Zlatíčko

Colette

Přeložil Jindřich Hořejší

Znění tohoto textu vychází z díla Zlatíčko tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Fr. Borový v Praze v roce 1931.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Colette: Zlatíčko), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 25. 7. 2025.

I

„Leo, dej mi ten perlový náhrdelník! Slyšíš mě, Leo? Dej mi ho!“

Z železného, mosaznými ozdobami vykládaného lože, jež se svítilo v šeru jako brnění, neozvala se žádná odpověď.

„Proč bys mi ten náhrdelník nedala? Sluší mi zrovna tak dobře jako tobě – a ještě líp!“

Teprve, když pouzdro sklaplo, pohnuly se na loži krajky, a nahé, nádherné paže s jemným zápěstím vysunuly krásné lenivé ruce.

„Nech to, Zlatíčko, už sis s mým náhrdelníkem pohrál dost a dost.“

„Já se jen tak bavím… Snad nemáš strach, že ti ho ukradnu?“

Tančil všecek černý před růžovými záclonami, jimiž pronikalo do pokoje slunce, jako půvabný čertík v záři pekelné pece. Když však odstoupil až k loži, zbělel zase po celé postavě od pyžama do dančích trepek.

„Nebojím se,“ odvětil měkký altový hlas z lože. „Ale vytaháš nitě. Ty perly jsou těžké.“

„To jsou,“ řekl Zlatíčko uvážlivě. „Ten, kdo ti je dal, tě jistě neměl za blázna.“

Stál před dlouhým zrcadlem, upevněným na zdi mezi okny, a prohlížel si svůj obraz. Jevil se na něm velmi hezký, mladý, ani malý, ani velký, s vlasy modravými jako kosí peří. Rozepjal si noční šat na bílých nelesklých a tvrdých prsou, která se klenula jako vypouklý štít, a na jeho zubech, bělmu tmavých očí a na perlách hrála táž růžová záře.

„Sundej ten náhrdelník,“ trval na svém ženský hlas. „Slyšíš, co ti povídám?“

Stál nehybně před svým obrazem, a tiše se usmíval:

„I slyším, slyším. Já vím, že se bojíš, abych ti ho nevzal.“

„Ne. Ale kdybych ti ho dávala, byl bys s to ho přijmout.“

Přiskočil k loži a skulil se do něho jako kulička.

„Tos teda uhádla! Já jsem povznesen nad všecky společenské zvyklosti a obyčeje. Myslím si, že je to blbost, když mužský smí vzít od ženské jednu perlu jako jehlici do kravaty, nebo dvě perly jako knoflíčky do manžet, ale pokládá se za zneuctěného, když mu jich dává padesát…“

„Čtyřicet devět!“

„Čtyřicet devět, já vím taky, kolik je jich. Jen si posluž a řekni mi, že mi to nesluší a že nejsem hezký.“

Sklonil se nad ležící ženou s vyzývavým smíchem, ukázav své drobné zuby a vlhké plošky vyhrnutých rtů. Lea se na loži posadila:

„Ne, to neřeknu. Stejně bys tomu nevěřil. – Ty, poslouchej, copak se nemůžeš smát bez toho protivného krčení nosu? Ty už bys asi rád měl v koutcích u nosu po třech pěkných vráskách, co?“

Přestal se ihned smát, napjal na čele kůži a protáhl bradu tak obratně, jak to jen dovede stará koketa. Podívali se na sebe nepřátelsky. Vyčnívala z ložního prádla a krajek, opírajíc se o lokty. Zlatíčko seděl na pelesti jako v dámském sedle. Myslil si: „Ty máš nejmíň příčin, mluvit o vráskách, které já budu mít!“ A ona zase: „Proč je tak ošklivý, když se směje? Jinak je přece učiněná krása.“ Přemýšlela chvíli, a pak domyslila nahlas:

„Ty máš takový zlý výraz, když se rozveselíš… Vždycky se směješ jen ze zlomyslnosti nebo z uštěpačnosti. A to tě tak zošklivuje! Jsi často ošklivý.“

„To není pravda!“ vzkřikl Zlatíčko podrážděně.

Zlost mu stahovala obočí ke kořenu nosu, zveličovala oči, naplněné drze vzpurným jasem a ozbrojené dlouhými řasami, a pootvírala obloučky pohrdavých a čistých úst. Lea se usmála, když viděla, že je takový, jak jej má ráda: napřed vzpurný, pak podrobený, špatně připoutaný a zase neschopný být volný; – položila ruku na jeho mladistvou hlavu, leč on netrpělivě jho setřásl. Zabroukala, jako když se konejší zvíře:

„No, no tak… Copak je to…? Copak?“

Přitiskl se na široké bílé rameno, a přivíraje už oči vyhluboval si čelem a nosem oblíbené místečko pro své ranní schrupnutí „na dokončenou“. Lea ho však odstrčila:

„To ne, Zlatíčko! Jdeš na oběd k naší populární Megeře, a je za pět minut tři čtvrti na dvanáct.“

„Jistě? A já že jím u staré? A co ty?“

Lea se v loži lenivě protáhla:

„Já ne, mám prázdno. Přijdu tam snad na kávu o půl třetí, nebo v šest na čaj, nebo na cigaretu k osmé… Jen se neboj, ta mě ještě užije. A ostatně mě ani nepozvala.“

Zlatíčko, který „trucoval“ stoje, zazářil zlomyslností:

„Já vím proč! Vím! Bude tam pořádná společnost! Přijde k nám Marie Laura a její votravný dítě.“

Veliké modré oči Leiny, které se dívaly do neurčita, se upřely na jeden bod:

„To máš pravdu! Ta holčička je roztomilá! Míň, než její matka, ale roztomilá… Tak, a teď už sundej ten náhrdelník.“

„Škoda,“ vzdychl Zlatíčko, rozepjav sponu.

„Hodil by se mi do skřínky.“

Lea se nazdvihla na lokti:

„Do jaké skřínky?“

„Do mé,“ odvětil Zlatíčko se šaškovitou vážností, „do mé skřínky na mé šperky z mé svatby…“

Poskočil, ve vzduchu zatřepetal nohama, hlavou vstrčil do dveří a zmizel za nimi volaje:

„Růžko, honem lázeň! Co nejrychleji můžeš! Jdu na oběd k staré paní!“

„Pěkně si dovedeš poroučet,“ myslila si Lea. „Z koupelny uděláš rybník, poplave na něm osm ručníků, a do umyvadla mi naházíš při holení mýdlové oškrabky. Kdybych alespoň měla dvě koupelny…“

Ale vzpomněla si – jako po každé, když přemýšlela o druhé koupelně – že by bylo nutno zrušit šatnu a ubrat kus kadeřnického kabinetu, a rozhodla se proto stejně jako jindy:

„Snad to vydržím, než se mi Zlatíčko ožení.“

Ulehla znova naznak a zjistila, že Zlatíčko odhodil večer ponožky na krb, své krátké spodky na sekretář a kravatu uvázal na krk Leině sošce. Usmála se mimoděk tomuto mužskému nepořádku z nedočkavosti, a přivřela napolo své velké pokojné oči, které se modraly mladistvou modří a uchovávaly si všecky své kaštanové řasy. Leonii Valsonové, zvané Lea de Lonval, bylo čtyřicet devět let; končila šťastnou kariéru kurtizány hojně zaopatřené důchody, a dobré holčiny, kterou život ušetřil lichotivých katastrof a ušlechtilých zármutků. Datum svého narození tajila; ale přiznávala se bez váhání, když tak vrhala na Zlatíčko pohledy rozkošnické shovívavosti k sobě, že je ve věku, kdy si může dopřát zpříjemnění života. Měla ráda pořádek, krásné prádlo, staré víno a vybranou kuchyň. Ubránila se pohoršlivé pozornosti a příliš pochybné pověsti jako mladinká plavovláska, které se ze všech stran pochlebovalo, i jako zbohatlá dáma polosvěta, a její přátelé se živě pamatovali na den roku 1895, kdy se vraceli z dostihů ve velkém společenském voze a kdy Lea odpověděla redaktoru Gil Blas, jenž ji tituloval „drahá umělkyně“:

„Umělkyně? Ach, opravdu, drahý příteli, ti mí milenci taky nepovědí, co nevědí…“

Její vrstevnice jí záviděly její železné zdraví, mladé ženy pak, které móda 1912 nadouvala již na zádech a na břichu, posmívaly se plnému poprsí Leinu, a ty i ony bez rozdílu jí záviděly Zlatíčko.

„Můj ty bože,“ říkávala Lea, „není proč. – Jen ať si ho vezmou. Ke stolu ho neuvazuji, a chodí všude sám.“

Tu poněkud zalhávala, neboť byla hrda na tento svůj „poměr“ – jindy jej nazývala „adopcí“, neboť mívala záchvaty upřímnosti –, který trval šest let.

„Skřínka na svatební šperky…,“ opakovala si nyní. „Oženit Zlatíčko… To není možné – to není… lidské… Najít pro Zlatíčko dívku a dát mu ji, to už raději hodit laňku psům na pospas. Lidé nevědí, kdo je to Zlatíčko.“

Jako růženec probírala v prstech náhrdelník, jejž Zlatíčko odhodil na její lože. Na noc jej nyní odkládala, neboť Zlatíčko, zamilovaný do krásných perel, s nimiž si ráno vždycky hrával, byl by si brzy všiml, že Lein ztloustlý krk pozbývá bělosti a ukazuje pod kůží svaly ochablé stářím. Připjala si náhrdelník, a ležíc, sáhla po příručním zrcadle do koutku v záhlaví postele.

„Vypadám jako baba z trhu,“ odsuzovala se bez milosrdenství. „Jako zelinářka. Jako normandská zelinářka, která si sama chodí na pole nakopat brambor a navlíkne si na to náhrdelník. Sluší mi to jako pštrosí pero zastrčené do nosní dírky – a to ještě jste k sobě zdvořilá, slečno!“

Pokrčila přísně rameny nade vším, co už na sobě neměla ráda: nad živou, zdravou, trochu červenou pletí, pletí z čerstvého vzduchu, která zvyšovala upřímnou modř jejích zřítelnic, vroubených rovněž modrými kroužky tmavšího odstínu. Jen pyšný nos nalézal v očích Leiných milost. „Nos Marie Antoinetty!“ říkávala Zlatíčkova matka. „A za dva roky má ta dobrá Lea podbradek jako Ludvík XVI.“ Ústa s hustou řadou zubů, která se skoro nikdy naplno nerozesmála, se často usmívala v souladu s velikýma očima, přivírajícími a otvírajícími se pomalým a zvláštním mžikáním; byl to úsměv tisíckrát vychvalovaný, opěvovaný a ofotografovaný, úsměv hluboký a důvěřivý, který nikdy neomrzel.

O svém těle Lea říkávala: „Každý ví, že tělo dobré jakosti vydrží dlouho.“ Mohla je ještě s hrdostí ukazovat, toto bílé, zarůžovělé, veliké tělo s dlouhýma nohama a rovnými zády, jaká vídáme na nymfách italských vodotrysků; hýždě s důlky a vysoko umístěné prsy „vydrží“, říkala Lea, „ještě dávno po Zlatíčkově sňatku“.

Vstala, přehodila přes sebe ranní domácí oblek, a vytáhla záclony. Polední slunce vniklo do růžového, veselého pokoje, přetíženého ozdobami a dávným přepychem, s dvojitými krajkami v oknech, s vlámskými čalouny vzorkovanými růžovými listy na zdech, se zlaceným dřevem, elektrickými světly v růžových a bílých stínidlech, a se starým nábytkem, potaženým moderními látkami. Od tohoto útulného pokojíčku, stejně jako od svého lože, význačného to a nezničitelného arcidíla z bronzu a ocele, tak přísného na pohled a tak krutého k holenním kostem, nemohla se Lea odloučit.

„Ale kdež, ale kdež,“ odporovala vždycky Zlatíčkova matka, „vůbec to není ošklivé. Já ten pokoj mám ráda. Má dobovou vůni, svůj chic. Dělá se to jako finský pámbíček slunce, Païva.“

Při této vzpomínce na „Světoznámou Megeru“ se Lea usmívala a načechrala si trochu vlasy. Spěšně se napudrovala, neboť zaslechla, jak se zavřely dvoje dveře, a obutá noha narazila na nějaký kus nábytku. Zlatíčko se vracel v kalhotech a košili bez límce, maje uši ubílené po holicím pudru a jsa zřejmě v nevraživé „náladě“.

„Kde mám jehlici, hrom do pelechu? Teď už tu taky kradou šperky, co?“

„Vzal si ji Marcel do kravaty, když šel ráno nakupovat,“ odvětila Lea vážně.

Zlatíčko, jemuž nebylo do smíchu, chytil se na tento žert jako mravenec na kus uhlí. Ustal ve svém hrozivém přecházení po pokoji a řekl jenom:

„To je roztomilé…! A mé botky?“

„Jaké?“

„Dančí!“

Lea sedíc na svém česacím sedátku zdvihla své mírné oči.

„Ty jsi taky daněk!“ dodala měkkým hlasem.

„Ten den, kdy si mě nějaká ženská zamiluje pro mou inteligenci, bude po mně,“ odsekl Zlatíčko. „Teď chci ale svou jehlici a botky.“

„Nač? K saku se jehlice nenosí, a obutý už jsi.“

Zlatíčko dupl o podlahu.

„Já už toho mám dost. Tady si mě nikdo ani nevšimne. Už toho mám po krk.“

Lea položila hřeben:

„Tak si jdi!“

Pokrčil hrubě rameny:

„To povídáš teď!“

„Ne, jdi! Vždycky jsem se hrozila hostů, kteří jedí jako žrouti a házejí smetanový sníh na zrcadlo. Jdi si k své světici matičce, drahé pacholátko, a zůstaň si u ní.“

Nesnesl Lein pohled, sklopil oči a zaodporoval jako školák:

„Copak nesmím nic říc? Tak mi alespoň půjč auto, abych se svezl do Neuilly!“

„Ne!“

„A proč ne?“

„Protože si ve dvě hodiny vyjedu, a Philibert je tu dnes na oběd.“

„Kam to jedeš ve dvě hodiny?“

„Za svou náboženskou povinností. Ale kdybys chtěl tři franky na taxík… Ty jsi ale kus hlupáka, vždyť já možná přijdu ve dvě hodiny k paní Matce na čaj. To ti nevoní?“

Pohodil čelem jako mladý beran:

„Tady se do mě každý jen naveze, všecko se mi odpírá, schovávají se mi věci a…“

„Copak se nikdy nenaučíš oblékat se sám?“

Vzala Zlatíčkovi z ruky límec a připjala mu jej; pak mu uvazovala kravatu:

„Tak… Bože, tahle fialová kravata… Ale vlastně pro Marii Lauru a její rodinu je až moc dobrá… A ty jsi k ní chtěl ještě vzít perlu? Jdi, ty hoštaplírku! Že nechceš ještě náušnice…“

Nechal se strojit, stoje tu všecek blažený, zjihlý, chvějící se, a poddávaje se jakési lenošnosti a rozkoši, až se mu mhouřily oči.

„Chůvouši, drahá…,“ zašeptal.

Očistila mu pudr z uší, upravila tenkou, modravou pěšinku, která mu dělila černé vlasy, navlhčila mu voňavkou spánky a lehounce ho políbila, protože přece jenom nemohla odolat svůdným ústům, která vydychovala tak blízko jejích úst. Zlatíčko otevřel oči a ústa a natáhl ruce… Odstrčila ho:

„Ne! Je tři čtvrti na jednu. Syp a ať tě tu už víckrát nevidím!“

„Už nikdy?“

„Nikdy!“ zvolala za ním s rozdováděnou něžností.

Když osaměla, usmála se pyšně, zavzdychala přerývanými vzdechy, které se jí draly do hrdla z potlačené žádostivosti, a naslouchala, jak zanikají Zlatíčkovy kroky na dvoře. Viděla, jak Zlatíčko otevřel a zavřel za sebou zahradní dvířka, jak se vzdaluje svým lehounkým krokem, za nelíčeného podivu tří pouličních holčic, které kráčely do sebe zavěšeny:

„Ach, mamuško, to nejni možná… Koukej tu nádheru… Mladej, počkaj, ať si šáhnem, esli nemáme vlčí mhu!“

Leč všeho nabažené Zlatíčko se ani neohlédlo.

II

„Růžko, lázeň! Manykýrka může jít domů, už je pozdě. A dáš mi modrý kostým, ten nový modrý klobouk – ten s tou bílou podšívkou – a ty střevíčky s přezkou… ne, počkej…“

Lea zkřížila nohy, ohmatala si kotník a pokývla hlavou:

„Ne, dáš mi ty modré ševrové šněrovací botky. Mám dneska trochu opuchlé nohy. To bude tím horkem.“

Pokojská, starší už, s tylovou babkou na hlavě, podívala se na Leu chápavým pohledem:

„To… bude tím horkem,“ opakovala ochotně, krčíc rameny, jako by mínila: „Vždyť my víme… Všecko se nakonec utahá, jináč to na světě nejde…“

Jen Zlatíčko odešel, Lea hned oživla, vrátila se jí její obvyklá úsečná hbitost, a ulehčilo se jí. Za necelou hodinu se vykoupala, potřela si tělo santalovou vodou, učesala se a obula.

Zatím co se hřálo želízko na vlasy, věnovala si chvilku, aby prozkoumala účty, které jí předložil správce domu, a vyčinila sluhovi Emilovi za modravou čmouhu na zrcadle. Nic neušlo jejímu jistému pohledu, který nikdo neošálil, a obědvala v radostné samotě, usmívajíc se na vouvrayské víno a na červnové jahody, předložené se stopkami na tácu od Rubellesa, zeleném jako orosená rosnička. Nábytek do této obdélníkové jídelny vybíral jistě nějaký labužník: byla tu zrcadla ve slohu Ludvíka XVI., anglické kusy z téže doby, vzdušné kredence, odklízecí stůl na vysokých nohách, štíhlé a pevné židle, všechno vesměs z černého dřeva s tenounkými girlandami. Zrcadla a masivní stříbro odráželo plný, hýřivý den a zelené odlesky stromů z avenue Bugeaud, a Lea, berouc si předložená jídla, prohlížela zkoumavým zrakem cizelované ozdoby na vidličce, v jejíchž rýhách zůstalo něco červeného čisticího písku, a přivírala oči, aby lépe odhadla, s jakou péčí bylo tmavé dřevo nábytku vyleštěno. Správce, který stál za ní, se vždycky těchto jejích pohledů bával.

„Marceli,“ řekla Lea, „pozoruji už týden, že se to naše voskové leštidlo lepí.“

„Milostivá paní myslí?“

„Bodejť, že myslí. Přidejte do toho benzinu, ale rozpouštějte to jen ve vodní lázni, za minutku to máte. Vouvray jste přinesl ze sklepa moc brzy. Žaluzie vytáhněte hned, jakmile sklidíte se stolu; máme tu opravdové vedro.“

„Prosím, milostivá paní. Pan Zl…, pan Peloux večeří dnes u nás?“

„To bych řekla… nedělejte žádný smetanový krém dneska. Dáte nám jen jahodovou zmrzlinu. Kávu do budoáru.“

Když povstala a napřímila se v celé své výši, majíc nohy viditelné pod sukní, která se na ně přilepovala, zachytila v soustředěném pohledu správcově: „Milostpaní je krásná!“ a nezakoušela nad tím pražádné nelibosti.

„Krásná…,“ myslila si, stoupajíc do budoáru. „Ne. Teď už ne. K obličeji musím mít bílé prádlo, a vespod pro účinek při svlékání zase bledě růžové. Krásná… Pah… Teď už to vůbec nepotřebuji…“

V budoáru z barevného hedvábí si však po kávě a novinách nedopřála siesty. Rozkázala s bojovným obličejem šoférovi:

„K paní Pelouxové.“

Aleje Buloňského lesíka v své nové červnové zeleni, která na větru pozbývá svěžesti, mřížová brána u akcízu, Neuilly, bulvár d’Inkermann… „Kolikrát jsem už tudy jela?“ otázala se v duchu. Počítala, pak ji to unavilo, a konečně ztišivši kroky na chodníku u paní Pelouxové, upjala pozornost na hluk, který vycházel z domu.

„Jsou v hale,“ řekla si.

Než dojela, napudrovala se a stáhla si přes bradu modrý, jako z mlhy nadýchnutý závoj. Sluhovi, který ji vybídl, aby vešla domem, odpověděla:

„Ne, projdu se trochu zahradou.“

Opravdová zahrada, skoro park, obklopovala rozsáhlou, bělostnou vilu, jaké se staví ve venkovských končinách za pařížskými předměstími. V době, kdy Neuilly náleželo ještě k okolí Paříže, říkalo se vile paní Pelouxové „venkovský statek“. Tomuto označení nasvědčovaly ještě stáje, proměněné v garáže, hospodářské přístavby s psinci a chlévy, a dále rozměry kulečníkového sálu.

„V tom má paní Pelouxová těžké peníze,“ říkaly zbožně staré příživnice, které za to, že je hostila někdy večeří nebo sklenkou koňaku, chodily do domu na partii francouzského mariáše nebo pokeru. A dodávaly: „V čem ale taky paní Pelouxová nemá peníze, že ano?“

Kráčejíc ve stínu akátů, mezi hustými, žhoucími pěnišníky a trsy růží, naslouchala Lea změti hlasů, tříštěné nosním troubením paní Pelouxové a výbuchy suchého smíchu Zlatíčkova.

„Ten chlapec se nehezky směje,“ pomyslila si. Na chvíli se zastavila, aby lépe slyšela nový, slabounký ženský hlas, přehlušovaný hrozným troubením Pelouxové.

„To, to bude to žábě,“ řekla si v duchu Lea.

Učinila několik spěšných kroků a stanula na prahu skleněné haly, odkud se vyřítila paní Pelouxová volajíc:

„Tu ji máme, naši krásnou přítelkyni!“

Tento soudek v podobě paní, vlastně slečny Pelouxové, byl od deseti do šestnácti let tanečnicí. Lea někdy pátrávala, co by na paní Pelouxové připomínalo dosud bývalého plavovlasého, baculatého Erota nebo pozdější nymfu s důlky ve tvářích a na bradě, a vídala vždycky jen veliké, neúprosné oči, jemný a tvrdý nos, a snad ještě koketní návyk, dávat nohy „ke stropu“, jako dělávají členové baletního sboru.

Zlatíčko, vyburcovaný jako z hrobu z dlouhé houpací židle, políbil s bezděčným půvabem Lee ruku, a zkazil své gesto poznámkou:

„Jejku, ty sis zas natáhla závoj, to je mi k smrti protivné.“

„Necháš ji na pokoji!“ zakročila paní Pelouxová. „Ženy se nikdy nesmíš ptát, proč si bere závoj! Do smrti z něj nic neuděláme,“ obrátila se něžně k Lee.

Ve stínu žlutavé slaměné stóry povstaly dvě ženy. Jedna, v šatech slézové barvy, podala Lee ruku dosti chladně, a ta si ji změřila od hlavy k patě.

„Bože, vy jste krásná, Marie Lauro, taková dokonalost je k pohledání.“

Marie Laura se uráčila usmát. Byla to mladší, přizrzavělá žena s tmavýma očima, které okouzlovaly líp než její gesta a řeč. Ukázala skoro jako z koketerie na druhou ženu:

„Poznala byste mou dceru Edmu?“

Lea vztáhla ruku k představené dívce, která dosti otálela, než se jí chopila.

„Jistě bych vás, děvenko, poznala hned, ale dívky se tak rychle v penzionátě mění, a pak, Marie Laura má ráda změny, které člověka hodně matou. Tak už nebude penzionát trápit?“

„To bych řekla, to bych řekla,“ zvolala paní Pelouxová. „Věčně se pod pokličkou neschovává takový půvab, roztomilost a zázrak, kterému je osmnáct!“

„Osmnáct,“ pronesla Marie Laura.

„Osmnáct, osmnáct…! To se rozumí, že osmnáct! Nepamatuješ se, Leo? Byla poprvé u přijímání ten rok, co Zlatíčko vzal žulíka z koleje, víš už? Ano, ty uličníku paličatá, ty jsi tenkrát utek a my jsme se obě z toho div nezbláznily!“

„Já se pamatuji velmi dobře,“ odvětila Lea a kývla si s Marií Laurou na důkaz, že si rozumějí, kterýžto pokyn hlavy bylo cosi jako upřímně přiznané „zasažen!“ mezi šermíři.

„Musí se vdát, musí se vdát!“ mluvila dále paní Pelouxová, která každou základní pravdu opakovala vždycky nejméně dvakrát. „Na svatbu půjdeme všichni.“

Rozrážela vzduch svými krátkými pažemi a dívčina na ni hleděla s dětinnou hrůzou.

„Dobře na Marii Lauru, že má takovou dceru,“ myslila si Lea, která si je obě prohlížela velmi pozorně. „Všecko, co na matce křičí, je na ní ztlumeno. Vlnivé vlasy, jako poprášené světlým popraškem, neklidné oči, které se skrývají, ústa, která si zakazují mluvit a usmívat se… Má všecko, co chybělo Marii Lauře, která ji jistě pro to pro všecko nenávidí…“

Paní Pelouxová spojila dívčinu a Leu mateřským úsměvem:

„Naše děti se už prve skamarádily v zahradě.“

Ukázala na Zlatíčka, který stál opodál u skleněné stěny a kouřil. Špičku s cigaretou držel v zubech nakláněje občas hlavu nazad, aby se uhnul kouři. Trojice žen se dívala na jeho skloněnou hlavu, přivřená víčka, stažené nohy v klidu; vypadal jako okřídlená postava, vznášející se a spící ve vzduchu… Poděšený, přemožený výraz Edminých očí Leu neomýlil. Z pouhého potěšení, aby sebou trhla, zavadila Edmě o ruku. Dívka se všecka zachvěla, odtáhla ruku a pravila nevlídně:

„Co?“

„Nic,“ odvětila Lea. „Upadla mi rukavice.“

„Edmo, půjdeme!“ rozkázala nedbale Marie Laura.

Dívka bez odmluvy, poslušně pokročila k paní Pelouxové, která zatřepotala křidélky:

„Tak brzy? To snad ne! Ale uvidíme se zase! Co nejdřív se uvidíme!“

„Už je pozdě,“ řekla Marie Laura. „A pak, v neděli čekáte vždycky spoustu lidí na odpoledne. Má holka není na společnost zvyklá…“

„Víme, víme,“ volala měkce paní Pelouxová, „žila, chudinka, tak dlouho zavřená.“

Marie Laura se usmála a Lea se na ni podívala, jako by říkala: „To by ti taky neškodilo!“

„Ale my zas brzy přijdeme!“

„Ve čtvrtek, ve čtvrtek! Leo, ty přijdeš taky ve čtvrtek na oběd?“

„Přijdu,“ odpověděla Lea.

Zlatíčko se připojil k Edmě na prahu haly, a pohrdaje rozhovorem, obíral se jenom jí. Zaslechl však Lein slib a obrátil se:

„Tak dobře. Alespoň se trochu projedeme,“ navrhl.

„To víš, to víš, na to má mládež právo,“ zdůrazňovala paní Pelouxová dojata. „Edma se Zlatíčkem si sednou napřed, povezou nás, a my dozadu. Mládí se musí udělat místo! Zlatíčko, pusinko, podíváš se po voze Marie Laury?“

Ačkoliv jí drobné kulaté nohy na hrubém písku a oblázcích klopýtaly, dovedla návštěvnice až k zatáčce aleje, a teprve tam je ponechala starosti Zlatíčkově. Když se vrátila, seděla už Lea bez klobouku, a kouřila cigaretu.

„Jsou oba jako obrázek!“ vydychla paní Pelouxová. „Viď, Leo?“

„Roztomilí,“ odtušila Lea, vypouštějíc kotouč kouře. „Ale ta Marie Laura…“

Zlatíčko byl už zpět.

„Co je s Marií Laurou?“ otázal se.

„Ta krása, povídáme.“

„Bože,“ dosvědčovala paní Pelouxová, „to je pravda, to je pravda… ta byla překrásná!“

Zlatíčko a Lea se na sebe podívali a zasmáli se.

„Byla!“ zdůraznila Lea. „Ale je to věčné mládí. Nemá ani jediné vrásky. A může se oblékat do toho zatraceného světlého slézu, který tak nenávidím, a který mi to oplácí.“

Velké, neúprosné oči a ostrý nosík se odvrátily od skleničky koňaku:

„Věčné mládí, věčné mládí!“ zakvičela paní Pelouxová. „Promiň, promiň! Marie Laura měla Edmu v devadesátém pátém, ne, čtvrtém. Tenkrát zrovna zmizla s jedním profesorem zpěvu Khalil-Beyovi, co jí dal ten báječný růžový diamant, a ona… Ne! Ne…! Počkej…! To bylo přeci jenom o rok dřív…!“

Troubila hrozně silně a falešně. Lea si zacpala ucho rukou a Zlatíčko prohlásil, jako by říkal mravoučnou průpovídku:

„Což o to, bylo by to skvostné odpoledne, kdyby mámina neměla takový hlas.“

Jsouc zvyklá jeho opovážlivostem, podívala se paní Pelouxová po Zlatíčkovi beze zlosti a usadila se důstojně do vysokého křesla, takže její krátké nohy visely ve vzduchu. V ruce ohřívala skleničku likéru. Lea, houpajíc se na houpací židli, hleděla chvílemi na Zlatíčka, rozvaleného na nové rákosové židli, s rozhalenou vestou, s polouhaslou cigaretou na rtu a s rozcuchaným obočím, a šeptem mu lichotivě spílala krásných rošťáků.

Seděli tak všichni netečně, nikterak se nenamáhajíce, aby si zpříjemnili chvilku nějakým hovorem, pohodlně klidní a skoro šťastní. Dlouhý návyk, býti často spolu, jim zamykal ústa, Zlatíčka zmalátňoval a Leu naplňoval spokojenou pohodou. Protože horko bylo stále větší a větší, vykasala si paní Pelouxová svou úzkou sukni až po kolena, ukázala svá malá námořnická lýtka, a Zlatíčko si zuřivě strhl kravatu, kteréžto gesto pokárala Lea sykavým „Tt… tt.“

„Ale nech ho, kluka,“ ozvala se, jako by mluvila ze sna, paní Pelouxová. „Vždyť je takové vedro… Leo, nechceš kimono?“

„Ne, děkuji. Mně je docela dobře.“

Takové odpolední hovění nedbalému pohodlí u Pelouxů se jí hnusilo. Její mladý milenec ji nikdy nezastihl neupravenou, rozepjatou ani v domácích trepkách. „Nahá beze všeho,“ říkávala, „ale ne rozcábaná jako hadr z cucků.“ Sáhla znovu po svém obrázkovém časopisu, ale nečtla. „Tuhletu mamušu Pelouxovou a jejího pana synáčka,“ myslila si, „posadit na venkově za krásně prostřený stůl – bác, mamuša si sundá blůzu a syn vestu. Jsou jako hostinský s hostinskou, když mají ‚volno‘ a někam si vyjedou.“ Vrhla spravedlivě trestající pohled na obviněného hospodského a viděla, že spí se staženými víčky na bílých tvářích a se semknutými rty. Rozkošný oblouček horního rtu, na nějž dopadalo světlo zdola, zachycoval na nejvypouklejších místech dva stříbřité kotoučky světla, a Lea přiznávala, že se přece jenom podobá spíše mladému bohu než putykáři. Nepovstavši ze sedadla, vytáhla jemňounce Zlatíčkovi hořící cigaretu z úst a vhodila ji do popelníčku. Spáčova ruka se svezla dolu a tenké špičaté prsty sklesly jako unavený květ, prsty s krutými nehty, ne ženskými, leč skoro krásnějšími, než bylo u něho žádoucno; tuto ruku Lea stokrát zlíbala nikoliv z otrocké oddanosti, nýbrž pro rozkoš, pro její vůni…

Podívala se přes noviny na paní Pelouxovou. „Spí taky?“ Lea, která nikdy nepodřimovala, bývala ráda, když siesta Pelouxových jí poskytovala hodinku duševní samoty v horku, stínu a slunečním světle.

Leč paní Pelouxová nespala. Seděla v svém křesle jako Buddha, dívajíc se přímo před sebe a srkajíc starý koňak jako alkoholický kojenec.

„Proč jen nespí?“ tázala se v duchu Lea. „Vždyť je neděle. Dobře se naobědvala. Do páté, než přijdou její čarodějnické návštěvnice, se ještě dočká. Má tedy spát. A nespí-li, udělala jistě něco zlého.“

Znala se s Pelouxovou dvacet pět let. Byla to nepřátelská důvěrnost lehkých ženštin, které jeden milenec obohacuje a opouští, druhý zase přivádí na mizinu – nevraživé přátelství soupeřek, číhajících na první vrásku, na první bílý vlas. Kamarádství žen praktických, zběhlých v peněžních věcech, z nichž však jedna byla držgrešle a druhá poživačná marnotratnice… Taková pouta jsou trvanlivá. Později pak připoutal je ještě mocnější svazek – Zlatíčko.

Lea si vzpomínala na Zlatíčko, dokud byl dítě s překrásnými kučeravými vlasy. Když byl maličký, neříkalo se mu hned Zlatíčko, nýbrž Fred.

Zlatíčko, chvílemi zapomínaný, chvílemi zbožňovaný, vyrůstal mezi bledými pokojskými a vytáhlými, potutelně se pochechtávajícími sluhy. Ačkoliv si přinesl do vínku všecko, čeho hrdlo ráčí, nikdy neměl anglické nebo německé vychovatelky, protože se před těmito „opicemi“ uchránil svým křikem.

„Karolina Pelouxová je žena z jiné doby!“ říkával starý sušenka baron de Berthellemy, který byl jednou nohou v hrobě, avšak na druhé stál pevně. „Karolíno Pelouxová, klaním se vám jako ženě lehkých mravů, která dovedla vychovat svého syna tak, aby nezapřel, jaké matky je syn. Jakožto žena jiné doby nečtete, necestujete, staráte se jenom o své bližní a svěřujete své dítě služebnictvu. Jaká je v tom čistota! Úplně podle Abouta, ano, docela i podle Gustava Droze! A když člověk uváží, že ani o tom nevíte!“

Zlatíčko tak poznal všecky radosti nevázaného dětství. Ještě žvatlal a už hltal nízké povídačky služebnictva. Účastnil se tajných hostin v kuchyni. Koupával se v mléčné lázni v matčině koupelně, a jindy mu zase jenom spěšně utřeli obličej namočeným cípem ručníku. Přejídal se bonbony, až mu bývalo zle, a jindy mu zase kručívalo v žaludku, když mu zapomněli dát večeři. Trápil se nudou a rýmou na Květinových slavnostech, když ho Karolina Pelouxová vystavovala polonahého mezi pokropenými růžemi; bavil se jen jednou, to už mu bylo dvanáct let, když ho v kterési pokoutní krčmě jistá americká dáma obdarovala hrstí zlatých mincí, aby si také zahrál, a říkala mu „arcidílko“. Tou dobou asi dala paní Pelouxová synovi za vychovatele kněze a po půl roce ho propustila, „ježto“, jak se vyjádřila, „ta černá kutna, která se mi courala v domě z kouta do kouta, mi připadala jako nějaká chudá příbuzná – a pámbuví, že nic na světě není odpornější než mít takovou příbuznou chuděru doma“.

Ve čtrnácti letech přičichl Zlatíčko ke koleji. Nevěřil vlastním očím. Ježto však nenáviděl každé žalářování, utekl. Paní Pelouxová nejen, že našla v sobě sílu, aby ho dala zavřít do koleje podruhé, nýbrž, uslyševši synův nářek a spílání, uprchla, zacpávajíc si uši a křičíc: „Já se na to nebudu dívat!“ Její křik byl tak upřímně míněn, že se vzdálila z Paříže v průvodu mladého, nepříliš však svědomitého muže, a za dvě léta se vrátila sama. To byla její poslední milostná slabůstka.

Zlatíčko zatím překotně vyrostl, zhubeněl, měl kruhy pod očima, nosil oblek jako žokejový trenér a mluvil hruběji než kdy jindy. Paní Pelouxová se bila do prsou a vyrvala Zlatíčko z internátu. Zlatíčko přestal pracovat vůbec, sháněl koně, vozy, šperky, vymáhal dosti velké měsíční příspěvky v hotových penězích, a když jednou se matka opět bila do prsou a křičela jako páv, zarazil ji těmito slovy:

„Že se, paní Pelouxová, honíte! Snad si nemyslíš, ctihodná mátušo, že já tě přivedu na mizinu? To bys teda umřela jó pěkně v teple pod svou americkou peřinkou na nohy. Se soudama se tahat nechci. Tvoje prachy sou moje prachy. Nech mě dělat, co uznám za správný. Přátelům musí postačit pár večeří a sem tam ňáký to šampaňský. A co se týče těch dam, přece nechcete, paní Pelouxová, když jste si mě takhle vychovala, aby mě stály víc než ňákou uměleckou hračičku? A eště se nepřerazím!“

Otočil se na podpatku, a paní Pelouxová, prolévajíc radostné slzy, se prohlásila za nejšťastnější matku. Když se dal Zlatíčko do kupování automobilů, zachvěla se znovu; on ji však jen vybídl: „Báška na benzin, paní Pelouxová, haló!“ a koně prodal. Ve výdejových knížkách ani jednoho, ani druhého šoféra se nehrabal, to bylo pod jeho důstojnost; počítal rychle, správně, a číslice, které házel na papír, křičely, ať štíhlé, ať břichaté a hlavaté, prodírajíce se čile jeho těžkým, pomalým písmem.

Bylo mu sedmnáct pryč a stal se z něho dědouš, bohatý puntičkářský soukromník. Na kráse mu neubylo, jen zhubeněl a krátil se mu dech. Paní Pelouxová se s ním často srazila na schodech ke sklepu, kam chodil přepočítávat lahve s vínem.

„Co říkáš, Leo,“ svěřovala se Lee, „že je to krásný?“

„Až moc!“ odpovídala Lea. „To dopadne špatně. Zlatíčko, ukaž jazyk!“

Vyplázl jazyk s neslušným zašklebením a s ošklivým pitvořením, které však Leu, starou domácí přítelkyni a kmotru-rozmazlovačku, jíž Zlatíčko tykal, nikterak neurazilo.

„Je to pravda,“ otázala se Lea, „že tě na dnešek v noci viděli v baru se starou Lili, jak jsi jí seděl na kolenou?“

„Jí na kolenou!“ zavtipkoval si Zlatíčko. „Ta už dávno žádný kolena nemá! Sou zarostlý v sádle.“

„A je to pravda,“ naléhala přísněji Lea, „že do tebe lila jalovcovou s pepřem? Přece víš, že po tom páchnou ústa!“

Jednou, když ho takto vyslýchala, odpověděl jí Zlatíčko nemile dotčen:

„Já bych rád věděl, co se mě pořád na to vyptáváš! Přeci si viděla, co dělám, dyk jsi tam byla taky v tom jednom pokojíčku s ‚Profesorem‘ boxerem!“

„To je pravda,“ odvětila klidně Lea. „Ale Profesor aspoň není žádná smrtka jako někdo, pamatuj si to. Ten má jiný půvaby než pusa jako za groš kudla a ublikanej kukuč!“

Týden, co se to stalo, řádil Zlatíčko v noci na Montmartru a kolem Ústřední tržnice s dámičkami, které ho nazývaly „svou holčičkou“ a „svým hříškem“, ale nikde se nerozehřál; soužila ho jen migréna a kašel. A paní Pelouxová, která se svěřila se svým novým trápením své masérce, paní Ribotové, své švadleně, staré Lili a Sušence Berthellemymu slovy: „Ach, co je ten život pro nás matky za učiněnou kalvárii!“, stala se rázem z nejšťastnější matky matkou mučednicí.

Kteréhosi červnového večera, když se ve skleníku v Neuilly sešla paní Pelouxová, Lea a Zlatíčko, osud jinochův a zralé ženy se změnil. Náhoda chtěla tomu, že Zlatíčko se zbavil svých „přátel“ – kořalečníka ve velkém, mladého Bostera a vikomta Desmonda, sotva plnoletého, ne skromného a pohrdlivého příživníka – a vrátil se dříve do mateřského domu, kam zvyk zaháněl také Leu.

Dvacet let, minulost stejných, mrtvých večerů, nedostatek styků, pak také nedůvěra a ochablost, osamocující ke sklonku života ženy, které milovaly jen láskou, spojovaly ještě jeden večer obě ženy, ještě jeden večer tyto dvě ženy, vzájemně se podezírající, než přijde jiný večer. Dívaly se obě na mlčícího Zlatíčka, a paní Pelouxová, bez síly a autority, aby o syna pečovala, omezovala se jen na to, že Leu znenáviděla po každé, když se její krevnatá tvář a bílé hrdlo sklonilo k jeho pobledlé tváři nebo průhlednému uchu. Byla by nejraději do krve rozřezala tento mohutný ženský krk, který již začínaly brázditi rýhy náhrdelníku Venušina, aby zabarvila do růžova vytáhlou zelenavou lilii tělíčka Zlatíčkova, ale nepřipadlo jí ani na mysl, aby syna zavezla na venkov.

„Pročpak piješ ten koňak, Zlatíčko?“ plísnila ho Lea.

„Abych neurazil paní Pelouxovou. Musila by pít sama,“ odvětil Zlatíčko.

„Co děláš zítra?“

„Eště nevím, a co ty?“

„Já odjíždím do Normandie.“

„S…?“

„Do toho ti nic není!“

„S tím naším dobrákem Spelejevem?“

„Co tě napadá! S tím jsem to skoncovala už před dvěma měsíci! Jsi pozadu. Spelejev je dávno v Rusku.“

„Kams dal hlavu, Zlatíčko!“ vzdychla paní Pelouxová. „Už jsi zapomněl na roztomilý večírek, který Lea uspořádala minulý měsíc, když se rozcházeli. Leo, tys mi ještě nedala recept na ty langustíčky, co mi tenkrát tak chutnaly!“

„To bych chtěl, ty langustíčky s bílou omáčkou, to je pošušňáníčko!“

„Tak vidíš,“ vyčítala paní Pelouxová, „nemá, chudák, žádnou chuť k jídlu, a langustíčky by mu ji spravily…“

„Prosím o ticho!“ rozkázal Zlatíčko. „Leo, ty se jedeš slunit s Profesorem?“

„Ale ne, dušinko! Mezi mnou a Profesorem je jenom přátelství. Jedu sama.“

„Prachařka si jede!“ prohodil Zlatíčko.

„Pojeď se mnou, když chceš, budeme jenom jíst, pít a spát…“

„A kde je to tvý hnízdo?“

Vstal a postavil se před ní.

„Znáš Honfleur, ne? Na côte de Grâce? I znáš… Posaď se, jsi žlutý až hrůza! Přece se pamatuješ na zájezdní dveře tam na côte de Grâce, kde jsme vždycky říkaly, když jsme s tvou matkou šly kolem…“

Obrátila se k paní Pelouxové; paní Pelouxová se však zatím ztratila. Tento diskrétní útěk, toto nepozorované zmizení se tak málo shodovalo se zvyky Karoliny Pelouxové, že se Lea a Zlatíčko překvapeně na sebe podívali a dali se do smíchu. Zlatíčko si sedl naproti Lee.

„Já jsem tak unavenej,“ řekl.

„Ty se zabíjíš,“ odvětila Lea.

Pyšně se vzepjal:

„Koukej, se mnou to není ještě tak zlý!“

„Ještě tak zlý… snad pro jiný… ale ne… ale ne pro… pro mě třebas…“

„Nejsem ti snad moc zelenej?“

„To je to, co si myslím. Jel bys na venkov jen pro klid, ve vší slušnosti? Měl bys tam jahody, čerstvou smetanu, chleba s máslem, smažená kuřátka… To by byla životospráva pro tebe… a žádný ženský!“

Položil se hlavou na Leino rámě a přivřel oči.

„Žádný ženský… To by mi páslo… Leo, ses ty můj bráška? Seš? Tak jedeme! Ženský mě už netáhnou… mám jich až takhle.“

Mluvil tyto nízkosti ospalým hlasem, a Lea, k jejímuž uchu proudil jeho vlažný dech, zachycovala plný a měkký zvuk hlasu. Uchopil Lein dlouhý náhrdelník a probíral perly v prstech. Lea ovinula ruku kolem Zlatíčkovy hlavy; přitiskla jej k sobě bez postranní myšlenky, spoléhajíc prostě na svůj zvyk z jeho dětství, a kolébala ho.

„Mně je tak dobře,“ vzdychl Zlatíčko. „Ty jsi opravdickej bráška, mně je tak dobře…“

Usmála se této nepříliš časté pochvale. Zlatíčko jako by usínal. Dívala se na jeho blyštivé, jakoby zvlhlé a na tvář přilepené řasy, a na jeho obličej, vysedlý a nesoucí stopy únavy, která nebyla z blaha. Vousky nad horním rtem, ráno vyholené, se už promodrávaly, a růžové světlo lamp dodávalo jeho ústům umělý nádech krve…

„Žádný ženský!“ mluvil Zlatíčko jako ze sna… „Tak mi tedy dej hubičku ty!“

Překvapená Lea se ani nepohnula.

„Povídám ti, dej mi hubičku!“

Rozkazoval, maje stažené obočí, a náhlý lesk jeho otevřených očí Lee vadil jako prudce rozžehnuté světlo. Pokrčila rameny a políbila Zlatíčka na čelo, které měla zcela blízko. Ovinul jí paže kol krku a přitáhl ji k sobě.

Lea potřásala hlavou, avšak jen do chvíle, než se jejich ústa spojila; pak úplně znehybněla, zatajujíc dech, jako když bedlivě nasloucháme. Když ji pustil, odtrhla se od něho, vstala, hluboce vydychla a upravovala si účes, ačkoliv nebyl porušen. Pak se obrátila, poněkud zbledlá a oči majíc potemnělé, a pronesla žertovně:

„To je chytrý!“

Ležel bezvládně v houpací židli a mlčel upíraje na ni živé ostré pohledy, tak vyzývavé a tázavé, že po chvíli pravila:

„No, co?“

„Nic,“ odvětil Zlatíčko, „už vím, co jsem chtěl vědět.“

Začervenala se, všecka zahanbena, a obratně se bránila:

„Co víš, prosím tě? Že se mi tvá pusa líbí? Chudáčku malá, já jsem se jich už nalíbala, a horších než tvá! To nic neznamená. Ty si myslíš, že ti teď padnu k nohám a budu křičet, aby ses honem se mnou miloval? Copak jsi jinou ženskou nepoznal než samé dívčinky? Já a ztratit hlavu pro hubičku, co si myslíš?“

Uklidnila se za řeči a chtěla dát najevo naprosto chladnou krev.

„Myslíš si opravdu,“ pronesla naléhavě, sklánějíc se nad ním, „že hezká pusa mi byla takovou obrovskou vzácností?“

Usmívala se na něho svrchu, sebejistá, ale nevěděla, že na jejím obličeji zbyly jakési stopy, jakési slabé chvění půvabné bolesti, a že její úsměv se podobal úsměvu po pláči.

„Já jsem bez starosti,“ mluvila dále. „I když tě budu líbat, i když…“

Zarazila se a pohrdlivě se ušklíbla.

„Na mou duši si nás nedovedu představit v takovém postoji.“

„Ten, co jsi měla před chvílí, sis taky nedovedla představit, a přece jsi v něm setrvala hezkou chvíli,“ odvětil Zlatíčko pomalu. „A ty pomýšlíš i na to… druhý? Já jsem přece o tom ani nemuk!“

Měřili se jako nepřátelé. Bála se, aby neprojevila žádost, kterou neměla kdy roznítit ani skrýt, zlobila se na tohoto hocha, že ve chvíli tak ochladl a snad se i posmíval.

„Máš pravdu,“ souhlasila jakoby nic. „Nemysleme už na to. Povídala jsem, že ti nabízím louku, aby sis mohl ležet na trávě, a stravu… Jako budu mít já, a z mého!“

„Uvidíme,“ odpověděl Zlatíčko. „Mám si vzít s sebou tu odkrytou renouhardku?“

„To se rozumí, přeci ji tu nenecháš Karolině.“

„Já si zaplatím benzin a ty budeš živit šoféra.“

Lea se dala do smíchu.

„Já budu živit šoféra! Cha, cha, ty nezapřeš, že jsi synáček paní Pelouxové, ne! Nezapomeneš na nic… Nejsem zvědavá, ale na mou duši bych ráda slyšela, jak ty mluvíš se ženskou, když děláš zamilovaného!“

Posadila se a ovívala se vějířem. Kolem lamp kroužil lišaj a několik komárů, a zahrada účinkem nastalé noci voněla venkovem. Zavanutí akátové vůně vniklo tak silně a ostře do pokoje, že se oba obrátili, jako by sem vkročila nějaká živoucí bytost.

„To je akát, co má narůžovělé květy,“ řekla Lea pološeptem.

„Je,“ odvětil Zlatíčko. „Nějak taky voní rozmarýnou dneska večer!“

Zadívala se na něho a podivovala se jeho myšlence. Zlatíčko vdechoval vůni jako šťastný obětní beránek, a Lea se otočila, aby ji snad k sobě nezavolal; zavolal ji však a ona šla.

Šla, aby ho zlíbala, a rozběhla se k němu s jakousi mstivostí, sobectvím a záludnou myšlenkou, že ho ztrestá: „Jen počkej… A je to pravda, že máš hezkou pusu! A budu tě líbat, až se hodně nabažím, protože zrovna chci. A pak tě nechám – co s tebou, mně je to jedno, tady mě máš…“

Líbala ho tak, že se odloučili od sebe opilí, hluší, udýchaní, a chvěli se jako by se byli prali… Stála nad jeho křeslem, v němž ležel bez pohnutí, a šeptala vyzývavě: „Tak co? Haló?“ Čekala, že ji bude tupit. Leč Zlatíčko k ní vztáhl paže, rozevřel své krásné, nejisté ruce, zvrátil poraněnou hlavu nazad, a zatím, co se mu pod víčky zaleskly dvě slzy, šeptal, naříkal, že to znělo jako živočišný zpěv lásky, v němž slyšela opakovat své jméno, slova „drahouši“, „pojď…“, „už tě nikdy neopustím“, zpěv, kterému naslouchala skloněna a plna úzkosti, jako by mu byla nerada způsobila nějakou bolest.

III

Když Lea vzpomínala na první léto, strávené v Normandii, přiznávala po právu: „Takových nezvedených škvrňat jsem již měla, a povedenějších než Zlatíčko! Někteří byli i roztomilejší a chytřejší. Ale přesto ani jediný nebyl takový jako on.“

„Je to legrační,“ pravila koncem tohoto léta roku tisícího devítistého desátého Sušence Berthellemymu. „Jsou chvíle, kdy se domnívám, že spím s nějakým černochem nebo Číňanem.“

„Ty už jsi také měla Číňana nebo černocha?“

„Vůbec ne!“

„Tak co to povídáš?“

„Já nevím, nemůžu ti to vysvětlit. To je jen takový dojem.“

Byl to dojem, který si ji podmaňoval pomalu, zároveň s údivem, jejž nedovedla vždycky zakrýt. První vzpomínky na jejich společnou idylu oplývaly hlavně vzpomínkami na dobrá jídla, jemné ovoce a starosti labužnické statkářky. Viděla znovu Zlatíčka, vždycky tak bledého na slunci, vyzáblého, jak se batolí pod habrovými normandskými loubími a usíná často na rozpáleném roubení některé studánky. Probouzívala ho, aby ho nacpala jahodami, šlehanou smetanou, čerstvým mlékem a kuřátkem. Zlatíčko jako omámený sledoval netečně rej jepic, poletujících kolem koše růží, dívaje se občas na své náramkové hodinky, neudeřila-li již hodina spánku, zatím co ona, zklamaná, avšak bez hněvu, vzpomínala slibů, jimž nedostál onen polibek v Neuilly; tehdy si říkávala s dobráckou trpělivostí:

„Až do konce srpna, řekněme, si ho tu nechám na krmníku. Pak přijde Paříž, a já ho pošlu klidně k jeho milým studiím.“

Chodila ze soucitu brzy spát, aby Zlatíčko, který, schoulený po jejím boku, čelem i nosem se hrabal v poduškách, hledaje si sobecky vhodné místečko, dříve usnul. Někdy, když zhasla lampu, krátila si chvíli pozorováním měsíční koruny, zrcadlící se na podlaze. Často také naslouchala hlubokému oddychování Zlatíčkovu, které se podobalo dýchání honicího psa a mísilo se do šelestu venku stojící osiky a do cvrlikání cvrčků, dnem ani nocí neutuchajícího. „Co je to, že ještě nespím?“ říkávala si Lea. „Jistě to není proto, že hlava toho škvrněte mi leží na rameni… Je to krásné počasí… Na zítřek ráno jsem mu poručila dobrou kašičku. Už mu nejsou tak vidět žebra. Ale – co to, že se mi nechce spát? Už vím, zavolám sem našeho pana Profesora boxera, aby klouče trénoval. Máme na to času dost, Profesor i já, abychom paní Pelouxové udělali pěkné překvapeníčko…“

Usínala, ležíc na znaku celou svou délkou v čerstvě převléknutých poduškách, a majíc černou hlavu škvrněte na svém levém prsu. Jinak spávala dobře, až do bílého rána, probouzejíc se jen zřídka – velmi zřídka – když ji k tomu Zlatíčko přiměl.

Profesor se objevil v druhém měsíci odloučení od světa, a s ním jeho veliký kufr, malé tříliberní činky, černé kalhotky, zápasnické rukavice a střevíce – Profesor s dívčím hlasem, dlouhými brvami a s kůží tak krásně opálenou do hněda, že měla barvu jeho kufru, a že, když svlékl košili, nevypadal ani jako nahý. A Zlatíčko, střídavě mrzutý a ochablý, nebo zase žárlivý na ocelovou sílu Profesorovu, započal ihned s nevděčným a prospěšným cvičením prvních tělesných pohybů.

„Raz… dva… pozor! Neslyším vás dýchat… Nepomáhejte si kolenem, je to vidět!“

Lípová klenba propouštěla jen na některých místech paprsky srpnového slunce. Silný červený koberec, rozprostřený na písku, barvil nahá těla cvičící dvojice do fialova. Lea sledovala velmi pozorně boxování. Zlatíčko, opojený svými novými silami, se rozohňoval, vydával se nebezpečí zrádných ran, a zlostí jen rudl. Profesora zasahovaly Zlatíčkovy rány jako hrách házený na stěnu; z jeho olympické výše snášely se na Zlatíčkovu hlavu poznámky, drtivější než jeho proslulá pěst.

„Pozor, halo! Vaše levé oko je nějak moc zvědavé! Kdybych mu byl nezabránil, bylo by jistě prokouklo, jak je má levá rukavice ušitá.“

„Já jsem sklouz,“ zuřil Zlatíčko.

„Ve sklouznutí nebo nesklouznutí to nevězí. Vězí to ve vás. Z vás jakživ boxer nebude!“

„Mámina stejně nechce, to je už osud!“

„I kdyby chtěla, boxer z vás nebude žádnej, protože jste zlomyslný. Zlomyslnost a box se nesnášejí. Viďte, paní Leo?“

Lea se usmívala, těšíc se z toho, že je jí horko, že tu může nepohnutě pozorovat hraní dvou nahých, mladých mužů, které v duchu srovnávala: „Ten Profesor je krasavec! Jako z dubu! A škvrně se taky tuží, sluší mu to. Takových kolen, jako má on, se každý den na tucty nevidí, a já jsem přece znalec! A jeho kyčle taky jsou… ne, budou jedna radost! Kde ho jen ta máma Pelouxová ulovila? A ten krk! Jako u opravdové sochy! Ale zlomyslník je! Když se směje, člověk by se zaříkal, že má před sebou chrta, který se na něj vrhne…“ Byla šťastná, šťastná mateřskými pocity a září pokojného ctnostného života, která ji oblévala.

„A přece bych ho dala za jiného,“ říkávala si, když viděla Zlatíčka nahého odpoledne pod lipami, ráno nahého na hermelínové kůži, a večer nahého u nádrže vlažné vody. „Přes všechnu jeho krásu bych ho dala za jiného, dala, kdybych neměla svědomí.“ Se svou lhostejností se svěřila Profesorovi.

„A přece je on krásnej vzorek,“ namítal Profesor. „Podívejte se dnes na jeho svaly, má svaly jako ti barevní chlapi z kolonií, ačkoliv je bílej jako sníh. Toceví, velká nádhera to není, nikoho s nima nevomráčí. Taky nebude mít nikdy svaly jako melouny, řekněme.“

„To bych taky řekla, Profesore! Ale já ho nemám na boxování, že jo!“

„Toceví,“ přisvědčil Profesor, svraštiv obočí. „Nesmí se zapomenout na citové vztahy!“

Snášel s nelibostí nezastřené smyslné narážky Leiny a také Lein úsměv, úsměv očí, neodbytně na něm spočívající, když mluvila o lásce.

„Toceví,“ pokračoval Profesor, „když vás úplně neuspokojuje…“

Lea se zasmála:

„Úplně, to ne… Ale já si beru svou odměnu v nejčistším zřídle nezištnosti, zrovna tak jako vy, Profesore.“

„No, já, víte…“

Lea mu neopomněla dát otázku, které se bál, ač po ní toužil:

„Vy jste pořád stejný, co, Profesore? Proč jste tak zatvrzelý?“

„Jsem, paní Leo. Zrovna jsem dostal polední poštou od Liany dopis. Píše mi taky, abych prý nebyl tak zatvrzelý, že oba její přátelé jsou daleko.“

„No a?“

„No a já si myslím, že to není pravda. Jsem zatvrzelý, protože ona je umíněná. Vždycky mi říká, že se stydí za člověka, který má zaměstnání, a hlavně prý za člověka, který pro své zaměstnání musí ráno časně vstávat, každý den se trénovat, dávat hodiny boxu a tělocviku. Jak se my dva sejdeme, tak se hádáme. ‚Člověk by si doopravdy myslel,‘ křičí na mne vždycky, ‚že nejsem s to, uživit chlapa, kerýho mám ráda!‘ Myslí to jistě ušlechtile, o to nic, ale pro mě to není. Každý má holt svýho koníčka. Jak jste to prve dobře řekla, paní Leo: záleží na svědomí!“

Hovořili pološeptem stojíce pod stromy; on cudný a nahý, ona oblečená bíle, s tvářemi zbrunátnělými. Opájeli se svým přátelstvím, které prýštilo z obapolné náklonnosti k prostodušnosti, k zdraví a k jakémusi kavalírství spodiny. Lea nebyla také nijak dotčena, že Profesor dostával i cenné dary od krásné a obletované Liany. „Něco za něco!“ A pokoušela se důvody antické spravedlnosti otřásti Profesorovým „podivínstvím“. Jejich protahované rozhovory, za nichž vzývali vždycky tytéž bohy – lásku a peníze – odbočovaly pak od peněz a lásky k Zlatíčkovi, k jeho neblahé výchově, k jeho kráse, „ostatně zcela neškodné“, jak říkala Lea, k jeho povaze, která „není žádnou povahou“, jak také dodávala Lea. Byly to rozhovory, které hověly jejich potřebě důvěrnosti a jejich odporu k novým výrazům a novým myšlenkám, hovory přerušované směšným příchodem Zlatíčka, o němž se domnívali, že někde pospává nebo se provaluje někde na vyprahlé cestě, Zlatíčka, který se náhle objevoval polonahý, avšak s výdajovou knížkou v ruce a plnicím perem za uchem.

„Koukejte na tu číslici! Učiněnej účetní!“ podivoval se Profesor.

„Co to zas vidím?“ volal Zlatíčko už zpovzdálí. „Tři sta dvacet franků za benzin? To aby ho někdo pil! Za posledních čtrnáct dní jsme si vyjeli akorát čtyřikrát a tady sedmdesát franků za olej!“

„Autem se jezdí taky každý den do trhu. A abych nezapomněla, tvůj šofér prý si tuhle při obědě nabral skopovou třikrát. Nezdá se ti, že to trochu přesahuje meze toho, co jsme si ujednali? Ty, když ti nejde nějaký účet pod nos, jsi celá paní Pelouxová!“

Nevěda, co by hned odpověděl, zaváhal na chvíli, nadnášeje se na svých štíhlých nohách, zmítán jakousi křídlatou merkurovskou lehkostí, která uváděla do vytržení paní Pelouxovou, rozplývající se vždycky slovy: „To jsem celá já, když mi bylo osmnáct! Nohy jako křídla, nohy jako křídla!“ Hledal nějakou neomalenost a chvěl se po celém obličeji, maje ústa pootevřená, čelo natažené vpřed, všecek se vypínaje do postoje, který jen zdůrazňoval a činil podivnějším ďábelské obočí, nasupené až ke spánkům.

„Nenamáhej se, heleď! Já vím, že mě nenávidíš. Pojď mi raději dát hubičku, ty krásný démone, ty padlý anděli, ty tulipánku jeden!“

Šel, jsa přemožen zvukem hlasu a uražen Leininými slovy. Profesorovi při pohledu na tuto dvojici opět vytryskla pravda z jeho čistých rtů:

„Takto zevnějšek byste měl… zevnějšek! Ale když se tak na vás dívám, pane Zlatíčko, kdybych já byl ženskou, řek bych si: ‚Počkám eště deset let, a pak teprva přijdu.‘“

„Slyšíš, Leo, co tady povídá o deseti letech?“ popíchl Zlatíčko, odstrkuje od sebe milenčinu hlavu. „Co tomu říkáš?“

Leč Lea nedbala jeho řeči a poplácávala ho po mladém těle, které jí vděčilo za svou novou zdatnost, tu na tváři, na nohou, tu po stehnách, s neuctivou rozkoší opravdové chůvy.

„Co v tom máte za požitek, že jste tak zlý?“ otázal se Zlatíčka Profesor.

Zlatíčko odpověděl až za chvíli. Obestíral napřed Herkula dlouhým, barbarským, neproniknutelným pohledem:

„Já si tak všelicos vynahražuju. Ty tomu nerozumíš.“

Pravda byla, že Lea ani za celé ty tři měsíce důvěrného spolužití se Zlatíčkem mu vůbec neporozuměla. Jestliže ještě mluvila s Profesorem, který přicházel nyní jen v neděli, nebo se Sušenkou Berthellemym, který přicházel bez pozvání kdykoliv, ale po dvou hodinách již odcházel, o tom, že „pošle Zlatíčko k jeho milým knížkám“, činila tak spíše jen ze zvyku a proto, aby se omluvila, že ho má u sebe tak dlouho. Dávala si stále nové lhůty a překročovala je. Čekala.

„Počasí je tak krásné… a pak, ten jeho útěk do Paříže minulý týden ho hrozně unavil. A taky bude lépe, když se ho pořádně přesytím.“

Čekala marně, poprvé v životě, na to, co jí nikdy nechybělo: na důvěrnosti, úlevnou volnost, vyznávání lásky, na upřímnost ve všem, na nediskrétní vzkypění celé bytosti mladého milence – na noční chvíle, tak plné, kdy jinoch v polosynovské vděčnosti vylévá své slzy, zpověď a hořkost na vroucí hruď zralé a spolehlivé přítelkyně.

„Dostala jsem je vždycky všecky,“ myslila si umíněně, „vždycky jsem o každém věděla, co v něm vězí, co si myslí, co chce. A tohleto škvrně škvrňovitý… To by bylo trochu přespříliš.“

Zlatíčko, zmohutnělý nyní, pyšný na svých devatenáct let, veselý u jídla a netrpělivý na loži, nic ze svého nitra neprozrazoval a zůstával tajemný jako kurtizána. Byl něžný? Ano, pokud se něha ukáže v mimoděčném výkřiku nebo na němém pohybu rozevřených paží. Jakmile však promluvil, vracela se mu jeho „zlomyslnost“ a bdělost, aby se neprořekl. Kolikrát, když k ránu držela v náručí svého milence ukojeného, ztichlého, přivírajícího oči sálavým pohledem, s ústy, která jako by s každým novým jitrem a s každým novým objetím víc a víc krásněla, kolikrát, podlehnuvši v takové chvíli touze dobýti a rozkoši zpovídat, přitiskla své čelo k jeho čelu:

„Ty… mluv… pověz mi…“

Leč z jeho klenutých úst neuniklo ani jediné slůvko podřeknutí, ani žádná jiná slova kromě slov utrhování nebo opojení a kromě pojmenování „Chůvouši!“, které jí dal, když byl maličký, a kterým k ní nyní vzlykal v rozkoši, jako by volal o pomoc.

„Ujišťuji tě, učiněný Číňan nebo černoch,“ říkávala Anthimu de Berthellemy. A dodávala: „Vysvětlit ti to nijak nemůžu.“ Neboť byla neuvážlivá a ne dosti obratná, aby si uvědomila zmatený a silný dojem, který měla z toho, že Zlatíčko a ona mluvili každý jinou řečí.

Když se vrátili do Paříže, byl už konec srpna. Hned první večer pospíchal Zlatíčko do Neuilly, aby „vomráčil“ paní Pelouxovou. Přeskakoval židle, roztloukal ořechy jednou ranou pěsti, vyskakoval rovnýma nohama na kulečník a hrál si v zahradě na kovboje, honě se za poděšenými hlídacími psy.

„Uf!“ odlehčila si Lea, když vešla do svého obydlí na avenue Bugeaud. „Není nad prázdnou postel!“

Avšak druhého dne večer, když k desáté hodině dopíjela svou černou kávu, přemýšlejíc, jak to udělá, aby večer nebyl tak dlouhý a jídelna tak pustá, vykřikla pojednou všecka znervóznělá, spatřivši Zlatíčko, stojícího na prahu dveří, Zlatíčko, který jako by za ní přiletěl na svých okřídlených, nehlučných nohou.

„Zbláznil ses?“

Pokrčil rameny, nesnaživ se ani o to, aby ho pochopila, prostě k ní přiběhl. Neptal se jí: „Máš mě ráda? Zapomnělas už na mne?“ Ne. Byl prostě tu.

Za chvíli leželi v hlubokém Leině loži, obrněném ocelovým a mosazným kováním. Zlatíčko předstíral, že spí, že je uondán, jen aby mohl lépe stisknouti zuby a zavřít oči, a oddati se tak svému zarytému mlčení. Leč ona mu přesto naslouchala, ležíc blízko proti němu na boku; naslouchala s rozkoší onomu lehounkému zachvívání, onomu temnému hukotu z dálky, uzavřenému v lastuře, jakým zvučí tělo, které zapírá svou úzkost, svou vděčnost a svou lásku.

IV

„Proč mi to tvá matka neřekla sama včera při večeři?“

„Myslí, že je vhodnější, když ti to povím já.“

„Jistě?“

„Aspoň to řekla.“

„A co ty?“

„Co, co já?“

„Ty taky myslíš, že je to vhodnější?“

„Taky.“

Zlatíčko upřel na Leu nejistý pohled.

Zdálo se, že přemýšlí. Opakoval:

„No uznej, že je to vhodnější.“

Aby ho neuvedla do rozpaků, odvrátila Lea od něho zrak a zahleděla se k oknu. Teplý déšť černil toto srpnové ráno a padal rovnou na tři platany, již žloutnoucí, prostřed zarostlého dvora.

„Člověk by řekl, že je už podzim,“ poznamenala Lea a vzdychla.

„Co je ti?“ otázal se Zlatíčko.

Podívala se naň překvapena:

„Nic, co by mi bylo. Nemám ráda tenhle déšť.“

„Já, že jsem si myslel…“

„Co sis myslel?“

„Myslel jsem si, že máš nějakou bolest.“

Neodolala, aby se ze srdce nezasmála:

„Že mám bolest? Snad proto, že se ženíš? Ne, poslyš… ty jsi… legrační…“

Smávala se zřídka hlasitě, a její veselost nyní Zlatíčka urážela. Pokrčil rameny a zapálil si cigaretu se svým obvyklým úšklebkem, vypjav bradu a vyhrnuv spodní ret.

„Před obědem bys neměl kouřit,“ pravila Lea.

Odpověděl hrubou poznámkou, kterou nezaslechla, protože byla zaujata sama sebou, zvukem svého hlasu, ozvěnou své denní, mechanické rady, zaléhající zpět do období pěti let… „Připadá mi to jako v zrcadlovém bludišti,“ pomyslila si. Pak s troškou námahy se přemohla a vrátila se ke skutečnosti a dobré míře.

„Mám štěstí, že ti tvůj tabák na lačný žaludek bude zas vyčítat jiná,“ řekla.

„Ta nesmí do ničeho mluvit,“ prohlásil Zlatíčko. „Tu si beru já. Ať teda hezky líbá stopy mých božských nohou a žehná osudu. Jináč to nepůjde.“

Vypjal bradu ještě víc, cigaretovou špičku stiskl v zubech, odtáhl rty od dásní a získal tím jen to, že se ve svém neposkvrněném pyžamu podobal asijskému princi, pobledlému v neproniknutelných temnotách svého paláce.

Lee, zahalené nedbale do ranního obleku růžové barvy, které říkala „povinná“, probíhaly hlavou únavné myšlenky, že se konečně rozhodla zaútočit na předstíraný klid Zlatíčkův:

„Proč si vlastně tu holčinku bereš?“

Zlatíčko se opřel lokty o stůl a mimoděk se zatvářil jako paní Pelouxová:

„To musíš chápat, má drahá…“

„Říkej mi madam, nebo Lea. Já nejsem ani tvá pokojská, ani tvůj kamarád stejně starý s tebou.“

Mluvila suše, sedíc v křesle vzpřímeně a nikterak nezesilujíc hlas. Chtěl jí něco odseknout, měřil si její obličej, poněkud unavený a zapudrovaný, její oči, z nichž vycházelo tak modré a jasné světlo, leč změkl a povolil mluvě u něho neobvyklé:

„Ty si žádáš, Chůvouši, vysvětlení… Přece víš, že to musí vzít nějaký konec. A pak jde o veliké zájmy.“

„Čí?“

„Moje,“ řekl bez úsměvu. „Holka má své osobní jmění.“

„Po otci?“

Zvrátil se v lenošce a vyhodil nohy do povětří.

„To já nevím. Že se tak ptáš! Já myslím. To víš, že se krásná Maria Laura nepřetrhne, aby vydala ze svých peněz sto padesát tisíc! – Sto padesát tisíc a těžký šperky.“

„A co ty?“

„Já, já mám eště víc,“ odvětil pyšně.

„Tak žádný peníze nepotřebuješ!“

Pohodil svou hlavou s uhlazenými vlasy, jimž denní světlo dodávalo modravě vodového lesku.

„Nepotřebuju, nepotřebuju… Každý se díváme na peníze jinak. A nikdy se nedohodneme.“

„Musím ti spravedlivě přiznat, žes mě šetřil a žes se mnou za celých pět let o penězích vůbec nemluvil.“

Naklonila se a položila Zlatíčkovi ruku na koleno:

„Ty, řekni mi, kolik jsi ušetřil z toho, co jsi dostával, za těch pět let?“

Udělal ze sebe šaška, rozesmál se a svezl se Lee k nohám. Avšak Lea jej nohou odstrčila.

„Neuculuj se a řekni… Padesát tisíc ročně? Nebo šedesát? No, řekni, šedesát? Sedmdesát?“

Usadil se na koberci a položil hlavu na její kolena.

„Copak za ně nestojím?“

Ukazoval se v plném světle, otáčeje hlavou a rozvíraje své velké oči, které se zdály černými, o nichž však Lea věděla, že jsou tmavohnědé. Jako by označovala a vybírala, co z tolika krásy bylo nejvzácnější, dotýkala se malíčkem jeho obočí, řas a koutků úst. Chvílemi v ní tvary milence, jehož poněkud nenáviděla, budily úctu. „Být takhle krásný, to už samo o sobě je urozenost,“ myslila si.

„Ještě něco, heleď… A co ta osůbka v celý ty historii? Jak se k tobě má?“

„Má mě ráda. Zhlíží se ve mně. A jináč nic.“

„A co ty, jak ty se k ní máš?“

„Já nijak,“ odvětil prostomyslně.

„Hezký dueto lásky,“ pronesla zamyšleně Lea.

Napolo se zdvihl a posadil se na zemi po krejčovsku:

„Tak si myslím, že se o ni moc staráš,“ pravil přísně. „Na sebe v tomhle zemětřesení nemyslíš?“

Podívala se na Zlatíčka s údivem, který ji činil mladší, povytáhla obočí a pootevřela ústa.

„Ty, no, ty, Leo. Ty, obětovaná. Ty, která zasluhuješ největší sympatie, protože ti dávám kvinde.“

Poněkud zbledl a zdálo se, že touto hrubostí ubližuje především sobě. Lea se usmála:

„Ale vždyť já, pusinko, nemíním nijak svou existenci měnit. Týden se budu přehrabávat v zásuvkách a shledávat tvoje ponožky, kravaty a kapesníky… Říkám týden, ale jsou v takovém pořádku, že to bude trvat jistě déle… Pak zřídit znovu koupelnu. Dám ji asi natřít sklovinou…“

Odmlčela se a zatvářila se labužnicky, rýsujíc prstem ve vzduchu jakýsi plán. Zlatíčko neodzbrojoval; upíral na ni stále svůj zavilý pohled.

„Nestačí ti to? Co bys ještě chtěl? Snad abych se vrátila do Normandie a ukrývala tam svou bolest? Abych na kost zhubla? Abych si přestala barvit vlasy? Aby paní Pelouxová přichvátala k mému loži?“

Napodobila troubení paní Pelouxové a zalomila rukama: „‚Už je jí jenom stín, jenom stín! Ta nešťastná holka zestárla o sto let, o sto let!‘ – To bys chtěl, viď?“

Poslouchal ji s drsným úsměvem a chvějícím se chřípím, projevuje tak snad i vnitřní pohnutí.

„Chtěl!“

Lea položila Zlatíčkovi na ramena své hladké, nahé, těžké paže:

„Ubohý hošku! To už bych bývala takhle umřela nejméně čtyřikrát nebo pětkrát! – Pro jednoho milence… Proto, že za jednoho zlého kluka budu mít jiného…“

A šeptem dodala lehce:

„Já už jsem na to zvyklá.“

„To každej ví,“ odvětil zatrpkle. „A já na to kašlu. Kašlu na to, že jsem nebyl tvůj první milenec! Ale co bych bejval chtěl a co by bejvalo bylo taky… slušnější… a hezčí, kdybych byl poslední.“

Setřásl z ramen její nádherné paže:

„Já mluvím jenom o tobě, že jo, a pro tebe.“

„Já ti rozumím. Ty se staráš o mne a já zas o tvou nevěstu, tak je to taky dobře a docela přirozené. Jako mezi dvěma lidmi, kteří mají srdce na pravém místě.“

Vstala, čekajíc, že jí odpoví nějakým hrubiánstvím, leč Zlatíčko mlčel, a Lea zesmutněla vidouc, že se poprvé na jeho obličeji zračí jakási sklíčenost.

Sklonila se k němu a vzala jej pod paží.

„Pojď a oblékni se. Já si přetáhnu jenom svrchní šaty, vespod jsem oblečená. Půjdeme k Schwabovi a vybereš si tam nějakou perlu. Co jiného dělat v tomhle počasí. A taky ti přeci musím dát svatební dar.“

Poskočil a obličej se mu jen rozzářil:

„To je bájný! Perlu do náprsenky, takovou tu narůžovělou, já o jedné vím!“

„Žádnou narůžovělou, bílou, něco pro mužského, ty blázne! Já taky o jedné vím! To si zas dám. Bože, já ušetřím peněz, až se mě zbavíš!“

Zlatíčko se zarazil.

„To záleží na mém nástupci!“

Lea se obrátila na prahu budoáru a zablýskla svým nejveselejším úsměvem, svými silnými, labužnickými zuby, svěží modří svých očí, obratně podmalovaných:

„Tvůj nástupce? Dva franky a balíček tabáku! A v neděli skleničku likéru, za víc chlap nestojí! A tvým dětem budu moct dát výbavu!“

V

V následujících týdnech byli oba samá veselost. Zlatíčkovy zásnuby rozlučovaly je na několik hodin denně, a jen někdy na jednu, dvě noci. „Musíme v nevěstě vzbudit důvěru,“ říkával Zlatíčko. Lea, již paní Pelouxová nyní nezvala do Neuilly, podléhala zvědavosti a dávala sta otázek snoubenci, který se tvářil důležitým a tajemným tajemstvími, prozrazovanými hned na prahu, ačkoliv si hrál na schovávanou.

„Kamarádi!“ zvolal jednoho dne, položiv klobouk na sošku Leinu. „Kamarádi, to se dějou od včerejška věci v ‚Peloux’s Palaci‘!“

„Nejdříve dej ten klobouk pryč! A za druhé mi tu nemluv o svých všivých kamarádíčcích! Copak se zas stalo?“

Plísnila ho, ale napřed se už smála jeho odpovědi.

„U nás hoří, Chůvouši! Ty dámy jsou v jednom ohni! Maria Laura a paní Pelouxová si vjely do vlasů nad mou svatební smlouvou! Češe jedna druhou.“

„Jistě? Ne!“

„Jistě. To ti je podívaná pro bohy! Nejdřív bys ale musela vidět, jak mátuša rozhazuje rukama… ‚To jsou starosti s věnem! To jsou starosti s věnem! Proč ho nechcete dát radši hned pod kuratelu? To je osobní urážka, osobní, pravím! Musím vám oznámit, milostivá paní…‘“

„Ona jí říká milostivá paní?“

„A jak si dává záležet! ‚Musím vám oznámit, milostivá paní, že můj syn nemá od své plnoletosti ani sous dluhu, a že movitosti, koupené od roku devatenáct set deset, činí…‘ Činí to a to, můj nos dělá tolik a tolik, má zadnice tolik a tolik… Celá Kateřina Medičejská, a eště jí dá v diplomacii flek!“

Leiny modré oči se třpytily slzami smíchu.

„Jej, Zlatíčko, co tě znám, jsi nikdy nebyl tak legrační jako teď. A co ta druhá, Maria Laura?“

„Ta, ta je hrozná, Chůvouši! Ta ženská dovede chodit přes mrtvoly. Pořád v zelených jaspisových šatech, teď ta její zrzavá paruka, ta její pleť… to víš, osmnáct let, a ten její úsměv! Troubení mé ctihodné máteře s ní nehnulo; ani nemrkla. Počkala, až se mátuše vypovídá a pak řekla: ‚Snad by bylo lépe, milostivá paní, kdyby se o těch úsporách, co si pan synátor nahromadil za devatenáct set deset a za další léta, tak moc nekřičelo…‘“

„Tu máš do čumáčku… Ale to mířila na tebe. Kde jsi byl, když to řekla?“

„Já? V houpací židli.“

„Tys byl u toho?“

Přestala se smát a ustala v jídle.

„Tys byl u toho? A co jsi udělal?“

„Udělal jsem vtip… co jinýho. Paní Pelouxová už brala do ruky nějakou drahou věc, aby hájila mou čest, a já jsem ji zarazil klidně ze svýho místa: ‚Matinko drahá, jen klid, jen klid! Dělej to jako má roztomilá tchyně, vidíš, že je jako med… jako cukr.‘ Výsledek byl, že jenom společná domácnost se hradí rovným dílem.“

„Tomu já nerozumím.“

„Pamatuješ se na ty bájný třtinový plantáže, co ten chudáček knížátko Ceste odkázal Marii Lauře…?“

„No.“

„Tak závěť byla falešná! Rodina Cestů je poštvaná! Bude z toho možná proces. Už chápeš?“

Zářil.

„Už chápu. Ale jak ses o tom dověděl?“

„Tak heleď! Stará Lili se vrhla na nejmladšího Cesta, na tu sedmnáctiletou svíčkovou babku…“

„Stará Lili? To je příšerný!“

„A mládě Ceste jí všecko vyžvatlal, když se s ním mazlila…“

„Zlatíčko, přestaň! Mně se zdvíhá žaludek!“

„… a stará Lili mi to za tepla donesla minulou neděli, když přišla za máminou. Stará Lili se, holečku, ve mně zhlíží! Moc si mě váží, protože jsem s ní nikdy nechtěl jít spát…“

„To bych prosila,“ odvětila Lea. „Ale přeci jenom…“

Přemítala chvíli, a Zlatíčkovi se zdálo, že není nijak nadšena.

„No, nejsem bájnej? Mluv!“

Naklonil se nad stůl, a bělostný ubrus a nádobí, na němž se lesklo slunce, mu ozařovalo obličej jako světlo rampy.

„Jsi!“

„Ale přeci jenom,“ myslila si v duchu, „jednala s ním ta otrava Marie Laura jako s pasákem!“

„Chůvouši, máme dneska krémový srdíčka?“

„Máme.“

„… a on to spolkl jako nic, jako by mu nabídla cukroví,“ myslila si dále.

„Chůvouši, dáš mi adresu, kde se dostanou ty krémový srdíčka? Abych ji měl pro kuchaře, nastoupí ke mně v říjnu.“

„Ty se dělají doma, co si myslíš. Zavoláš si kuchaře a máš, co hrdlo ráčí, mušle s bílou omáčkou i paštičky v máslovém těstíčku!“

V duchu se obírala stále svou myšlenkou:

„… já to dítě arciť už skoro pět let vydržuji, to je pravda… Ale vždyť on má taky třikrát sto tisíc franků renty, pro boha. Copak má pasák takovou rentu? To se ví, že to nezáleží na tom, kolik dostává, ale na založení a smýšlení. Měla jsem chlapy, kterým jsem mohla nastrkat půl milionu, a přece by se z nich nestali pasáci… Jenže Zlatíčko… a přece jsem mu nikdy nedávala peníze… Já nevím…“

„Já nevím,“ vybuchla pojednou, „ale to s tebou zacházela jako s pasákem!“

„Kdo?“

„Marie Laura!“

Zazářil jako dítě:

„No, viď, Chůvouši, viď, že to tak myslela?“

„To bych řekla!“

Zlatíčko pozdvihl svou skleničku, naplněnou vínem Château Chalon, koňakové barvy.

„Ať žije Marie Laura! To je přece poklona pro našince, co? Ani až budu tak starej jako ty, nebudu o jinou stát!“

„Když ti to stačí ke štěstí…“

Do konce oběda poslouchal Zlatíčko jen na půl ucha. Byl zvyklý na mlčení své moudré přítelkyně a spokojoval se proto jejím mateřským a každodenním napomínáním: „Ber si chleba jen hodně vypečený… Nejez tolik střídky… Ovoce si taky nedovedeš vybrat…“ Byla tajně mrzutá a peskovala se: „Přece si musím ujasnit, co bych byla ráda, aby býval udělal. Co bych byla ráda? Kdyby se býval před ní hrdě postavil a řekl: ‚Milostivá paní, vy mě urážíte! Já nejsem, zač mě pokládáte, milostivá paní!‘ Vlastně mám na tom vinu já! Zhýčkala jsem ho, cpala jsem ho vším možným. Kdo by si ale taky pomyslil, že si bude jednou chtít hrát na tatínka. Já jsem si na to nepomyslila ani ve snu. A i kdyby. Jistě bych si bývala řekla, jak to říká Profesor: ‚Krev je krev!‘ Jenže Profesorovi, i kdyby byl přijal Gladysinu nabídku, by se jeho krev jinak vzpěnila, kdyby se mu někdo jen zmínil o pasáctví. Zlatíčko má holt krev svou, Zlatíčkovu. Má…“

„Cos to teď povídal?“ přerušila své přemítání. „Já jsem neposlouchala.“

„Povídal jsem, že nikdy jsem se tak nenasmál a nenasměju, jako tý legraci s Marií Laurou!“

„Tak vida,“ domyslila svou znepokojivou myšlenku, „on se tomu jenom chechtá!“

Omrzele vstala. Zlatíčko jí ovinul ruku kolem pasu, leč ona jej odstrčila.

„Kdy máš tu svatbu?“

„Od pondělka za týden.“

Řekl to tak prostě a lhostejně, že se ulekla:

„To je něco úžasného!“

„Proč úžasného, Chůvouši?“

„Ty děláš, jako by se tě to ani netýkalo!“

„Taky se mě to ani tak moc netýká,“ odvětil klidně. „Všecko je zařízeno. Svatba je ve dvě hodiny, není potřeba se honit s parádním obědem. Pak five o’clock u Karoliny Pelouxové. A pak spací vagony, Itálie, jezera…“

„Jezera jsou zase v módě?“

„Jsou. Jako vily, hotely, automobily, restauranty… Monte Carlo.“

„Ale je tu taky ona…“

„Je, to se ví. Ne moc, ale je.“

„A já už nejsem.“

Zlatíčko na tuto poznámku čekal a dal to také najevo. Jakési chorobné rozhoření zřítelnic a náhlá pobledlost úst ho úplně změnila. Nabral opatrně dechu, aby ho neslyšela vydychnout, a vzpamatoval se:

„Ty budeš vždycky, Chůvouši!“

„Milostpán je nesmírně laskav.“

„Pro mě budeš vždycky jen ty, Chůvouši…!“ Usmál se nemotorně a dodal: „Až budu něco potřebovat, přijdu jen k tobě!“

Neodpověděla. Shýbla se, aby zvedla želvový hřebínek, který se jí vysmekl z vlasů, a zastrčila si jej opět na místo, pobrukujíc si nějakou písničku. Prozpěvovala si také ještě před zrcadlem, jsouc hrda na sebe, že se tak lehce ovládla a přenesla přes jedinou vzrušující chvilku v jejich rozloučení, hrda, že potlačila slova, která se neříkají: „Mluv… žadoň, vymáhej pánovitě, drž se mě… udělal jsi mě teď tak šťastnou…!“

VI

Paní Pelouxová se asi před příchodem Leiným dlouho a hodně namluvila. Její rozpálené tváře dodávaly ohně jejím velkým očím, v nichž se zračívala jindy jen číhavá, vtíravá a neproniknutelná zvědavost. Na dnešní neděli oblékla černé odpolední šaty s úzkou sukní, takže každému bylo ihned zjevno, že má malé nohy a břicho vtlačené do žaludku. Ustala v hovoru, upila doušek z tenkého kalíšku, jejž dlaní zahřívala, a naklonila se k Lee s jakousi šťastlivou unylostí.

„To je počasíčko, co? Krása! Krása! Člověk by ani nevěřil, že máme říjen.“

„Opravdu…! Svatá pravda!“ odpovědělo několik přeochotných hlasů.

Řeka rudých šalvějí proudila alejí mezi břehy aster slézové, skoro do šeda hrající barvy. Žluťáskové poletovali tu jako v létě. Ale do otevřené haly pronikala vůně chryzantém, prohřátých sluncem. Žlutavá břízka chvěla se nad keřem bengálských růží, které vábily poslední včely.

„Ale co to všecko je, takovéhle počasí,“ rozjásala se pojednou lyricky paní Pelouxová, „vedle toho, co oni mají teď v Itálii!“

„Jistě…! Ani přirovnání…!“ ozvaly se přeochotné hlasy.

Lea se po nich zachmuřeně podívala.

„Kdyby alespoň mlčely,“ zašeptala si.

U hracího stolku seděly baronka de la Berche a paní Aldonza a hrály v karty. Stará tanečnice Aldonza s ovinutýma nohama trpěla znetvořujícím revmatismem a měla černou paruku, lesklou jako lak. Baronka de la Berche, převyšujíc ji o půl druhé hlavy, vypínala proti ní hranatá, neohebná ramena venkovského faráře a široký obličej, jejž stáří zmužňovalo až strach. Uši měla samý chlup, z nosu vyčnívaly keříčky a rty byly obrostlé malými falangami chmýří…

„Milá baronko, vy mi nezabíjíte mou devadesátku?“ zamečela paní Aldonza.

„Jen si to počítejte, počítejte, drahá přítelkyně. Nechci nic jiného, než aby každý byl spokojen.“

Věčně blahořečila a skrývala svou divošskou krutost. Lea si ji změřila s odporem jako tehdy, když ji viděla poprvé, a upřela zrak na paní Pelouxovou:

„Karolina alespoň trochu vypadá jako člověk, tahle…“

„Co ti je, Leouši? Tváříš se, jako bys nebyla v své kůži!“ otázala se měkce paní Pelouxová.

Lea se vypjala a odvětila:

„Ale jsem, Káro… U tebe je tak hezky, že člověk to blaho jen tak mlčky okouší.“ A pomyslivši si v duchu: „Na tebe taky pozor…! Ty baronce v zuřivosti nezadáš…,“ zatvářila se spokojeně a přesyceně. Aby pak svou blahobytnost, jíž se zdánlivě v myšlenkách oddávala, zdůraznila, vzdychla:

„Přejedla jsem se… a mrzí mě to, protože chci zhubnout, no! Zítra začnu s dietou!“

Paní Pelouxová rozhodila rukama do vzduchu a prohodila upejpavě:

„Copak ti zármutek nestačí?“

„A jeje, a jeje!“ chichotala se paní Aldonza a baronka de la Berche. „A jeje, a jeje!“

Lea povstala, vysoká ve svých podzimních šatech tmavozelené barvy, krásná v svém saténovém kloboučku s vydří obrubou a mladá mezi těmito troskami, a přelétla všecky měkkým pohledem:

„Jen se, prosím vás, neudivte, dětičky…! A dejte mi takových zármutků alespoň tucet, ať ztratím jedno kilo!“

„Ty jsi báječná, Leo,“ prohodila baronka, vypustivši zároveň z úst cigaretový kouř.

„Paní Leo, vzpomenete si na mne s tím kloboučkem, až jej zahodíte?“ zažadonila stará Aldonza. „Pamatujete se, paní Karolíno, na ten váš modrý? Vydržel mi dva roky. Dáte mi karty, drahá baronko, až dokoketujete s paní Leou?“

„Tady je máte, děvenko, a ať jsou hodně šťastné!“

Lea se zastavila chvilku na prahu haly a pak sešla do zahrady. Utrhla si bengálskou růži, jejíž lístky hned opadaly, a naslouchala skučení větru po keřích, hluku tramvají na avenue a pískotu lokálky. Lavička, na kterou usedla, byla teplá, a Lea přivřela oči a hřála si na slunci záda a ramena. Když za chvíli prokoukla, otočila rychle hlavu k oknu, jsouc si znenadání jista, že na prahu haly stojí Zlatíčko a opírá se ramenem o dveře…

„Co je mi?“ tázala se v duchu.

Pronikavý smích, hluk, jako když v hale někoho vítají, postavil ji rázem na nohy. Poněkud se chvěla.

„Abych nakonec tak ze všeho znervózněla?“

„Tu je máme konečně, tu je máme,“ zaznělo troubení paní Pelouxové.

A baronka skandovala silným, basovým hlasem:

„Náš roztomilý páreček! Náš roztomilý páreček!“

Lea se otřásla, pospíšila ke dveřím a zarazila se; spatřila starou Lili a jejího mladistvého milence, knížete Cesta; zrovna přibyli.

Lili bylo snad sedmdesát let, měla eunušské, šněrovačkou stažené břicho – říkalo se o ní, že „překročila meze“, ač nikdo nevěděl přesně, jaké meze se tím mínily. Jakási věčná dětinná veselost jí ozařovala obličej, jenž byl oblý, růžový a namalovaný; veliké oči a malá, jemná, tenká ústa ustavičně beze studu koketovala. Stařešina Lili zachovávala nejnovější módu, až to budilo pohoršení. Dolní část těla vězela v sámkové sukni modro-bíle pruhované a na prsou, drsných jako kůže starého krocana, se jí rozvíral malý modrý spencer; stříbrná liška nijak nezakrývala nahý krk, podobající se kořenáči, krk široký jako břicho, který úplně pohltil bradu…

„To je hrůza,“ myslila si Lea. Nedovedla odvrátit pohled od různých podrobností, jako byla třeba stařešinina „bretaňská“ čapka z bílé plsti, posazená uličnicky nazad na paruce krátkých, kaštanových vlasů s narůžovělým odstínem, nebo jako byl perlový náhrdelník, chvilkami viditelný, chvilkami zase pohřbený v hluboké strži, jíž se kdysi říkalo „Venušin náhrdelník“…

„Leo, Leo, kamarádíčku milá!“ zvolala stará Lili a spěchala Lee vstříc.

Pohybovala se těžce na kulatých, opuchlých nohou, zašněrovaných do kothurnů s pásky a přezkami, ozdobenými drahými kaménky; sama si k své chůzi blahopřála takto:

„Já chodím jako kachna! To je už má chůze. Guido, poznáváš paní de Lonval? Moc se do ní nezakoukej, nebo ti vyškrabu oči…“

Jinoch s italským obličejem, širokýma prázdnýma očima a se slabou, neznatelnou bradou políbil rychle Lee ruku a mlčky odstupoval do ústraní. Lili ho cestou chňapla a vtiskla mu hlavu na svá zrníčkovatá prsa, vzavši přítomné za svědky:

„Víte, co to je, milostivá paní? Víte, co to je? To je má velká láska, ano, tohle, vznesené dámy!“

„Tak se trochu kroť, Lili,“ ozval se radou mužský hlas paní de la Berche.

„Pročpak, pročpak?“ pravila Karolina Pelouxová.

„Vkus v tom teda není!“ odvětila baronka.

„Ty nejsi ani za mák milá, paní baronko! Copak nejsou k zulíbání? Ach, tak mi připomínají moje děti!“

„Taky jsem si to myslila,“ řekla Lili s nadšeným úsměvem. „To jsou taky zároveň naše líbánky s Guidem přeci! Přišli jsme se zeptat, co dělá druhý páreček! Aby nám pověděl něco o sobě!“

Paní Pelouxová se zatvářila přísně:

„Na mne se, Lili, moc nespoléhej, že ti budu vypravovat nějaké pikantnosti, víš!“

„Ale povídej, povídej, povídej!“ volala Lili, tleskajíc rukama.

Pokusila se poskočit, dosáhla však jen, že hnula trochu rameny a kyčlemi. „Se mnou se takhle musí! Jenom na to mě každej nachytá! Hezky do ouška, takový věci. To já mám ráda. Tuhle knižátko, co dělá, že neumí pět počítat, by vám pověděl jinší věci!“

Mlčelivý jinoch, zatažený takto do hovoru, nepromluvil. Jeho černé zřítelnice pohybovaly se na bělmu jako poplašení motýli. Lea se dívala jako strnulá.

„Paní Karolina nám vypravovala všecinko o svatebním obřadu,“ zamečela paní Aldonza. „S myrtovým věnečkem na hlavě vypadala mladá paní Pelouxová jako z pohádky!“

„Jako madona! Jako madona!“ opravovala Karolina Pelouxová v jakémsi svatém vytržení. „Něco takového nikdo jakživ neviděl! Můj syn kráčel jako v oblacích! Jako v oblacích…! To je páreček, bože můj, to je páreček!“

„S myrtovým věnečkem na hlavě, slyšíš to, ty moje knižátko, pro který jsem ztratila hlavu?“ šeptala Lili. „Povídám, Karolíno, a co naše tchyně, Marie Laura?“

Neúprosné oči paní Pelouxové zajiskřily.

„Ta? Ta se měla schovat… Byla v černém, lepilo se to na ní jako kůže na úhoři, když vylítne z vody; lezly jí prsa, břicho, zkrátka všecko, všecko!“

„Chytračka!“ zabručela baronka de la Berche s přízvukem vojenské rozběsněnosti.

„A ten povýšenej, velkopanskej úsměch, to její hledání v taštičce a v kapsách, jako by tam měla utrejch a chloroform! Zkrátka, schovat se měla, jiný slovo pro to není! Dělala taky, že má akorát tak pět minut času na všecko – sotva si utřela pusu, hned vyhrkla: ‚Tak na shledanou, Edmo! Na shledanou, Frede!‘ A byla fuč!“

Stará Lili jen supěla. Seděla na kraji křesla a její malá ústa dávného předka se mezi vrásčitými koutky rozvírala dokořán.

„A co rady?“ vyjela.

„Jaký rady?“

„No, rady – knižátko, drž mé za ruku – přeci rady, co se dávají nevěstě na svatební noc? Kdopak jí je dával?“

Karolina Pelouxová si ji uraženě změřila.

„To se snad dělávalo dřív. Ale dneska je to už zastaralý.“

Stařešina byla uličnicky rozveselena a uhodila se pěstmi do stehen:

„Zastaralý? Jak to víš, chudáčku Karolino, zdali je to zastaralý nebo nezastaralý? Dyť v tvý rodině těch svateb tak moc nebylo!“

„A jejej, jejej!“ rozjásaly se neprozřetelně obě helotky.

Leč paní Pelouxová je zarazila jediným pohledem.

„Buďte hezky zticha, zticha, andílkové! Máte každá svůj ráj už tady na zemi. Co byste ještě chtěly?“

A paní de la Berche natáhla svou silnou ruku jako usmiřující četník mezi rozpálené obličeje obou dam. Leč Charlota Pelouxová větřila bitvu jako čistokrevný kůň:

„Zaryla sis do mne, Lili. To můžeš. Já, já zas mám k tobě úctu. Jináč…“

Lili se rozesmála, až se jí třásla brada a celé tělo:

„Jináč by ses vdala, viď, jen abys mě usadila. Víš, vdát se, není nic těžkýho. Já bych si Guida vzala hned, kdyby byl plnoletý.“

„Ne!“ vyhrkla Karolina, zapomněvši na svou zlost.

„Jaký ne…? Byla bych kněžna Cestová, má milá, piccola principessa! Moje knižátko mě jinak nepojmenuje než piccola principessa!“

Popotáhla si sukni a přehodila nohy, ukazujíc zlatý řetízek v místech, kde měla asi kotník.

„Jenže jeho otec,“ mluvila tajemně dále, „jeho otec…“

Zajíkla se a volala posunkem na pomoc mlčelivého jinocha, který promluvil rychle a šeptem, jako by odříkával:

„Můj otec, vévoda de Parese, mi slibuje, že mě dá do kláštera, když si vezmu Lili…“

„Do kláštera!“ srkla Karolina Pelouxová. „Do kláštera – to přece není pro muže!“

„Mužskej a klášter,“ zařehtala svým hlubokým basem paní de la Berche. „Safra, to je dráždivý žrádýlko!“

„To je úplný barbarství,“ křižovala se Aldonza a sepjala své beztvaré ruce.

Lea znenadání prudce vstala a převrhla plnou skleničku.

„Je prázdná, to je štěstí,“ poznamenala spokojeně paní Pelouxová. „Přineslas štěstí mýmu mladýmu párečku. Kam tak letíš? Copak doma hoří?“

Lea se přemohla a zasmála se, jako by něco skrývala:

„Možná, že hoří… Ale nic se neptej! Je to ještě tajemství…“

„Jdi!? Máš někoho novýho? To přeci není možný?“

Karolina Pelouxová zakvičela chtivostí.

„Já jsem si už prve všimla, že vypadáš nějak divně…“

„No, tak nám to řekněte, no, no, no,“ drčely všecky stařešiny najednou.

Zduřelé dlaně Liliny, znetvořené pahýly máteře Aldonzy a tvrdé prsty Karoliny Pelouxové uchopily se jejích rukou, rukávů a zlaté kroužkované taštičky. Vytrhla se všem těmto pracnám a podařilo se jí ještě zasmáti se škádlivě:

„Ne, ještě je na to moc brzo. Všecko by se pokazilo! Zatím je to mé tajemství…!“

Rozběhla se do vestibulu. Leč dveře se otevřely a v nich stál také jakýsi vysušený předek, jakási žertovná mumie, která ji sevřela v náručí:

„Tak, a teď dá krásná Lea svému Berthellemyčkovi hubičku, nebo ji nepustí!“

Vykřikla strachem a netrpělivostí, zpolíčkovala kostlivce v rukavicích, jenž ji svíral, a uprchla.

Ani v širokých ulicích neuillyských, ani po cestách Buloňským lesíkem, na nějž se snášel lehký modravý soumrak, si nedopřála chvilky, aby se zamyslila. Třásla se lehce zimou a narovnávala stále automobilové zrcadélko. Teprve pohled na její dům, na její růžový pokoj a na budoár, přeplněný nábytkem a květinami, ji posílil:

„Honem trochu tepla do pokoje, Růžko!“

„Topení hřeje jako v zimě, ručička ukazuje sedmdesát. Milostivá neudělala dobře, že si vzala kolem krku jen kočku. Teď dovedou už večery člověka ňák zaskočit!“

„Ohřívátko na nohy do postele hned, a k večeři velký šálek čokolády, hezky řídké s rozmíchaným žloutkem, kousek pečeně a hrozen vína… Pospěš si, holčičko, nebo ti zmrznu. Já jsem se v tom bazaru v Neuilly asi pořádně nastydla…“

Ulehla a zatla zuby, aby necvakaly. Teplo v posteli ulevilo poněkud jejím zkřehlým svalům. Ale nepovolila si úplně. Výdajová knížka šoféra Philiberta ji zaměstnávala až do chvíle, kdy ji přinesli čokoládu. Vypila ji vroucí a pěnivou. Z hroznu trhala zrníčko po zrníčku, a dlouhým obraným hroznem, jenž hrál do ambrové zeleně, točila proti světlu…

Pak zhasla lampu na nočním stolku, natáhla se svým zamilovaným způsobem hezky naznak, a pustila uzdu myšlenkám.

„Co mi to jenom je?“

Zmocnila se jí znova úzkost a mrazení. Byla posedlá obrazem prázdných dveří, halových dveří s chomáči rudých šalvějí.

„To bude nemoc,“ řekla si v duchu, „pouhé dveře nemohou mít takovýhle účinek.“

Viděla také tři stařešiny z Neuilly, Lilin krk a béžovou pokrývku, kterou paní Aldonza vláčela s sebou všude už dvacet let.

„Které z těch tří se budu za deset let asi podobat?“

Leč tato vyhlídka ji nijak neděsila. Vzmáhala se jen její úzkost. Skákala z obrazu na obraz, ze vzpomínky na vzpomínku, snažíc se, aby se zbavila prázdných dveří s rudými šalvějemi. Nudila se v posteli a lehce se třásla. Náhlá nevolnost, o níž se zprvu domnívala, že je pouze fyzická, ji vymrštila, zkroutila jí ústa a vyrvala jí z nich povzdech, vzlyk a jméno:

„Zlatíčko!“

Pak jí vyhrkly slzy, jimž nedovedla hned zabránit. Teprve, když se zase opanovala, se posadila, osušila si obličej a rozžehla lampu.

„Aha, už vidím!“

Vyhledala v nočním stolku teploměr a dala si jej do podpaží.

„Sedmatřicet. Tak to není nic tělesného, přeci. Nejspíš se trápím. Musím to nějak udělat.“

Napila se, vstala s horečnýma očima, přepudrovala se, prohrabala dříví v krbu a opět si lehla. Zdála se sama sobě jaksi podezřelou, plnou jakési ostražitosti proti nepříteli, kterého neznala, jmenujeme jej bolest. Třicet let života lehkého, milého, někdy milostnického, jindy neřestného, ji pojednou opustilo a ponechalo ji v padesáti téměř letech samu sobě na pospas jako mladici a jako do naha obranou. Ušklíbla se nad sebou, své pravé bolesti vůbec nepostřehnuvši, a usmála se:

„Tak se mi zdá, že jsem před chvíli bláznila. Už mi není nic!“

Avšak s pohybem levé paže, kterou mimoděk natáhla a ohnula, jako by objímala hlavu vedle ní ležícího spáče, aby jí udělala hezké místečko, se jí bolest vrátila. Opět vyskočila a posadila se na loži.

„To je pěkný, tohleto!“ řekla nahlas přísně.

Podívala se na hodiny a spatřila, že není ještě jedenáct. Nad sebou zaslechla tichý, jako plstí tlumený krok Růžky, jež stoupala po schodišti do své podkrovní světničky; naslouchala, až kroky ustaly. Překonala touhu, zavolat toto úslužné staré děvče, aby jí nějak ukonejšilo.

„Ne, žádný historie v kuchyni, to by ještě tak hrálo!“

Vstala opět, oblékla se teple do hedvábných, vatovaných šatů, a ohřívala si nohy. Pak otevřela okno a naslouchala nevědouc sama dobře čemu. Vlhký a nějak příjemnější větřík přihnal mráčky, a Buloňský lesík, jehož listí ještě neopadalo, chvílemi jako když si šeptá. Zavřela okno, vzala do rukou noviny a utkvěla na datu:

„Šestadvacátého října. Dnes je tomu zrovna měsíc, co se Zlatíčko oženil.“

Neřekla by nikdy „co se Edmundka vdala“.

Napodobovala v tom Zlatíčka a nijak se o stín této mladé ženy nestarala…

„Teď se asi tam někde v Itálii spolu milují… Jenže to je mi náhodou jedno…“

Nemyslila to nijak na oko. Ani obraz, jaký si té chvíle učinila o mladé dvojici, ani Zlatíčkovo milostné chování, jež znala, ba ani Zlatíčkův obličej, na chvíli ve vzpomínce ztracený, ani bílý proužek světla, vycházející z jeho bezmocných zřítelnic, nic z toho v ní nebudilo ani zvědavost, ani žárlivost. Jen tělesná křeč se jí zmocňovala a ohýbala ji nad zářezem v perletově šedé ozdobě skříně, známkou to Zlatíčkovy podrážděnosti.

„Ta krásná ruka, která tu nechala svou stopu, se nyní od tebe navždy odvrátila…,“ problesklo jí hlavou.

„Že ale hezky mluvím, jen co je pravda. Jen tak dál a budu ze zármutku básnit!“

Procházela se trochu, trochu seděla, pak si opět lehla na lože a čekala, až se rozední. V osm hodin ráno ji Růžka našla u psacího stolku, jak píše. Stará panská se znepokojila.

„Milostivá paní je nemocná?“

„Jsem a nejsem, Růžko. To víš, stáří… Vidal chce mermomocí, abych změnila vzduch. Pojedeš se mnou? Zima, jak to vypadá, tu nebude valná. Jeli bychom někam, kde je slunce, kde smaží na oleji.“

„Kam?“

„Nebuď tak zvědavá, byla bys brzy stará. Koukej, abys připravila zavazadla. A hezky vypraš mé kožešinové přikrývky…“

„Milostivá paní vezme auto s sebou?“

„Asi. Zcela jistě. Chci mít všecko své pohodlíčko, Růžko. Považ, že jedu sama! Jen pro svou zábavu!“

Po pět dní běhala Lea po Paříži, psala, telegrafovala a přijímala telegramy a dopisy odkudsi z jižních končin. A konečně Paříž opustila zanechavši paní Pelouxové zcela krátký dopis, ačkoliv jej třikrát rozepsala:

„Drahá Karolino!

Nezlob se na mne, že odjíždím a ani ti nedám sbohem, ráda bych si uchovala své malé tajemství jen pro sebe. Jsem už takový hrozitánský blázínek…! Ale život je krátký a ať je tedy taky příjemný.

Vroucně tě líbám. Buď tak hodná a pozdravuj ode mne klouče, až se vrátí.

Tvá nenapravitelná Lea

P. S. Nenamáhej se a nevyptávej se na nic mého správce nebo domovníka, nikdo u nás nic neví.“

VII

„Víš, můj drahouši milovaná, že se mi zrovna nezdá, že dobře vypadáš?“

„To bude ta noc ve vlaku,“ odvětil suše Zlatíčko.

Paní Pelouxová se neosmělovala říci všecko, co si myslila. Její syn se jí hodně změnil…

„Je to s ním nějak… fatální,“ domyslila si jedním slovem v duchu. A nahlas projevila nadšeně.

„To je, holečku, Itálie!“

„Když myslíš!“ souhlasil Zlatíčko.

Byli zrovna po snídani, a Zlatíčkovi se uráčilo pochválit rouhačsky svůj „hrnec bílé kávy pro domovnici“, kávy ze smetany, hodně bílé a oslazené, do které se nalámal opečený chlebíček, pomazaný máslem, a která se pak znovu přihřívala na dřevěném uhlí, aby kousíčky, ustálené na povrhu, ještě trochu ohněm zhnědly a udělaly silný, mastný škraloup.

Bylo mu v bílém vlněném pyžamu zima a tiskl kolena mezi paže. Karolina Pelouxová se pro svého synáčka koketně nastrojila; vzala si nový domácí šat a ranní čepeček, stažený přes spánky, jenž dodával jejímu holému obličeji jakousi zlověstnou důležitost.

Když se na ni Zlatíčko zadíval, zašveholila:

„To koukáš, jak se oblíkám po starodávnu, co? Ještě mi schází pudrování. Ty máš přeci rád takovýhle čepečky! Je jako z osmnáctého století, viď? Dubarry nebo Pompadourka. Jak ti v něm připadám, co říkáš?“

„Vypadáš jako starej galejník!“ zasadil jí ránu Zlatíčko. „Takový hlouposti se přece nedělají, nebo to máš alespoň říc napřed!“

Zasténala a pak vyhrkla:

„Ty jsi ňákej kousavej, bože můj!“

Leč Zlatíčko se nesmál a díval se do zahrady, kam přes noc napadal na záhony drobný sníh. Jenom křečovité, skorem neznatelné škubání čelistních svalů prozrazovalo jeho nervozitu. Přestrašená paní Pelouxová mlčela jako on. Zazněl tlumený trylek zvonku.

„Edma si zvoní o snídani,“ řekla paní Pelouxová.

Zlatíčko neodpověděl.

„Co je to s tím ústředním topením? Aby tu člověk zmrz,“ ozval se teprve po chvíli.

„To je, holečku, ta Itálie,“ opakovala lyricky paní Pelouxová. „Máš ještě plné oči a srdce toho jejich slunce! A tady jsi na severním pólu, na severním pólu! Jiřiny už týden nekvetly. Ale nic si z toho, bobánku milovanej, nedělej. Hnízdečko už budeš mít. Kdyby býval stavitel nedostal tyfus, bylo by už dávno všecko hotovo. Co jsem se mu naříkala! Nejmíň dvacetkrát jsem mu domlouvala: ‚Pane Savarone…‘“

Zlatíčko, který zatím poodešel k oknu, se náhle obrátil:

„Jaké má ten dopis datum?“

„Který dopis?“

„Dopis od Ley, cos mi prve ukazovala.“

„Ten nemá žádné datum, má pusinko. Ale dostala jsem jej den před mou poslední nedělí v říjnu.“

„A nevíte, kdo to je?“

„Kdo je co, bobánku?“

„No, co je zač ten chlap, co s ním odjela.“

Obličej paní Pelouxové vzal na sebe potměšilý výraz:

„Ne, pomysli si! A nikdo to neví! Stará Lili je na Sicílii, a žádná z těch druhých ženských nemá ani tušení! Je to tajemství, hrozné tajemství. Ale mě znáš, já jsem se přeci sem tam něčeho domákla…“

Černé zřítelnice Zlatíčkovy se zatřepetaly na bělmu.

„A co se povídá?“

„Je prý to nějaký mládenec…,“ zašeptala paní Pelouxová, „co se jako nemůže moc blejskat na světle, no, dyť víš… Ale jináč po těle je prý správnej!“

Lhala, vymyslivši si nejhorší nízkost, která se jí nahodila. Zlatíčko pokrčil rameny:

„Pro boha tě prosím, správnej po těle! Chudinka Lea! Já už to vidím! To bude asi ňákej nadělanej pařízek ze školy pana Profesora, s chlupatejma a vlhkejma rukama… Já si půjdu radši zasejc lehnout. Z tvých řečí na mne jde spaní.“

Šoural se v trepkách zpět do ložnice a postával na dlouhých chodbách a v širokých výklencích, o nichž se mu zdálo, že je vidí v matčině domě poprvé. Narazil na jakousi břichatou skříň a podivil se:

„Kdo by si vzpomněl, že tu stojí almara, k čertu… A přece tu jistě už byla dřív… Co to jenom je za chlapa?“

Zadíval se tázavě na jakousi zvětšenou fotografii, visící jako oběšenec v černém rámu nad pomalovanou majolikou, a ani tu nepoznával.

Paní Pelouxová se pětadvacet let nestěhovala a ponechávala na stejných místech všecky omyly svého nechutného a stračího vkusu. „Ten tvůj dům je jako mraveniště mravenců praštěnejch pytlem,“ říkávala jí stará Lili, jež měla ráda obrazy a zejména moderní malbu. Paní Pelouxová se vždycky bránila:

„Co bych s tím hýbala, když je to všecko dobré?“

Oprýskala-li vodově zelená malba na chodbě – vymalovaná jako „chodby ve špitále“, jak říkala Lea – dala si chodbu vymalovat stejnou barvou, a za starý granátový plyš na houpací židli hledala žárlivě naprosto stejný nový…

Zlatíčko se zastavil na prahu otevřeného toaletního kabinetu. Do červeného mramoru umývadla byly zadělány bělostné umývací mísy s monogramem a elektrické žárovky byly skryty v liliích z perleti. Zlatíčko nakrčil ramena až k uším, jako by mu do nich zavál průvan:

„Bože, to je to vošklivý jako na tandlmarku!“

Odkvapil dlouhými kroky. Okno na konci chodby, kudy kráčel, bylo ozdobeno žlutými a červenými skly.

„Ještě tohle ke všemu!“ zamručel.

Otočil se vlevo a otevřel dveře – dveře svého bývalého pokoje – prudkým trhnutím, nezaklepav. Z lože, na němž Edmée dojídala snídani, zazněl výkřik.

Zlatíčko za sebou zavřel a hleděl zpovzdáli na svou mladinkou ženu.

„Dobrý den,“ řekl jí s úsměvem. „Co jsi tak udivena, že mě vidíš?“

Sněhový odlesk ji ozařoval stejnoměrným modravým světlem.

Popelavě kaštanové vlasy měla uvolněné; zakrývaly jen zpola nízká, elegantní ramena. Se svými bělostnými tvářemi, zarůžovělými jako její noční oblek a se svými červenými rty, jež poblédaly únavou, vypadala jako svěží, nedokončený a poněkud vzdálený obraz.

„Pozdrav mě hezky na dobrý den, Frede!“ naléhala.

Posadil se u ní a vzal ji do náruče. Převrátila se lehce nazad a strhovala Zlatíčko k sobě. Opřel se o lokty, aby se zblízka zadíval na to svěží stvoření, kterému únava nikterak neubírala pelu. Spodní víčka očí plná, bez rýh, které vypadají u lidí jako škrábnutí nehtem, ho okouzlovaly, a rovněž jakási vnitřní laskavost, která se jí stříbřitě chvěla na tvářích.

„Kolik je ti let?“

Edmée něžně otevřela přivřené oči. Zlatíčko spatřil její zřítelnice, hnědé jako lískové oříšky, a drobné, rovné zuby, které se jí za smíchu zabělaly v ústech:

„Ty se ptáš? Přece mi bude pátého ledna devatenáct! Ať nezapomeneš, ty!“

Odtáhl prudce paži, a mladá žena se svezla do promáčknutého místečka na loži jako utržená stuha.

„Devatenáct let, to je úžasný. Víš, že mně je pětadvacet pryč?“

„To víš, že to vím, Frede!“

Vzal z nočního stolku příruční zrcadélko ze světlé želvoviny a prohlížel se:

„Pětadvacet let!“

Dvacet pět let a obličej jako z bílého mramoru, který se zdál neporušitelný. Dvacet pět let, ale ve vnějším očním koutku a pod okem dvě tenounké obloučkové čárky, vroubící dvojmo víčka jako na starých kresbách, viditelné jen na plném světle, dva jemné zářezy, učiněné rukou tak hroznou, zlověstnou a lehkou… Odložil příruční zrcadélko:

„Ty jsi mladší než já,“ pravil Edmě. „To mě mrzí!“

„Mne zas ne!“

Řekla to kousavým hlasem, plným domyslů a narážek. Leč Zlatíčko se nad jejím výrokem vůbec nepozastavil.

„Víš, proč mám tak krásný oči?“ otázal se jí s velkou vážností.

„Ne,“ odvětila Edmée. „Snad proto, že já je mám ráda?“

„Nebásni,“ řekl Zlatíčko a pokrčil rameny. „Jsou proto tak krásný, že je mám jako kalamba.“

„Jako co?“

„Jako kalamba.“

Přisedl, aby lépe viděla.

„Podívej se, tuhle ten koutek u nosu je hlava kalamby. Tady nahoře, jak to vystupuje, to je hřbet, dole je to rovnější, to je její břicho. A oční koutek, hodně protažený ke spánku, je její ohon.“

„Jdi?!“

„No! Kdybych měl oči v podobě platejsa, dole stejně vykrojený jako nahoře, vypadal bych hloupě. Ty máš maturitu, ale tohleto jsi nevěděla, co?“

„Nevěděla, přiznávám se…“

Odmlčela se a byla všecka zaražena, neboť mluvil jako průpovídka, se zbytečným důrazem, jako mluvívají přemrštění potrhlíci.

„Jsou chvíle,“ myslila si, „kdy se podobá divochu. Jako by utekl z džungle. Ale nezná ani rostliny, ani zvířata a někdy je na něm znát, že nezná ani lidi…“

Zlatíčko seděl proti ní drže ji jednou rukou kolem ramen a pohrávaje si druhou rukou s krásnými, kulatými, navlas stejnými perličkami Edmina náhrdelníku. Edmée zase vdechovala voňavku, které Zlatíčko užíval nadbytečně, a v tomto svém opojení podléhala malátnosti jako uvadající růže v přetopeném pokoji.

„Frede… pojď si lehnout, vždyť jsme tak unaveni!“

Zlatíčko však jako když neslyší. Upínal jen zarytý a úzkostný pohled na náhrdelník.

„Frede…!“

Otřásl se, vstal, vysvlékl se zuřivě z pyžama a vrhl se úplně nahý na lože, hledaje si hlavou místo na hrudi u ramene mladé ženy, jíž klíční kost dosud trochu vyčnívala. Edmée se podvolovala celým svým tělem, rozevřevši boky a náruč. Zlatíčko zavřel oči a znehybněl. Ona opatrně neusínala, jsouc vahou jeho těla poněkud rušena v dýchání a domnívajíc se, že usnul. Po chvíli se však Zlatíčko převalil, zamručev jako spáč, který o sobě neví, a zavrtal se do prostěradla u druhého kraje postele.

„To je jeho zvyk,“ pomyslila si Edmée.

Bylo jí souzeno, že se v tomto čtvercovém pokoji o čtyřech oknech bude probouzet ještě celou zimu. Pro špatné počasí nebralo zařizování nového domu na avenue Henri-Martin konce, a také je oddalovaly rozmary Zlatíčka, jenž si přál černou koupelnu, čínský salon, a tělocvičnu s domácí plovárnou v podzemí. Na stálé námitky stavitelovy vedl stále svou: „To je mi fuk. Za své peníze chci být obsloužen. A na ceně mi nezáleží.“ Avšak občas se šťárával v rozpočtech a prohlašoval, že „syna paní Pelouxové nikdo neočundrá“. A přel se o cenu dovozu, cementu a štukatérských prací s tak neočekávanou lehkostí a přesným pamatováním číslic, že budil úctu podnikatelů.

Se svou mladou ženou se radil málo, ačkoliv se právě pro ni vynášel svou autoritou a kde mu to nebylo možno, alespoň se snažil zastřít svou nejistotu úsečnými rozkazy. Poznala, že jaksi instinktivně upírá zřetel jenom k barvám, že však pohrdá krásnými tvary a význačnými vlastnostmi rozličných slohů.

„Ty, ty se staráš o spoustu zbytečných věcí, Edmée. Co uděláme s kuřáckým pokojem? Tak heleď: zdi dáme natřít modrou, modrou, která všecko snese. Na zem se hodí fialový koberec, ve fialový barvě, která se vedle tý modrý ztratí. No, a do toho nic černýho, nic zlatýho na stolky a sedadla, a žádný bibeloty!“

„Máš pravdu, Frede. Ty barvy jsou jistě krásné. Ale celek bude tak trochu nevlídný. Bude tam chybět něco lehkého, světlého, bílá váza nebo soška…“

„To nebude,“ přerušil ji dosti stroze. „Bílá váza budu já, až se slíknu do naha. Taky si tam dáme nějaký polštářky, všelijaký ty měkký vopičky, abych se moh v kuřáckým pokoji prohánět na měkkým.“

V duchu, jsouc zpola získána a zpola se zase vzpírajíc, obírala se představami, které proměňovaly jejich příští bydliště v jakýsi podezřele tajemný palác, v chrám, zbudovaný ke cti a slávě Zlatíčkově. Leč nikterak nebojovala, spíše jenom laskavě žadonila o „malý koutek“ pro nějaký drobounký, vzácný kousek nábytku, hodící se k bílému pozadí, aby měla doma dárek od Marie Laury.

Tato její mírnost, v níž se tajila tak mladá, a přece již tak vyzkoušená vůle, ji přiměla k tomu, že po dlouhé čtyři měsíce zůstala prozatím u tchyně, kde musila po celou tu dobu mařit ustavičné nástrahy a pastě denně nalíčené její čisté prostomyslnosti, její veselosti, dosud tak zimomřivé, a její diplomacii. Karolina Pelouxová byla poněkud přivedena z míry blízkostí tak něžné oběti; ztrácela hlavu, nešetřila svými šípy, a její kousavost brala za vděk vším.

„Jen se moc nerozčilujte, paní Pelouxová,“ říkával občas Zlatíčko. „Na kom byste si zchlazovala žáhu příští zimu, kdybych vás teď trochu nekrotil?“

Edmée se dívala na Zlatíčka očima, v nichž se chvěl zároveň strach a vděčnost, a snažila se příliš nemyslit a příliš si nevšímat paní Pelouxové. Kteréhosi večera, sedíc za chryzantémami, mrštila Karolina z jakési ztřeštěnosti třikrát za sebou po Zlatíčkovi jménem Leiným, zaměnivši je za jméno Edmée. Zlatíčko svraštil své ďábelské obočí:

„Tak si myslím, paní Pelouxová, že nějak ztrácíte paměť. Neprospělo by vám trochu naprosté samoty?“

Karolina Pelouxová na týden ztichla jako pěna. Ale Edmée se nikdy neodvážila zeptat se svého muže: „To ses tak rozzlobil kvůli mně? To mne ses tak zastal? Nebos měl na mysli tu druhou ženu, tu, co byla přede mnou?“

V dětství a za dívčích let se naučila trpělivosti, doufat, mlčet, užívat lehce zbraní a vlastností, které jsou údělem vězňů. Krásná Marie Laura svou dceru nikdy neplísnila, omezovala se prostě na to, že ji trestala. Nikdy křivého, nikdy něžného slova. Samota, pak gymnaziální internát, pak opět samota i o prázdních, stálý nucený pobyt v pěkné, vyzdobené světnici; konečně pohrůžka sňatkem, s kýmkoli, jakmile bdělé oko matky, příliš hezké, postřehlo na dceři svítání jiné, plaché, jakoby stísněné krásy, tím jímavější… Vedle této matky z necitelné slonoviny a zlata byla kulatá zloba Karoliny Pelouxové pouhou růží…

„Ty máš strach z mé ctihodné máteře?“ otázal se jí jednou večer Zlatíčko.

Edmée se usmála a učinila bezstarostný posunek:

„Strach? Ne. Když buchnou dveře, člověk se otřese, ale strach nemá. Strach má člověk, když ho pronásleduje had…“

„Marie Laura je pořádnej had, co?“

„Pořádný!“

Čekal, že se mu s něčím svěří, a když to neučinila, objal kamarádsky úzká ramínka své ženy:

„My jsme jako takoví dva sirotkové, viď, že jo?“

„Ano, jsme sirotkové! A jsme tak hodní!“

Přitiskla se k němu. Byli v hale sami. Paní Pelouxová, jak říkal Zlatíčko, si zatím někde míchala jedy na zítřek. Noc za studenými skly oken odrážela v nich kusy nábytku a lampy jako hladina rybníku. Edmée okoušela pocit jakéhosi tepla a ochrany, a oddávala se naprostému bezpečí v náruči muže, jejž vlastně dobře neznala. Zdvihla hlavu a vykřikla překvapením, neboť Zlatíčko obrátil právě k lustru nádherný a zoufalý obličej, zavřev oči po dvou slzách, jež se mu zatřpytily na řasách…

„Zlatíčko, Zlatíčko, co je ti?“

Nechtíc, pojmenovala ho touto mazlivou přezdívkou, kterou si slíbila nikdy nevypustit z úst. Pohlédl na ni po jejím výkřiku pohledem, v němž se zračilo ještě všecko jeho rozrušení.

„Zlatíčko, bože můj, já mám takový strach… Co je ti?“

Odstrčil ji lehounce a vzal ji za ruce proti sobě:

„Podívejme se na holčičku malinkou… Z čehopak máš strach?“

Oči, které se na ni dívaly, prve jistě krásnější se slzami, byly nyní klidné, dokořán rozevřené a neproniknutelné. Edmée ho zrovna chtěla poprosit, aby mlčel, když promluvil:

„Jsme my ale hloupí… To je všecko z toho, že se máme za sirotky… Je to pitomost… Není to pravda…?“

Nabyl opět svého komicky vážného vzezření, a Edmée si oddychla, jsouc si jista, že už nebude dále mluvit. Jal se pečlivě zhasínat světla a pojednou se k ní obrátil s jakousi marnivostí, buď velmi prostomyslnou, nebo lstivou:

„Heleď, pročpak bych já taky neměl mít kousek srdce?“

VIII

„Co to tu děláš?“

Ačkoliv ji oslovil téměř šeptem, dotkl se zvuk jeho hlasu Edmée tak, že se všecka ohnula dopředu, jako by do ní někdo strčil. Stála nad stolem s rozházenými papíry a přikrývala je oběma rukama.

„Srovnávám to tady,“ pravila slabým hlasem.

Zdvihla ruku; tak se však zastavila v pohybu, jako by byla strnula. Pak se vzpamatovala a přestala lhát:

„To je tak, Frede… Tys mi jednou řekl, že budeš mít při stěhování odtud největší strach z toho, co si máš z tohoto pokoje s sebou vzít… Chtěla jsem tedy úplně nezáludně ty věci tady trochu srovnat a roztřídit… To jsem chtěla… Ale najednou na mne zaúčinkoval jed, přišlo na mne pokušení, špatné myšlenky… jedna špatná myšlenka… Prosím tě za odpuštění. Sáhla jsem na věci, které nejsou moje.“

Statečně přemáhala své rozechvění a čekala. Stál se skloněným čelem, zaťatými pěstmi, ve výhrůžném střehu, ale své ženy jako by neviděl. Měl tak nějak mocně zastřený zrak, že si uchovala na tu chvíli hádky s ním vzpomínku, že se přela s člověkem, kterému blednou oči…

„No jo,“ promluvil konečně. „Ty jsi hledala… Ty jsi hledala milostný dopisy.“

Nezapírala.

„Ty jsi hledala mý milostný dopisy!“

Zasmál se svým nemotorným, potlačovaným smíchem. Edmée se uražena začervenala:

„To se rozumí, že ti připadám hloupá. To bys nebyl ty, abys je někam neuklidil do bezpečí nebo nespálil. A konečně mi po tom nic nebylo. Mám, co zasluhuji. Nebudeš se na mne proto dlouho zlobit, Frede?“

Zaprosila s jakýmsi přemáháním a schválně se dělala hezkou, našpulivši trochu rty a zastínivši si čelo a skráně načechranými vlasy jako pěna. Leč Zlatíčko setrvával ve svém postoji, a Edmée si všimla poprvé, že jednotná barva jeho pleti nabyla jakési průzračnosti bílé zimní růže a že ovál jeho tváří se zploštil…

„Milostný dopisy…,“ opakoval. „To by člověk chcíp smíchy!“

Pokročil ke stolu, vzal do ruky hrst přehrabaných papírů a prohlížel je. Byly to dopisnice, hostinské účty, dopisy dodavatelů, telegramy holčin-kamarádek, s kterými sem tam strávil noc, pneumatické lístky přátel-příživníků, vesměs třířádkové, pětiřádkové; – pak několik úzkých stránek, napěchovaných sekaným písmem paní Pelouxové.

Zlatíčko se obrátil k ženě:

„Já přeci žádný milostný dopisy nemám.“

„No, já,“ bránila se Edmée, „jsem nic…“

„Nemám žádný,“ přerušil ji. „To ty nepochopíš. Já sám jsem si toho dodneška ani nevšiml. Já nemůžu žádný milostný dopisy mít, protože…“

Zarazil se.

„Ale počkejme, počkejme. Jeden budu přeci mít. Pamatuju se, že jsem jednou nechtěl jít do Bourboule, a tenkrát… Počkej, počkej…“

Otvíral zásuvku za zásuvkou a vyhazoval horečně papíry na koberec.

„To je trošku moc! Kam jsem ho dal? Byl bych na to vzal jed, že je tuhle nahoře v tom levým… Ne…!“

Přibouchl prázdné zásuvky a upřel na Edmu pátravý pohled:

„Ty jsi nenašla nic? Nenašla jsi dopis, který začínal: ‚Ne, ne, nenudím se. Lidi by vůbec měli vždycky na týden v měsíci od sebe odejít,‘ a v kterým se pak mluvilo, já už nevím proč, o nějakým kůzleti, co škrabalo na okno…?“

Odmlčel se jen proto, že mu paměť vypověděla službu, a učinil netrpělivý posunek. Edmée, načepýřená, ač přec jen trochu maličká před ním, neochabovala:

„Ne, ne, já jsem nic nevzala,“ zdůraznila s jakýmsi suchým podrážděním. „Od kdy mě pokládáš za schopnou, něco brát? Proč necháváš takový vzácný a tobě tak drahý dopis takhle povalovat? Ani se nemusím ptát, zdali byl od Ley!“

Zachvěl se slabě, ale ne tak, jak Edmée očekávala. Cosi jako poloúsměv přelétlo mu po krásném, upjatém obličeji, a Zlatíčko, nakloniv poněkud hlavu na stranu, s pozornýma očima a s ústy pootevřenými do rozkošného obloučku, naslouchal snad ozvěně jednoho jména… Všecka živelná, neukázněná zamilovanost Edmina vybila se pojednou výkřiky, slzami a křečovitými posunky, jako by chtěla škrabat:

„Jdi pryč! Já tě nenávidím! Tys mě nikdy neměl rád! Vůbec o mne nedbáš, jako bych ani nebyla! Urážíš mě, pohrdáš mnou, jsi hrubý… jsi… jsi… Myslíš pořád jen na tu starou ženskou! Počínáš si jako chorobný, degenerovaný člověk, jako… A rád mě nemáš! Proč sis mě jen bral, ptám se tě, proč…? Ty jsi… Ty jsi…“

Potřásala hlavou jako zvíře, uchopené za krk, a když ji zvrátila nazad, aby těžce vydychla, zazářily jí na hrdle drobné, stejnoměrné, mléčné perly jejího náhrdelníku. Zlatíčko se díval jako zkoprnělý, jak zmítala půvabným, vlnivým hrdlem, lomila sepjatými rukama a prolévala slzy, slzy… Na ně hlavně. Tolik slz nikdy neviděl… Kdo před ním nebo pro něho kdy plakal? Nikdo…! Paní Pelouxová? „Ale slzy paní Pelouxové nejsou vůbec slzami,“ myslil si. Lea…? Ne, ta ne! V duchu se zadíval do páru modrých, upřímných očí, které zářívaly jen rozkoší, potutelností a trochu posměvačnou něhou… A co je slz v obličeji této mladé ženy, která se před ním tak rozplakala! Z čeho jenom je tolik slz? Nevěděl. Přece vsak rozevřel náruč, a když Edmée, obávajíc se patrně nějaké surovosti, ucouvla, položil jí na hlavu svou krásnou, měkkou, jako voňavkou prosáklou ruku, hladil ji po rozcuchaných vlasech a pokoušel se napodobit hlas a slova, jejichž účinek dobře znal:

„No tak, no tak… Copak je to? Copak…? No tak…“

Edmée se pojednou zhroutila a zapadla celá do sedadla; rozeštkala se s vášnivostí, se zběsilostí, která se podobala zvonivému smíchu a záchvatu radosti. Její půvabné ohnuté tělo se vztyčovalo jako by vymršťováno zármutkem, žárlivou láskou, hněvem a neuvědomělou otrockou povolností, a přece zase jako zápasník v nejprudším zápolení, nebo jako plavec ve vlnách nořila se do jakého nového živlu, přirozeného a hořkého.

Plakala dlouho a vzpamatovávala se pozvolna, přecházejíc z utišení do silných otřesů a vzlykání. Zlatíčko se posadil u ní a hladil ji stále po vlasech. Vrcholná chvíle jeho vlastního vzrušení již pominula, a on se nyní nudil. Slídil očima po Edmě, která se vrhla šikmo na tvrdou pohovku, a viděl nerad, že její natažené tělo vysoukanou sukní a rozloženým přehozem dovršuje nepořádek v pokoji.

Ačkoliv zívl nudou velmi tiše, Edmée ho uslyšela a vyhrkla:

„Ano, já tě hrozně unavuji… Ach, bylo by lépe…“

Přerušil ji obávaje se laviny slov:

„To ne, ale já nevím, co vlastně chceš…“

„Cože? Co já chci…? Co prý já chci…!“

Ukázala mu svůj uplakaný obličej.

„Dávej pozor, co ti řeknu.“

Vzal ji za ruce. Edmée se chtěla vymknout.

„Ne, ne! Ten hlas já už znám. Chceš mi zas nejspíš napravovat hlavu svými rozumy, které mi připadají jako z jiného světa. Jak začínáš tímhle hlasem a takhle se tváříš, vím už, co mi budeš dokazovat: že máš oči jako pruhovaná parmice a ústa jako trojku, položenou vodorovně na obloučky. Ne, ne! Já nechci!“

Žalovala dětinsky, a Zlatíčkovi se nějak ulevilo, když si uvědomil, že jsou oba ještě velmi mladí. Potřásl jejíma teplýma rukama:

„Tak mě ale přeci proboha vyslechni! To bych rád věděl, co mi máš pořád co vyčítat! Chodím někam večer bez tebe? Nechodím! Utíkám často od tebe přes den? Dopisuju si tajně s někým?“

„Já nevím…! Myslím, že ne…“

Hrál si s ní jako s loutkou.

„Mám snad někde zvláštní byt? Nebo snad špatně… miluju?“

Zaváhala, usmávši se s jemnou podezřívavostí.

„Tomu ty říkáš milovat, Frede?“

„Říká se tomu taky jinak, ale to ty stejně nedovedeš ocenit.“

„Ale to, čemu ty říkáš milování, Frede… nemohlo by to být snad právě… jakési… alibi…?“

Doložila rychle:

„Říkám to všeobecně, Frede, abys rozuměl…! Řekla jsem také snad, to znamená v jistých případech…“

Pustil Edminy ruce.

„Ani nevíš, cos teď udělala za neprozřetelnej kiksr!“ pravil chladně.

„Proč?“ otázala se slabým hlasem.

Zapískal vypjav bradu a poodešel několik kroků. Pak se opět k ženě vrátil a změřil si ji jako cizinku. Dravá zvířata nepotřebují se vždycky na člověka vrhat skokem, aby ho poděsila. Edmée viděla, že má zduřelé chřípí a špičku nosu bílou.

„Pf…!“ udělal dívaje se úkosem na svou ženu.

Pokrčil rameny a opět se otočil. Od dveří se však vrátil:

„Pf…!“ opakoval. „Vono to taky dělá řeči!“

„Cože?“

„Vono to dělá řeči, a co z toho nakonec vyleze…? To je dovolenost, na mou duši…“

Zuřivě povstala.

„Frede,“ křičela, „tímhle tónem se mnou už vícekrát mluvit nebudeš! Zač mě máš?“

„Za kazisvětskou blafalku, copak jsem neměl právě tu čest ti to říc?“

Šťouchl ji tvrdě ukazováčkem do ramene, a ji to zabolelo jako vážná rána.

„Copak ty s tvou maturitou nevíš, že jedno přísloví povídá: ‚Nezahrávejte si se sirkami…‘ nebo s čím?“

„S ohněm!“ pronesla mechanicky.

„No tak! Nezahrávej si teda, kloučku, s ohněm, a máš to dobrý. To mužskýho urazíš nejvíc, když mluvíš tak jako ty vo tom, jak miluje… Urazila jsi mou tělesnou sílu, to, co ze sebe pro tebe vydávám…“

„Ty… mluvíš jako kokota!“ vyhrkla.

Zapýřila se, pozbyvši veškeré své síly a chladnokrevnosti. Znenáviděla ho za to, že zůstává tak klidný, že si uchovává svou povýšenost a povznesenost, jejíž tajemství tkvělo v držení hlavy, v pevném postoji na nohou, v krčení ramen a rozkládání rukou…

Tvrdý ukazováček se znovu zaryl do Edmina ramene.

„Promiňte, promiňte. Budete asi čumět na drát, když vám řeknu, že naopak vy mluvíte jako dámička. Já dovedu lidi vodhadnout, a syna Pelouxové nikdo v tom ohledu nevopucuje. My víme, co je to ‚kokota‘, jak vy říkáte. V tom se tak trošku vyznám. ‚Kokota‘ je ženská, která si to obyčejně dovede zařídit tak, že dostává víc, než dává… Slyšíte mě?“

Slyšela především to, že už jí netyká.

„Devatenáct let, bílé tělo, vlasy, které voní vanilkou; a v posteli zavřený voči a roztažený ruce. Je to hezký, ale myslíte si doopravdy, že je to něco tak vzácnýho?“

Otřásala se při každém slově a každé jeho píchnutí ji jenom popouzelo k boji samičky se samečkem.

„Možná, že je to dost vzácné,“ pravila pevným hlasem. „Ale jak ty to můžeš vědět?“

Neodpověděl. Pospíšila si, aby využila náskoku.

„Já,“ mluvila dále, „jsem viděla v Itálii krásnější muže, než jsi ty. Jsou jich tam plné ulice. Jedna devatenáctiletá dívka je jako druhá, jeden hezký chlapec stejný jako jiný, což o to, to se vždycky nějak udělá… V manželství se dnes nemůže nikdo s druhým měřit a srovnávat… My, místo abychom se štvali směšnými výstupy…“

Zarazil ji skoro útrpným pokývnutím hlavy:

„Ubohá holka… to není tak jednoduchý…“

„Proč? Rozvody jdou teď rychle, když se něco vynaloží.“

Mluvila úsečně jako uprchlá chovanka z penzionátu a budila útrpnost. Rozcuchané vlasy nad čelem a měkce uzavřený ovál jejích tváří potemňovaly jaksi její úzkostné a chytré oči, oči nešťastné ženy, oči pevně dokonalého výrazu a tvaru v nejistém, neurčitém obličeji.

„Tím by se nic nenapravilo,“ řekl Zlatíčko.

„Proč?“

„Protože…“

Sklonil čelo, na němž se obočí rozčepýřilo v drobná špičatá křidélka, a zavřel oči; otevřel je za chvíli jako po polknutí hořkého doušku:

„Protože ty mě máš ráda…“

Zachytila hlavně to, že jí opět tyká, a pak zvuk jeho hlasu, znějícího plně, jen málo přidušeně, zvuk hlasu z lepších dob. V duchu přisvědčovala jeho slovům: „Má pravdu, mám ho ráda. Zatím není pro to léku.“

V zahradě se rozlehl hlas zvonku, svolávajícího k večeři, zvonku, který tu už byl před paní Pelouxovou, zvonku, jaké bývají ve venkovských sirotčincích, zvonku smutného a čistého zvuku. Edmée se zachvěla:

„Bože, já ten zvonek tak nemám ráda…“

„Jistě?“ otázal se roztržitě Zlatíčko.

„U nás se bude oznamovat, že se nese na stůl. Žádné zvonění. Přestanou zvyky rodinných penzionátů! Uvidíš, u nás…“

Mluvila to již na zelené „nemocniční“ chodbě, neobracejíc se, a nevidouc proto, jak Zlatíčko za ní divoce poslouchá její poslední slova a jak se tiše usmívá.

IX

Kráčel lehounce jakoby nadnášen hlubokým jarem, které bylo cítit zatím jen ve vlhkém, nestejně vanoucím větru, v prudkém pachu hlíny v parcích a zahrádkách. Cestou mu sem tam připomnělo zrcadlo výkladních skříní, že má na hlavě měkký plstěný klobouk, stažený na pravé oko, široký lehký svrchník, tlusté světlé rukavice a terakotovou kravatu. Nesl se za ním tichý hold žen; ty nejprostodušší vysílaly k němu svůj letmý údiv, který nemohly ani předstírat, ani zakrývat. Leč Zlatíčko si nikdy na ulici žen nevšímal. Odešel právě z domu na avenue Henri-Martin, dav čalouníkům několik rozkazů, jež si odporovaly, které však byly vyřčeny tónem netrpícím odmluv.

Na konci avenue dlouze vdechl syrovou rostlinnou vůni, vanoucí do těžké, vlhké vlny západního větru a zrychlil krok k bráně Dauphine. V několika minutách dospěl k začátku avenue Bugeaud a naráz se zastavil. Bylo to po šesti měsících poprvé, co šlapal známou cestu. Rozepjal si svrchník.

„Šel jsem moc rychle,“ řekl si.

Dal se znovu do chůze, pak se opět zastavil, a tentokrát se jeho zrak upřel na určitý bod; ve vzdálenosti padesáti metrů stál prostovlasý domovník Lein Arnošt s kůží v ruce a leštil mosaz na mříži vchodu do Leina domu. Rozběhl se dále, pobroukávaje si nějakou písničku; uvědomil si vsak vzápětí, že to nikdy nedělá, a přestal.

„Jak se máme, Arnošte? Pořád v práci?“

Domovník se zaradoval, ale přece jenom jaksi upjatě.

„Pan Peloux! To jsem rád, že pána vidím! Pán se ani za mák nezměnil!“

„Vy taky ne, Arnošte! Milostivé paní se daří dobře?“

Mluvil z profilu, pozoruje stažené rolety v prvním patře.

„Myslím, že ano. To víte, my jsme dostali jen pár pohlednic za celou tu dobu.“

„Odkud? Z Biarritz, ne?“

„Myslím, že ne.“

„Kde je teď madam?“

„Ani bych pánovi nepověděl: odnášíme milostpaninu poštu – nestojí to ani za řeč – k jejímu notáři.“

Zlatíčko vyňal náprsní tašku a zadíval se šelmovsky na Arnošta.

„Pane Pelouxi, mezi námi nejde přece o peníze! To mi neuděláte! Člověk nic neví a ani za tisícovku vám nemůže nic říct. Kdyby si ale pán přál adresu milostpanina notáře…“

„Ne, děkuji, opravdu ne! A kdy se ona vrátí?“

Arnošt rozhodil rukama:

„Ani na todle nemůžu dát žádnou odpověď. Snad zítra, snad za měsíc… Já to tu, jak vidíte, udržuju v pořádku pořád. Na milostpaní musí bejt člověk čiman. Ani bych se nedivil, kdybyste mi řek, že támhle sem zrovna zatáčí!“

Zlatíčko se obrátil a zadíval se maně na zatáčku avenue.

„Pan Peloux si už nepřeje nic jiného? Pán se jen tak náhodou procházel? Dneska máme krásnej den…!“

„Ne, děkuju, Arnošte. Na shledanou, Arnošte!“

„Dycky k službám, pane Peloux!“

Toče hůlkou kráčel Zlatíčko až na náměstí Viktora Huga. Dvakrát klopýtl a div neupadl, jako se děje lidem, kteří se domnívají, že si je zezadu někdo prohlíží. Došed k balustrádě podzemní dráhy, opřel se o ni, zahloubav se do černého a růžového šera podzemí, a cítil, že je na smrt unaven. Když si odpočinul, viděl, že se na náměstí rozsvěcují plynové lampy a noc noří věci do modravého přísvitu.

„To není jináč možný… Já budu nemocnej!“

Dotkl se dna svých tajných černých myšlenek a těžce se vzpamatovával. Konečně našel případná slova.

„Hlavu vzhůru, hlavu vzhůru, kriste pane… Pane Pelouxi, vy začínáte nějak slabomyslnět, přítelíčku! Copak nevidíte, že je svrchovaný čas, abyste sypal domů?“

Poslední slovo mu připomnělo vidinu, na kterou jediná hodina stačila, aby od sebe odvrhl jako prokletí: velký, čtyřhranný pokoj, svůj velký dětský pokoj, mladou, znepokojenou ženu, opřenou čelem o okenní tabuli a zírající do prázdna, a Karolinu Pelouxovou, ukonejšenou poněkud koktejlem Martini…

„Ne!“ řekl nahlas. „Ne! Tomu všemu je konec!“

Na znamení jeho napřažené hole zastavil před ním taxi:

„Do restaurantu… no… do restaurantu U Modrého draka!“

Prošel grill-roomem za zvuků houslí a ztopen do krutého elektrického světla, které ho vzpružilo. Kterýsi vrchní číšník ho poznal, a Zlatíčko mu stiskl ruku. Také povstal před ním vytáhlý, hubený mladík a Zlatíčko si měkce ulevil:

„Nazdar, Desmonde! Já tě sháním jako sůl. Pads mi do rány jako na zavolanou!“

Stůl, za který usedli, byl ozdoben růžovými karafiáty. Od vedlejšího kynula Zlatíčkovi malá ručka, hlava v klobouku s velkým volavčím perem.

„To je naše Racajdička,“ upozornil ho hrabě Desmond…

Zlatíčko se na Racajdičku nepamatoval, usmál se však velikému volavčímu peru, a nepovstav z místa, dotkl se malé ručky reklamním vějířkem pro hosty, jímž se ovíval. Pak si ostře změřil s nejvážnějším vzezřením dobyvatele neznámý párek, ježto žena od chvíle, kdy se Zlatíčko usadil nedaleko nich, přestala jíst.

„Ty, že ten chlap vypadá jako rozenej paroháč, co?“

Aby zašeptal tato slova do přítelova ucha, naklonil se k němu a z očí mu jiskřila radost jako slzy.

„Co piješ od té doby, co jsi ženat?“ otázal se Desmond. „Heřmánek?“

„Pommery!“ odvětil Zlatíčko.

„A před Pommerym?“

„Pommery před i po!“

A pohybuje chřípím v duchu, voněl k růžové vůni starého šampaňského z osmnáct set čtyřicet devět, které mívala Lea jen pro něho…

Objednal večeři jako modistka, když si chce popřát: studenou rybu s portským, pečenou drůbež, horký dortový nákyp, plněný červenou, navinulou zmrzlinou.

„Halo!“ volá Racajdička, mávajíc na Zlatíčko růžovým karafiátem.

„Halo!“ odpovídá Zlatíčko a pozdvihuje svou skleničku.

Na nástěnných anglických hodinách odbilo osm.

„A sakra,“ zamručel Zlatíčko. „Desmonde, zatelefonoval bys mi někam?“

Bledé oči Desmondovy dychtí po nějakém odhalení.

„Jdi a zavolej Wagram 17-08, dej se spojit s mou matkou a řekni jí, že večeříme spolu.“

„A když přijde k telefonu mladá paní Pelouxová?“

„Totéž. Jsem úplně volný, jak vidíš. Už jsem si ji vycvičil.“

Pil a jedl mnoho, snaže se, aby vypadal vážným a všeho nabaženým. Avšak sebemenší výbuch smíchu, zacinkání skleniček nebo utahaný valčík vydražďoval jeho rozkoš. Syrová, lesklá modř dřevěných stěn budila v něm vzpomínky na Riviéru, na chvíle, kdy nejmodřejší moře černá v poledne kolem sluneční koruny v něm odražené. Zapomněl na svou obřadnou upjatost hezouna a jal se stíhat brunetku, sedící naproti, řemeslnými svůdnými pohledy, pod nimiž se ona všecka zachvívala.

„A co Lea?“ otázal se znenadání Desmond.

Zlatíčko se ani nezachvěl, neboť na ni právě myslil.

„Lea? Ta je někde na jihu?“

„Už je s ní konec?“

Zlatíčko vsunul palec za vestu.

„No bodejť, to přeci kapíruješ. Rozešli jsme se chic, jako dobrý přátelé. Celej život to trvat nemohlo. Bájná ženská, roztomilá a inteligentní, kamaráde… Dyk si ji znal! Kapírovala všecko na světě… Bájná, vopravdu. Já ti řeknu, nebejt toho věkovýho rozdílu, já nevím… Ale rozdíl let tu byl, a to víš…“

„No, to se rozumí,“ přerušil ho Desmond.

Tento mladík s odbarvenýma očima, který znal dokonale tvrdé a těžké příživnické řemeslo, podlehl svou poznámkou nějak příliš své zvědavosti a nyní si ji vyčítal jako neopatrnost. Leč Zlatíčko, opojený a bdělý zároveň, nepřestal mluvit o Lee. Pronášel rozumné názory, plné jakési manželské moudrosti. Chválil manželství, ale zároveň mluvil spravedlivě o dobrých vlastnostech Leiných. Opěvoval měkkou povolnost své mladé ženy a použil té příležitosti, aby kritizoval odhodlanou povahu Leinu: „Ta byla silná v kramflekách, ti řeknu, a uměla si postavit palici!“ Zašel ve svých důvěrnostech o Lee až k bezohlednosti a drzosti. A zatím co mluvil, obrňuje se hloupými slovy, jež mu vnukala bázeň zapuzeného milence, okoušel zvláštní štěstí, že smí o ní hovořit bez jakéhokoliv nebezpečí. Nechybělo mnoho a byl by ji veřejně pokálel blátem, ačkoliv v srdci jí chvalořečil za vzpomínku, kterou na ni měl, za její sladké a lehké jméno, jehož vyslovování už půl roku se musil zříkat, za celý obraz milosrdenství Ley, skloněné nad ním s třemi hlubokými, neodčinitelnými vráskami, ale krásné, pro něho navždy ztracené a – tak živé před ním…!

K jedenácté hodině vstali, že odejdou, neboť jim bylo už ve vyprázdněném restaurantu chladno. Racajdička seděla dále u sousedního stolu, kde vyřizovala svou korespondenci, žádajíc si stále nových a nových pneumatických zálepek. Když odcházeli, pozdvihla k nim svůj neškodný pohled plavého jehněte:

„A to neřeknete ani dobrou noc?“

„Dobrou noc!“ usrkl Zlatíčko.

Aby dala okázaleji najevo svůj podiv, obrátila se Racajdička k přítelkyni:

„Tak vidíš! A co ti má prachů! Někerý lidí maj všecko, na co si pomýšlej!“

Leč Zlatíčko jí nabídl jen rozevřené pouzdro s cigaretami; zakabonila se a zjedovatěla:

„Jo, maj všecko, ale zacházet s tím neuměj… Koukej, jdi domů k mamince, bebátko…!“

„Heleď,“ řekl Zlatíčko Desmondovi, když byli na ulici. „Zrovna jsem tě chtěl požádat, Desmonde… Počkej, až budeme úplně vocaď, člověka by tam eště uhranuli…“

Vlahý večer zdržoval chodce venku. Na bulváru za ulicí Caumartin se ještě čekalo na návštěvníky divadla. Zlatíčko vzal Desmonda pod paždím.

„Ty, Desmonde… já bych rád, kdybys zaskočil eště jednou k telefonu.“

Desmond se zastavil.

„Ještě jednou?“

„Zavoláš Wagram…“

„17-08…“

„Jsi ohromnej. Řekneš, že jsem se trochu roznemoh a že jsem u tebe… Kde bydlíš?“

„V hotelu Morris.“

„Dóbr… A že přijdu ráno, že mi vaříš čaj… Jdi, starej. Tu máš, todle dáš klukovi u telefonu nebo si to necháš sám… Vrať se honem. Počkám na tebe na terase u Webrů.“

Úslužný a drsný dlouhán odkvapil, zmačkav bankovky do kapsy a neosměliv se odporovat ani poznámkou. Zastal Zlatíčka nad netknutou oranžádou, jako by v ní četl svůj osud.

„To jsi ty…? Kdo byl u telefonu?“

„Dáma,“ odvětil skoupě posel.

„Která?“

„Já nevím.“

„Co řekla?“

„Že je dobře.“

„Jakým tónem?“

„Takovým, jakým říkám její odpovědi.“

„Dobrá. Děkuju ti.“

„To byla Edma,“ myslil si Zlatíčko. Kráčeli k náměstí de la Concorde a Zlatíčko se do Desmonda zavěsil. Neodvažoval se mu říci, že je velmi utrmácen.

„Kam máš namířeno?“ otázal se Desmond.

„Ach, starej,“ povzdychl vděčně Zlatíčko, „k Morrisovi, a rovnou! Sotva lezu.“

Desmond zapomněl na svou upjatost:

„Jistě? Ty jdeš k Morrisovi? A co tam budeš dělat? Neutahuj si, jo! Snad nechceš…“

„Chci! Spát!“ odvětil Zlatíčko. A zavřel oči, jako by padal. Pak je opět otevřel. „Spát, spát, slyšíš!“

Stiskl mocně přítelovu ruku.

„Tak jdem!“ řekl Desmond.

Za deset minut byli u Morrise. Blankytná modř a ozdoby v barvě slonové kosti, jaké spatřil v ložnici, a salonek ve falešném empirovém slohu se usmívaly na Zlatíčka jako staří známí. Vykoupal se, vypůjčil si od Desmonda hedvábnou noční košili, která mu byla úzká, ulehl, a zabořiv hlavu do ohromných měkkých polštářů, oddal se štěstí spát beze snů, temným a hlubokým spánkem, který mu byl ochráncem na všech stranách…

X

Prožíval dny hanby a počítal je. „Šestnáctej, sedmnáctej… Až utečou tři neděle, vrátím se do Neuilly.“ Utekly a nešel. Díval se střízlivě na postavení, proti němuž neznal pomoci. Někdy v noci nebo ráno si namlouval, že za několik hodin se zbaví své zbabělosti. „Nemám už sílu? Pardon, pardon… Ještě nemám sílu. Ale to přijde. Nachlup v poledne jsem v jídelně na bulváru Inkermann, vsaď se! Raz, dva…“ Nachlup v poledne však seděl v koupelně nebo řídil automobil, maje Desmonda po boku.

Při obědě míval chvíle manželského optimismu, který se dostavoval přesně jako horečka. Sedě s Desmondem u „mládeneckého“ stolu, vídával před sebou Edmu a přemýšlel v tichu o nepochopitelné slušnosti své mladé ženy. „Ta holčička je až moc hodná! Kdo jakživ viděl u ženský takovouhle lásku? Nehlesne slovem, ani trochu si nestěžuje! Až se zas vrátím, přinesu jí krásnej náramek… To je holt výchova… vychovat holku dovede jen taková Marie Laura!“ Jednoho dne však, když se v grill-roomu hotelu Morris objevila dáma v zelených šatech s činčilovým límcem, jež se podobaly zeleným šatům Edminým, zbarvil se Zlatíčkův obličej všemi barvami nejstrašlivější hrůzy.

Desmondovi se v jejich spolužití zalíbilo a pomalu tloustl. Předstíral svou drzou upjatost jen tehdy, když Zlatíčko, vyzýván, aby s ním šel „k jedný bájný, perverzní Angličance“, nebo „k jednomu indickýmu princi na fajfku opia do jeho paláce“, Desmonda stručně odbýval nebo mu povoloval s nezastřeným pohrdáním. Desmond už Zlatíčkovi vůbec nerozuměl. Ale Zlatíčko platil, a byl štědřejší než za dob jejich jinošství. Jednou v noci se srazili s plavou Racajdičkou u její přítelkyně, jejíž jméno si nikdo nikdy nezapamatoval. „Ta… tentononc… No, dyť víš, ta kamarádka Racajdičky…“

„Kamarádka“ kouřila a podávala kouření. Její skromný přízemní byt páchl již při vstupu špatně uzavřeným plynem a vychladlým omamným jedem, a ona sama získávala zájem jakousi ubrečenou srdečností, věčným ponoukáním do smutné „nálady“; oba tyto její koníčky nebyly však tak zcela neviňoučké. Z Desmonda tu udělali „velkýho zoufalýho klacka“ a ze Zlatíčka „hezouna, který má všecko, a tím je právě eště nešťastnější“. Zlatíčko však nekouřil a díval se na krabici kokainu s odporem kočky, které chtějí dát projímadlo, a vydržel téměř po celou noc sedět na koberečku, maje záda opřená o hedvábnou podložku u zdi a jsa vklíněn mezi Desmonda, jenž usnul, a Kamarádku, jež nepřestávala kouřit. Skoro po celou noc vdechoval tak opatrně a nedůvěřivě pach, který konejší hlad a žízeň, a zdál se úplně šťastným, kromě častých chvilek, kdy se s trapnou, tázavou upřeností díval na povadlý krk Kamarádčin, na zarudlý, drsný krk, na němž se blyštil náhrdelník z nepravých perel.

Jednu chvíli vztáhl Zlatíčko ruku a hladil Kamarádku špičkami prstů po vlasech, obarvených hennou, které jí splývaly na zádech; potěžkal velké, duté, lehké perle, a odtáhl pak ruku s nervózním chvěním člověka, který zaťal nehty do kusu rozpadajícího se hedvábí. Za nějakou chvíli se zdvihl a odešel.

„Ty, nemáš eště dost těch putyk, co jíme,“ otázal se Desmond Zlatíčka, „co v nich nezavadíš vo ženskou, a tohodle hotelu, v kterým v jednom kuse někdo tříská dveřma? A těch pajzlů, do kterejch lezeme večer, a toho, že se pořád točíš s tvýma šedesáti koňma na fleku, z Paříže do Rouenu, z Paříže do Compiègne, z Paříže do Ville-d’Avray… Takhle Riviéra, to by eště ušlo! Dyť není prosinec ani leden, chic sezóna je tam akorát březen, duben, nebo…“

„Ne,“ pravil Zlatíčko.

„Tak už nic!“

Zkrotl bez upřímnosti a vzal na sebe tvářnost „trpělivého spolužáka“, jak kdysi říkala Lea.

„Můj milej, ty nechápeš vůbec, jak je Paříž teď v týdle sezóně krásná. Taková ta nejistota… to jaro, kerýmu jako by se pořád nechtělo… takový to měkký světlo… Jdi pryč s tvou fádní Riviérou… Mně se v Paříži líbí, abys věděl.“

Desmond div nepozbyl své služebnické trpělivosti.

„No jo, a taky možná, že rozvod mladýho Pelouxe…“

Citlivé chřípí Zlatíčkovo zbělelo:

„Esli ses už scuknul s ňákým advokátem, tak mu to rozmluv, heleď! Mladej Peloux se nikdy rozvádět nebude!“

„Kamarádíčku drahá,“ bránil se Desmond, snaže se zdát dotčeným ve svých citech, „ty máš zvláštní manýry. Takhle se zachází s věrným kamarádem od dětství, kterej při každý příležitosti…“

Zlatíčko ho neposlouchal. Otočil se k Desmondovi zašpičatělou bradou, ústy, která se svírala jako ústa lakomců. Stalo se mu poprvé, že slyšel, jak cizí člověk nakládá s jeho vlastnictvím jako se svým.

Přemýšlel. Rozvod? Myslil na to mnohokrát ve dne i v noci, a to slovo znamenalo mu svobodu, jakési znovu nabyté dětství, a snad i mnohem více… Ale hlas hraběte Desmonda, schválně nosovkami zabarvený, vzkřísil v Zlatíčkově mysli nutný obraz: Edmée odchází z Neuilly, samo odhodlání v automobilovém kloboučku a závoji, a odchází kamsi do cizího domu za cizím mužem.

„To se rozumí, tím by bylo všecko rozšvihnuto,“ souhlasí bohém Zlatíčko. Ale zatím se vzpouzí jiný Zlatíčko, Zlatíčko neobvykle bohabojný: „To se nesmí stát!“ Obraz je jasnější a jasnější, nabývá na barvitosti a pohyblivosti. Zlatíčko slyší vážný a harmonický zvuk zahradní mříže a vidí na druhé straně za ní obnaženou ruku, šedavou perlu a bělostný diamant…

„Sbohem!“ kyne mu ručka.

Zlatíčko vstal a odstrčil svou židli.

„To všecko je moje! Žena, dům, prsteny, všecko!“

Nemluvil nahlas, ale jeho obličej vyjadřoval takové hrubé násilnictví, že Desmond nepochyboval o konci svého bohatého žlabu. Zlatíčko se nad ním ustrnul bez nejmenší známky dobroty:

„Máš nahnáno, chudinko, viď? Bože, tadle rytířská šlechta! Pojď, já ti koupím spodky, jako mám já košile, a košile, jako máš ty spodky. Desmonde, dneska je sedmnáctýho?“

„Ano, proč?“

„Sedmnáctýho března. To je už jaro! Chic lidi, vopravdický elegáni, mužský a ženský, nemůžou už přeci dýl čekat, aby se voblíkli na příští sezónu, to uznáš.“

„To ne…“

„Sedmnáctýho, Desmonde…! Je to dobrý. Jdem! Koupím ženě těžkej náramek, ohromnou cigaretovou špičku paní Pelouxové a tobě špendlíček do kravaty!“

Jako lavina ho dvakrát nebo třikrát zaplavila předtucha, že se Lea vrací, že se už vrátila, a že otevřenými okenicemi v známém prvním patře zahlédne růžovou barvu stór, záclonové čalouny a zlato zrcadel… Bylo už patnáctého dubna a Lea se nevracela. Mrzuté události zvířily jednotvárný Zlatíčkův život. Přišla paní Pelouxová, a div ji neranila mrtvice, když viděla, jak je Zlatíčko vyzáblý jako chrt, jak má stažené rty a mrká neklidně očima. Dostal dopis od Edmy, vyrovnaný a překvapující, v němž mu psala, že „do nového rozhodnutí“ bude dál bydlit v Neuilly, a vyřizovala mu „nejuctivější pozdravy“ od paní de la Berche… Domníval se, že se mu vysmívá, nevěděl, co odpovědět, a nakonec nepochopitelný dopis zahodil; ale do Neuilly se nevrátil. Zatím co zelený a studený duben se svými pavloniemi, tulipány v chomáčcích a čilimníky v hroznech nasycoval Paříž vůní, zahrabával se Zlatíčko do přísné nevlídné samoty. Týraný, štvaný, nespokojený, dobře však placený Desmond musil jednak chránit Zlatíčka před dotěrností známých mladých žen a prostořekostí mladíků z jejich společnosti, jednak zase shromažďovat celou tu bandu, aby se s nimi najedla, napila a vykřičela na Montmartru, po restaurantech v Buloňském lesíku a v kabaretech na levém břehu.

Jednou v noci, když seděla Kamarádka samotinká doma, kouříc a oplakávajíc hrubou nevěrnost staré přítelkyně Racajdičky, otevřely se dveře a v nich se objevil Zlatíčko se svým ďábelským obočím, rozcuchaným až ke spánkům. Požádal o „hodně studenou vodu“ pro svá krásná ústa, vysychající tajným ohněm. Nezajímal se ani za mák o Kamarádčiny bolesti, které musil vyslechnout, když mu byl předložen čínský pokostový tác a dýmka. Spokojil se jen se svým místečkem na koberečku, s mlčením a pološerem, a zůstal tak do bílého dne, velmi spoře pohyby, jako člověk, který se bojí, že si rozjitří ránu, jakmile se pohne. K ránu se zeptal Kamarádky:

„Pročpak nemáš dnes ten svůj tlustej perlovej náhrdelník?“ a dvorně se poroučel.

Zvykal si nevědomky na noční toulání bez kumpána. Rychlým, dlouhým krokem vycházel za určitým, nedosažitelným cílem. Po půlnoci vždycky utekl Desmondovi, jenž ho pak nalézal k ránu spícího v jeho hotelovém pokoji, nataženého jako svíčka, s rukama zkříženýma přes obličej jako trpící dítě.

„Je doma, sláva!“ oddychl si vždycky Desinond. „S takovým cvokem člověk nikdy neví…“

Jednou v noci, když tak Zlatíčko zase kráčel s očima dokořán rozevřenýma do temnoty, zašel až na avenue Bugeaud, neboť za celý den nebyl poslechl svého fetišismu, jenž ho tam jindy pudil každých osmačtyřicet hodin. Jako maniakové, kteří neusnou, když se třikrát nedotknou kliky u dveří, chodíval tam ohmatávat zahradní mříž, sahal prstem na knoflík zvonku, volával tiše žertovné „halo!“, a pak teprve odcházel.

Této noci však se mu u mříže zadrhlo v hrdle a srdce se mu rozbušilo; elektrická koule na dvoře se blyštila jako zlatá luna lampy, ze zadního vchodu pro služebnictvo, otevřeného dokořán, vycházelo světlo a osvětlovalo dlažbu, okenicemi v prvním patře prosvítaly světelné paprsky a skládaly se do velkého, zlatého hřebene. Zlatíčko se opřel o nejbližší strom a sklopil hlavu.

„To není pravda,“ říkal si. „Až zvednu oči, bude zase tma.“

Napjal sluch, zaslechnuv hlas domovníka Arnošta, který volal na schodišti:

„Zítra ráno k deváté dáme s Marcelem ten veliký černý kufr nahoru, milostivá paní!“

Zlatíčko se prudce otočil a ubíhal k avenue u Buloňského lesíka. Elektrická luna, která se mu vtiskla ze dvora do očí, tancovala před ním temnou červení v zlatých kruzích, odrážejíc se na zčernalých, dosud chudých keřích. Přidržel si ruku u srdce a zhluboka vydychl. Noc voněla rozvírajícími se šeříky. Odhodil klobouk, rozepjal svrchník, usedl na bílou lavičku, roztáhl nohy a nechal ruce volně sklesnout. Zavalila ho jakási příjemná tíha.

„Ach,“ šeptal si, „to je to štěstí, vo kerým se mluví…? To jsem já nevěděl!“

Nabíral dechu, aby se politoval a ošklíbl nad sebou za všecko, čeho nedovedl plně užít za svého bídného života bohatého mladíka s malým srdcem, pak přestal uvažovat na chvíli, která se protáhla na hodinu. Zdálo se mu pak, že už netouží po ničem na světě, ani po tom, aby zašel k Lee.

Když se už třásl zimou a slyšel kosy, jak ohlašují svítání, zvedl se a klopýtaje dal se na cestu k hotelu Morris, vyhýbaje se avenue Bugeaud. Protáhl se, nadýchl se čerstvého vzduchu, a přetékal něžností k celému světu.

„Teďka už,“ vzdychal krotce, „teďka… teďka už budu na tu mou žabuli ženu tak hodnej…“

Zlatíčko vstal už o osmé, s horečným chvatem se oholil a oblékl, a zatřásl Desmondem, jenž spal, všecek žlutý, odporný na pohled a jaksi odulý jako utopenec:

„Desmonde! Hop, ty, Desmonde, vzhůru! Vstávej, vypadáš příšerně, když chrníš!“

Spáč se posadil a upřel na přítele pohled očí, jež měly barvu zkalené vody. Předstíral tupou rozespalost, aby si mohl Zlatíčka pozorněji a déle prohlédnout, Zlatíčka, oblečeného do modrých šatů, patetického, nádherného, bledého pod sametovou vrstvičkou pudru, obratně na obličeji rozetřeného… Desmond míval často chvíle, kdy ve své opravované ošklivosti velmi trpíval Zlatíčkovou krásou. Nyní schválně dlouze zívl: „Co se to zas děje?“ myslil si. „Ten blbec je zas krásnější, než byl včera… Hlavně ty jeho zatracený řasy…!“ Díval se na Zlatíčkovy řasy, mocné a uhlazené, a na stín, který vrhaly na temné zřítelnice a na modravé bělmo. Všiml si také, jak oblouček Zlatíčkových úst se tohoto rána pootvíral nějak vlhký, oživený, poněkud rozdýchaný jako po spěšné chvilce rozkoše.

Pak odkázal svou žárlivost kamsi do odlehlé končiny svých ostatních citových trápení a otázal se Zlatíčka unuděně a unaveně laskavým tónem:

„Můžu se tě zeptat, jestli odcházíš, nebo se odněkud vracíš?“

„Odcházím,“ odvětil Zlatíčko. „O mne se nestarej. Jdu si něco oběhnout. Zajdu ke květináři, k zlatníkovi, k matce, k ženě a k…“

„A k papežskýmu nunciovi nezajdeš?“ řekl Desmond.

„Jakpak ne! Přeci vím, jak se mám ve společnosti chovat! Tomu koupím dublové knoflíčky do manžet a k tomu kytici orchidejí!“

Zlatíčko málokdy odpovídal na žerty a tvářil se k nim vždycky velmi chladně. Že mu nyní odpověděl, to Desmondovi rázem vyjasnilo jeho prapodivný duševní stav. Zadíval se na obraz Zlatíčkův v zrcadle, povšiml si bělosti rozšířeného chřípí a těkavé pohyblivosti pohledu, a odvážil se nejdiskrétnější otázky:

„Vrátíš se k obědu? Heleď, já s tebou mluvím, tak mě poslouchej trošku! Budeme obědvat spolu?“

Zlatíčko udělal hlavou „ne“. Pohvizdoval si, narovnávaje se v kulatém zrcadle, zachycujícím celou jeho postavu jako zrcadlo mezi okny v pokoji Leině. Za chvíli se v tomto druhém zrcadle, v zlatém rámu na zarůžovělé, sluncem ozářené ploše, bude odrážet jeho nahý nebo ve volně spadajícím hedvábí zahalený obraz, jeho okázalý obraz krásného, milovaného, šťastného a hýčkaného mladého muže, který si pohrává s náhrdelníky a prsteny své milenky… „Snad se ale teď v Leině zrcadle třebas už odráží obraz nějakýho jinýho mladýho kluka…?“ Tato myšlenka zalila jeho vytržení s takovou prudkou silou, že se domníval, všecek se vyděsiv, že ji pronesl nahlas.

„Co povídáš?“ otázal se Desmond.

„Já? Nic!“ odpověděl ochotně přítel, jako by měl v ústech knedlík. „To mluví asi někdo na dvoře.“

Zlatíčko odešel z Desmondova pokoje, přibouchl dveře a vrátil se do svého čísla. Probuzená ulice de Rivoli naplňovala jeho hotelový byt zdušeným, neustálým hlukem, a Zlatíčko viděl otevřeným oknem, jak se na slunci jako nefritové lupínky chvějí jarní, napjaté, průhledné listy stromů. Zavřel okno a usedl na malé, zbytečné sedátko, umístěné v smutném koutku u zdi mezi postelí a dveřmi do koupelny.

„Jak je to všecko možný…?“ zašeptal.

Odmlčel se. Nechápal, že za celých dlouhých šest měsíců si skoro ani nevzpomněl na to, že Lea má snad jiného milence.

„Jsem už takový hrozitánský blázínek,“ četlo se v Leině dopisu, který Karolina Pelouxová pietně uchovávala.

„Hrozitánský blázínek?“ Zlatíčko zavrtěl hlavou. „To je prazvláštní… Tak já si ji nedovedu představit. Jakýho chlapa si jen mohla zamilovat? Někoho, jako je Profesor? To spíš něco jako Desmond… Ňákýho vymydlenýho a vyfintěnýho Argentince? To snad. Ale eště…“

Usmál se prostomyslně: „Kdopak by se jí kromě mne moh líbit?“

Přes březnové slunce se přehnal nějaký mráček a v pokoji se zatemnilo. Zlatíčko se opřel hlavou o zeď. „Chůvouši má… Chůvouši má… ty jsi mě podvedla? Ty jsi mě bestiálně podvedla…? To tys mi udělala?“

Bičoval svou bolest slovy a obrazy, které si jen velmi těžce představoval, jsa udiven svým počínáním, v němž nebylo nijaké zuřivosti. V mysli vyvstávaly mu některá dopoledne, strávená u Ley škádlením a zábavou, nebo některá odpoledne u Ley, věnovaná prodlužované a mlčelivé rozkoši, nebo zase rozkošnému vyspávání u Ley v zimě, v teplém loži, v čisťounkém pokoji… Ale stále viděl v Leině náručí, v narůžovělém přísvitu, který pronikal Leinými záclonami do odpoledního světla, pouze jediného milence: Zlatíčka. Vstal jako znovuzrozen v přívalu nečekaně vytrysklé víry.

„To je přeci jednoduchý, když u ní nevidím nikoho jinýho než sebe, to znamená, že nikoho jinýho neměla!“

Vyšel z hotelu se vztyčenou hlavou, napřímený. Odkrytým vozem se dal dovézt k zlatníkovi, kde se rozplýval nad jemně pracovanou čelenkou z ohnivě modrých safírů, zasazených do neviditelné, modravé ocele, která „byla jako dělaná pro Edmu“, a koupil ji. Nakoupil také květin, trochu hloupých a obřadných. Ježto netlouklo ještě ani jedenáct hodin, využil půlhodinky na drobné pochůzky; zajel do Úvěrního ústavu, kde si vyzdvihl nějaké peníze, pak se zastavil u kiosku, kde si prohlédl několik anglických obrázkových listů, odtud zajel do hlavní tabákové prodejny, aby si koupil turecký tabák a cigarety, a k svému voňavkáři. Usadil se konečně ve voze mezi kytice a balíčky, převázané stuhami:

„Domů!“

Šofér se otočil:

„Kam si pán přeje…? Já jsem dobře nerozuměl…“

„Povídal jsem: domů, bulvár d’Inkermann. Potřebujete k tomu snad plán Paříže?“

Automobil se rozjel k Elysejským polím. Šofér se činil, seč byl, a jeho záda jako by se pod tíhou myšlenek znepokojeně nakláněla nad propastí, která dělila dřívějšího mladíka bez vůle, jenž ještě před měsícem byl samé „kam chcete!“ nebo „dáte si skleničku, Antoníne?“, od mladého pana Pelouxe, pánovitého k personálu a pozorného na benzin.

„Mladý pan Peloux“, opíraje se o marokénový lenoch a maje klobouk na kolenou, pil plnými doušky vanoucí vítr a napínal všecku svou vůli, aby nemyslil. Zavřel zbaběle oči mezi avenue Malakoff a branou Dauphine, aby neviděl, jak ujíždějí mimo avenue Bugeaud, a pochválil se: „Že mám ale kuráž!“

Šofér zahoukal sirénou na bulváru d’lnkermann, aby otevřeli u domu vrata, a vrata zazpívala v těžkých veřejích vážným a harmonickým zvukem. Domovník v čepici hned úslužně vyběhl a hlídací psi pozdravili štěkotem známý pach přijíždějícího pána. Zlatíčko vešel do domu jistě, nenuceně, vdechuje zelenou vůni ostříhaných trávníků, a stoupal pánovitým krokem do hořejšího poschodí k své mladé ženě, od níž před třemi měsíci odešel, jako evropský námořník zanechává na druhém konci světa příležitostnou, divošskou ženušku.

XI

Lea odhodila daleko od sebe na otevřeném psacím stole fotografie, které vytáhla z posledního kufru: „Bože, lidé jsou takoví ohavové! Tohle se mi opováží nacpat, ty jemnocitné dámy! Domnívají se asi, že si je vystavím na krbu, v niklovém rámečku, nebo ve zvláštní slámové stěně na obrázky. Ještě tak do koše na papír, to ano, a hezky na čtyři kusy…!“

Sebrala fotografie, a než se dala do trhání, vrhla na ně nejtvrdší pohled, jakého byly schopny její modré oči. Na černém pozadí dopisnice stojí silná dáma v upjatém živůtku a zastírá si vlasy a tváře až k bradě tylovým závojem, kterým chvěje vítr. „Své drahé Lee, na památku rozkošných chvil na Guéthary.“ Prostřed drsného kartonu jako lepenice kupila se jiná fotografická skupinka četné, nudné rodiny, jakýsi trestanecký oddíl, jemuž velí stará matróna na tlustých prackách, namalovaná a nalíčená až hrůza, která mává nad hlavou taneční tamburínou a klade nohu na ohnuté koleno jakéhosi mladíka, podobajícího se zavalitému, potutelnému řeznickému chasníkovi.

„Ti by měli mít policejně zakázáno být na světě,“ myslí si Lea a trhá lepenicový karton.

Nenalepená ještě fotografie ukazuje jí dvojici obstarožních venkovských slečen, výstředních, nevkusných a bojovných, které tam na jihu vysedávaly každého rána na lavičce na promenádě, večer pak u skleničky sladkého likéru a nad rámem napjatého hedvábí, na němž vyšívaly černou kočku, žábu nebo pavouka. „Naší krásné víle její kamarádky z Trayasu, Miketa a Jindřiška.“

Roztrhala všecky tyto vzpomínky na svou cestu a přejela si rukou čelo:

„To je učiněná hrůza. A po těhle ženských – tak jako byly stejné před nimi – přijdou zas jiné, nové, navlas stejné. Svět se jim neubrání. Snad všude, kde je nějaká Lea, vyskytnou se i Karoliny Pelouxové, de la Berchové, d’Aldonzové, příšerní staříci, kteří bývali krásní v dávném mládí, zkrátka nemožní lidé, nemožní, nemožní, nemožní…“

V čerstvě oživené vzpomínce slyšela hlasy, které ji volávaly na hotelových terasách nebo které z dálky na ni houkaly „hu-hu!“ na žlutých plážích, a sklonila čelo býčím, nepřátelským posunem hlavy.

Vrátila se po šesti měsících, poněkud hubenější, zženštilejší a zbavená svého jasného klidu. Mrzoutské potrhávání bradou tisklo často bradu až na límeček a náhodné barvení vlasů, jak si je žádal pobyt mimo domov, zanechalo v jejích vlasech příliš rudý odstín. Ale její ambrová pleť, ošlehaná sluncem a mořem, kvetla jako pleť krásné selky, a Lea se mohla směle odříci líčidel. Jen krk si musila opatrně halit, ne-li ukrývat celý, neboť byl zvadlý, kolem dokola rozbrázděný širokými vráskami, k nimž osmahlost nepronikla.

Sedíc pořádala si dlouze drobné věci a chvílemi se otáčela, jako by hledala zmizelý kus nábytku, svou někdejší činnost a pohotovost, s jakou se dovedla poohlédnout po svém útulném království.

„Ach, ta cesta!“ povzdychla. „Jak jsem ji jenom mohla podniknout…? Taková únava!“

Svraštila obočí a trhla podle svého nového zvyku bradou, neboť shledala, že někdo za její nepřítomnosti rozbil sklo na Chaplinově obrázku, znázorňujícím růžovou a stříbrnou dívčí hlavičku, jež Leu okouzlovala.

„A trhlina na dvě ruce v okrajové zácloně… Že jsem si toho ještě nevšimla…? Kam jsem dala hlavu, že jsem odešla na tak dlouho? A na čí počest…? Jako bych bývala nemohla zůstat klidně tu, než mě zármutek přejde.“

Vstala, aby zazvonila; upravila si mušelínové ozdoby na svém domácím šatě a oslovila se drsně:

„I jdi, ty stará běhničko…!“

Pokojská vešla, nesouc v náručí prádlo a hedvábné punčochy:

„Jedenáct hodin, Růžko! A ještě jsem si nepřipravila obličej! Opozdila jsem se jen což…“

„Vždyť nikdo na milostivou paní nespěchá. Slečny Mégrétovy nepřijdou, jak se rozbřeskne, aby honily milostivou paní po výletech a sebraly pak všecky růže v domě. Milostivá paní se nemusí bát ani pana Rolanda, že bude milostivou paní dopalovat a házet jí oblázky do pokoje.“

„Růžko, máme v domě co dělat! Já nevím, je-li troje stěhování horší než jeden oheň, ale jsem si naprosto jista, že šestiměsíční pobyt mimo domov je jako jedna povodeň. Vidělas ty krajkové záclony?“

„To ještě nic není! Milostivá paní neviděla prádelníky: myší hovínka, s odpuštěním, na každém koutku a parkety jsou prožraný. A taky mi nejde do hlavy, že jsem tu nechala Emerencii osmadvacet utěrek a teď jich mám jenom dvaadvacet!“

„Ne?!“

„Tak jak to povídám, milostivá paní!“

Podívaly se na sebe se stejným pohoršením, neboť obě byly stejně připoutány k tomuto domu, v němž vládlo pohodlí, ticho, způsobené koberci a hedvábím, k těmto nabitým skříním a sklepům, přeplněným zásobami. Lea se plácla do kolena svou silnou rukou:

„To se změní, holčičko! Nechtějí-li Arnošt a Emerencie dostat osmidenní výpověď, najdou utěrky. A co ten blbec Marcel, napsalas mu, aby přijel?“

„Už je tady, milostivá paní!“

Lea se rychle oblékla, otevřela okna a vyklonila se, aby se zadívala zálibně na „svou avenue“, kde stromy nabíraly opět listí. Konec s lichotnými starými pannami, a konec s panem Rolandem, s tím nemotorným atletickým mladíkem z Cambo…!

„To bylo kus hňupa…!“ vzdychla si.

Ale odpouštěla této náhodné známosti všecko jeho nekňubovství a vyčítala mu jen to, že se jí dovedl znechutit. Ve vzpomínkách zdravé ženy, jakou byla, ženy s tělem, které brzy zapomíná, byl jí pan Roland jen jakýmsi silným a trochu směšným zvířetem, které projevilo neobyčejnou nemotornost… Dnes by zapřela, že se jí pan Roland kteréhosi večera, kdy příval vonného deště stékal na růžové čapí nůsky, a stejný příval slz jí oslepoval oči, ukryl za obraz Zlatíčkův…

Krátké toto setkání nezanechalo v Lee ani lítost, ani ostych. „Hňup“ i se svou bláznivou matinkou byli by bývali měli i potom, jako předtím, v pronajaté Leině vile v Cambo své bohaté přesnídávky, své lehací židle na dřevěném balkoně, zkrátka všechno to milé pohodlí, kterým Lea uměla lidi zahrnovat a na něž byla tak hrdá. Avšak uražený hňup odešel, zanechav Leu strnulému a krásnému, šedivějícímu důstojníku, jenž si umiňoval, že pojme „paní de Lonval“ za manželku.

„Náš věk, naše jmění, naše záliba ve volnosti a v společenském životě nás sobě předurčují, nemyslíte?“ říkával Lee tento plukovník, který zůstával stále štíhlý a hubený.

Lea se jen smála a oblíbila si společnost tohoto suchého muže, který dobře jedl a popíjel, aniž se opil. Důstojník se v ní zmýlil. Domníval se, že čte v krásných modrých očích, v důvěřivém, protáhlém usmívání hostitelky souhlas, s kterým váhá… Výstup, který dal všemu určitost a jistotu, učinil konec začínajícího se přátelství, a Lea litovala svého činu, peskujíc se poctivě ve svém nitru, obrněném jako tvrz.

„Je to má vina. S plukovníkem Ypoustèguem ze starého baskického rodu se nenakládá jako s nějakým panem Rolandem. Odstavila jsem ho dokonale, jen co je pravda… Ale proč taky nejednal jako gentleman, jako člověk, který má ducha, a nepřišel druhého dne se posadit ke mně na své staré místo a poprat se trochu, jako dělával, s mými starými pannami…?“

Neuvědomovala si, že zralý muž se smíří s „odstavením“, ale nesnese jisté pohledy, které ho oceňují tělesně, které ho srovnávají zřejmě s jiným mužem, s neznámým, neviditelným…

Lea totiž upadla znenadání do rozpaků a nedovedla potlačit hrozný a dlouhý pohled ženy, která ví, na která místa ukládá stáří muži známky jeho ochabnutí: od suchých pěstěných rukou, zbrázděných scvrklou kůží a žilami, svezly se maně její oči k uvolněné, nepevné bradě, k vrásčitému čelu a k ústům s uvozovkami rýh po stranách… A všecko vybrané a jemné chování „baronky de Lonval“ prasklo ve výkřiku: „Ježíšmarjá!“, ve výkřiku tak výmluvném a pepickém, že plukovník Ypoustègue toho dne naposled překročil její práh.

„Moje poslední idyly,“ myslila si Lea, dívajíc se z okna. Ale krásné pařížské počasí, vzezření čistého a rozléhajícího se dvoru, přistřižené vavřínové stromky ve svých zelených truhlících, a vlažný, vonný proud vzduchu, který vanul z pokoje a laskal jí šíji, to vše ji pomalu naplňovalo rozmarem a příjemným rozpoložením mysli. Kolem chodily ženy na procházku do Buloňského lesíka. „Sukně se mění,“ všimla si Lea, „a klobouky se teď dělají zdvižené, vida!“ Hned si umiňovala, že zajde ke krejčímu, k Lewisovi, a náhlá touha být krásnou ji vzpružila.

„Abych byla hezká? Pro koho? No, přece pro sebe! A pak, abych dopálila mátušu Pelouxovou.“

Lea věděla o Zlatíčkově útěku, ale bylo jí známo jen to, že utekl. Ačkoliv se pohoršovala nad policajtstvím paní Pelouxové, strpěla, že mladá modistka, kterou si rozmazlovala, se rozplývala vděčností, šeptajíc Lee do ucha při zkoušení šatů různé klípky nebo jí je píšíc „s tisícerými díky za báječnou čokoládu“ na čtverečkovaném papíře s hlavičkou obchodního domu. Dopisnice, poslaná starou Lili, zastihla Leu v Cambo; třesavou rukou, bez teček a bez čárek, líčila jí v ní stařešina nesrozumitelný příběh lásky a útěku mladého manžela, vězněného v Neuilly…

„Když jsem tu dopisnici dostala v Cambo a četla jsem ji v koupelně, bylo zrovna takové počasí jako dnes…,“ vzpomínala.

Viděla v duchu žlutou koupelnu, slunce tančící na vodě a na stropě. Slyšela, jak ozvěna tenounké, jako ozvučnice zvučné vily opakuje její smích, násilný, zuřivý, ne příliš od srdce jdoucí, a pak volání: „Růžko…! Růžko…!“

Vynořivši ramena a prsa z vody a podobajíc se víc než kdy jindy – jak byla orosená, pevná, natahujíc nádhernou paži – postavě ze sousoší fontány, mávala umáčenou kartičkou:

„Růžko, Růžko, Zlatíčko… pan Peloux, vzal roha z domova. A opustil ženu!“

„Já nejsem ani trošku překvapená, milostivá paní mi nepovídá nic novýho,“ odvětila tehdy Růžka. „Rozvod bude veselejší než svatba.“

Onoho dne neopouštěla Leu poněkud nepohodlná veselost:

„Tak vida, co umí moje votravný batole! Je to kus kluka špatnýho! Tak vida, vida…“

Potřásla hlavou a tiše se zasmála, jako matka, jejíž syn strávil svou první noc mimo dům…

Lehký vůz zafičel kolem zahradní mříže, zazářil a zmizel tichounce na svých gumových kolech a za neslyšného skoro dusotu tenkonohých koní.

„Koukejme se, Spelejev,“ zjistila Lea. „Hodný chlap. A támhle Merguilier na svým strakatým koníčku; no ano, je jedenáct hodin. Za ním se poštrachá Sušenka Berthellemy, aby si ohřál své staré kosti na Stezce ctnosti… To je podivné, jak mohou lidé dělat po celý život totéž… Skoro bych myslila, že jsem ani z Paříže nebyla pryč, kdyby tu byl teď ještě Zlatíčko. Chudinka Zlatíčko, s tím už je asi nadobro konec. Flámy, ženské, jídlo, jak se udá, přespříliš pití… Škoda… Kdoví, zdali by z něj nebyl docela hodný a pořádný člověk, kdyby měl držtičku jen o kapánek růžovější jako řeznický pomocník a ploché nohy…“

Odešla od okna, trouc si omačkané lokty, a pokrčila rameny: „Zlatíčka lze zachránit jednou, dvakrát ne.“ Vyleštila si nehty, vydychla „ha“ na matný prsten, prohlížela proti světlu nepodařenou červeň vlasů a jejich zabělávající se kořínky, a zapsala si několik řádek do zápisníku. Dělala všecko rychle, s menší důkladností než obyčejně, aby mohla zápolit s přívalem potutelné úzkosti, kterou tak dobře znala a jíž říkala – zapírajíc tím i každou pouhou vzpomínku na svůj zármutek – „má mravní choroba srdce“. Zatoužila chvílemi postupně po velkém, hodně pérovaném kočáru, do něhož by byl zapřažen vévodský kůň, pak po automobilu, který by jezdil neobyčejnou rychlostí, pak zase po nábytku do salonu ve slohu Direktoria. Pomýšlela i na nový účes, neboť již po dvacet let si česávala vlasy vzhůru, aby šíje byla volná. „Hodně nízko visící rulíky jako Lavallierová? Pak bych mohla dobře k tomu nosit šaty s volným pasem, jak jsou letos v módě. Vždyť s řádnou dietou a s přebarvením vlasů mohu směle ještě urvat deset – ne, řekněme pět let…“

S námahou se vytrhla z tohoto přemítání, a vrátil se jí opět její zdravý úsudek a jasnozřivá hrdost.

„Taková žena jako já že by neměla odvahu všemu udělat konec? Ouha, děvenko, zažily jsme jinší věci!“

Měřila si dlouhatánskou Leu v zrcadle, jak má ruce v bocích a usmívá se na ni.

„Taková žena jako já neskončí přece v náručí nějakého starocha! Žena, která měla štěstí, že si nikdy nemazala ruce ani ústa o nějakého vyžilého mužského…! Jsem jako to arabský strašidlo, které místo mrtvol musí mít čerstvou, mladou krev…“

Připamatovávala si v duchu chvilkové i trvalejší lásky ze svého mládí, ušetřeného starci, a shledávala se čistou, hrdou a oddávající se již po celých třicet let pouze zářícím hošíkům nebo křehoučkým jinochům.

„Mně je také hodně povinována tato čerstvá, mladá krev! Kolik jen jich vděčí mně za své zdraví, za svou krásu, za to, že jejich smutky tak zdravě pominuly, že léčili svou rýmu cukrovými žloutky u mne, a za zvyk nemilovat s ledabylostí a jednotvárností…! A já bych si teď měla, aby mi v noci nic na loži nechybělo, opatřit nějakého starého… starého…“

Počítala a pak se rozhodla s majestátním, neuvědomělým klidem:

„… starého… čtyřicátníka?“

Učinila pohyb, jako by si omývala své krásné, dlouhé ruce, a otočila se prudce, jako by se odvracela od čehosi, co ji plnilo hnusem.

„Pf! Raději dát všemu sbohem, to bude aspoň upřímnější a čistší. Koupíme si pěkně hrací karty, dobrá vína, hrací známky pro bridž, dráty na pletení, zkrátka všecky ty potřebné věcičky, aby se naplnila prázdnota a uměle přistrojil netvor – stará žena…“

Místo drátů na pletení se zásobila spoustou šatů a domácích obleků, jemných, nadýchnutých jako jitřní červánky. Čínský pedikér docházel jednou týdně, manikýrka dvakrát za týden a masérka každý den. Lea byla nyní vídána v divadlech, a před představením v restaurantech, kam za doby Zlatíčkovy nechodila.

Přijímala pozvání mladých žen a jejich přátel, nebo pozvání svého bývalého krejčího Kühna, jenž se vzdal již živnosti, a stolovala s nimi, nebo se s nimi objevovala v jejich divadelních lóžích. Mladé ženy jí však projevovaly úctu, o kterou nestála, a Kühn jí zase říkával „má drahá přítelkyně“. Hned při prvním tomto oslovení mu odsekla:

„Kühne, na mou duši, vám to tak nesluší, když ze sebe děláte zákazníka!“

Uchýlila se jednou jako k útočišti k Profesorovi, jenž si zařídil boxerskou školu. Avšak Profesor byl ženat a měl za ženu mladou majitelku baru, malou to, hroznou a žárlivou žínku. Aby se shledala s citlivým atletem, odvážila se až na náměstí d’Italie ve svých tmavě safírových šatech, bohatě zdobených zlatem, se všemi poklady svých honosných šperků, a s vlasy nově do mahagonova přebarvenými. Vdechovala chvíli pach potu, octa a terpentýnu, sálající z těl „nadějí“, jež Profesor trénoval, a odešla pak s jistotou, že se nikdy už nevrátí do rozlehlého, nízkého sálu, kde pištěl věčně žlutý plyn.

Její pokusy, aby opět zapadla do rušného života povalečů, jí připravily únavu, kterou nebyla s to pochopit.

„Co se to jen se mnou děje?“

Ohmatávala si večer naběhlé kotníky, prohlížívala si své silné zuby, na nichž nebyla porušena téměř ani sklovina, bila se pěstí, jako se klepává na sudy, do svých širokých prsou a radostného žaludku. Cosi nevýslovného, cosi zbavené opory se v ní lámalo a strhovalo celou její bytost. Baronka de la Berche, s níž se setkala v kterési „putyčce“, jak se častuje laciným vínem a tuctem hlemýžďů, jí konečně pověděla o návratu ztraceného syna k rodinnému krbu a o nové jitřence líbánků, která zasvitla na bulváru d’Inkermann… Lea poslouchala ten umravňující příběh s naprostou netečností. Zbledla však trapným pohnutím, když druhého dne spatřila pod zahradní mříží modrou limuzínu a Karolinu Pelouxovou, jak přechází dvůr.

„Konečně, konečně tě zas vidím! Má Leičko milá! Má holka ohromná! A krásnou jako nikdy! A štíhlejší než loni! Pozor, Leičko, v našem věku nesmíme moc hubnout! Ty jsi tak akorát, ale už ani o poznání! Pozor…! Já mám takovou radost, že tě zas vidím!“

Ještě nikdy zraňující hlas paní Pelouxové nezněl Lee tak lahodně. Nechala ji mluvit a blahořečila sladkokyselému proudu, za jehož toku mohla nabrat dechu. Posadila Karolinu Pelouxovou do nízkého křesla s krátkými, tlustými nohami, pod lahodné světlo v malém salonku, jehož stěny byly potaženy malovaným hedvábím, tak jako dříve. Sama pak sáhla mimoděk po židli s tvrdým lenochem, na němž si musila narovnat záda a zdvihnout bradu do výše, tak jako dříve. Mezi nimi byl stůl, pokrytý starou výšivkou a na něm, jako dříve, stála láhev, do poloviny naplněná koňakem, zvonivé kalíšky, tenounké jako slídové lupínky, ledová voda a pocukrované piškoty…

„Má holka ohromná! Tak se zas budem vídat v klidu, v klidu!“ plakala Karolina. „Ty znáš moje heslo: dávat svým přátelům pokoj, když máme mrzutosti, a povídat jim jenom o samých radostných věcech. Celou tu dobu, co byl Zlatíčko za školou, nedávala jsem ti schválně nic o sobě vědět, schválně, slyšíš mě? Teď, když je všecko v pořádku, když jsou mý děti zase spolu šťastný, musím to ze sebe všecko dostat, jdu se ti vrhnout do náruče a začneme zase náš dřívější, příjemný život…“

Ustala a zapálila si cigaretu s uměním udělat vhodnou, potřebnou pomlku:

„… bez Zlatíčka, to se rozumí!“

„To se rozumí,“ přitakala Lea s úsměvem.

Pozorovala a poslouchala svou starou nepřítelkyni s jakýmsi udiveným zadostiučiněním. Tyto veliké, nelidské oči, tato povídavá ústa, toto krátké tlusté a pohyblivé tělo, to všecko, jak to tu tak vidí před sebou, se objevilo jen proto, aby podrobilo zkoušce její pevnost a pokořovalo ji, tak jako dříve, tak jako dříve. Jenže jako dříve dovedla Lea i teď odpovědět, pohrdat, usmát se a vzepřít. Tíha smutku, která ji zavalila včera a předcházející dni, jako by z ní spadávala. Obvyklé, známé světlo zaplavovalo salonek a pohrávalo si se záclonami.

„Tak vida,“ přemýšlela Lea s jakousi úlevou. „Opět se budou scházet dvě ženy, o něco starší než loni; vejde znovu v život obvyklá zloba a prázdné, řemeslné řeči, dobrácká nedůvěra, společné jídlo; ráno finanční události z novin, odpoledne pohoršlivé klepy; to všecko se začne opět znovu, neboť to je život, to je už můj život. Přijdou Aldonzy, la Bercheové, dámy jako Lili, a několik obstarožních pánů bez vlastního domova, všecka ta sebranka se bude shromažďovat u hracího stolu, na němž budou snad stát skleničky koňaku, a karty vedle rozešitého kousku prádýlka pro dítě, které se brzy narodí… Začněme tedy znovu tento život, protože takový je už řád světa. A jděme do toho s veselou, když do toho vlastně padám jako do starého, vyleželého místečka, kam jsem spadla už dávno…“

Ulebedila se zjasnivši oči a zaplašivši z úst mrzoutskou sevřenost, aby poslouchala v klidu Karolinu Pelouxovou, jež se rozhovořila o své snaše:

„Ty přece, Leo, víš, že mou jedinou touhou v životě bylo, abych měla pokoj a mír. Teď jsem toho dosáhla. Zlatíčkův útěk znamená jenom, že se na chvíli zbavil uzdy. Já ti nic nevyčítám, Leouši, ani mě nenapadá, ale uznej sama, že od svýho osmnáctýho roku do pětadvacátýho neměl vlastně žádnej mládeneckej život. A tak si teda tři měsíčky zařádil jako svobodnej mládenec! Na to měl svatý právo, to je toho!“

„Dobře udělal,“ odvětila Lea, zachovávajíc vážný tón, „alespoň má jeho žena záruku, že se vybouřil.“

„To jsi správně řekla,“ zapištěla paní Pelouxová zazářivši. „Záruka! To je to pravý slovo! Od toho dne si žiju jako ve snu. Víš, když člen Pelouxovic rodiny se vrátí po takovým dlouhým flámu do baráku, už z něj nevytáhne paty!“

„To je rodinná tradice?“ otázala se Lea.

Leč Karolina Pelouxová jako když neslyší.

„To víš, že jsme ho přijaly s otevřenou náručí. Ta jeho mladice žena, ta teda je správná, Leo…! Ty víš, že jsem poznala něco mladejch ženskejch, ale ani jedna nesahala Edmě po kramflek.“

„Její matka je taky skvělá,“ pravila Lea.

„Pomysli si, pomysli si, má holko ohromná, že mi ji Zlatíčko hodil na krk na tři měsíce! – Mezi námi, měla vona štěstí, že se dostala do rukou zrovna mně!“

„Zrovna jsem si to taky myslila!“ odtušila Lea.

„Pomysli si, miluško, že vona si ani jednou nepostěžovala, neudělala ani jeden výstup a nijak ho nešikovně nehonila! Nic, nic, povídám. Vona ti je učiněná trpělivost, povolnost, jářku světice, světice!“

„To je příšerný!“

„A myslíš, když se ten loupežnickej kluk tenkrát ráno přištrachal veselej, usmívavej domů, jako by přisel z procházky v Buloňským lesíku, že vona si dovolila jedinou poznámku? Ani nehlesla! Ani slůvka! Taky von, kerýmu zrovna nebylo lehko u srdíčka…“

„Proč?“ prohodila Lea.

„No, dovol přeci… Ten ti koukal, jak ho roztomile přijala, a v pár minutách se ti v ložnici domluvili jako jedna fiala. Věř mi, že tu chvíli nebylo na celým božím světě šťastnější ženský než já!“

„Snad ještě kromě Edmy,“ připomněla jí Lea.

Leč paní Pelouxová měla srdce na dlani a na chvíli se povznesla jako na křídlech:

„Nač ty myslíš? Já jsem neviděla nic jinýho, než že domácí hnízdečko je zase postavený!“

Změnila tón hlasu, obočí a rty se jí poněkud stáhly:

„Ostatně, já si nedovedu představit, že by vona byla v ňákým vytržení a mluvila jako bláznivá Bára. Když je holce dvacet let a má eště plochý prsa, pf!, v takovým věku eště jenom blekotá. A taky, mezi náma řečeno, její máma má asi úplně chladnou povahu.“

„Ty máš rodinné pověry, a proto se na to díváš divně,“ pravila Lea.

Karolina Pelouxová vyvalila prostomyslně své velké oči, v nichž nebylo lze číst nic.

„To není pověra! Tady jde o dědičnost, o dědičnost, panečku, a na tu já dám! Můj kluk má báječnou fantazii… Co, ty nevěříš, že von má báječnou fantazii?“

„Málem bych byla zapomněla,“ omluvila se Lea.

„No, a já věřím v budoucnost svýho syna. Svůj domov bude mít rád jako já, svý jmění bude spravovat tak jako já, a svý děti bude mít rád taky tak jako já…“

„Nemysli na tolik smutných věcí najednou! A jaký mají ti lidičky domov?“

„Příšernej,“ vyhrkla paní Pelouxová. „Příšernej! Fialový koberec! Považ, fialový! A koupelnu černou se zlatem! Salon bez nábytku, samý čínský vázy, veliký jako já. A co z toho pošlo: nehejbaj se z Neuilly! Musím ale říct bez přetvářky, že ta holka mě přímo zbožňuje!“

„Není nervózní?“ otázala se Lea s jakousi účastí.

V očích Karoliny Pelouxové se zablesklo:

„Ta? Ani zdaleka! Ta něco vydrží, máme s ní co dělat!“

„Jak to – máme?“

„Promiň, milouši, to já už tak ze zvyku. Oba vidíme, že máme před sebou hlavu, v kerý něco je, hlavu s mozkem. Ta ti má tak zvláštní způsob dávat rozkazy nezvýšeným hlasem, přijímat Zlatíčkovy žerty a polykat hořký pilulky, že je to jedna radost. Často si až myslím, jestli není Zlatíčkova budoucnost tím vším ňák ohrožená. Bojím se, Leouši, aby ňák tu Zlatíčkovu originální povahu časem neudusila…“

„Co? Copak on nějak bačkoratí?“ přerušila ji Lea. „Napij se ještě trochu koňaku, Karolino, je od Spelejeva. Čtyřiasedmdesát let starý, mohl by se dát pít dětičkám v peřince…“

„Ani bych neřekla, že zrovna bačkoratí, ale jeho nic nevyruší z takovýho…“

„Klidu?“

„Jo, jak povídáš. Když se třebas dověděl, že jdu k tobě…“

„Což on to ví?“

Leiny tváře se prudce zalily krví a ona si klnula za své mocné pohnutí a zlobila se, že je v salonku bílý den. Paní Pelouxová se líbezným pohledem pásla na jejích rozpacích.

„To se rozumí, že to ví! Proto se nemusíš ještě červenat, miluško. Nebuď taková dětina!“

„Řekni mi, jak ses dověděla, že jsem se vrátila?“

„Na to se mě takhle neptej, Leouši, dovol. Byla jsi přeci viděna na všech možnejch místech spoustou lidí…“

„Dobře, ale Zlatíčkovi jsi řekla ty, že jsem už tady?“

„Ne, právě naopak, milouši, Zlatíčko to řek mně!“

„On tobě…? To je zvláštní.“

Slyšela, jak jí rozbušené srdce rozechvívá hlas, a neodvažovala se proto dlouhých vět.

„Eště mi sám povídal: ‚Paní Pelouxová, uděláte mi velkou laskavost, když zajdete k Chůvoušovi se zeptat, jak se jí vede!‘ Ten ti zachovává pořád velký přátelství…“

„To je za to hodný!“

Rudá paní Pelouxová jako by úplně podlehla vlivu starého koňaku; mluvila jako ze sna, kolébajíc hlavou. Její hnědočervené oči zůstávaly však pevnými, jízlivými a číhaly na Leu, která stála vzpřímená, obrněná i proti sobě a čekala nevědouc jakou ránu…

„Je hodnej, bodejť, vždyť má taky proč. Mužskej jen tak nezapomene na ženskou, jako jsi ty, Leouši. A chceš, abych ti řekla všecko, co si myslím? Stačilo by, abys kývla, a…“

Lea položila Karolině Pelouxové ruku na rameno:

„Já nechci, abys mi říkala všecko, co si myslíš,“ pravila měkce.

Paní Pelouxová stáhla ústní koutky:

„Víš, já s tebou jináč souhlasím a rozumím ti,“ vzdychla bezbarvým hlasem. „Když si někdo zařídí život úplně znova jako ty… Vidíš, ani jsem se nezeptala, jak se máš, pořád mluvím jenom o svých.“

„Mně se zdá, že ses už ptala…“

„Šťastná?“

„Šťastná!“

„Ohromná láska? Krásná cesta? Je von milej? Kde máš jeho fotografii?“

Nabyvši znovu sebejistoty, přiostřila Lea úsměv a potřásla hlavou:

„Ne, ode mne se nedovíš nic! Čuchej…! Copak ty už nemáš svou soukromou špiclovskou kancelář?“

„Já se na žádný špicly nespoléhám,“ odvětila Karolina. „To přeci ještě nic není, když mi někdo sem tam donese… že jsi zažila zase nový zklamání… že jsi měla veliký mrzutosti… s penězi a tak… Ne, ne, na drby já nic nedám!“

„To já vím nejlíp. Odejdi bez obav, Karo. A zaplaš obavy našich přátel. Přej jim, aby vydělali na petroleji tolik, co já od prosince do února.“

Alkoholický obláček, který změkčoval rysy paní Pelouxové, zmizel; vynikl z něho opět výrazný, suchý, probudilý obličej:

„Tak petrolej tě zajímal! Taky jsem si to mohla myslit! A ani jsi mi nic neřekla!“

„Vždyť ses mě neptala… Mělas v hlavě jen svou rodinu – já chápu…“

„Já jsem zas pomejšlela na lisovaný brikety, a taky jsem dopadla se špekulací dobře,“ zatroubila přidušeně paní Pelouxová.

„A taky jsi mi nic neřekla, vidíš!“

„Jak bych tě byla mohla vytrhovat z tvých nových líbánků, dovol! To bych nikdy neudělala! Leouši, já teď už jdu, ale brzy zas přijdu.“

„Přijď ve čtvrtek, Karo, protože teď je s nedělemi v Neuilly pro mne konec… Můžeme si tu zahrát jako u tebe… Jen s dobrými přítelkyněmi, jako je mátuša Aldonza, velebná máti baronka – může se hrát poker jako u tebe… a já budu plést…“

„Ty ses dala do pletení?“

„Ještě ne, ale dám se brzy. Co tomu říkáš?“

„Skáču radostí! Podívej se, jak poskakuju! A doma nikomu ani muk! Ten kluk by byl s to přijít si sem ve čtvrtek na skleničku portskýho. Už zas to fouká od severu, holka… Ty ale hezky voníš, můj bože! Pozorovala jsi, že člověku líp vnikne voňavka do kůže, když ji má míň napjatou? To je tak příjemný!“

„Jdi, jdi…!“ Rozechvělá Lea stopovala očima paní Pelouxovou, jak přechází dvůr. „Jdi si za svými zlými plány. Nic ti nebrání! Uklouzla ti noha? Uklouzla, ale neupadneš. Tvůj šofér je opatrný, nikde nezajede a nehodí tě na strom. Dojedeš v pořádku do Neuilly a najdeš si už pravou chvíli – snad dnes, snad zítra, snad příští týden – abys vyřkla slova, která se nikdy neměla přenést z tvých úst. Přičiníš se již, abys rozrušila ty, kdož třeba nabyli klidu. To nejmenší, co uděláš, bude to, že jimi otřeseš, jako mnou, na chvíli…“

Třásly se jí nohy jako uštvanému koni, ale nijak netrpěla. Péče, kterou věnovala sobě a svým hbitým odpovědím, ji rozradostňovala. Na pleti a v zraku zbyla jí jakási příjemná živost, a z jakéhosi přebytku síly hnětla svůj kapesník. Její myšlenky točily se stále kolem Karoliny Pelouxové a nemohla se od nich odtrhnout.

„Sešly jsme se,“ myslila si, „jako dva psi u trepky, o kterou se vždycky tahají. Jak je to zvláštní! Tato žena je má nepřítelkyně, a přece mi dodává útěchy a posily. Tak jsme k sobě připoutány…“

Snila dlouho, podléhajíc chvílemi obavám a smiřujíc se s osudem. Ukonejšení nervů jí poskytlo krátký spánek. Usnula, jak seděla, s podepřenou hlavou, a ve snu vnikala do svého blízkého stáří, prožívala dny jeden jako druhý, viděla se, jak čelí Karolině Pelouxové, jsouc na dlouho ještě chráněna – neúmorným soupeřstvím, které tak zkracuje chvíle života – od ponižující netečnosti, jež zavádí zralé ženy k tomu, že zanedbávají z počátku šaty, pak líčidla a konečně jemné prádlo. Okoušela napřed mrzké stařecké rozkoše, jež nejsou nic jiného než tajné zápasy, vražedné touhy, živé a věčně se zelenající naděje na katastrofy, z nichž by vyvázla jediná bytost, jediný koutek na světě – a probudila se všecka překvapena za růžového soumraku, podobajícího se svítání.

„Ach, Zlatíčko…,“ vzdychla si.

Leč nebylo to už drsné a hladové volání jako loni, nebylo v tomto vzdechu slz, nebyla to ani vzpoura celého těla, které trpí a které se vzpírá, když nějaká duševní bolest je usiluje zničit… Lea vstala a potřela si otlačené tváře, na něž se otiskla krajka polštářku.

„Má chudinko Zlatíčku! Je to k smíchu, když si pomyslím, že ty se mnou, se starou, vyžilou milenkou, a já s tebou, s pohoršlivým, mladinkým milencem, jsme ztratili, co jsme měli na zemi nejpočestnějšího…!“

Od návštěvy Karoliny Pelouxové uběhly dva dni. Dva šedé dni, které se zdály Lee tak dlouhými a které snášela trpělivě, jako mladá duše učednice.

„Když už musím takhle žít, dejme se do toho hned.“ Činila to však s neohrabaností a s jakousi nadsazující horlivostí, jež ji v tomto noviciátu připravovaly o všecku odvahu. Tohoto druhého dne si zamanula, že si vyjde, že půjde pěšky až k jezírkům v Buloňském lesíku, a to již ráno k jedenácté hodině.

„Koupím si psa,“ rozmyslila se. „Bude mi dělat společníka a přinutí mě, abych chodila pěšky.“ A Růžka musila vyštrachat v starých skříních, kam se ukládaly letní věci, pár žlutých botek s dvojitými podešvemi, nadité šaty, vonící Alpami a lesem. Lea vyšla s odhodlaností, jakou ukládají těm, kdo je nosí, jisté boty a jisté oděvy z hrubé látky.

„Před deseti lety bych se odvážila ještě s holí,“ řekla si v duchu. Nebyla daleko od domu, když zaslechla za sebou lehký a rychlý krok, o němž se domnívala, že jej poznává. Přepadl ji strach, který neměla kdy odehnat, a skoro ji omráčil; proti své vůli se nechala dohonit a konečně předhonit; byl to neznámý, pospíchající mladík, jenž na ni ani nepohlédl.

Oddychla si úlevně:

„Jsem já ale hloupá!“

Koupila si tmavý karafiát do kabátu a kráčela dále. Leč asi na třicet kroků spatřila v měnivé mlze, která se vznášela nad trávníky, stojící siluetu muže, jenž jako by tu čekal.

„Ten střih, ten střih kabátu a způsob točení hůlkou znám… Ne, děkuji pěkně, přece bych jen nerada, aby mě viděl v botách jako listonoše a v tlustém kabátě, který mě takhle nadouvá. Když už se s ním mám znovu setkat, bude lépe, ať mě vidí jinak; předně on nesnášel nikdy kaštanovou barvu šatů… Ne, ne, vrátím se domů a…“

V téže chvíli zastavil čekající muž volný automobil, usedl do něj a přejeli kolem Ley; byl to mladinký blondýn s malým knírkem. Leč Lea se ani neusmála a ani se jí neulevilo, že se tu nepotvrdila její domněnka; otočila se na podpatku a šla domů.

„Já mám zas takovou lenoru, Růžko… Dej mi můj tea-gown broskvové barvy, ten nový, a ten vyšívaný přehoz bez rukávů. Já se v týhle kůži dusím.“

„Bylo by zbytečné se namáhat,“ myslila Lea. „Dvakrát po sobě to Zlatíčko nebyl; ale potřetí bych mu neunikla. Ty pasti já znám. Těžko se obcházejí, a já dneska zvlášť nejsem ve své kůži, jsem nějaká malátná.“

Celý den věnovala svým trpělivým pokusům o samotu. Po obědě ji bavily cigarety a noviny, a s jásotem uvítala, když jí telefonovala nejprve baronka de la Berche, a později Spelejev, její bývalý milenec a stále krásný pěstitel koní, který ji včera zahlédl a nabídl se jí, že jí prodá pár koní.

Pak nastala dlouhá hodina ticha, která jí naháněla hrůzu.

„Tak se přece vzpamatuj, vzpamatuj se…“

Chodila s rukama v bocích a s přehozem, vyšitým zlatem a růžemi, vlajícím nad nimi.

„Vzpamatuj se, uvažuj taky trochu. Teď, kdy mi ten chlapec už vůbec neleží na srdci, se nebudu přece takhle týrat. Šest měsíců si žiju úplně sama. Tam na jihu to šlo lehce. Předně jsem měnila místo. Ty mé styky na Riviéře a v Pyrenejích mi prospívaly a zanechaly ve mně dojem, že jsem ještě teď osvěžena… Je to s tím jako se škrobovými náplastmi na spáleninu: člověk se jimi neléčí, ale ulevují bolestem, jen když je pořád obnovujeme. Těch mých šest měsíců pobíhání po světě se podobá příběhu Sarah Cohenové, která si vzala za manžela vtěleného netvora a říkala: ‚Kdykoliv se naň podívám, myslím si, že jsem hezká!‘“

„Ale před těmi měsíci jsem nevěděla, co je to, žít sama. Jak jsem to tenkrát jen žila, když jsem nechala Spelejeva, na příklad? Už vím, potloukali jsme se s Profesorem po barech a po vinárnách, a hned potom jsem měla Zlatíčka. Před Spelejevem, to mi vyrvala malého Lequelleca jeho rodina, aby ho oženili… ubohý kuřátko, měl plné oči slz… Pak jsem byla čtyři měsíce samotinká, už se pamatuji. První měsíce jsem se něco naplakala! Ne, to jsem plakala tolik pro Bacciocchiho. Ale když jsem se vyplakala, nebyla jsem k udržení, jak jsem byla ráda, že jsem sama. Ano! Ale za Bacciocchiho mi bylo dvacet osm, a po Lequellecovi třicet; kolik jsem jich poznala mezi Bacciocchim a Lequellecem, to nepočítám. Po Spelejevovi se mi zhnusilo, co se zbůhdarma vyházelo peněz… Kdežto po Zlatíčkovi… je mi padesát let, a dopustila jsem se neopatrnosti, že jsem si ho nechala sedm let.“

Zakabonila se.

„Dobře mi tak, když je ženská tak stará, nemá se párat s milencem sedm let. Sedm let! Co ze mne zbylo, zničil on. Za těch sedm let jsem mohla mít dvě tři pohodlné lásky, a zatím mám velikou lítost… Sedmiletý milostný poměr je asi totéž, jako když žena odejde s mužem do kolonie za jeho povoláním; když se člověk vrátí, nikdo ho už nezná, a ani oblékat se člověk pořádně nedovede.“

Aby šetřila sil, zazvonila raději na Růžku a skládala s ní ve skříni krajky. Setmělo se, zažehla se světla, a Růžka musila za svými domácími pracemi.

„Zítra,“ umiňovala si Lea, „řeknu šoférovi a pojedu se podívat na Spelejevův normandský hřebčinec. Matušu la Berche vezmu s sebou, bude-li chtít, alespoň jí to připomene její bývalé ekvipáže. A když bude mladý Spelejev dělat zamilovaný oči – namoutě, neříkám, že…“

Snažila se usmát tajemně a svůdně, aby ošálila přízraky, které snad bloudí kolem toaletního zrcadla nebo kolem ohromné postele, zářící do tmy. Byla však chladná a plná pohrdavého odporu k rozkoši bližního.

Večeří, k níž si dala předložit jemnou rybu a paštiky, se hodně občerstvila. Bordeauxské víno nahradila šampaňským, a když vstala od stolu, prozpěvovala si. V jedenáct hodin se ještě přistihla, jak měří hůlkou šířku zdi mezi okny, neboť si usmyslila, že nahradí veliká zrcadla starými obrazy s květinami za zábradlíčkem. Zívla, poškrábala se ve vlasech a zazvonila, aby ji Růžka pomohla obléknout na noc. Zatím co jí Růžka stahovala hedvábné punčochy, přemýšlela Lea o přemoženém dni, zavátém jako květinové plátky do minulosti; líbil se jí jako dobře vypracovaná školní úloha. Jsouc nyní na noc uchráněna před nebezpečnou zahálčivostí, probírala v duchu napřed, kolik hodin bude spát a kolik stráví nespavostí, neboť nepokojnému člověku dává noc právo, aby hlasitě zíval, vzdychal, zlořečil mlékařskému vozu, metařům a vrabcům.

Za toalety se obírala horečně několika neškodnými plány, které by ostatně neuskutečnila.

„Alina Mesmackerová má bar s restaurantem a zlato se jí hrne… Našla si zaměstnání a zároveň si výhodně uložila peníze… Ale nedovedu si pomyslit, že bych za kasou seděla já… a vzít si řiditelku, to zas není to. Dora s tlustou Fifi si zařídily noční putyčku, jak mi povídala mátuša la Berche. To je v módě. Navlíkly si pánské límce a smokingové kabáty, aby přilákaly hosty se zvláštními zálibami. Tlustá Fifi má na vychování tři děti, to ji tak trochu omlouvá… Taky starý Kühn se už nudí a jistě by nepohrdl mými penězi, aby založil nový oděvní dům…“

Sedíc nahá a zalitá cihlovou červení, která se odrážela do ložnice z pompejské koupelny, postřikovala se santalovou vodou a pak rozkládala s jakousi neuvědomělou rozkoší dlouhou hedvábnou košili.

„To všecko jsou fráze. Vím až příliš dobře, že práci nemám ráda. Hajdy do postele, milostivá paní. Jiný krám jakživa mít nebudete, a po zákaznících je veta!“

Přehodila přes sebe bílou perskou košili bez rukávů, jejíž barevná podšívka jí barvila tělo jemňoučkým růžovým odstínem, a usadila se u toaletního stolečku. Jak si jednou rukou rozčesávala a druhou přidržovala vlasy, slepené barvivem, podobala se její unavená hlava zarámovanému obrazu. Její paže byly stále tak krásné od plného, svalovitého podpaždí do oblého zápěstí, že se na ně chvíli zálibně dívala.

„Tak krásná ucha pro tak starou vázu!“

Zastrčila nedbale světlý hřeben do vlasů nad šíjí a vybrala si, nijak se naň netěšíc, jakýsi detektivní román, zastrčený v tmavém koutku přístěnku. Neměla na knihách ráda ani vazby, a neodvykla si pohazovat vždycky knihu do skříně mezi prázdné krabice a kelímky z lékárny.

Jak tak ležela skloněná nad čtením v rozhaleném, studeném batistovém ložním prádle, ozval se znenadání velký domovní zvonek. Jeho vážný, plný, vtíravý zvuk zazněl nocí jaksi urážlivě.

„No, tohle…!“ zvolala hlasitě.

Naslouchala s otevřenými ústy, zatajujíc dech. Druhé zazvonění zdálo se ještě důraznějším, a Lea vyskočila, aby se z jakéhosi pudu sebeochrany a z bezděčné stydlivosti přepudrovala. Již sáhla na zvonek, aby zavolala Růžku, když uslyšela, jak na dvoře bouchly dveře, pak hluk ve vestibulu a na schodišti halas hlasu pokojské a jakéhosi hlasu cizího. Neměla kdy, aby učinila nějaké rozhodnutí, neboť dveře se brutálním úderem ruky rozletěly – stál v nich Zlatíčko v převlečníku, oblečeném přes smoking, s kloboukem na hlavě, bledý, se zlověstným vzezřením.

Zavřel za sebou dveře, opřel se o ně a ani se nehýbal. Nedíval se nijak zvlášť na Leu, spíše si prohlížel pokoj těkavým zrakem, jako člověk, na nějž bude podniknut útok.

Lea, která se ještě ráno chvěla pro pouhou siluetu, zahlédnutou v mlze, neokoušela nyní nic jiného než nepříjemný pocit ženy, přistižené při toaletě. Upjala si na prsou domácí plást, narovnala si hřebínek a vstrčila nohy do trepek. Začervenala se. Sotva však nabyl obličej přirozené barvy, předstírala klid. Zdvihla hlavu a zdála se mnohem vyšší než Zlatíčko, jenž se všecek černý opíral o bílé dveře.

„To jsou mi pěkné manýry, vcházet takhle k lidem,“ pravila dosti hlasitě. „Alespoň bys snad mohl sundat klobouk a pozdravit?“

„Dobrý den!“ odvětil Zlatíčko drsným hlasem.

Zvuk jeho hlasu jako by ho udivil; podíval se jaksi lidštěji kolem sebe, z očí svezlo se mu na ústa cosi jako úsměv, a on opakoval nyní měkčeji:

„Dobrý den…“

Sňal klobouk a učinil několik kroků.

„Můžu si sednout?“

„Když chceš,“ řekla Lea.

Usedl na taburet a viděl, že ona zůstala stát.

„Ty ses oblékala? Nejdeš někam?“

Zavrtěla hlavou, že nikoliv, usedla daleko od něho, sáhla po leštítku na nehty a nemluvila. Zlatíčko si zapálil cigaretu, a teprve když hořela, tázal se, smí-li si zakouřit.

„Když chceš,“ opakovala Lea netečně.

Zmlkl a sklopil hlavu. Ruka, v níž držel cigaretu, se mu lehce chvěla; všiml si toho a opřel ji o kraj stolu. Lea se obírala pečlivě svými nehty a činila to dlouhými, pomalými pohyby; chvílemi šlehla okem po Zlatíčkově obličeji, zvláště pak po jeho stažených řasách a tmavém třepení obočí.

„Dveře mi otvíral pořád ten starej Arnošt,“ řekl Zlatíčko konečně.

„A proč by je neměl otvírat Arnošt? Měla jsem si snad vzít nové služebnictvo jen proto, že ty ses oženil?“

„To ne… Já jsem to řek jenom tak…“

Nastalo opět ticho. Přerušila je Lea.

„Směla bych vědět, zůstaneš-li na tom taburetu sedět ještě dlouho? Ani se tě neptám, jakým právem si dovoluješ vejít ke mně o půlnoci…“

„Zeptej se,“ odvětil Zlatíčko rychle.

Potřásla hlavou:

„Mne to nezajímá.“

Prudce vstal, odstrčil za sebou taburet a pokročil proti Lee. Cítila, jak se nad ní naklání, jako by ji chtěl udeřit, ale nepohnula se. Myslila si: „Čeho bych se mohla ještě na světě bát?“

„Tak ty nevíš, proč jsem přišel? Ty to nechceš vědět?“

Strhl si svrchní kabát, hodil jej obloukem na houpací židli, založil si ruce a vzkřikl Lee do obličeje vítězoslavným, škrceným hlasem:

„Já se sem zas vracím!“

Pohrávala si se štípacími kleštičkami, a než si otřela ruce, zvolna je odložila. Zlatíčko znovu dopadl na sedadlo, jako by vyčerpal všecku svou sílu.

„Aha,“ pravila Lea. „Ty se sem zas vracíš; dobrá. A koho ses ptal o dovolení?“

„Sebe,“ odvětil Zlatíčko.

Nyní opět vstala Lea, aby se lépe ovládla. Srdce se utišilo, takže dýchala zcela volně. Chtěla sehrát svůj výstup bezvadně.

„Pročpak ses nezeptal, co já tomu řeknu? Jsem přece tvá stará kamarádka a znám tvé hulvátství. Což tě nenapadlo, že bys tu mohl někomu… překážet, když sem vlezeš?“

Po očku zkoumal pokoj, zavřené dveře a kovovou postel s kupou přepychových polštářů. Neviděl nic nového, a pokrčil rameny. Lea očekávala něco jiného, a proto dodala:

„Rozumíš, co tím myslím?“

„Úplně!“ odpověděl. „‚Pán‘ se ještě nevrátil? ‚Pán‘ přespává dnes jinde?“

„Do toho ti nic není, chlapečku,“ pravila klidně.

Kousl se do rtu a odklepl nervózně popel z cigarety do skleněné schránky na šperky.

„Tam ne, pořád ti to říkám!“ zvolala Lea. „Kolikrát ti budu ještě říkat…“

Odmlčela se, neboť si vyčítala, že upadla proti své vůli do tónu obvyklých „rodinných“ hádek. Leč on – jako by ji neslyšel – prohlížel si smaragdový prsten, který si Lea koupila za své cesty na jihu.

„C… co je to?“ vykoktal ze sebe.

„To? To je smaragd.“

„To já taky vidím, nejsem slepý! Já se tě ptám, kdo ti ho dal.“

„Toho ty neznáš!“

„Roztomilý!“ vyrazil zatrpkle Zlatíčko.

Jeho přízvuk vrátil Lee všecku její autoritu, takže si popřála popíchnout Zlatíčko ještě víc, když jí k tomu poskytl takovou výhodu.

„Viď, že je to roztomilý prstýnek? Každý mi ho chválí. Všiml sis, jak je smaragd zasazen do tý korunky z brilantů?“

„Dost!“ zaláteřil Zlatíčko zuřivě a uhodil pěstí do stolu.

Po jeho úderu růže na stole opadaly a na zem, na tlustý koberec se skutálel, aniž se rozbil, porcelánový kalíšek. Lea vztáhla ruku po telefonu. Zlatíčko ji zadržel.

„Co chceš s tím telefonem?“

„Zatelefonovat na komisařství,“ odtušila Lea.

Vzal ji za ruce, a předstíraje klukovinu, odtáhl ji dále od telefonu.

„Tak, a teď už žádný hlouposti! Člověk nemůže nic říct, abys z toho hned nedělala tragédii…“

Posadila se zády k němu. Zlatíčko stál s prázdnýma rukama a s otevřenými, napuchlými ústy jako „trucující“ dítě. Černá kštička mu spadala do očí. Lea ho nepozorovaně sledovala v zrcadle; leč Zlatíčko si sedl a nebyl již v zrcadle vidět. Nyní zase cítila Lea s nelibostí, že ji vidí on zezadu, ve vzdouvajícím se pestrém přehozu, který ji dělal širokou v ramenech. Přesedla proto k toaletě, uhlazovala si vlasy, zapíchla si hřebínek na jiné místo a otevřela jako z roztržitosti lahvičku s voňavkou. Zlatíčko se otočil po vůni.

„Chůvouši!“ řekl.

Neodpověděla.

„Chůvouši!“

„Popros za odpuštění!“ rozkázala mu, ani se neobrátivši.

Ušklíbl se:

„Co si myslíš!“

„Já tě nenutím. Ale odejdeš, odkud jsi přišel. A hned!“

„Odpusť mi!“ pronesl hašteřivě.

„Líp, to nic není!“

„Odpusť mi,“ zašeptal pokorně.

„Sláva! No, vidíš!“

Přistoupila k němu a přejela lehce rukou jeho skloněnou hlavu.

„Tak, a teď povídej.“

Zachvěl se a jako by setřásal její laskání:

„Co bych ti povídal? To je docela jednoduchý. Vrátil jsem se zase sem.“

„Ale povídej, povídej!“

Kolébal se na sedadle, svíraje ruce mezi koleny a zdvihal hlavu k Lee, aniž se na ni díval. Lea viděla, jak se mu chvěje zbělalé chřípí, slyšela jeho rychlý dech, jejž se pokoušel přemoci. Byla vhodná chvíle, aby mu řekla ještě jednou: „Tak, povídej!“, aby ho šťouchla prstem, jako když tímto slabým dotekem někoho pohneme, že upadne.

Zlatíčko zvolal:

„Chůvouši drahá! Chůvouši drahá!“ A vrhl se k ní všemi silami, tiskna jí dlouhé nohy, které se prohnuly.

Usedla a nechala jej svézt se na zem a tisknout se k ní se slzami, s nesouvislými, trhanými slovy, tápajícíma rukama, které se zachycovaly o krajky a o náhrdelník, hledajíce pod šaty tvar jejího ramene a místečko pro ucho pod jejími vlasy.

„Chůvouši drahá, ach, můj Chůvouši, už tě zas mám, tvý rameno, tvou vůni a tvůj náhrdelník, ach, to je bájný, Chůvouši… A tvý vlasy zas tak vonějí tou připáleninkou… Ach, to je bájný…“

Měl odvrácenou hlavu, a toto pitomé slovo vydralo se mu z prsou jako poslední vzdech umírajícího. Kleče tiskl Leu v náručí a nastavoval jí své čelo, jež stínily rozcuchané vlasy, svá ústa, chvějící se a zvlhlá slzami, své oči, z nichž tryskala radost jiskřivým pláčem. Prohlížela si ho dlouze, v jakémsi hlubokém rozjímání, že ani nepomyslila, aby jej políbila. Ovinula mu ruce kolem krku a tiskla jej lehýnce jako v rytmu každého z pronesených slov:

„Chlapče… ty zlý kluku… Tak ty jsi zas tu… Ty ses vrátil… Co jsi zas udělal? Jsi zlý, zlý, ty krásná pusinko…“

Naříkal tiše sevřenými rty a neodpovídal; poslouchal Leu a tiskl tvář na její prs. Po chvíli, když přerušila svou něhyplnou litanii, zažadonil: „Ještě!“, a Lea, z obavy, že se sama také rozpláče, ho plísnila dále stejným tónem:

„Ty palice jedna umíněná… Ty satanáši bez srdce… Ty tyrane zlostná…“

Vzhlédl k ní vděčně.

„Jo, jo, nadávej mi! Ach, Chůvouši…“

Odstrčila ho od sebe, aby se naň lépe podívala:

„Copak ty jsi mě měl tak rád… ty jsi mě měl rád?“

Sklopil oči, jsa zmaten jako dítě:

„Jo, Chůvouši.“

Drobný, dušený smích, jejž nemohla zadržeti, upozornil Leu, že nechybí mnoho, aby podlehla nejhroznější radosti svého života. Objetí, pád, rozestlaná postel, dvě těla, která se spájí jako dva živé kusy trupu rozpůleného zvířete… „Ne, ne,“ pomyslila si, „ještě ne, ještě ne!“

„Já mám žízeň,“ povzdychl si Zlatíčko. „Chůvouši, já mám žízeň…“

Rychle vstala, vzala oteplenou láhev na vodu a vyšla za dveře. Hned se vrátila. Zlatíčko ležel stále na zemi a položil si nyní hlavu na taburet.

„Přinesou ti citronádu,“ pravila Lea. „Vstaň, nezůstávej takhle ležet. Polož se na houpací židli. Překáží ti ta lampa?“

Chvěla se rozkoší, že posluhuje a rozkazuje. Posadila se až k lenochu houpací židle a Zlatíčko se natáhl k ní.

„A teď mi budeš trochu povídat, co…?“

Růžčin příchod ji přerušil v hovoru. Zlatíčko jen otočil hlavu k Růžce:

„… brej den, Růžko!“

„Dobrý den, pane,“ odvětila Růžka zdrženlivě.

„Růžko, já bych chtěl ráno k snídani v devět hodin…“

„… kobližky a čokoládu,“ domluvila větu Růžka.

Zlatíčko zavřel oči s pocitem úplného tělesného i duševního blaha.

„… hádáš jako kouzelník…! Růžko, kde se zejtra ráno oblíkám?“

„V budoáru,“ odpověděla Růžka ochotně. „Jenže budu muset asi dát pryč pohovku a udělat to tam, jak to bylo dřív…“

Očima žádala o rozkaz Leu, která, pyšně rozložena, podpírala svého „zlého cucáka“, pijícího citronádu.

„Když chceš,“ pravila Lea. „Ostatně ještě uvidíme. Jdi si nahoru, Růžko.“

Růžka odešla a v nastalém tichu bylo slyšet šum větru a křik ptáka, vyplašeného měsíčním svitem.

„Ty spíš, Zlatíčko?“

Vzdychl, jak činíval, jako honicí pes.

„Ne, Chůvouši. Kdepak spát, mně jenom je tak hezky…“

„Poslouchej, chlapče… Neudělal jsi… doma… nic zlýho?“

„Doma? Ne, Chůvouši. Vůbec nic, přísahám ti!“

„Výstup?“

Podíval se na ni spodním pohledem, nepohnuv ve své důvěřivosti ani hlavou.

„Ale ne, Chůvouši. Odešel jsem, protože jsem odešel. Ta holka je docela hodná, nic nebylo.“

„Tak?“

„Nic bych ale za to nedal, že neměla něco za lubem. Dělala celej večer ten svůj sirotčí obličej, jak já říkám, víš, s těma temnejma vočima pod těma krásnejma vlasama… To víš, že má krásný vlasy?“

„Vím.“

Lea odpovídala jednoslabičně, polohlasem, jako by poslouchala napolo procitlého spáče.

„Já si myslím,“ hovořil dále Zlatíčko, „že mě taky viděla, když jsem přecházel dvůr.“

„Jdi…“

„Jo… Byla na balkoně, v těch bílejch gagátovejch šatech, co jsou tak bílý jako umrzlej sníh… Já je nemůžu ani vystát… Jak jsem je na ní viděl už zvečera, dostal jsem hned chuť vzít draka…“

„Jdi…“

„Jak ti povídám, Chůvouši. Já nevím, jestli viděla vona mě. Měsíc eště nesvítil. Ten začal svítit teprve, když jsem čekal…“

„Kde jsi čekal?“

Zlatíčko mávl neurčitě rukou k avenue.

„Támhle. Já jsem musel trochu čekat, to ti dá rozum. Chtěl jsem to vokouknout. Čekal jsem hodně dlouho.“

„Ale nač?“

Odtáhl se zhurta od ní a sedl si o kus dále. Měl v obličeji opět výraz své barbarské nedůvěřivosti:

„Nač, nač… Chtěl jsem mít jistotu, jestli tu není někdo cizí.“

„Aha, tak sis myslil…“

Nemohla se ubránit pohrdavému smíchu. Milenec u ní? Milenec – dokud je Zlatíčko živ? Zdálo se jí to podivně směšné. „Ten je hloupý!“ pomyslila si s nadšením.

„Ty se tomu směješ?“

Postavil se před ni, a položiv jí ruku na čelo, zvrátil ji hlavou nazad.

„Ty se tomu směješ? Ty se mi posmíváš? Ty máš… Ty máš milence? Ty máš někoho?“

S pronášenými slovy se víc a víc nad ní nakláněl, až jí přimáčkl hlavu na lenoch. Cítila na víčkách dech úst, z kterých se sypaly urážky, a nevynaložila nejmenšího úsilí, aby se vymkla ruce, jež tlačila čelo a vlasy.

„Vopovaž se a řekni, že máš milence!“

Zamrkala víčky, jsouc oslněna blízkostí rozzářeného obličeje, a pravila konečně temným hlasem:

„Ne. Nemám žádného milence. Já mám ráda tebe…“

Pustil ji a jal se svlékat smoking a vestu; vzduchem zasvištěla kravata a omotala se o krk Leiny sošky na krbu. Neodstupoval však od Ley a přidržoval ji, maje kolena opřena o její, v sedícím postoji na houpací židli. Když už viděla, že je napolo svlečen, otázala se ho skoro smutně:

„Ty chceš…? Ano?“

Neodpověděl, neboť byl všecek zabrán touhou po blízké rozkoši a pomyšlením, že to bude rozkoš s Leou. Podrobila se a oddala se svému mladému milenci pozorně a vážně jako dobrá milenka. S hrůzou však očekávala chvíli své porážky, snášejíc Zlatíčka jako nezbytná muka, odstrkujíc ho rukama a svírajíc ho svýma silnýma nohama. Konečně mu stiskla rameno, slabě vykřikla a pohřížila se do propasti, z níž láska vystupuje bledá, zamlklá, s pocitem lítosti a smrti.

Zůstali spojeni, a ani slůvko nerušilo dlouhé ticho, v němž se jim vracel život. Zlatíčkovo tělo se svezlo o kousek níže na Leinu nohu, a hlava spočívala malátně se zavřenýma očima na prostěradle. Zlatíčko vypadal, jako by ho někdo na milenčino tělo přibodl dýkou. Lea, ležíc poněkud odvrácena na druhou stranu, nesla celou tíhu těla, jež jí nijak nenadlehčovalo. Tiše oddychovala, neboť přimáčknutá levá ruka ji bolela, a Zlatíčkovi zase dřevěněla šíje, ale oba vyčkávali v jakési uctivé nehybnosti, až se odvalí vlna ochablé rozkoše.

„Spí,“ myslila si Lea. Druhou volnou rukou držela Zlatíčka v zápěstí a lehounce je tiskla. Její koleno tlačilo jeho koleno, jehož vzácný tvar dobře znala. Ve výši svého srdce postřehovala pravidelné, tlumené bušení srdce Zlatíčkova. Vzduchem bloudila úporná, živá vůně Zlatíčkovy voňavky z těžkých, cizokrajných květin. „Je tu,“ říkala si Lea. A pocit jakési slepé bezpečnosti ji všecku prostupoval. „Je tu navždycky,“ křičela v duchu. Její vyzkoušená opatrnost, její usměvavá moudrost, která ji vedla celým životem, její plachost a pokoření z blížícího se stáří, její odříkání, to všecko mizelo před brutální náročností lásky. „Je tu. Opustil domov, svou přihlouplou, hezkou ženušku, a vrátil se ke mně, vrátil se ke mně! Kdo by mi ho mohl nyní vzít? Teď, teď teprve uspořádám náš život… On sám nikdy neví, co chce, ale vím to já. Nejspíš bude nutný odjezd. Neskrýváme se, ale budeme se snažit, abychom si našli klid… A pak, musíme mít všecku svou volnost, abych si ho mohla ponechat u sebe… Dřív jsem to nedovedla, protože jsem nevěděla, že ho mám ráda. Musím najít kout, kde bychom měli dost místa, on pro své rozmary a já pro to, co chci prosadit… Já budu myslit za nás za oba, on ať si klidně pospává…“

Jak odtahovala obezřele levou paži, která ji brněla a bolela, a rameno, které nehybnost zmrtvovala, zadívala se na odvrácený obličej Zlatíčka a zpozorovala, že on nespí. Bělmo jeho očí se lesklo a křidýlka jeho řas jako když poletují.

„Co, ty nespíš?“

Cítila, jak se zachvěl a jedním pohybem se celý obrátil k ní.

„Vždyť ty taky nespíš, Chůvouši!“

Vztáhl ruku k nočnímu stolku, až dosáhl lampy; růžové světlo pokrylo jako ubrus veliké lože a v něm vynikly reliéfy krajek, prohlubovaly se temné jamky na hedvábné peřince s prachovým peřím, přikrývající nohy. Poznal, že leží na svém zamilovaném místečku pro odpočinek a hry lásky. Lea se opírala o lokty a jednou rukou hladila mu řasy, jež měla na něm tak ráda, a odhrnovala mu vlasy nazad. Jak tak ležel s rozcuchanými vlasy kolem čela, zdálo se, že ho porazil nějaký běsnící vítr.

Emailové hodiny na stěně odbíjely. Zlatíčko se prudce vztyčil a posadil se.

„Kolik je to hodin?“

„Já nevím. Co nám na tom záleží!“

„No, já se ptám jen tak…“

Usmál se, ale neulehl opět hned. První mlékařský vůz zazvonil venku cinkotem lahví a vytrácel se do avenue. Mezi záclonami jahodové barvy jako když vjede studený nůž probouzejícího se dne. Zlatíčko se zadíval na Leu a dlouze si ji prohlížel oním pevným, upřeným pohledem, jenž činí pozornost tak obávanou u zaražených dětí nebo u nedůvěřivých psů. Jakási nečitelná myšlenka se mu prodírala do očí, jejichž tvar, jejichž odstín tmavé fialy a jejichž přísný nebo nyvý jas byl mu jen k tomu, aby jimi přemáhal, avšak nic jimi neodhaloval. Jeho nahé tělo, široké v ramenou a úzké v pase, nořilo se z pomačkaného prostěradla jako z mořské pěny, a celá jeho bytost dýchala melancholií dokonalých děl.

„Ty!“ vzdychla opojená Lea.

Neusmál se ani, neboť byl zvyklý přijímat prostě hold.

„Chůvouši, řekni mi…“

„Co, můj hezounku?“

Zaváhal a zamrkal očima, jako by ho mrazilo.

„Já jsem tak unavenej… A jak to bude zejtra, co uděláš…?“

Něžným pohybem ruky zvrátila Lea na polštář jeho nahý trup a těžkou hlavu.

„Nestarej se! Lež! Copak tu není Chůvouš? Na nic nemysli! Spi… Vsadila bych se, že je ti zima. Tu máš, vezmi si tohle, to tě zahřeje…“

Zabalila ho do jakéhosi kusu ženského šatu z hedvábí a vlny a zhasla světlo. V nastalé tmě přisunula své rameno, ohnula svou nohu, jak byl zvyklý, a naslouchala jeho dechu, jak se mísí s jejím. Neponoukala ji žádná žádost, ale nechtělo se jí spánku. „Ať si spí on, já musím přemýšlet,“ opakovala si několikrát. „Náš odjezd zařídím chic a aby nikdo nic nevěděl, moje zásada je nezpůsobovat hluk a zármutek… Jih se nám bude pro jaro líbit ještě nejlíp. Kdyby šlo jen o mne, zůstala bych zde, v klidu. Jenže paní Pelouxová a syn paní Pelouxové…“ Obraz mladinké ženy v nočním obleku, jak stojí úzkostně u okna, nepohnul Leu leč k tomu, že pokrčila rameny s jakousi chladnou spravedlností: „Za to nikdo nemůže. Štěstí se trousí, neštěstí se sype…“

Černá hedvábná hlava se pohnula na jejím prsu, a spící milenec ze spánku zasténal. Lea učinila prudký, bázlivý pohyb, jako by ho chtěla ochránit před zlým snem, a hýčkala ho, aby na dlouhou chvíli – v níž neviděla jeho oči, nevzpomínala a nekula plány – podobal se „zlému cucákovi“, škvrněti kojenci, jemuž neměla štěstí dát život.

XII

Ačkoliv byl už delší chvíli vzhůru, ani se nehýbal. Leže tváří na její ohnuté paži, snažil se uhodnout, kolik je hodin. Čisté nebe jistě už sesílá rané teplo na avenue, protože ani jeden temný mráček nezastínil planoucí červeň záclon. „Snad už bude deset hodin…?“ Trápil ho hlad, neboť včera večeřel jen málo. Loni by byl ještě vyskočil, vyburcoval Leu ze spánku a křičel zuřivě, aby mu přinesli jeho čokoládu se šlehačkou a čerstvé máslo… Nyní se ani nehnul. Bál se, že by se připravil, kdyby se pohnul, o zbytek radosti, o optickou rozkoš, již okoušel, dívaje se na jahodově červené záclony, na mosazné a ocelové součástky lože, jiskřícího do barevného ovzduší ložnice. Zdálo se mu, že jeho velké včerejší štěstí se všecko uchýlilo, scvrklo a rozlilo do tenkého odlesku, do proužku duhy, jenž tančil na boku křišťálové vázy, naplněné vodou.

Na chodbě se ozval obezřelý krok Růžčin. Na dvoře opatrné metení. Zlatíčko zaslechl také vzdálený cinkot porcelánu v kuchyni: „To dopoledne je dlouhý… Já vstanu!“ Setrval však v nehybnosti, neboť Lea vedle něho zívla a protáhla si nohy. Ucítil na zádech její měkkou ruku, ale zavřel oči, a celá jeho bytost jala se lhát, nevědouc proč, a předstírala ospalost. Cítil, jak Lea vstává z postele, viděl ji, jak se její silueta začernala na záclonách, které napolo rozhrnula. Obrátila se k němu, chvíli se naň dívala a potřásla hlavou s úsměvem, který, ač nebyl nijak vítězoslavný, byl přece rozhodný a smiřoval se se všemi nebezpečími. Nepospíchala, aby odešla z ložnice, a Zlatíčko ji stopoval, nechávaje si vnikat dvě světelné nitky do očí. Spatřil, jak listuje v jízdním řádu a jezdí prstem po sloupcích číslic. Pak, jak počítá, upírajíc zrak k nebi a svrašťujíc obočí. Nebyla ještě napudrovaná a vystavovala se tak se svými rozcuchanými vlasy, dvojitou bradou a vrásčitým krkem beze studu neviditelnému pohledu.

Odešla od okna, našla si v kterési zásuvce svou šekovou knížku, a vyplnila a odtrhla několik listů. Pak položila k posteli bílé pyžamo a tiše vyšla.

Když byl sám, Zlatíčko si zdlouha oddychl a teprve nyní si uvědomil, že od té chvíle, co Lea vstala, zadržoval dech. Vstal, oblékl se do bílého pyžama a otevřel okno. „To je k udušení,“ ulevil si. Měl jakýsi povrchní a nepříjemný dojem, že učinil něco nepěkného.

„Snad proto, že jsem dělal, jako když spím? Ale dyť jsem Leu viděl už vstávat stokrát, a ne jednou! Jenže tentokrát jsem holt dělal, že spím…“

Bílý den vrátil ložnici růžové květinové zabarvení, a jemné odstíny plavého a stříbřitého obrazu Chaplinova se na stěně jen smály. Zlatíčko sklonil hlavu a zavřel oči, aby si vybavil v paměti, jak vypadala ložnice včera, tak tajemná a zabarvená jako vnitřek vodního melounu, s pohádkovým dómem lampy, a hlavně, aby si oživil vytržení, s jakým okoušel včerejší slasti…

„Ty jsi už vzhůru? Čokoládu zrovna nesou.“

Všiml si s povděkem, že se Lea zatím v několika minutách učesala, jemně nalíčila a navoněla oblíbenou voňavkou. Zvuk milého, srdečného hlasu rozlil se pokojem zároveň s vůní opečených chlebíčků a kakaa. Zlatíčko si sedl ke kouřícím šálkům a vzal si z Leiných rukou tlustě máslem namazaný chlebíček. Hledal, co by řekl, a Lea, jež byla zvyklá, že u jídla mlčel, soustřeďuje se právě jen na jídlo, netušila, oč se snaží. Jedla s dobrou chutí, skoro spěšně, a popustila uzdu své veselosti, veselosti ženy, která snídá, majíc zavazadla již připravena na cestu.

„Vezmi ještě svůj druhý chlebíček, Zlatíčko…“

„Ne, děkuju, Chůvouši.“

„Už nemáš hlad?“

„Už nemám hlad.“

Pohrozila mu se smíchem prstem:

„Mně se zdá, že by sis měl raději vzít dvě pastilky rebarbory, vidím ti to na nose!“

Svraštil uraženě obočí:

„Poslyš, Chůvouši, ty se s takovou vášní staráš o věci…“

„Nepovídej! To je moje věc! Vyplázni jazyk! Ty nechceš vypláznout jazyk? Tak si alespoň setři čokoládu z vousků, a raďme se… Stručně, ale dobře. Protivné věci se musejí projednat rychle.“

Vzala Zlatíčka přes stůl za ruku a stiskla mu ji.

„Vrátil ses, viď? Byl to náš osud. Máš ty ke mně důvěru? Vezmu si tě úplně na starost.“

Odmlčela se nechtíc a přivřela oči, jako by se klonila pod tíhou svého vítězství. Zlatíčko viděl, jak se jí nahrnula krev do obličeje.

„Ach,“ promluvila opět tišeji, „když pomyslím na všecko, co jsem ti nedala, co jsem ti neřekla… Když si povážím, že jsem se na tebe dívala jako na ostatní, jen jako na chvilkového, třeba o trochu vzácnějšího milence… Jak jsem byla hloupá, že jsem nepochopila, že je to láska, láska, kterou má člověk jenom jednou…“

Otevřela opět oči, a ty se zdály modřejšími než prve, jako by se vykoupaly v hlubokých studních víček; přerývaně oddychovala.

„Jen aby se mě teď na nic neptala,“ naříkal v duchu Zlatíčko, „jen aby teď na mně nechtěla ňákou odpověď, já nejsem schopen jedinýho slova…“

Potřásla mu rukou.

„Hlouposti stranou, dívejme se na to vážně. Prve jsem říkala, že odjedeme. Odjeli jsme. Jak to zařídíš tam u těch? Peněžní vyrovnání – a neskrbli! – ať za tebe udělá Karolina, to bude nejmoudřejší. Jak se tam u těch o všem dovědí od tebe? Napíšeš dopis, ne? Není to moc pohodlné, ale když se napíše jen pár vět, má to člověk z krku. Napíšeme to spolu. Teď jde taky o tvý zavazadla – u mě už nemáš nic svýho… Tyhle drobnosti jsou mrzutější než nějaký velký rozhodnutí, ale moc si s tím hlavu nelam… Přestaneš si utrhávat ty záděry na noze…! Podebere se ti prst, uvidíš…!“

Spustil nohu mimovolně na zem. Jeho vlastní zaryté mlčení ho dusilo, a musil vynakládat únavnou pozornost, aby slyšel, co mu Lea povídá. Pozoroval bedlivě oživlý, rozveselený a velitelský obličej své přítelkyně a myslil si: „Co vypadá tak spokojená?“

Jeho zaražení stalo se tak zřejmým, že Lea, která nyní mluvila vlastně sama k sobě o tom, že by bylo dobře koupit od starého Berthellemyho jachtu, přestala a pronesla:

„Myslíte si, lidičky, že vám alespoň poradí? Kdepak! Ty mi připadáš, že je ti pořád dvanáct let!“

Zlatíčko, z něhož otupení po jejích slovech jaksi rázem spadlo, si rukou přejel čelo, a zádumčivě se na ni zadíval:

„S tebou, Chůvouši, mi bude pořád, jako by mi bylo dvanáct, i kdyby to trvalo padesát let.“

Zamrkala několikrát očima, jako by jí dýchl na víčka, a nastalo ticho.

„Co jsi tím mínil?“ otázala se konečně.

„Nic jinýho, než co jsem řek, Chůvouši. Nic, než pravdu. Můžeš to jako čestnej člověk zapřít?“

Chtěla se tomu zasmát, ale v nucenosti, s jakou se o to pokusila, tajila se už jakási bázeň.

„Ale vždyť to tvý dětinství je půlka celýho tvýho půvabu, ty pitomo malá! Později to bude tajemství tvé mladosti, která nebude brát konce. A ty si ještě naříkáš…! A mně? Není to smělost od tebe?“

„Není, Chůvouši. Komu by si já moh na světě postěžovat?“

Vzal ji za ruku, kterou prve odtáhla.

„Můj Chůvouši drahá, můj Chůvouši ohromná, já si nejen naříkám, já si tobě na tebe žaluju!“

Cítila, že její ruku svírá ruka pevná. A že velké, temné oči s uhlazeným, lesklým obočím, místo aby se uhýbaly, upírají se k ní s jakýmsi bědným výrazem. Nechtěla se ještě poddat rozechvění, které se jí zmocňovalo.

„To je maličkost, to je maličkost,“ říkala si. „Stačí několik suchých slov, na která odpoví nějakou hrubostí, pak bude trucovat, a já mu nakonec odpustím. Nic jiného se nestane…“ Ale nedařilo se jí, aby došlo k touženému sváru, který by změnil výraz Zlatíčkova pohledu.

„Poslouchej, poslouchej, kloučku, ty víš, že netrpím ráda jistý špásy… alespoň ne na dlouho.“

Sotva však domluvila větu, už odsuzovala v duchu měkký a falešný tón svého hlasu. „To jsem řekla špatně… To je jak u divadelní šmíry…“ Bylo půl jedenácté, dopolední slunce zasvítilo na stole, který je dělil, a Leiny nehty se zaleskly. Avšak sluneční paprsky ozářily také její dlouhé, krásně urostlé paže, a leptaly na uvolněné, vláčné kůži rukou, na jejich hřbetu u zápěstí, jemné, složité síťoví, soustředné brázdičky a drobounké rovnoběžníčky, jaké ve velkém měřítku rýsuje sucho po dešti do jílovité půdy. Lea si zamnula roztržitě ruce a otočila hlavu k oknu, aby obrátila Zlatíčkovu pozornost na ulici; leč Zlatíčko setrvával ve svém rozjímání, které dodávalo jeho obličeji jakýsi trpný, bědný psí výraz. Z čista jasna se chopil zahanbených rukou, které dělaly, že si hrají s cípem pásu, několikrát je zlíbal a pak na ně položil svou tvář, zašeptav:

„Chůvouši můj… můj ubohej Chůvouši…“

„Nech mne!“ vykřikla v nevysvětlitelné zlosti a vytrhla mu své ruce.

Bylo třeba chvíle, než se opanovala; poděsila se svou slabostí, neboť by byla málem zavzlykala. Sotva se přemohla, promluvila usmívajíc se:

„Tak ty mě teď lituješ? A prve jsi žaloval a dával jsi mi z něčeho vinu… Z čeho?“

„Neměl jsem to dělat,“ odvětil pokorně. „Ty jsi byla pro mě…“

Učinil posuněk, který naznačoval, že není schopen najít slov důstojných Ley.

„Ty jsi byla!“ opakovala po něm s důrazem, kousavě. „Tak se začínají pohřební řeči, můj chlapče milá!“

„Vidíš to sama…“

Potřásl hlavou, a Lea si byla jista, že ho svými slovy nijak nepohněvala. Napínala všecky své svaly, a brzdila myšlenky dvěma, třemi slovy, stále týmiž, jak se vracela ozvěnou v jejím nitru: „Je tady přede mnou… Vždyť tu ještě pořád je… Ještě není z dosahu… Ale je tu přede mnou doopravdy…?“

Její myšlení se však vymklo tomuto kázeňskému rytmu a hluboké vnitřní naříkání našlo si nová slova zaklínadla: „Ať se mi vrátí, ať se mi vrátí jen ta malá chvilka, kdy jsem mu řekla: ‚Ještě jeden chlebíček, Zlatíčko?‘ – Ta chvilka je dosud tak blízko nás, ještě není navždy ztracena, ještě to není přece minulost! Začněme znova žít u této chvilky, to, co bylo po ní, nebude znamenat vůbec nic, zapomene se to, zapomene se to… Promluvím k němu, jako by bylo předtím, budu mu mluvit o naší cestě, o zavazadlech…“

Svůj záměr ihned uskutečnila a pravila:

„Vidím… Vidím především to, že nemohu jako s mužem jednat s bytostí, která by svým slabošstvím dovedla rozbít život dvěma ženám. Či myslíš, že ti nerozumím? Ty cestuješ rád, ale cesta musí být krátká, nikam daleko, co? Včera jsi byl v Neuilly, dnes jsi zde, ale kde budeš zítra? Zde? Ne, ne, ne, chlapečku, není třeba, abys lhal, vypadáš jako odsouzenec k smrti, a to neomýlí ani hloupější ženskou, než jsem já, je-li tamta hloupější…“

Prudkým pohybem ruky, jímž naznačovala směr k Neuilly, převrhla misku na koláče. Zlatíčko ji narovnal. S každým proneseným slovem zveličovala jen svou bolest, až se proměnila v sžíravý, útočný a zářlivý zármutek, zármutek, z něhož se marně chtěla vypovídat, jako se to daří ženám mladým. Líčidlo na tvářích se jí srazilo jako skvrny po víně na mramorovém stole, kštice vlasů, spálená želízkem, se jí svezla na šíji jako usušený hádek.

„Ani tamtu, ani svou ženu nenajdeš vždycky doma, až se ti zlíbí ji vyhledat! Nikdy nevíme, jak ženu získáme, chlapečku drahá, ale ještě méně, jak se o ni připravíme… Ty si myslíš, že svou ženu dáš hlídat Karolínou, co? To si jen tak myslíš… Ach, já se nasměju jednoho krásnýho dne, až…“

Zlatíčko povstal. Byl bledý a vážný:

„Chůvouši…!“

„No co, Chůvouši… Co? Co chceš Chůvoušovi? Myslíš, že mi naženeš strach? Chceš už chodit bez chůvy… sám! Choď si! To máš takovou jistotu, že ti stačí dcera Marie Laury! Má krátký ruce, zadek jako prkýnko, ale to jí nebude vadit a…“

„Já ti zakazuju, Chůvouši…!“

Uchopil ji za ruce, leč ona vstala, vyvinula se mu mocným rozmachem a zasmála se ochraptělým smíchem:

„Jakpak ne! ‚Já ti zakazuju, aby ses neotírala ani jediným slovem o mou ženu!‘ To jsi chtěl říc, viď?“

Obešel stůl a přikročil až k ní, třesa se pohoršením:

„Ne! Já ti zakazuju, abys mi takhle trhala jako kus hadru mýho Chůvouše!“

Ustoupila ke stěně a zakoktala:

„Jak… to myslíš? Co tím míníš…?“

Přistoupil k ní, jako by ji chtěl potrestat:

„Ano! Copak takhle mluví Chůvouš?! Co to je za moresy? Ty budeš teď tak pitomě, špinavě mluvit o lidech, jako to dělá paní Pelouxová? Ty? Ty, ty, Chůvouši?“

Pohodil pyšně hlavou nazad:

„Já, já vím, jak má Chůvouš mluvit! Já vím, jak má Chůvouš myslet! Měl jsem na to kdy, abych se to naučil znát! Eště jsem nezapomněl, jaks mi tenkrát řekla, když jsem si tu holku bral: ‚Aspoň na ni nebuď zlej… Pokus se, abys jí nedělal bolest… Mně se tak zdá, jako by někdo nechal laňku napospas honicímu psu…‘ To jsou Chůvoušovy slova, tohleto! Tak mluví pravej Chůvouš! A ten večer před mou svatbou, když jsem utek na chvíli k tobě, jsi mi řekla…“

Došel mu dech, jeho rysy zazářily ohněm vzpomínky:

„Jdi, Zlatíčko… Ty…!“

Položil ruce na Leina ramena:

„A dneska v noci,“ hovořil dále, „nebyla tvá první starost, jestli jsem neproved nic zlýho, tam u těch? Chůvouši, jako chic holku jsem tě poznal, jako chic holku jsem tě měl rád, když jsme začínali… Musíš ty se podobat všem vostatním ženskejm, když už musíme udělat konec…?“

Cítila nějak neurčitě, že v jeho slovech chvály se skrývá cosi lstivého, a sedla si, zastřevši si obličej dlaněmi:

„Jsi tak tvrdý, tak tvrdý…,“ promluvila přerývaně. „Proč ses vracel, řekni mi? Byla jsem už tak uklidněná, zvykla jsem si…“

Cítila sama, že vlastně lže, a odmlčela se.

„Ale já ne!“ odvětil Zlatíčko. „Já jsem se vrátil, protože… protože…“

Rozevřel ruce, spustil je k tělu a znovu opět rozevřel:

„Protože jsem nemoh bez tebe být, co bych zbytečně hledal ňákou výmluvu…“

Chvíli oba mlčeli.

Zhroucená Lea se dívala na mladistvého netrpělivce, bílého jako racek sněžný, jehož lehké nohy a rozevřené ruce jako když se chystají k rozletu…

Temné oči Zlatíčkovy bloudily nad ní.

„Můžeš být pyšná,“ řekl znenadání, „můžeš se směle pochlubit, že skrz tebe jsem ved poslední tři měsíce život… život jako…“

„Já…?“

„A kdo jinej než ty? Jak se otevřely dveře, to bude Chůvouš, jak se ozval telefon, to bude Chůvouš, když bylo v kasličce psaní, snad je to od Chůvouše… A tak to bylo v jednom kuse… Hledal jsem tě i v tom víně, co jsem pil, a nikde mi nedaly takový Pommery, jako jsem pil u tebe… A co v noci…! Darmo na to myslet…“

Přecházel rychle po pokoji, a jeho kroky jen tiše prohýbaly koberec.

„Já můžu říct, co je to zkoušet skrz ženskou! Ať mi teď některá po tobě přijde… bláto takový! Tys mi dala, tys mi dala…! Jsem jako nadosmrti votrávenej…“

Vzpamatovávala se jen zvolna, stojíc a doprovázejíc mimoděk kolébáním trupu ze strany na stranu Zlatíčkovo přecházení po pokoji. Kůže na lícních kostech jako by jí vyschla; leskla se horečným ruměncem, jenž zabarvoval modř jejích očí skoro neudržitelným odstínem. Zlatíčko přecházel se skloněnou hlavou a neustával mluvit.

„To si dovedeš pomyslit, jak to vypadalo v Neuilly bez tebe ty první dni, když jsem se tam zas vrátil. A vůbec, jaký bylo všecko bez tebe… Div jsem se nezbláznil. Jednou večír se ta žabule nějak roznemohla, už nevím, co jí bylo, měla ňáký bolesti, neuralgii nebo co… Trhalo mi to srdce, ale musel jsem z pokoje vodejít, protože by mi živá moc nezabránila říct: ‚Počkej, neplač, já půjdu pro Chůvouše, a ta tě uzdraví…‘ Viď, že bys bejvala šla? Kristovy rány, to byl život… V hotelu u Morissů jsem si vzal k sobě Desmonda, to víš, že to nebylo zadarmo, a někdy v noci jsem mu tak povídal… Mluvil jsem mu vo tobě, jako by tě neznal. Říkával jsem mu: ‚Takovou hebkou kůži, jako má vona, tu nenajdeš na celým světě, starej… Ty si myslíš,‘ povídám mu, ‚že ten tvůj safír v tý jehlici je ňáká krásná modrá barva? Jdi se s tím skovat, co to je proti jejím modrým vočím, ty při světle nehrajou do šeda!‘ A taky jsem mu vypravoval, jak jsi dovedla bejt jedovatá, když jsi chtěla, a že nikdo tě eště neměl celou, ani já, ani nikdo přede mnou… Říkal jsem mu: ‚Tu ženskou, starej, když si nasadí klobouk, kerej jí pásne – to jsem myslel ten modrej mariňáckej s tím peřím, co jsi, Chůvouši, nosila minulý léto – a když se tak voblíkne podle svýho, tu když postavíš vedle druhý ženský, ať je jak chce bájná, tak je to nebe a dudy!‘ Myslíval jsem na to, jak bájně umíš mluvit, jakou máš chůzi, jak se dovedeš usmívat, jakej máš chic, a říkal jsem Desmondovi: ‚Lea není ženská, kerejch je na každým rohu tucet, člověče…!‘“

Luskl prsty jako pyšný vlastník nad svým vlastnictvím, a všecek udýchán ustal v chůzi i hovoru.

„Jakživ jsem nic takovýho Desmondovi nepovídal,“ myslil si. „A přeci jsem nelhal. Von to poznal stejně, i když jsem mu ani nemuk.“ Byl by rád mluvil dál, a zadíval se proto na Leu. Ta jako by mu dosud naslouchala. Seděla nyní napřímená a ukazovala mu v plném světle svůj ušlechtilý a zdrásaný obličej, oblýskaný leptavými, uschlými slzami. Jakási neviditelná tíha stahovala jí bradu a tváře na prsa, a dodávala truchlivý výraz ústním koutkům. V této potopě krásy spatřil Zlatíčko zachráněný krásný a velitelský nosík a oči, modré jako pomněnky…

„No, a tak jsem po těch dlouhejch měsících toho života přišel zas k tobě, Chůvouši, sem a…“

Zarazil se všecek poděšen tím, co užuž vyslovoval.

„Přišel jsi sem a našels tu starou ženskou,“ dopověděla Lea slabým, pokojným hlasem.

„Chůvouši! Povídám, Chůvouši…!“

Vrhl se před ní na kolena, nevěda, že na jeho obličeji se zračí zbabělost dítěte, které už nenalézá slov, aby zastřelo svůj poklesek.

„A našels tu starou ženskou,“ opakovala Lea. „Z čeho máš, chlapče, takový strach?“

Ovinula Zlatíčkovi paže kolem krku a cítila, jak se jeho tělo, trpící proto, že ona byla zasažena ranou, vzpíná k obraně.

„No tak, Zlatíčko, pojď ke mně… Z čeho máš takový strach? Že jsi mi udělal bolest? Neplač, ty má kráso… Já jsem ti naopak za všecko vděčná…“

Zasténal na znamení, že s ní nesouhlasí, a zmítal se bezradně ve své slabosti. Přitiskla tvář na jeho černé splihlé vlasy.

„To, co jsi tu říkal, sis opravdu všecko o mně myslil? Já jsem ti byla tedy tak krásná, mluv? Tak dobrá? V letech, kdy jiné ženy končí svůj život, byla jsem pro tebe tou nejkrásnější, nejlepší ze všech, a ty jsi mě měl rád? Nevíš, jak jsem ti za to vděčná… Povídal jsi, že jsem chic ženská? Chudinko malá…“

Přimkl se k ní odevzdaně a Lea ho podpírala svými pažemi.

„Kdybych já bývala chic ženská, byla bych z tebe udělala muže, a nemyslila jen na tvou a na mou tělesnou rozkoš. Chic ženská jsem nebyla, Zlatíčko, nebyla, protože jsem si tě ponechávala pro sebe. A teď už je na všecko pozdě…“

Zdálo se, že v náruči Leině usnul, ale jeho víčka, umíněně zavřená, se ustavičně chvěla. Těžkou, zavřenou rukou zachytil se krajek jejího nočního šatu, a krajky se zvolna trhaly.

„A teď už je na všecko pozdě, moc pozdě… Co naplat…“

Sklonila se nad ním.

„Miláčku, poslouchej mě. Probuď se, můj krasavečku. Poslechni mě s otevřenýma očima. Neboj se a dívej se na mne! Já přece jsem ta nejvíc chic ženská, kterou jsi měl tak rád…“

Otevřel oči a jeho první vlhký pohled byl již pln sobecké a žadonící naděje. Lea odvrátila hlavu: „Ty jeho oči… Skončeme to rychle…“ Přitiskla tvář na Zlatíčkovo čelo.

„Ta ženská, co ti řekla: ‚Nedělej nikomu zbytečnou bolest, ušetři tu laňku…,‘ to jsem byla přece já. Zapomněla jsem už na to. Ale ty sis na to šťastně vzpomněl. Zbavuješ se mne hodně pozdě, ty můj zlý cucáčku, příliš, příliš dlouho jsem tě chovala… Teď došlo na tebe, teď ty máš zas starosti s mladou ženou a snad i s dítětem… Já jsem odpovědná za všecko, co ti chybí… Jsem, jsem, můj krasavečku… Je ti pětadvacet let, a jen mně máš co děkovat, že jsi tak lehkomyslný, tak zhýčkaný a omrzelý zároveň… Čekají tě veliké starosti a já mám z nich strach. Budeš trpět a způsobíš utrpení jiným… Ty, který jsi mě tak měl rád…“

Ruka, která trhala krajky, se křečovitě zaťala, a Lea cítila, že se jí její zlý kojenec zaryl do prsu.

„Ty, který jsi mě tak měl rád,“ mluvila dále po chvilce, „snad bys mohl… Já nevím, jak ti to říci…“

Odchýlil se od ní, aby lépe slyšel, a Lea málem, že nevykřikla: „Nech ruku na mých prsou a nevytahuj nehty, kterými mě škrábeš, má všecka síla mě opouští, když se mě nedotýkáš svým tělem!“ Zlatíčko zůstal klečet, a ona se tedy opřela zase o něho. Mluvila dále:

„Ty, který jsi mě tak měl rád, ty, který budeš litovat…“

Usmála se a podívala se mu do očí.

„To jsem domýšlivá, co…? Ale ať! Ty, který budeš litovat, že nejsem už s tebou, já bych chtěla… až to na tebe někdy sedne a zachce se ti… tu laňku poděsit… týrat ji, která je tvým nejlepším statkem, tvou nejsvětější povinností… aby ses zdržel v takový chvíli a vymyslil sis ty nejkrásnější věci, které jsi ode mne neslyšel… Nikdy jsem s tebou nemluvila o budoucnosti. Odpusť mi, Zlatíčko, milovala jsem tě tak, jako bychom oba měli zemřít v stejnou hodinu. Zatím jsem byla odsouzena k smrti jenom já, protože jsem se narodila čtyřiadvacet let před tebou, a strhovala jsem tě k sobě do hrobu…“

Poslouchal s pozorností, která dávala jeho vzezření tvrdý výraz. Přejela mu rukou znepokojené čelo, aby zastřela vrásku.

„Vidíš nás, Zlatíčko, jak obědváme v Armenonville…? Jak jsme si pozvali pána a paní Liliovy?“

Smutně se zasmála a zachvěla.

„Ach, se mnou je už taky zrovna takový konec jako se starou Lili… Honem, honem, chlapče, běž za svým mládím, ještě ho máš ažaž, staré zralé dámy se o tebe jen tak trochu otřely, zbylo ti ho hodně a tý holčičce, co tě čeká, taky. Okusil jsi už, co je to mladá žena. Poznal jsi, že mladost u ženy není všecko, ale že se člověk přeci jenom vrací zase k mládí… Ty jsi mě nesrovnával s jinou, mladou ženou, teprve dnes v noci… A já nevím, proč ti dávám najevo, jaká jsem ušlechtilá, vznešená duše… Vždyť o vašem manželství celkem nic nevím. Ona tě má ráda, došlo tedy na ni, aby se bála a trpěla, jako zamilovaná, milující žena, a ne jako starostlivá maminka, která se strachuje o miminko. Jednej s ní jako muž, nechovej se jako rozmarný gigolo… Jdi, jdi, pospěš si za ní…“

Mluvila s jakýmsi chvatným žadoněním. Poslouchal ji, stoje před ní rozkročen s rozhalenými prsy, s rozevlátými vlasy a tak vábný, že raději sepjala ruce, aby ho nesevřela v náručí. Snad uhodl její myšlenku a nijak neustupoval. Zasvitla jim na chvíli hloupá naděje, jaká zachvátí člověka, když padá z vysoké věže a hlavou mu bleskne, že se snad o něco zachytí… Ale hned vzápětí pohasla.

„Jdi,“ pravila šeptem. „Mám tě ráda. Ale je pozdě. Odejdi. Odejdi hned. Oblékni se, pospěš si.“

Vstala, přinesla mu botky, přichystala mu pomačkanou košili a ponožky. Točil se stále na jednom místě a otíral si nemotorně ruce, jako by je měl omrzlé; vyhledala mu sama šle a kravatu, ale střežila se dostat se do jeho blízkosti a pomáhat mu. Zatím co se oblékal, pohlédla několikrát do dvora, jako by vyhlédala vůz.

Když byl oblečen, zdál se mnohem pobledlejší a měl nějak unavenější oči.

„Nejsi snad trochu nemocný?“ otázala se.

A plaše sklopivši oči, dodala:

„Mohl by sis trochu odpočinout…“

Avšak hned se opět vzpamatovala a projevila jen účast s ním, jako by byl ve velkém nebezpečí:

„Ne, ne… Doma ti bude líp… Pospěš si, ještě není poledne, hodně horká lázeň tě postaví na nohy, a pak si vyjdi na čerstvý vzduch… Tu máš, tady máš rukavice… Klobouk ještě… vidíš, ten jsi hodil na zem… Natáhni si převlečník, abys nechytil průvan. Na shledanou, Zlatíčko, na shledanou… Tak… Pozdravuj Karolinu, řekni jí…“

Zavřela za ním dveře a ticho pohltilo její marná, zoufalá slova. Zaslechla, jak Zlatíčko šlape po schodišti, a skočila k oknu. Byl už před domem a zastavil se na dvoře.

„Jde nahoru! Jde nahoru!“ vykřikla a rozpřáhla ruce.

Jakási stará, udýchaná žena opakovala v zrcadle její posunek, a Lea se marně tázala v duchu, co má asi společného s touto šílenou stařenou.

Zlatíčko zatím zamířil z dvora na ulici, otevřel zahradní mříž a vyšel. Na chodníku si vyhrnul převlečník, aby zakryl ušmouraný límec a košili. Lea spustila záclony. Ale zahlédla ještě, jak Zlatíčko se dívá po jarním nebi a po rozkvetlých kaštanech a vdechuje vzduch jako uprchlý galejník.

Ediční poznámka

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých a interpunkci.

Redakce MKP

Colette
Zlatíčko

Překlad Jindřich Hořejší

Ilustrace na obálce Oleksandra Klestova / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 25. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4671-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4672-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4673-5 (prc)