Zlatíčkův konec

Colette

Přeložil Jindřich Hořejší

Znění tohoto textu vychází z díla Zlatíčkův konec tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Fr. Borový v Praze v roce 1932.

Text díla (Colette: Zlatíčkův konec), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 25. 7. 2025.

I

Zlatíčko zavřel za sebou zahradní mřížová vrátka a nalokal se nočního vzduchu: „To je hezky…!“ Vzpamatoval se však ihned a opravil: „Ne, není hezky!“ Věznícím horkem prolamovaly se nedočkavé kaštany. Nad nejbližším plynovým hořákem zachvívala se klenba prorzivělé zeleně. Tak vždycky až do svítání očekávala třída Henri-Martin slabý příliv svěžesti, který vane z Buloňského lesíka.

Prostovlasý Zlatíčko rozjímal nad svým prázdným domem, v němž zářila světla. Dolehl k němu zvuk, jako když se tluče sklo, a vzápětí Edmin hlas, znící tvrdě pronášeným káráním. Spatřil, jak jeho žena přistoupila ke skleněné stěně haly v prvním patře, a jak se vyklání do zahrady. Její bělostné šaty, poseté třpytivými tečkami jako perličky, pozbyly své sněhobílé barvy, zahrály zelenavým paprskem plynového hořáku a zahořely žlutavě, zabarvivše se barvou hedvábných záclon s prolamovanými, lesklými pásy.

„To ty tam stojíš na chodníku, Frede?“

„A kdo by tu stál?“

„Cožpak ty jsi nedoprovodil Filipesca?“

„Kdepak, von mi ujel.“

„Já bych bývala přece raději… No, na tom konečně nezáleží. Půjdeš už domů?“

„Hned ne. Takový horko! Až se projdu.“

„Ale… No, konečně, jak myslíš.“

Na chvíli se odmlčela a nejspíše se asi rozesmála, neboť Zlatíčko viděl, jak se její tenounké, jako jinovatka nadýchnuté šaty roztřásají.

„Vidím z tebe odtud jenom tvou bílou náprsenku a tvůj křídový obličej, jako by visely ve tmě. Vypadáš jako plakát pro dancing. To je fatální.“

„Ty sis ňák oblíbila výrazy mý drahý mátuše,“ odvětil zamyšleně. „Můžeš všechny nechat jít spát, já mám klíč.“

Zamávala mu rukou na rozloučenou a světla v oknech jedno po druhém zhasínala. Zvláštní, tmavomodré světlo upozornilo Zlatíčka, že Edma odchází budoárem do ložnice, otevřené do zahrady na druhé straně domu.

„To se ví, budoáru se teď říká pracovna,“ pomyslil si.

Na lyceu Janson-de-Sailly odbíjely hodiny a Zlatíčko, vypjav hlavu, počítal cinkavé údery zvonu, jež se nesly vzduchem jako dešťové kapky.

„Půlnoc. Ta ňák s tím spaním pospíchá. No, to se rozumí, musí být zejtra ve špitále v devět hodin jako na koni.“

Udělal několik netrpělivých kroků, pokrčil rameny a pak se uklidnil.

„To je, jako bych si byl vzal tanečnici klasickejch tanců, zrovna tak. Zkouška v devět a basta. Všecko ostatní je vedlejší.“

Kráčel až k vchodu do Buloňského lesíka. Nebe, pobledlé prachem, který se udržoval ve vzduchu, tlumilo zářivé chvění hvězd. Do Zlatíčkových kroků vmísily se pojednou cizí, lehké kroky. Zlatíčko se zastavil a čekal; neměl rád, když někdo šel za ním.

„Dobrý večer, pane Peloux,“ pozdravil muž od hlídací společnosti Bdělé oko, dotknuv se prstem čepice.

Zlatíčko odpověděl na pozdrav, pozdvihnuv prst ke spánku s důstojnickou blahosklonností, jak ji odkoukal za války od svých kolegů šikovatelů, a přešel hlídače, který ohmatával zámky u železných dvířek vilových zahrádek.

U vchodu do Buloňského lesíka seděl na lavičce párek zamilovaných, jak bylo znát podle přidušených slov a šustících šatů. Zlatíčko naslouchal chvíli měkkému zvuku kýlu, brázdícího tichou vodu, jenž vycházel z objímajících se těl a neviditelných úst.

„Mužskej je voják,“ řekl si v duchu. „Slyšel jsem, jak zavadil přezkou u pásu.“

Všecky jeho smysly bděly, neboť se jim ulehčilo, že je netížila žádná myšlenka. Divošsky bystrý sluch vynesl Zlatíčkovi ve válce za jistých klidných nocí mnohou složitou rozkoš a důmyslný zážitek hrůzy. Jeho vojenské prsty, zamazané zemí a lidskou špínou, dovedly s neobyčejnou jistotou poznávat nahmatáním různé medaile nebo mince, rostliny podle stonků a listů… „Ty, Pelouxi, hádej, co to držím v ruce?“ V duchu viděl zrzouna Pierquina, jenž někdy vstrčil ve tmě Zlatíčkovi do ruky zabitého krtka, hádka, rosničku, nějaké nahnilé ovoce nebo jinou smeť, a křičíval: „Kruci, ten umí hádat!“ Usmál se bez soucitu této vzpomínce a mrtvému zrzounovi. Vídával tak často kamaráda Pierquina, jak leží na zádech a oddává se svému věčnému spánku s jakýmsi nedůvěřivým vzezřením; a často o něm mluvíval. Zrovna dnes večer zavedla Edma po večeři obratně hovor na oblíbené vypravování Zlatíčkovo z války, prostomyslně smyšlené, naučené nazpaměť a končící slovy: „A Pierqin mi povídá: ‚Starej, mně se na dnešek zdálo vo kočkách, a pak vo naší řece u nás, jak je v ní špinavá, smradlavá voda… To je marný, takovejm věcem člověk neuteče…‘ A právě v tu chvíli dostal šrapnelem… Chtěl jsem ho odnést… Našli nás asi sto metrů od místa, kam šrapnel dopad, ležel jsem v bezvědomí na něm… Vypravuju to proto, že to byl dobrej kluk… Má taky tak trošku zásluhu, že jsem dostal tohle…“

Přerušiv takto stydlivě souvislost vypravování, sklopil Zlatíčko oči na svou zelenou a červenou stužku v knoflíkové dírce a oklepal popel z cigarety, aby tím učinil jaksi zadost slušnosti. Měl za to, že nikomu nebylo nic po tom, jestliže náhodná explose vyhodila je do povětří a složila jednoho na druhého, Zlatíčka živého a Pierquina mrtvého. Neboť často se stává, že pravda, dvojsmyslnější než lež, v podobě takového Pierquina, náhle znehybnělého a hrozně těžkého, napolo dusí takového Zlatíčka, živého, bouřícího se a nenávidějícího… Zlatíčko na Pierquina nevražil. A ostatně nenáviděl i pravdu od kteréhosi dne, když mu vyhrkla z úst jako škytnutí, které hanobilo a škodilo…

Ale tohoto večera se zdálo, že američtí majoři Atkins a Marsh-Meyer a americký nadporučík Wood, u něho shromáždění, ho neposlouchají. Na jejich obličejích, podobných obličejům sportovních novopečenců, v jejich očích, jasných, strnule upřených a jakoby prázdných, bylo znát, že s úzkostlivostí až bolestnou očekávají chvíli, kde se začne tančit. Pokud šlo o Filipesca… „Báška na něj!“ usoudil stručně Zlatíčko.

Vonná vlhkost, vystupující spíše z ostříhaných keřů nežli ze zahoustlé vody, obkličovala jezírko. Sotva se Zlatíčko opřel o strom, zastřel ho odvážně ženský stín. „Dobrý večer, hošku…“ Zachvěl se při posledním slově, jež pronesl temný, spálený hlas, hlas, který byl hlasem žízně, hlasem suché noci a zaprášené silnice… Neodpověděl a žena, jejíž rysy nebylo lze rozeznat, učinila k němu několik kroků na měkkých podešvích. Leč zavál k němu pach černých vlněných šatů, obnošeného prádla a zapocených vlasů, a Zlatíčko se obrátil dlouhými, lehkými kroky k domovu.

Tmavomodré světlo v domě stále bdělo; Edma neodešla ještě z budoáru-pracovny. Bezpochyby ještě psala, podepisovala poukázky na medicínu a obvazy, předčítala si zápisové štítky a krátké zprávy některé sekretářky… Skláněla nad papíry své zkadeřené vlasy s ohnivým odstínem a své hezké čelo, čelo, jaké mívají učitelky. Zlatíčko vyňal z kapsy plochý klíček, upevněný na zlatém řetízku:

„Pudem. Zas jedno milování podle předpisu…“

Vešel bez klepání, jak měl ve zvyku, do budoáru své ženy. Ale Edma sebou ani nepohnula, ani nepřerušila telefonický rozhovor, jemuž Zlatíčko mohl tak naslouchat:

„Ne, zítra ne… Ale mne k tomu přece nepotřebujete. Pan generál vás zná velmi dobře. A v ministerstvu obchodu máme… Cože, já že mám Lemeryho? Vůbec ne! Je roztomilý, ale… Haló, haló…“

Zasmála se, ukázavši své bílé zuby.

„Prosím vás, jen nepřestřelujte… Lemery se má ke všem ženám, jen když nejsou zrovna jednooké nebo nekulhají. Ano, vrátil se už, zrovna tu stojí. Ne, ne, budu mlčet jako hrob… Na shledanou zítra…“

Spadající pokojské šaty, bělostné jako perly jejího náhrdelníku, odhalovaly Edmě nahou paži. Její uvolněné, jemné vlasy, jako vlasy černošky, která by je mela zbarvené do kaštanova, poněkud ztuhlé suchostí vzduchu, dělaly všecky pohyby, které dělala hlava.

„To byl kdo…?“ otázal se Zlatíčko.

Místo odpovědi otázala se zase Edma, zavěšujíc sluchátko:

„Frede, necháš mi na zítřek rollsku? Ta se hodí nejlíp. Ráda bych přivezla generála na oběd.“

„Kterýho generála?“

„Generála Haara.“

„To je skopčák?“

Edma svraštila obočí.

„Frede, já tě ujišťuji, že takovéhle žerty jsou na tvůj věk trochu klukovské. Generál Haar přijede do mé nemocnice zítra. Až se vrátí do Ameriky, bude moci říci, že moje nemocnice snese klidně srovnání s nemocnicemi u nich… Bude ho provádět plukovník Beyber. Potom budou oba u nás na oběd.“

Zlatíčko svlékl smoking a hodil jej letmo na kus nábytku.

„Mně je to buřt. Já se naobědvám někde v městě.“

„Cože? Cože?“

Na Edminých tvářích mihl se prudký odpor. Usmála se však, sebrala pečlivě smoking a pronesla změněným tónem:

„Ptal ses mě prve, komu jsem telefonovala. Tvé matce.“

Zlatíčko, rozložený v hlubokém křesle, ani nemukl. Měl ve svých rysech svou nejkrásnější, nejméně pohyblivou masku. Na jeho čele, na jeho sklopených víčkách, která překročením třicítky tmavěla, na jeho ústech, které nezavíral křečovitým stažením, nýbrž pomalu, s pečlivostí, jako ve spánku, všude spočíval klid, v němž se jen zračil nesouhlas.

„Víš, ona chce získat Lemeryho z ministerstva obchodu, aby jí povolil ty tři lodě s kůžemi… Tři lodě, co zakotvily v přístavě Valparaiso… Myšlenku má skvělou. Jenže Lemery jí nedá dovozní povolení, alespoň mně to řekl… Víš, kolik Sumabové nabízejí matce jako nejmenší provizi?“

Jediným pohybem ruky smetl Zlatíčko lodě, kůže a provizi.

„Fuk!“ řekl jenom.

Edma nenaléhala a přistoupila něžně k manželovi.

„Zítra budeš obědvat tady, viď? Možná, že mi přijde také redaktor Excelsioru Gibbs a vyfotografuje nemocnici a tvou matku.“

Zlatíčko potřásl netrpělivě hlavou:

„Ne,“ řekl. „Ten generál Hagenbeck…“

„Haar…“

„… pan plukovník a moje mátuše v uniformě, v tý svý tunice – v žaketu, jak ty říkáš – s koženýma knoflíčkama… s těma svejma rukama jako plácačky, s tím svým důstojnickým límcem, z kerýho jí vytejká brada… s tou svou holí, ti všichni… Ne, heleť… Já se nedělám věčím hrdinou, než jsem, já rači odejdu.“

Smál se tiše, a přece nevypadal nikterak, že je veselý, když se tak smál. Edma se dotkla jeho paže dlaní, jež, ač se zachvívala podrážděním, byla lehká.

„To nemluvíš vážně?“

„Jakpak ne. Půjdu na oběd k Brekekekexovi nebo někam jinam.“

„S kým budeš obědvat?“

„S kým budu chtít.“

Sedl si, shodil své střevíčky nohou o nohu. Edma se opřela o černou hezkou skříň a hledala slova, která by přivedla Zlatíčka k rozumu. Bílý satén se na ní zachvíval v rytmu jejího rychlého dechu. Složila ruce za záda jako mučednice. Zlatíčko ji pozoroval s jakousi tajnou úctou.

„Vypadá vopravdu jako správná ženská,“ myslil si. „Ať má třebas rozházený vlasy, ať je v košili, nebo v koupacím plášti, vypadá vždycky jako správná ženská.“

Sklopila zrak, a střetnuvši se s pohledem Zlatíčkovým, usmála se:

„Ty mě jen tak škádlíš,“ pravila stýskavě.

„Ne,“ odvětil Zlatíčko. „Povídám ti eště jednou, že tu vobědvat nebudu.“

„Ale proč?“

Vstal, kráčel až k prahu jejich temné, noční vůní navoněné ložnice, jež byla dokořán, a pak, vrátiv se před Edmu, pronesl:

„Proto. Donutíš-li mě, abych ti řek proč, budu křičet a bude zle. Ty se rozpláčeš, rozcucháš si svůj noční přehoz, a budeš to mít všecko marný, se mnou to nehne.“

V rysech mladé ženy objevil se opět násilnický výraz. Avšak její dlouhá trpělivost nebyla ještě u konce. Zasmála se a pokrčila oblým ramenem, jež prokukovalo nahé zpod vlasů.

„To bychom teprv viděli, jestli by to s tebou nehnulo.“

Procházel se sem a tam, jsa nyní oblečen pouze do krátkých pletených spodků z bílého hedvábí. Při chůzi zkoušel bedlivě pružnost podvazků a nártů, a rukou třel dvě sesterské ranky pod pravým prsem, aby oživl jejich zahnědlou barvu, jež se vytrácela. Jsa štíhlý, méně tělnatý než ve dvaceti letech, ale zato tvrdšího a lépe vypracovaného svalstva, procházíval se rád okázale před svou ženou, dělaje to spíše jako soupeř než jako milenec. Věděl, že je krásnější než ona, a díval se s náležitým porozuměním, jako znalec, na klenutá stehna, málo vypjaté prsy a na půvab ustupujících linií, jež Edma tak skvěle halila do plochých šatů a splývavých tunik. „Ty ňák taješ jako sníh,“ říkával jí někdy pro potěšení, aby ji trochu zarmoutil a viděl, jak se její tělo, v němž se skrývala síla, vydrážděně vzpíná.

Její odpověď se mu nelíbila. Chtěl ji sevříti v svém náručí vybraně jemnou, mlčelivou, skoro necitelnou. Zastavil se, svraštil obočí a díval se na ni svrchu.

„Hezký způsoby,“ pravil. „Tomu tě učí tvůj vrchní lékař? No jo, válka, milostivá paní…“

Pokrčila obnaženým ramenem.

„Ty jsi jak malé dítě, chudinko Frede! Máš štěstí, že jsme sami. Vyčinit mi pro žert, který je vlastně poklona… Připomínat mi slušnost, ty… ty! Po sedmi letech manželství!“

„Kde jsi sebrala, že je to akorát sedm let?“

Posadil se jako na dlouhou rozprávku, nahý, nohy maje roztažené do V a nadlouho, ze sportovní okázalosti.

„Ani bych neřek… Devatenáct set třináct… a devatenáct set devatenáct…“

„Promiň, promiň, to tedy máme každý jiný kalendář. Já to počítám jinak…“

Edma ohnula kolena a hověla si toliko na jedné noze, dávajíc zřejmě najevo, že je unavena. Zlatíčko ji přerušil:

„K čemu to je, že tu takhle ponocujem. Pojďme si rači lehnout. Zejtra v devět máš taneční kurs, co?“

„Frede!“

Otrhala a odhodila růži, kterou vytáhla z černé vázy, a Zlatíčko rozdmýchal zlobný oheň, hašený poněkud slzami, který zahořel v Edminých očích.

„Tak přeci, dycky, dyž se zmejlím, menuju ty tvý pozůstalý vojáky, raněný…“

Nedívajíc se na něho, pronesla tiše chvějícími se rty:

„Divoch, učiněný divoch… příšerný člověk…“

Neodzbrojil a smál se.

„Co ti budu povídat? Ty, to se rozumí, děláš svý svatý poslání. Ale co já mám s tím co dělat? Kdybys byla nucena chodit každej den do Opery, a přebejvat třebas v tý nejhořejší kopuli, bylo by to pro mě stejný. A ti, co jim říkám pozůstalí, no, to jsou ranění, že jo. Ranění, co měli náhodou o trochu štístka víc než jiný. S těma taky nemám co dělat. S těma jsem taky… extra.“

Obrátila se k němu s takovou prudkostí, že se jí rozvály vlasy:

„Jen se netrap, milánku. Ty nejsi nic stranou, extra, jak povídáš, ty jsi mi nade všecko.“

Vstal, protože ho přivábila stolní láhev s ledovou vodou, jejíž výpary se usazovaly jako azurové slzy. Edma přiskočila:

„S citronem nebo bez citronu, Frede?“

„Bez, děkuju!“

Napil se. Edma mu vzala z rukou prázdnou sklenici. Odcházel do koupelny.

„Abych nezapomněl, v koupelně na jednom místě prosakuje voda… Bude se muset…“

„Už jsem to zařídila. Ten, co dělá skleněné mozaiky, je bratranec Chucha, jednoho z mých raněných. To víš, že si nedal dvakrát říkat.“

„Dobrá.“

Na odchodu se ještě zastavil:

„Ty, poslouchej, ty věci s tou rančovinou, co jsme o tom mluvili včera, má se prodat, nemá se prodat? Což kdybych zejtra o tom hodil pár sloves do starýho Deutsche?“

Edma se rozesmála jako chovanka penzionátu:

„Jen si nemysli, že jsem čekala na tebe! Dnes ráno, když jsme odváželi baronku z nemocnice domů, dostala tvá matka geniální myšlenku.“

„Když jste odváželi starou La Berchovou?“

„Ano, baronku… Do té právě, jak ty elegantně říkáš, hodila tvá matka o tom pár sloves. Baronka je nejstarší akcionářka a bez předsedy správní rady neudělá krok…“

„Jen když si odskočí na litřík bílýho.“

„Nepřerušuj mě při každém slově… A ve dvě hodiny bylo už všecko prodáno, milánku! Všecko, všecičko! Malé zaspekulování na burze dnes odpoledne – byla to jen chvilka – a máme v kapse dvě stě šestnáct tisíc franků, Frede! Za to už se nakoupí něco léků a obvazů! Chtěla jsem ti to oznámit až zítra, až bych dostala tu ohromnou spoustu bankovek… Nedáš mi hubičku…?“

Stál bílý a nahý pod vyhrnutým řasnatým závěsem u dveří a díval se pozorně do ženina obličeje.

„No jo,“ řekl konečně. „A co já s tím se vším mám co dělat?“

Edma pohodila čtverácky hlavou:

„Tvá plná moc se stále skvěle osvědčuje, miláčku. ‚Právo prodávati, kupovati, uzavírati smlouvy mým jménem…,‘ a tak dále. Víš, že pošlu baronce něco na památku?“

„Fajfčuli,“ prohodil Zlatíčko zamyšlen.

„Neposmívej se. To dobré stvoření je nám tak užitečné!“

„Komu nám?“

„Tvé matce a mně. Umí mluvit s našimi vojáky a vypravuje jim veselé, šťavnaté anekdoty. Samou láskou by ji za to snědli.“

Zlatíčkův obličej se zatřásl podivným úsměvem. Shrnul za sebou tmavý závěs a ztratil se za ním, jako se nám ztrácí ve spánku bytost, o níž se nám zdá. Kráčel dlouhou, modře osvětlenou chodbou, tiše, podobaje se postavě, vznášející se ve vzduchu, neboť si vyžádal, že po celém domě, od shora dolů, budou tlusté koberce. Měl rád ticho a tichošlápství, a neklepal nikdy na dveře salonku, kterému žena od vypuknutí války říkala pracovna. Edma nedávala proto najevo sebe menší netrpělivost; vytušila vždy Zlatíčkovu přítomnost a nelekala se.

Vykoupal se nepobyv dlouho v čerstvé vodě, navoněl se roztržitě a vrátil se do salonku.

Slyšel, jak ve vedlejší ložnici se vrtí Edmino tělo v prostěradlech, jak zazvonilo řezátko o porculánovou ozdobu na nočním stolku. Usedl podepřev si bradu lokty. Četl zítřejší jídelní lístek, připravený na stolku pro správce domu jako obyčejně:

„‚Homard thermidor, kotlety à la Fulbert-Dumonteil, kachní chaudfroid, salát à la Charlotte, nákyp s pomerančovým likérem, máslové tyčinky…‘ – Do toho nemám co mluvit. – ‚Šest příborů.‘ – Na to se podíváme.“

Opravil číslici a opět si podepřel bradu.

„Frede, víš, kolik je hodin?“

Neodpověděl na větu, pronesenou měkkým, lahodným hlasem, ale vešel do ložnice a usedl před velikým lůžkem. Ležíc s jedním ramenem obnaženým a s druhým zakrytým v bělostném prádlu, usmívala se Edma přesto, že byla unavena, neboť věděla, že jí to leže lépe sluší. Ale Zlatíčko si nevšímavě znovu podepřel bradu.

„Vypadáš jak Rodinův Myslitel,“ pravila Edma, aby ho rozesmála nebo alespoň přiměla, aby sebou hnul.

„To si řekla akorát,“ odvětil Zlatíčko profesorsky, „ani nevíš, jak.“

Přehodil si přes nohy cípy svého čínského županu a zkřížil zprudka ruce na prsou.

„Co já tu vlastně pořád očumuju?“

Nepochopila, nebo dělala, že nerozumí.

„Taky si to myslím, Frede. Jsou dvě hodiny, a já vstávám v osm… Mám zase zítra perný den… Není to od tebe hezké, že tu pořád takhle okouníš. Pojď, vidíš, že se dělá vítr. Lehneme si do průvanu, a bude to, jako bychom spali v zahradě.“

Podlehl a váhal jen chvilku, než odhodil do kouta svůj hedvábný župan, zatím co Edma zhasla jedinou rozsvícenou lampu. Ve tmě se k němu přitulila, leč on ji obratně odstrčil, a uchopiv ji pevnou rukou kolem pasu, zašeptal: „Tak, děláme bobsleigh!“ A usnul.

Okénkem prádelní komory, kam se schoval, je druhého dne zrána viděl odjíždět. Jeden automobil jako kachní vejce, druhý dlouhý americký vůz, dusily se s drobným hlukem v avenue, pod hustými a nízkými kaštany. Z čerstvě pokropeného chodníku a ze zeleného stínu stoupal zdánlivý chládek; ale Zlatíčko věděl, že na zahradě z druhé strany domu vadne v červnovém ránu horkého pařížského měsíce jezírko pomněnek i se svým roubením z růžových hvozdíků.

Jakási bázeň mu sevřela srdce, když spatřil u zahradní mříže dvě uniformy „kaki“, zlaté hvězdy a čapku s tmavočerveným aksamitem.

„Aby šnok nebyl v uniformě, to se ví!“

Zlatíčko tak nazýval přednostu Edminy nemocnice a nevědomky nenáviděl tohoto žlutavě rusého muže, který mluvě s Edmou pronášel odborná slova mazlivým hlasem. Vychrstl několik nejasných a srdečných nadávek, které postihovaly zvláště lékaře vůbec a pak umíněnce, chodící v stejnokroji i v míru. Ušklíbl se, všimnuv si, že americkému důstojníku narůstá bříško: „Na takovej sportovní národ má řádský panděro!“ Umlkl ve chvíli, kdy se objevila Edma, živost sama, v bílých šatech, v bílých botkách, a podávala ruku v bílé rukavici. Hovořila hlasitě, rychle a vesele. Zlatíčkovi neušlo ani jediné slůvko, vyšlé z rudých úst, která se smála nad drobnými zoubky. Šla k vozům, vrátila se, aby jí sluha přinesl zapomenutý zápisníček, a čekala naň, štěbetajíc na všecky strany. S americkým plukovníkem mluvila anglicky, a když odpovídala na něco doktoru Arnaudovi, tlumila z bezděčné úcty hlas.

Zlatíčko se za tylovou záclonkou své skrýše tvářil jako stavěcí pes. Jakmile skrýval nějaký prudký cit, jeho rysy, ježto byl zvyklý nedůvěřovat a lhát, se stahovaly do nehybnosti, a on střežil i svou vlastní samotu. Těkal pohledem z Edmy na lékaře a z amerického plukovníka na Edmu; Edma se několikrát zadívala do prvního poschodí, jako by ji někdo upozorňoval.

„Na co čekají?“ zabručel si Zlatíčko. „A jo, na mou duši… Hrom do toho!“

Přijížděla Karolina Pelouxová v torpédu, řízeném mladým, upjatým, bezvadným šoférem. Stažena břišním pásem, nesla zpříma hlavu s kloboučkem v podobě čapky, a na šíji bylo jí vidět třásničky narezavělých vlasů, krátce přistřižených. Nesestoupila z vozu, dala se pozdravit sedíc, přijala Edmin polibek a ptala se nejspíše na syna, neboť zavadila pohledem o první poschodí, ukázavši tak své nádherné oči, v nichž těkal, jako v očích sépií, temný a nelidský sen.

„Narazila si čapku,“ mručel Zlatíčko.

Zachvěl se nějak zvláštně, vyhuboval si za to a usmál se, když viděl, že všecky tři automobily odrazily. Čekal trpělivě, až jeho „mládenecký vůz“ zastaví o jedenácté u chodníku, a nechal jej tam ještě hodnou chvíli. Dvakrát vztáhl ruku po telefonu, ale nezdvihl sluchátko. Chuť zavolat Filipesca jej vzápětí přešla, a zamanul si, že zajede pro mladého Maudruho a jeho přítelkyni.

„Anebo spíš pro Jana de Touzac… Ale touhle dobou je von eště vožralej a chrní. Kam se hrabou všichni na Desmonda, to se musí říct… Chudák stará…“

Myslil na Desmonda jako na padlého ve válce, ale se soucitem, jejž neměl pro mrtvé. Živý a pro něho ztracený Desmond budil v něm měkké, skoro něžné vzpomínky a úctu k člověku, který si dobyl „postavení“. Desmond vedl veliký „dancing“ a prodával Američanům starožitnosti. Nedomřivý za války – kromě zbraně nosil všecko: papíry, jídlo vojákům, znečištěné nemocniční nádoby – zakousl se Desmond do míru se zuřivostí opravdu válečnickou, jejíž plody Zlatíčka udivovaly. „Desmondovy podniky“, zřízené v soukromém domě na avenue Alma, hostily ve svých kamenných zdech, pod stropy s vlaštovkami a hlohovými ozdobami, a za skly, polepenými barevným průsvitným papírem s rákosím a plameňáky, tiché a zběsilé dvojice. U Desmondů se tančilo ve dne v noci, jako se tančívá po skončené válce: muži, mladí i staří, zbaveni starostí, nutnosti myslit a strachu, prázdní a pošetilí, a ženy, oddávající se rozkoší větší než erotická rozkoš sama: rozkoši z mužské společnosti, z mužského dotyku, z mužského pachu a posilujícího tepla, z jistoty, že jsou od hlavy až k patě touženou kořistí živoucích mužů a že se v jejich náručí podvolují stejnému rytmu, jako je rytmus tance.

„Desmond si lehl a ve tři, v půl čtvrté bude už dost vyspalý,“ usoudil Zlatíčko.

Ale odtáhl ještě jednou ruku, sahající po telefonním sluchátku. Sešel rychle po pružných a vysokých kobercích, které pokrývaly všecky podlahy v jeho domě, zadíval se měkce, jda mimo jídelnu, na pět bělostných talířů, seskupených do věnce kolem křišťálové vázy, v níž byly ponořeny lekníny narůžovělé barvy, jako byl ubrus, a zastavil se až v přízemí před zrcadlem, které viselo na těžkých dveřích hovorny. Před tímto zrcadlem se Zlatíčko vždycky lehce zarazil. Nechápal, proč v něm nevidí stále obraz čtyřiadvacetiletého jinocha. Nerozeznával ani přesná znaménka, jimiž čas znamená neznatelně na krásném obličeji vrcholnou dokonalost, a pak ještě jakousi krásnější krásu, která naznačuje již majestát zániku.

Zlatíčko ve svých myšlenkách nehledal stop nějakého zániku, neboť by byl marně po něm pátral ve svých rysech. Měl spadeno prostě na třicetiletého Zlatíčka, jejž nepoznával. Říkal si v duchu: „Co mi to jen je?“ jako by se cítil trochu nemocen nebo nedbale oblečen. Jakmile však zašel do hovorny, nemyslil už na nic.

U Desmondů se v poledne již nespalo, přesto, že noci byly tu dlouhé; byl to vážný podnik. Domovník omýval kartáčem na holi dvůr a sluha odstraňoval vznešenou nečistotu – jemňounký, vonný prach, kousky staniolu, zátky s kovovým obalem, oharky cigaret se zlatou ořízkou a polámané slámky od nápojů – která nasvědčovala denně, že Desmondův podnik výborně prospívá. Zlatíčko přeskočil hromádku těchto relikvií, nashromážděných pracovitým včerejškem, ale zvláštní vůně mu zatarasila další cestu jako napříč napjatý provaz. Čtyřicet dvojic, tísnících se jako napěchovaní slanečci, zanechalo svůj pach, vzpomínky na propocené, ustydlé a kouřem nasáklé prádlo. Zlatíčko si však dodal odvahy a vrhl se na schodiště, zúžené masivním dubovým zábradlím a balustrádou s karyatidami. Desmond nikterak nepromarňoval peníze, aby osvěžil těžký přepych z roku 1880. Dal celkem zbourat dvě příčky, zařídil ve sklepě lednici a zavedl jazz s dobře placenými hudebníky; to po jeho názoru úplně postačovalo na celý rok. „Zmodernizuji to, až se bude méně tančit, abych přilákal tanečníky,“ říkával Desmond. Spal v druhém poschodí, v pokoji, po jehož čalounech se rozlézal namalovaný svlačec a okna byla ztlumena průsvitným papírem s čápy; koupal se v emailované vaně, vroubené keramickými vlysy z vodních rostlin, a kamínka mu tam vrčela jako přestárlý buldok. Ale telefon se leskl jako zbraň denně užívaná, a Zlatíčko, přeskákav schodiště po čtyřech schodech, zastihl svého přítele, jak drží u úst mikrofon, jako by z jeho kalíšku nabíral tajemného dechu. Vrhl po Zlatíčkovi roztěkaným pohledem, který na něm ani chvilku neulpěl, a soustředil se opět na svlačcový karnys. Zlatěžluté pyžamo zabarvovalo nahniličko jeho nevyspalý obličej, ale Desmond, vyrostlý výdělky, překonal ošklivost, kterou zveličují starosti.

„Dobrý den,“ řekl Zlatíčko. „Tady mě máš. Ty tvý schody člověka proženou víc než honicí pes.“

„S cenou dvanáct franků Desmonda neuhranete,“ mluvil Desmond k neznámému do telefonu. „Za tu cenu je Pommeryho habaděj. A pro svou osobní potřebu mám Pommery za jedenáct bez etikety… haló… když se hodně pije, tak se etikety stejně odlepují… a mně se to hodí. Haló…“

„Jdeš na oběd? Já mám dole káru,“ pravil Zlatíčko.

„Ne a ne,“ hovoří dále Desmond.

„Cože?“

„Ne a ne! Haló…? Sherry prej! Vy si děláte ze mne blázny. Já přeci nemám kořalnu… Šampaňské, anebo nic. Neztrácejte svůj čas a můj. Haló… To je možný. Ale prozatím jsem v módě. Halo… Tak ve dvě přesně. Poklona, pane!“

Protáhl se a pak teprve podal Zlatíčkovi chabě ruku. Podobal se stále Alfonsu XIII., ale třicítka a válka usadily tuto chvějící se trávu v její živné prsti. Přežít, nejít do války, jíst každý den, zneužívat a předstírat, to všecko byla vítězství, z nichž vycházel zocelený a plný důvěry v sebe. Sebejistota a plná kapsa jej činily méně ošklivým, a bylo lze se nadíti, že v šedesáti letech bude působit dojmem, že býval hezkým mužem s velkým nosem a dlouhýma nohama. Díval se na Zlatíčko shora, přímo do tváře smířlivým pohledem, a Zlatíčko odvracel hlavu.

„Co to děláš? Pojď, starej, je poledne, a ty teprve vstáváš!“

„Především jsem připraven,“ odvětil Desmond, poodkryv pyžamo, aby bylo vidět bělostnou hedvábnou košili a hnědočerveného motýlka. „A za druhé neobědvám nikdy v městě.“

„No tohle, né!“ prohodil Zlatíčko. „Nemám, na mou duši, slov…“

„… ale chceš-li, mám pro tebe dvě sázená vajíčka, a rozdělím se s tebou o svou šunku, salát, stout a jahody. Káva bude bez alkoholu.“

Zlatíčko naň pohlížel jako ďas.

„A proč?“

„Obchody,“ odpověděl Desmond, klada důraz na množné číslo. „Šampaňský, slyšel jsi. Tyhle vinaři, člověče! Kdyby jim člověk nešlapal na paty… Ale od toho jsem tady.“

Zklínil prsty a v kloubech zapraskala obchodní pýcha:

„Tak jo? Nebo ne?“

„Tak jo, mezku!“

Zlatíčko mu vhodil svůj měkký klobouk do obličeje, ale Desmond jej zvedl a loktem očistil, aby dal najevo, že doba uličnictví už minula. Jedli vychladlá vejce, šunku a jazyk, a popíjeli černé pivo s béžovou pěnou. Mluvili málo, a Zlatíčko, dívaje se na dlážděný dvůr, se zdvořile nudil.

„Co tu jenom dělám…? Dělám to, že nesedím doma nad kotletama à la Fulbert-Dumonteil.“ Představoval si Edmu v bílém, vyfintěného amerického plukovníka a přednostu nemocnice Arnauda, před nímž si Edma hrála na malou holčičku. Zamyslil se nad námořnickými lýtky Karoliny Pelouxové, a soucit, který se v něm vzbudil, přenesl jako planou účast na svého hostitele, když se ten z čista jasna otázal:

„Jestlipak víš, kolik se tu vypilo šampaňského od čtyř hodin od včerejška do čtyř do dneška ráno?“

„Ne,“ řekl Zlatíčko.

„A jestlipak bys uhád, kolik se tu vyprázdnilo lahví od prvního května do patnáctého června?“

„Ne.“

„No, řekni nějakou číslici.“

„Já nevím,“ zamručel Zlatíčko.

„Jen řekni. Hádej, kolik bys myslel! Řekni nějakou číslici, to přece můžeš!“

Zlatíčko jezdil prstem po ubruse jako při školní zkoušce. Trápilo jej horko a lenivost.

„Pět set,“ pravil s námahou.

Desmond se zvrátil na lenoch své židle, a z jeho monoklu přeletěl protivný sluneční šíp do Zlatíčkova oka.

„Pět set! Ty jsi legrační!“

Chlubil se. Dovedl se smát jen zvláštním nadhazováním ramen, které se podobalo vzlykotu. Dopíjel svou kávu, aby lépe připravil Zlatíčka na překvapení, a když odsunul šálek:

„Tři tisíce tři sta osmdesát dvě, chlapečku. A víš, kolik mi z toho zbylo v kapse…?“

„Ne,“ přerušil jej Zlatíčko. „A je mi to fuk. Dost toho počítání. Na to mám mamuši. A vůbec…“

Vstal a domluvil poněkud váhavým hlasem:

„… vůbec, peníze mě nezajímají.“

„Komický,“ odpověděl Desmond uražen. „Komický. Zábavný.“

„Jak je ti libo. Ne, to si nedovedeš ani pomyslit, jak málo mě peníze zajímají… jak už mě vůbec nezajímají.“

Tato prostá slova mu vyšla z úst těžce. Ani nezdvihl čelo. Postrkával na koberci nohou kousek spadlého zákusku, a jeho rozpačitá zpověď a kradmý pohled jako když mu na chvíli vracejí jeho podivuhodné jinošství.

Desmond mu poprvé za tohoto shledání věnoval pozornost, ale kritickou, jakou má lékař pro nemocného: „Mám co dělat se simulantem?“ A jako lékař užil zmatených a uklidňujících slov.

„To tě přejde. Každý člověk si připadá teď jako rozklížený. Sám sebe nepoznává. Ale práce je báječný prostředek, jak nabýt rovnováhy, kamaráde… Podívej se na mne…“

„Já vím,“ přerušil jej Zlatíčko. „Budeš mi namlouvat, že nemám zaměstnání.“

„A to taky potřebuješ,“ dobíral si ho blahosklonně Desmond. „To jsou časy…“

Málem by byl zajásal nad svým obchodním duchem, ale včas se opanoval.

„Záleží taky na tom, jak se člověk připraví na život. To se rozumí, s Leou ses pro život ničemu nenaučil. Neumíš zacházet ani s věcmi, ani s lidmi.“

„To si myslíš,“ odsekl Zlatíčko podrážděn. „Lea si to nemyslela. Měla se přede mnou na pozoru a dycky, než něco koupila nebo prodala, se radila napřed se mnou. To je nejlepší důkaz, že nelžu.“

Nadmul prsa pýchou nad dřívější dobou, kdy nedůvěra znamenala vážnost.

„Měl bys ale s penězi zas něco podnikat,“ radil mu Desmond. „To je hra, která je pořád ještě v módě.“

„No jo,“ přisvědčil Zlatíčko zamžourav očima. „To se ví, že jo. Já zatím čekám.“

„Načpak?“

„Čekám… čekám na příležitost… totiž na lepší příležitost…“

„Lepší než kterou?“

„Hlouposti. Rád bych našel záminku, abych zas dostal do rukou, o co mě válka tak dlouho připravovala… Mám jmění, který je celkem…“

„Dost značné,“ napověděl Desmond.

Před válkou by byl řekl „ohromné“ a jiným tónem. Zlatíčko se nad tímto chvilkovým ponížením začervenal.

„No a vo to jmění se teď stará má žabule, má žena.“

„Ne,“ pronesl Desmond káravě, nemile dotčen.

„A dobře, to mi věř. Předevčírem vydělala na burze dvě stě šestnáct tisíc za chvilku. Přemejšlím pořád, jak se do toho vložit… Jsem tak ňák zbytečnej. Když chci do něčeho promluvit, ženský na mě…“

„Jaké ženské?“

„Ale matka a žena… Hned na mě: ‚Jen si odpočiň, vždyť jsi byl ve válce. Chceš skleničku oranžády? Zajdi si radši do krámu, co ti šijou košile, jsou čím dál tím hanebnější. A na zpáteční cestě se stav pro mou sponu k náhrdelníku, je tam ve správě…‘ A tak to chodí pořád…“

Rozohňoval se skrývaje, jak nejlépe uměl, svůj hněv, ale chřípí a rty se mu chvěly.

„A co mám teda dělat? Prodávat automobily, pěstovat angorské králíky, nebo si zařídit nějaký přepychový průmysl? Nebo se snad mám dát za ošetřovatele nebo účetního do toho bazáru, do toho špitálu svý paní choti?“

Popošel až k oknu a pak se zas obrátil prudce k Desmondovi.

„… bejt k službám panu doktorovi Arnaudovi, šéfovi nemocnice, a držet mu umejvadlo? Nebo si mám sehnat ňákej dancing? To bych ti dělal jenom konkurenci…“

Zasmál se, aby rozesmál Desmonda, ale Desmond, jenž se asi nudil, zachovával vážnost.

„Od kdy na to na všecko myslíš? Na jaře ani v zimě a před tvou veselkou tě nic takovýho nenapadlo.“

„Neměl jsem na to kdy,“ odvětil Zlatíčko prostomyslně. „Jelo se na svatební cestu, zařizoval se dům a kupovaly se automobily, kerý nám hned potom zrekvírovali, to se ví. Tím vším je vinna ta válka… Před válkou… jsem byl spratek bohatý mámy – zkrátka boháč, no.“

„Teď taky.“

„Teď taky,“ opakoval Zlatíčko.

A opět zaváhal, hledaje slova:

„Teď už není, co bejvalo. Chlapi dostali tanec svatýho Víta. A jak vypadá práce a činnost a povinnost a ženský, co sloužej vlasti… Sou zblázněný do prachů… Kšeftařej, že člověku každej vobchod zprotivěj. A dřou, že je člověku z každý práce nanic…“

Upřel na Desmonda nejistý pohled:

„Je to opravdu tak špatný, bejt bohatej a nechat se živit?“

Desmond byl rád úloze, která se mu naskytla, a odškodňoval se za svou dřívější služebnost. Položil Zlatíčkovi protektorsky ruku na rameno:

„Hošku, buď klidně boháč a nech se živit. Řekni si prostě, že ztělesňuješ starou šlechtu. Máš příklad ve feudálních baronech. Byl jsi ve válce, jsi válečník jako oni.“

„Hovno,“ řekl Zlatíčko.

„To slovo jen ukazuje válečníka. Ale nech pracovat chlapy, kteří jsou k práci zrozeni.“

„Jako ty na příklad.“

„Jako já na příklad.“

„No to se ví, tobě se do ničeho nepletou ženský.“

„To ne,“ odvětil suše Desmond.

Neboť tajil každému zvrácenou náklonnost, kterou choval k své pokladní a účetní v jedné osobě, slaďounké brunetce jemného chmýří, tak trochu mužatce ulízaných vlasů, s medajlonkem na krku, která se přiznávala s úsměvem: „Já bych pro sous dovedla zabít. Jsem už taková.“

„Ne. To teda ne. A copak nemůžeš promluvit pár slov, aby v tom nebylo hned ‚má žena, ženský‘, nebo ‚za Leiných časů‘…? Copak dnes, kdy píšeme 1919, není nic jinýho, vo čem mluvit?“

Zlatíčko jako by naslouchal v Desmondově hlasu jiný hlas, slyšitelný již, ač ještě vzdálený. „Nic jinýho, vo čem mluvit?“ opakoval si. „Proč zrovna něco jinýho…?“ Zasnil se, jsa zemdlen světlem a vzrůstajícím horkem, jak slunce stoupalo. Desmond mluvil, jsa obrněn proti návalům krve a maje stále barvu zimní lociky. Zlatíčko zaslechl slovo „holčičky…“ a napjal sluch.

„Jak povídám, klubko všelijakých zábavných styků… Budou ti všecky k službám… A když říkám ‚holčičky‘, mluvím vlastně lehkomyslně, protože je to jedinečný výběr, slyšíš mě, jedinečný… Moje navštěvovatelky jsou všecky labužnický nárůdek, který za ta čtyři léta ještě nějak zlabužničil… Kamarádíčku stará, až se prachy hodně nahrnou, tu bude restauránek…! Jenom deset stolečků, ale budou se o ně rvát… Přes dvůr dám udělat kryt… Mám s domácím pevnou smlouvu a mohu si dělat na opravách, co chci, to ti dá rozum! Na podlahu dám linoleum a reflektory… To bude budoucnost, panečku, to bude budoucnost!“

Vlastník tančírny s tangem se vyjadřoval jako budovatel měst a napřahoval ruku k oknu. Slovo „budoucnost“ narazilo maně na netečnost Zlatíčkovu. Otočil směrem, kterým Desmond ukazoval a zadíval se nad prázdný prostor nad dvorkem… Neviděl nic a pociťoval malátnost. Dopolední slunce se odráželo, smutně ji bičujíc, od břidlicové střechy bývalé stáje, v níž bydlil nyní vrátný „Desmondových podniků“.

„To bude přeci hala, no ne?“ pravil Desmond s vášnivou zaujatostí, ukazuje na dlážděný dvoreček. „Dočkám se, bude to co nevidět!“

Zlatíčko se díval hluboce na toho, který čekal a dostával od každého dne svou manu. „A co já?“ myslil si tiše a zklamaně.

„Safra, mám tu vinaře,“ zvolal Desmond. „Ztrať se, já bych ho tu rád trošku zpracoval.“

Podal Zlatíčkovi ruku, jež se změnila. Z úzké a vláčné stala se širokou, pánovitou, předstírající poctivost, a poněkud tvrdou. „Válka…,“ dobíral si ho v duchu Zlatíčko.

Desmond se otázal:

„Ty půjdeš…?“

Zdržel Zlatíčka na vedlejším schodišti, ale právě jen chvilinku, aby se pochlubil vinaři hostem, zvyšujícím lesk podniku.

„… tudyhle,“ pronesl Zlatíčko s posunkem.

„To je cavyků!“ zašeptal Desmond. „Dej pokoj, ty sultánko!“

„To zas ne,“ odvětil Zlatíčko. „To se mejlíš.“

V představě viděl ženu změkčilého těla, nahou, a ústa… Otřásl se odporem, o němž nevěděl, na koho by jej vztáhl, opakoval si tiše: „To se mejlíš“ a vstoupil do svého vozu.

Odnášel si nevolnost, kterou tak dobře znal, podráždění a tíseň, že z ostychu opět nevypověděl, z čeho by se tak rád někdy vymluvil, že se nikdy neshledá s nikým, komu by učinil své neurčité vyznání a svěřil tajemství, které by, jsouc sdíleno, všecko změnilo a sňalo neblahé znamení na příklad z takového odpoledne jako dnes, kdy dlažba je vybílena a asfalt rozbředlý kolmými slunečními paprsky…

„Teprve dvě hodiny,“ vzdychl. „A den je tenhle měsíc až do devíti hodin do večera…“

Vítr, jak jej rozvířila rychlost, jako by Zlatíčkovi ovíval obličej suchým, teplým ručníkem; a zatoužil po umělé noci modrých záclon, do níž zurčí trojtónová písnička vodotrysku prostřed italské studny v zahradě…

„Když proběhnu rychle vestibul, protáhnu se a nikdo mě neuvidí. Ti tam už nejspíš pijou kávu…“

Představoval si vůni vybraného oběda, prodlévavou vůni melounů a dezertního vína, které dávala Edma nalévat po ovoci, a napřed už viděl svůj nazelenalý obraz ve dveřích se zrcadlovými křídly…

„A jdem!“

Pod nízkým listovím u mříže dřímaly dva automobily, vůz Edmin a druhý americký, svěřené oba pospávajícímu americkému řidiči. Zlatíčko zajel až do pusté ulice de Franqueville, zašel k vratům, jež bez hluku otevřel, změřil si svůj obraz v nazelenalém zrcadle a stoupal lehce po schodišti do pokoje nahoře. Pokoj byl takový, jak si jej přál, modravý, vonný, zasvěcený odpočinku. Bylo tu všecko, po čem toužil za své vzrušující jízdy, ba ještě víc, neboť bíle oblečená žena se tu pudrovala a upravovala si vlasy před dlouhým nástěnným zrcadlem. Byla obrácena k Zlatíčkovi zády a neslyšela ho vejít; rozjímala proto delší chvíli nad svými rysy v zrcadle, oživenými horkem a jídlem a nesoucími stopy jakési zvláštní rozháranosti a triumfu, vzrušení a poníženého vítězství. Spatřivši náhle svého manžela, nevykřikla překvapením a bez váhání se k němu obrátila. Prohlížela si jej od hlavy k patě, čekajíc, že promluví první.

Pootevřeným oknem do zahrady doléhal sem barytonový hlas doktora Arnauda, který zpíval „Ay, Mari, ay, Mari…“

Edma se vypjala za zvukem tohoto hlasu celým svým tělem, ale opanovala se, aby neotočila hlavu směrem k zahradě.

Poněkud opilá odvaha, která se zdála zračit v jejích očích, nasvědčovala, že dojde na vážná slova. Zlatíčko buď ze zbabělosti, nebo z pohrdání položil prst na ústa, že si přeje ticho, a týmž prstem pak ukázal pánovitě na schodiště. Edma poslechla a přešla odhodlaně mimo něj, neubránivši se bezděky, když vzdálenost mezi nimi byla nejkratší, aby neprohnula páteř a nezrychlila chůzi, kteréžto pohyby zažehly na chvíli v Zlatíčkovi chuť, aby ji ztrestal. Vzpamatovav se, naklonil se nad zábradlím, jako kočka na vrcholu stromu, a znovu ho popadla myšlenka, aby trestal, rozbíjel a utekl; čekal, až ho zachvátí příval žárlivosti. Leč pojala ho jen malá, zcela snesitelná hanba. Přesto si říkal: „Potrestat, všecko rozbít… ne, udělá se něco lepšího… Něco lepšího se udělá…“ Jenže nevěděl, co.

Každého dne, ať se probudil brzy, nebo pozdě, nastával mu den čekání. Zpočátku si toho nijak zvlášť nevšímal, domnívaje se, že jde o chorobný zvyk z vojny.

V prosinci 1918 prodlužoval ve své civilní posteli rekonvalescenci po léčení vymknuté kolenní čéšky. Ráno se protahoval a usmíval: „Je mi moc dobře. Ale počkám si, až to bude ještě lepší. To budou letos Vánoce!“

Vánoce nastaly, snědly se lanýže, spálila se na stříbrném tácu větvička cesmíny, porosené koňakem, před nehmotnou a manželsky pečlivou Edmou, za jásotu Karoliny, paní de la Berche a ošetřovatelského personálu, promíseného rumunskými důstojníky a atletickými, nedospělými americkými plukovníky, a Zlatíčko čekal: „Kdyby už ti chlapi odtáhli! Čekám, že se vyspím s hlavou na čerstvým vzduchu a s nohama v teple, na svý správný posteli!“ Za dvě hodiny pak, natažený jako mrtvola, čekal na spánek, naslouchaje zpěvu zimního ptactva, smějícího se ve větvích a dorážejícího na modravé světlo pootevřeného pokoje. Konečně usnul, ale ráno, zmožen svým nenasytným očekáváním, čekal už opět na snídani, dávaje hlasitě průchod žoviální netrpělivosti: „Co tam dole s tou bryndou dělají?“ Ani si neuvědomoval, že užívání hrubých slov a vojenského slovníku shodovalo se u něho s duševní strojeností a jakousi uhýbavou dobromyslností. Snídával vždycky, jsa obsloužen Edmou, v jejíchž hbitých pohybech pozoroval spěch a nastávající hodinu povinnosti v nemocnici; žádával si ještě nápoj nebo další teplý chlebíček, bez hladu, jen ze zlomyslnosti, aby zdržel Edmin odchod a chvíli, kdy se začne čekání.

Rumunský nadporučík, jehož Edma užívala, tu aby opatřoval drahé léky a masti, vatu a obvazy, tu aby vymáhal věci u ministerstev – „co vláda odpírá příkře Francouzům, to cizinec vždycky dostane,“ říkávala – umluvil Zlatíčka, vychváliv mu povinnosti válečníka, jemuž se za války nestalo nic, nebo skoro nic, a rajskou čistotu nemocnice Coictierovy. Zlatíčko se připojil k Edmině družině, čichal antiseptický pach, který nesmiřitelně připomíná pach korupce, poznal mezi „omrzlými nohami“ kteréhosi kamaráda a usedl na chvíli na okraj jeho postele, snaže se o srdečnost, jaká se líčí ve válečných románech a vlasteneckých divadelních kusech. Uvědomoval si však, že zdravý muž, který vyvázl z války, nemá sobě rovna mezi válečnými oběťmi, ani se s nimi nemůže srovnávat. Viděl, jak se ošetřovatelky bělostně míhají, všiml si barvy hlav a rukou, ležících jako uvařené na poduškách všude kolem. Tížilo jej jakési ochromení, přistihl se, jak z jakéhosi jemnocitu krčí ruku a vleče za sebou trochu nohu. Ale za chvíli proti své vůli už nadýmal plíce a přenášel se přes dlaždice mezi lůžky mumií tanečním krokem. Jevil netrpělivou úctu k Edmě, protože byla všecka bílá a měla tu autoritu vyššího anděla. Přešla sál a jdouc mimo Zlatíčka, položila mu ruku na rameno. Zlatíčko však postřehl, že tímto něžným a zároveň jemně vlastnickým posunkem chtěla vzbuditi ruměnec závisti a podrážděnosti na tváři mladinké, snědé ošetřovatelky, která hltala prostoduše Zlatíčka jako lidojed.

Nudil se a pociťoval únavu člověka, který, jsa přiveden do muzea, funí před hustými řadami arciděl. Příliš mnoho běli se snášelo ze stropů, tryskalo z dlaždic a působilo, že se rohy ztrácely. Zlatíčko litoval ležící muže, kterým nikdo neposkytl almužnu stínu. Polední hodina ukládá zvířatům odpočinek a zátiší, ptákům zmlknutí v houštinách, ale civilizovaný člověk nezná už přírodního zákona. Zlatíčko popošel několik kroků k své ženě, aby jí řekl: „Spusť záclony, dej sem nějaký ventilátor, nekrm tady toho chudáka nudlema zrovna teď, vidíš, že zavírá oči a těžce dýchá, dej mu to, až bude trochu chládek na večer… Udělej jim tu stín, natřete to jinou barvou než tou protivnou bílou…“ Ale příchod doktora Arnauda mu vzal všecku chuť, aby radil a posloužil.

Doktor s břichem, zahaleným bílým pláštěm, a s ohnivými vlasy, učinil sotva tři kroky přes sál, když se archanděl, vznášející se ve výškách, snížil opět k poslání pokorného serafa, ruměného vírou a horlivostí… Tu se Zlatíčko obrátil k Filipescovi, jenž rozdával americké cigarety, pronesl pohrdavě: „Tak pojďte,“ a odváděl ho pryč, neopominuv pozdravit svou ženu, doktora Arnauda, ošetřovatele a ošetřovatelky s povýšenou přívětivostí oficiálního návštěvníka. Přešel štěrkovaný dvoreček, vstoupil do svého vozu a ulevil si sotva deseti slovy monologu: „To se mi podařilo. Pan přednosta špitálu to slíz!“ Nepřekročil už práh nemocnice od té chvíle, a Edma ho zvávala pak jen z obřadné zdvořilosti, asi tak, jako se u stolu nabízí sluka hostům-vegetariánům.

Přemýšlel nyní, jsa vydán lenosti, tak lehké před válkou, tak pestré, tak zvučící jako prázdná sklenice bez jediné pukliny. Za války také podlehl vojenskému pravidlu lenory, lenory, z níž vyrušovala jen zima, bláto, nebezpečí, trochu ostražitosti a náhodou i trochu bojování. Jsa stržen do nečinnosti svým životem rozkošnického mladíka, dočkal se beztrestně, jak kolem něho chřadli mlčením, samotou a nemohoucností svěží a slabošští druzi. Byl svědkem zpustošení, jaké zavinil u inteligentních bytostí nedostatek potištěného papíru, kterýžto nedostatek se podobal odříkání denní dávky navyklého jedu. Zatím co se spokojoval krátkým dopisem, pohlednicí nebo balíčkem, vhodně napěchovaným, a oddával se pak jako kočka za noci v zahradě mlčelivému rozjímání, ukazovali mu muži, o nichž se říká, že mají vyššího ducha, zhoubu duševního hladu. Tak se naučil posilovati pýchou svou trpělivost, jež se upínala na dvě tři myšlenky, na dvě tři houževnaté vzpomínky, udržující se v svěžích barvách jako vzpomínky dětí, a na neschopnost představit si svou vlastní smrt.

Za války stávalo se mu často a často, když se probudil z dlouhého, bezesného spánku nebo z klidu, každou minutou přerušovaného, že procital do skutečnosti mimo všecku přítomnost, zbaven nejbližší minulosti, vrácen dětství – vrácen Lee. Po ní se objevovala Edma, jasná, pevná, a vzkříšení a vzápětí následující pohasnutí jejího obrazu uvádělo Zlatíčka do dobré míry. „To sou celkem dvě,“ počítal prostě. Od Ley nedostával nic, nepsal jí. Dostával však dopisnice podepsané pochroumanou rukou mátuše Aldonzy, a doutníky, vybrané baronkou de la Berche. Sníval někdy na dlouhé, měkké vlněné pokrývce, protože byla modrá jako modré oči a voněla zvláštní vůní, jež z ní stoupala za horka a za klímání. Měl ji rád, mazlíval se s ní, a zapomněl na ni, když vyprchala její vůně a vybledla její modř.

O Leu se nestaral po čtyři roky. Stařešiny hlídačky by byly ostatně zaznamenaly a jemu donesly zprávy o zvláštních nějakých událostech, kdyby se bývaly staly; ale on si ani neuvědomoval, že by se mohlo něco dít. Což bylo něco společného mezi Leou a nemocí, mezi Leou a změnami?

Roku 1918 slova „Lein nový byt“, jež uklouzla baronce de la Berche, zčeřila jen jeho nedůvěřivost.

„Vona se přestěhovala?“

„Spad jsi z nebe?“ odvětila baronka. „To přece ví kdekdo. Provedla zatrachtěně krásný kousek, že prodala dům Američanům! Viděla jsem její nový byt. Je to maličké, ale útulné. Tam když si člověk sedne, nechce se mu ani vstávat.“

Zlatíčko se chytil jen dvou slov: „malé, ale útulné“. Nejsa vynalézavý, vymyslil si s námahou růžový kout, kam vrhl rozsáhlou, zlatou a ocelovou loď Leiny postele s nákladem krajek, a zavěsil na poletující obláček Chaplinův obrázek s perleťovým a růžovým poprsím.

Když hledal Desmond tichého společníka pro svůj dancing, probudil se v Zlatíčkovi na chvíli nepokoj a ostražitost: „Ten chlap jistě pumpne Leu a do něčeho ji zaplete… Musím jí zatelefonovat.“ Ale neučinil tak. Neboť je vždycky odvážnější telefonovati opuštěné milence než podati na ulici ruku zastrašenému nepříteli, který slídí po vašem pohledu.

Čekal dále, co bude po dni, kdy překvapil ženu před zrcadlem, po přečinu, jehož se dopustila svým vytržením, červenáním a zmatkem. Nechal čas ubíhat a nezhoršoval slovy, která by mluvila jasně, dosud jaksi cudnou spoluvinu své ženy s mužem, který zpíval „Ay, Mari…“ Neboť mu bylo lehčeji, zapomněl dokonce podívat se po několik dní na své náramkové hodinky, jako činíval bezděčně, když se zešeřívalo. Navykl si sedat na zahradě v slaměném křesle, a sedal tam, jako by byl na cestách a odpočíval v hotelové zahradě; díval se s údivem, jak nastávající noc pohlcuje modř omějů, nahrazujíc ji modří, v níž se obrysy květin ztrácely, zatím co se zeleň listoví uchovávala v zřetelných celcích. Růžový okraj z hvozdíků přecházel do fialové s odstínem tlení, pak náhle tmavěl, a žluté červencové hvězdy se rozžíhaly mezi větvemi chocholatých jasanů.

Okoušel doma pocit chodce, sedícího v městském parku, a ani nevěděl, jak dlouho tu odpočíval s hlavou zvrácenou nazad a s rukama svisle spuštěnýma k zemi. Občas se zamyslil nad tím, čemu říkal zrcadlový výstup, nad atmosférou modrého pokoje, tajemně porušenou chvatnou návštěvou, pohybem a útěkem cizího muže. Tu si šeptával s melodickou a mechanickou tupostí: „To je zjištěný fakt,“ vyslovuje zjištěný s „ý“ a nikoliv s „ej“, jak činil jindy.

Počátkem července zkoušel nový otevřený automobil, jemuž říkal „má lázeňská kára“. Vozíval Filipesca a Desmonda po cestách, které sucho vysušilo do běla, ale každého večera se vracel do Paříže, rozrážeje střídavě suchý a čerstvý vzduch, jehož vůně se ztrácela tím víc, čím více se blížil k městu.

Kteréhosi dne vzal s sebou na výlet baronku la Berche, partnerku mužného chování, neboť u potravní čáry se prostě dotkla prstem svého plstěného kloboučku, hluboko na čelo naraženého. Zlatíčko ji shledal pohodlnou, skoupou na slovo a pozornou na stinné hospůdky, obrostlé vistáriemi, na vesnické hostince, čpící sklepem a pískem, zvlhlým od vína. Nehybní a němí urazili nějakých tři sta kilometrů, aniž otevřeli úst, leda, aby si zakouřili nebo se napili. Druhého dne byl Zlatíčko rovněž stručný k paní baronce Kamile de la Berche, vyzvalť ji slovy: „Šupajdíme si to, paní baronko?“ A jeli dále.

Skvělý vůz se rozjel po zelených lánech venkova a vracel se večer do Paříže jako hračka, uvázaná na provázku, který ji táhne. Toho večera všímal si Zlatíčko – aniž spustil oči z cesty – poprvé profilu staré ženy, sedící po jeho pravici; byl to spíše profil muže, vznešený obličej kočího z dobrého panského domu. Podivoval se jí v úctě, protože byla prostá, a tušil neurčitě, jsa s ní poprvé mimo okruh města, že žena, nesoucí tíži nemravné pohlavnosti, snáší své břemeno nikoli bez jakési okázalé statečnosti a velikosti odsouzenkyně.

Od války přestala býti zlá. Nemocnice ji umístila na pravé místo, totiž mezi muže, mezi muže dosti ještě mladé a dosti zkrocené bolestí, aby žila mezi nimi čistě a zapomněla na své zhrzené ženství.

Zlatíčko pozoroval po očku veliký nos své průvodkyně, zšedlý a chmýřím porostlý ret, její malé oči venkovanky, bloudící lhostejně po lánech zralého obilí a po posečených lukách.

Pocítil poprvé k staré Kamile náklonnost, která se podobala přátelství, když se s ní dojatě srovnával: „Je sama… Když není u svých vojáků nebo u mé matky, je sama… Vona taky je sama… Má svou fajfku a svou skleničku, ale je sama.“

Na zpáteční cestě do Paříže se zastavili v kterémsi „zájezdním hostinci“, v němž nebylo zrcadel, kde usušené růžové keře hynuly kolem dříků sloupoví a starých křtitelnic, pohozených na trávníku. Blízký lesík chránil toto zaprášené místo před větrem, a obláček, zahřátý do třešňové barvy, trčel nehybně na vysokém nebi.

Baronka oklepala o ucho mramorového kozonoha svou vřesovou lulku:

„Dneska v noci bude v Paříži vedro.“

Zlatíčko přisvědčil posunkem a zdvihl hlavu k třešňovému obláčku. Na jeho bílé tváře, do důlku na bradě, ulpěl růžový odraz jako sametové skvrny od doteku pudrovadla na hereckém obličeji.

„To bude!“ řekl.

„Heleť, když chceš, vrátíme se až zejtra ráno. Já si jenom zatím koupím kousek mejdla a kartáček na zuby. Tvý ženě se zatelefonuje. Zejtra ráno vymázneme ve čtyři hodiny, za chládku.“

Zlatíčko vyskočil s nerozmyšlenou prudkostí:

„Ne. Ne. Já nemůžu.“

„Ty že nemůžeš? Di pryč…“

Spatřil, jak se mu u nohou otřásají smíchem mužská očka a ramena.

„To já jsem nevěděla, že pořád ještě tokáš,“ odvětila de la Berche, „ale dyž je to holt tak…“

„Cože?“

Povstala v celé své robustnosti a tíži a poplácala ho mohutnou rukou po rameni.

„Už jo. Ty holt se přes den proháníš s károu, ale večer musíš narukovat domů. Jsi holt dobře drženej.“

Podíval se na ni chladně. Už mu nebyla tak milá.

„Před váma se nedá nic utajit, paní baronko. Předjedu s vozem a ani ne za dvě hodiny jste doma.“

Zlatíčko nikdy nezapomněl na jejich noční návrat, na smutnou červeň, která se dlouho zdržovala na východní straně, na vůni travin a na sametové motýly, které věznily paprsky automobilových svítilen. Baronka bděla vedle něho jako černá hrouda, zvětšená nocí. Jel opatrně; čerstvý vanoucí vzduch se měnil v zatáčkách v horký příval. Zlatíčko se spoléhal na svůj pronikavý zrak a na své pozorné ruce, ale proti své vůli myslil na masivní, cizí dámu, sedící mu bez hnutí po boku, až se mu stalo, že se pro jakousi hrůzu, jakési nervové podráždění ocitl na dva prsty před vozíkem bez světel. Tu chvíli položila se mu těžká ruka zlehýnka na předloktí.

„Dej pozor, chlapče!“

Nečekal arciť ani pohyb, ani laskavý přízvuk slov. Ale nic neomlouvalo dojetí, které se ho vzápětí zmocnilo, ani zadrhnutí hrdla, jako by mu v něm uvízl kousek tvrdého ovoce. „Jsem blbec, jsem blbec!“ opakoval si několikrát. Předjel poněkud pomaleji a bavil se lomenými paprsky, klikatými čarami, hrajícími zlatem a pávími oky, jak se na chvíli zakmitaly kolem svítilny a procházely slzami, jež mu zalily oči.

„Řekla mi, že tokám a že jsem dobře drženej. Kdyby nás tak viděla, Edmu a mě…! Jak už je to dlouho, co spíme spolu jako bratři?“ Zkoušel počítat, tři týdny, nebo snad ještě víc…? „Nejlegračnější je, že se Edma po ničem neshání a ráno vstává usměvavá.“ Užíval vždy slova „legrační“ tam, kde se vyhýbal slovu „smutný“. „Jsme holt starý manželé, starý manželé… Milostivá paní má svého přednostu nemocnice, a milostpán svý… auto. Ta stará Kamila mi nejde z hlavy, prej jsem drženej. Drženej. Drženej. Tu zas někam svezu!“

Ale svezl, neboť červenec spaloval Paříž. Ani Edma, ani Zlatíčko však na parna nenaříkali. Zlatíčko se vracíval večer, zdvořilý, roztržitý, maje ruce a obličej opálený do ořechova. Procházíval se nahý z koupelny do Edmina budoáru.

„Dneska jste se, chudáci, v tom vašem Parízu ale sakryš pekli!“ smával se.

„Ani bych neřekla. Naopak, vzduch byl dnes svěžejší než včera. A kancelář mám také vzdušnou. Není ostatně kdy, aby člověk o takových věcech přemýšlel. Pomysli si, že s tím chudinkou z dvaadvacítky, co se tak hezky uzdravoval, se to…“

„Zhoršilo?“

„Ano. Doktor Arnaud nemá o něm valné mínění.“

Neopominula nikdy ohnat se lékařovým jménem, užívajíc ho jako rozhodující figurky na šachovnici. Ale Zlatíčko nehnul ani brvou. Edma sledovala očima jeho nahé tělo, nahotu, zbarvenou jemňounce do zelena odrazem modrých záclon. Přecházel sem tam kolem ní, vydávaje se cele jejím zrakům, bílý, vlekoucí za sebou pás své vůně a chvílemi zase unikající. Sebedůvěra tohoto nahého těla, nepřirovnatelného a pyšného, zatlačovala Edmu do nehybnosti jen málo mstivé. Byla by nyní požadovala toto nahé tělo jen hlasem, jemuž chybí přízvuk, výkřik žádoucnosti, lidským hlasem mírné družky. Zdržovalo ji nyní zlatisté rámě a žhavé rty pod zlatým chmýřím, a dívala se na Zlatíčka žárlivě, moudře, jista jen jistotou milence, který touží po nedosažitelné panně.

Mluvili ještě o různých letovištích a o cestování, tónem lehkého, společenského hovoru.

„Deauville se válkou moc nezměnil, a ten brajgl tam,“ povzdychl si Zlatíčko.

„Teď se nelze nikde pěkně najíst, a reorganizace hostinské živnosti náleží k nejobtížnějším úkolům po válce,“ prohodila Edma.

Někdy k čtrnáctému červenci oznámila Karolina Pelouxová u oběda, že se jí zdařila výhodná spekulace, a naříkala, že Lea shrábla polovic výtěžku. Zlatíčko byl překvapen a natáhl hlavu:

„Copak ty se s ní ještě stýkáš?“

Karolina Pelouxová obestřela syna zamilovaným pohledem, nasládlým jako staré portské víno, a dovolávala se svědectví snachy:

„Jak ten dovede říc věci zabaleně, v rukavičkách! Viďte? V rukavičkách, ano. Až z něj jde někdy strach, jak to umí! Nikdy jsem se nepřestala s Leou stýkat, milánku. A proč bych taky?“

„Ano, proč?“ opakovala Edma.

Zadíval se na obě ženy a shledával v jejich obapolné laskavosti podivnou příchuť.

„Dyť jsi mi ale o ní nikdy ani nehlesla,“ hovořil dále prostomyslně.

„Jakpak bych já…!“ zavyla Karolina. „Poslyš, poslyš… Edmo, slyšela jste to? Jak vyjevil cit, který k vám chová? Zapomněl na všecko, co se netýká vás!“

Edma se mlčky usmála, sklonila hlavu a rovnala si mezi dvěma prsty krajku dekoltáže. Pohyb jejích prstů svedl Zlatíčkův pohled na její poprsí; pozoroval pod žlutou gázovou látkou dvě souměrné ranky prsních hrotů a jejich slézová kola. Zachvěl se a pochopil, že toto líbezné tělo se svými nejnecudnějšími podrobnostmi a korektní půvabností, že tato mladá žena, blízká, ale neupřímná a připravená pro kohokoliv, nebudila v něm už leč skutečný odpor: „Mám se zbláznit?“ Ale bylo to s ním, jako by popoháněl nějaké tupé zvíře. A poslouchal Karolinu, z níž tryskaly hroudy nosovek:

„… ještě předvčírem jsem říkala před tebou, že když vůz, tak je mi milejší taxík, slyšíš, taxík než Leina stará renaultka, a včera zase jsi moh slyšet, jak jsem povídala, když jsem mluvila o Lee, že když už má samotná ženská mít sluhu, tak ať si vezme alespoň hezkýho chlapce… A co tuhle Kamila, nelitovala před tebou, že poslala Lee druhý sud Quart-de-Chaume, místo aby si to víno nechala pro sebe…? Já ti tady gratuluju k tvý věrnosti a vlastně bych ti měla vyčítat tvůj nevděk. Lea si zasluhovala od tebe něco lepšího. Edma je první, která to uznává!“

„Druhá,“ opravila ji Edma.

„Já vás neposlouchám,“ řekl Zlatíčko.

Cpal se červencovými chrupavkami a peckami střílel skrze štěrbinu v stažené stóře po vrabcích na zahradě, jež byla hojně zalita a z níž se kouřilo jako z horkého zřídla. Edma stála bez pohnutí a prodlužovala v sobě ozvěnu posledních slov Zlatíčkových: „Já vás neposlouchám.“ Jistě nelhal, a přec jeho nevázanost, jeho falešné uličnictví, jak střílel třešňovými peckami a přimhuřoval levé oko, aby zamířil na vrabce, to vše mluvilo k Edmě jasnou řečí. „Nač jen to tedy myslil, když neposlouchal?“

Před válkou by si byl našel nějakou ženu. Před měsícem, po „zrcadlovém výstupu“, byla by se obávala odvety, nějaké krutosti po způsobu rudokožců, zakousnutí do nosu. Ne, nic takového se nestalo – žil si v naprosté nevinnosti, brzy tu, brzy onde, klidný svou svobodou jako vězeň v kobce a cudný jako zvíře, které bylo dovezeno ze země protinožců a které si ani nehledá na naší polokouli samičku.

„Nemocen…?“ Spal do sytosti, jedl podle chuti vybraně, zkoumaje každé maso čichem a pojídaje s oblibou ovoce a čerstvá vejce. Nejmenší nervový záchvěv neporušoval soulad rysů, a pil více vody než šampaňského. „Ne, nemocen není. A přece mu něco chybí. Něco… Něco, co bych uhodla zcela jistě, kdybych byla ještě do něho zamilovaná. Ale…“ Urovnala si opět krajku na své dekoltáži, vdechla žár a vůni, která stoupala z jejího poprsí, a sklonivši hlavu, zadívala se na dvojčátka hrotů svých prsů, rozložených jako růžové a hnědé mince a prodírajících se látkou šatů. Edmu polil ruměnec smyslnosti a v duchu zaslibovala tuto vůni a stíny slézového zabarvení muži s ohnivými vlasy, obratnému a ochotnému, s nímž se za hodinu sejde.

„Mluvily o Lee přede mnou každý den a já jsem nic neslyšel. Zapomněl jsem snad na ni? Zapomněl. Ale co je to, zapomenout? Když myslím na Leu, vidím ji živě před sebou, vzpomínám si na zvuk jejího hlasu a na voňavku, kterou se napouštěla anebo roztírala svýma velkýma rukama…“ Stáhl chřípí a našpulil labužnicky rty.

„Frede, ty jsi zas udělal hroznou grimasu, podobal ses na chlup té lišce, co si Angot přinesl ze zákopů…“

Trávili právě chvíli, která byla nejméně obtížná z celého dne, chvíli, kdy vstali z lože a snídali. Občerstvivše se sprchou, poslouchali vděčně, jak padá dravý déšť, který předešel o tři měsíce nastalé roční období, srážel listí nepravého podzimu a nakláněl lilky k zemi. Dnešního rána se nenamáhali, aby si nějak vymlouvali umíněnost, s jakou zůstávali o prázdninách v městě. Karolina Pelouxová jim už včera pomohla z rozpaků, když prohlásila: „My jsme čistokrevní Pařížani, ne jenom tak! My a domovníci můžeme říc, že jsme užili prvního pařížského léta po válce!“

„Poslouchej, Frede, to ses tak zamiloval do tohohle obleku? Chodíš v něm v jednom kuse. Víš, že je celý pomačkaný?“

Zlatíčko učinil rukou pohyb směrem, odkud se nesl Edmin hlas, pohyb, který si žádal ticho a prosil, aby ten, který jej udělal, nebyl vytrhován z pozornosti, věnované té chvíle neobyčejné duševní námaze.

„Rád bych věděl, zdali jsem na ni zapomněl. Ale co je to, zapomenout? Za ten rok, co jsem ji neviděl…“ Pocítil cosi jako náhlé probuzení ze spánku a zpozoroval, že jeho paměť vynechává válku. Pak počítal roky, a na chvíli všecko v něm ustrnulo zděšením.

„Frede, cožpak nikdy nedokážeš, abys nechal břitvu v koupelně a neodnášel si ji sem?“

Obrátil se netečně. Jsa skoro ještě nahý a vlhký, pyšnil se svým trupem, postříbřeným sem a tam skvrnami mastkového prášku.

„Cože?“

Hlas, který se zdál zaznívat z dálky, se rozesmál.

„Ty vypadáš, Frede, jako špatně pocukrovaný koláč! A ke všemu jako pomuchlaný koláč… Příští rok už nebudeme tak hloupí jako letos. Najdeme si nějaký statek na venkově…“

„Ty bys chtěla jít na statek?“

„Ano. Dneska ráno ne, to se rozumí…“

Upevňovala si vlasy a ukázala bradou na déšť, který se lil bez větru a blesku z šedých mračen.

„Ale napřesrok třebas, viď?“

„To je dobrej nápad. Dobrej nápad.“

Těmi slovy se jí zdvořile zbavil, aby se mohl probírat ve svém úžasu. „Myslel jsem si, že jsem ji neviděl jenom rok. A na válku jsem ani nevzdech. Budou to už jeden, dva, tři, čtyři, pět let, co jsem ji neviděl. Jeden, dva, tři, čtyři… Tak jsem tedy ale na ni zapomněl. No jo, dyť ty ženský vo ní přede mnou mluvily, a já jsem nevyskočil a neřek: ‚Na mou duši, to je pravda, a co vona Lea dělá?‘ Pět let, kolik jí to bylo 1914?“

Počítal ještě jednou a narazil na nepravděpodobný součet. „To by jí dnes bylo asi šedesát let…? To je báchora…“

„Musíme si to ovšem dobře rozmyslit,“ hovořila dále Edma, „abychom nepřebrali, až budeme vybírat. Hezká krajina je na příklad…“

„Normandie,“ domluvil Zlatíčko roztržitě.

„Ano. Normandie… Ty znáš Normandii?“

„Ne… Tak dobře ne… Je tam hodně zelenýho. Jsou tam lípy… rybníky…“

Zavřel oči jako omámený.

„Kde to? V které části Normandie?“

„Rybníky, smetana, jahody a pávi…“

„To toho víš hodně o Normandii! To bude něco! Tak to tam všecko je? A co ještě?“

Vypadal, jako by to, co povídal, četl, jsa skloněn nad kulatým zrcadlem, do něhož vždycky po toaletě nahlížel, aby přezkoumal, má-li dobře vyholené tváře a bradu. Pokračoval trpně a váhavě:

„Pávi… Měsíc tam svítí na parkety a v jedný aleji je rozprostřenej velikánskej červenej koberec…“

Nedomluvil, zachvěl se lehce a svezl se na podlahu. Pelesť postele zmírnila poněkud jeho pád. Zabořil do prostěradla zemdlenou hlavu, již opálená pokožka, zakrývající pobledlost, barvila zelenavým odstínem slonoviny.

Skoro stejně rychle jako on vrhla se na zem i Edma, podepřela mu malátnou hlavu a přidržela mu u nosu, z něhož vytékala krev, hrdlo lahvičky, aby se čicháním vzpružil. Dvě zesláblé paže ji odstrkovaly.

„Nech mne… Vidíš, že umírám!“

Neumíral arciť a podržel svou vlažnou ruku v Edminých prstech. Mluvil, jako když pobroukává, s nadsázkou a zalíbením, v němž si hoví mladiství sebevrazi, kteří si žádají smrti a v téže chvíli jsou od ní odvraceni.

Pootvíral rty nad svými skvoucími zuby a nepravidelně oddechoval. Ale nepospíchal, aby se vzpamatoval zúplna. Utíkal se za přivřenými víčky a řasami do zeleného zákoutí, o němž mluvil prve, když byl v mdlobách, do zákoutí rovinatého, oplývajícího jahodami, včelami a lekníny v nádržích, vroubených vyhřátými kameny. Když se mu vrátily síly, nechal oči přivřené a myslil si: „Jestliže otevřu oči, uvidí v nich Edma všecko, nač se dívám…“

Zůstala nad ním skloněna, pokleknuvši na jedno koleno. Projevovala mu účinnou, jaksi odbornou pozornost. Volnou rukou si podala noviny a ovívala mu jimi nazad zvrácené čelo. Konejšila ho bezvýznamnými, případnými slovy:

„To máš z té bouřky… Udělej si pohodlí… Ne, nevstávej. Počkej, podstrčím ti pod hlavu polštář…“

Vzpřímil se, usmál se a poděkoval jí stisknutím ruky. Ústa mu vysychala žízní po citronech a octu. Edmu odtrhl od něho zvonek telefonu.

„Ano… Ano… Prosím? Já vím, že je deset hodin. Ano. Prosím?“

Podle úsečných, velitelských odpovědí poznal Zlatíčko, že volají z nemocnice.

„Ano, to se rozumí, že přijdu. Prosím… Za…“

Odhadla letmým pohledem Zlatíčkův stav.

„Za dvacet pět minut. Děkuji. Na shledanou!“

Otevřela dokořán skleněné dveře, a do pokoje vniklo několik krůpějí mírného deště a mdlá vůně říční vody.

„Už je ti lépe, Frede? Jakou bolest jsi cítil? Na srdci nic, viď? Ztrácíš asi vápno. To je účinek našeho směšného léta. Ale co naplat…“

Zavadila kradmým pohledem o telefon, jako by se dovolávala svědka.

Zlatíčko povstal bez jakékoliv zřejmé námahy.

„Syp, kloučku. Přijdeš do boudy pozdě. Mně už je docela dobře.“

„Nechtěl bys slabounký grog? Nebo kapku horkého čaje?“

„Nestarej se už o mě… Byla jsi moc hodná. Ano, až půjdeš, řekni, ať mi dají trochu čaje.“

Za pět minut potom odcházela, zadívavši se naposled pohledem, o němž se domnívala, že se v něm zračí starostlivost, kterým však marně pátrala po pravdě, po vysvětlení nevysvětlitelné příhody. Zlatíčko, jako by náraz zavírajících se dveří přetrhal jeho pouta, se protáhl, pocítil lehkost, chlad a prázdnotu. Přiskočil k oknu a viděl svou ženu, jak přechází zahrádkou se sklopenou hlavou, pod deštníkem.

„Má provinilecká záda,“ usoudil, „a měla je vždycky. Zpředu dělá dojem slušné dámy. Ale její záda povídají něco jinýho. Moje omdlení ji připravilo o dobrou půlhodinu. Ale nezapomeňme na svou řeč, jak říká mátuše. Když jsem se ženil, bylo Lee jednapadesát – při nejmenším, jak se vyjádřila zase mátuše. Dnes jí tedy bude osmapadesát, ne-li šedesát… Stáří generála Courbata? No, sbohem! To je pěkná legrace.“

Snažil se přizpůsobit k obrazu šedesátileté Ley generála Courbata s šedým, žíňovým knírem, vrásčitými tvářemi a nohama starobylé drožkářské kobyly.

„Větší legrace to už nemůže bejt…“

Při tomto rozjímání zastihla jej paní Pelouxová. Viděla, jak stojí bledý a nehybný nad zahradou, tonoucí v dešti, a žmoulá vyhaslou cigaretu.

„To jste si, má dobrá mátuše, ale přivstala,“ řekl Zlatíčko.

„A ty jsi zas asi vylez z postele levou nohou napřed,“ odpověděla Karolina Pelouxová.

„Pouhá iluze! Jsou alespoň nějaký polehčující okolnosti pro vaši čilost?“

Pozdvihla hlavu a ramena ke stropu. Kožený klobouček, sportovní a uličnický zároveň, svezl se jí na oči jako hledí.

„Ty můj chudinko, kdybys věděl, co já teď zrovna podnikám… Kdybys znal mý velkolepý dílo…“

Slídivým pohledem pozoroval matčin obličej, ty hluboké vrásky, tvořící se jako závorky kolem úst, krátkou, měkkou vlnu dvojité brady, jejíž příliv a odliv střídavě zakrýval a odkrýval límec nepromokavého pláště. Potěžkával v duchu kapsičky pod očima a opakoval si pro sebe: „Padesát osm… Šedesát…“

„Víš ty, čemu jsem věnovala teď všecky své síly? Nevíš, viď?“

Vyčkala a pak vypoulila své veliké oči, podmalované černou hrudkou:

„Křísím z mrtvých léčebný pramen v Passy. Passkou vodoléčbu. To se rozumí, že tobě je to všecko lhostejné a cizí. Pramen je pod ulicí Raynouard, na dva kroky od nás. Spí pod zemí, jen ho probudit. Voda je to neobyčejně účinná. Vezmeme-li to za pravý konec, zruinujeme třebas lázně v Saint-Martin d’Uriage a Mont-Doré se zhroutí úplně – ale to je až moc krásný sen! Pojistila jsem si už spolupráci sedmadvaceti švýcarských lékařů. Městskou radu pařížskou zpracuje Edma a já… Ostatně jsem právě proto přišla a propásla jsem tvou ženu o pět minut… Co ti je? Ty mě neposloucháš?“

Zapaloval paličatě zvlhlou cigaretu. Konečně toho zanechal, odhodil ji na balkon, na němž poskakovaly odrážející se dešťové kapky, a změřil si matku vážně.

„Poslouchám vás,“ pravil. „A taky vím napřed, co mi chcete povídat! Já znám ty vaše vobchody, to vaše dílo! Říká se tomu špekulace, trik, hrabání, podíl zakládajícího člena, americké pokrývky, sušené fazole a tak dál… Snad si nemyslíte, že jsem za ten rok vohluch a voslep? Jste zlý a vohavný ženský, to je to celý. Ale já vám to nemám za zlý.“

Odmlčel se, usedl a škrabal si, jak míval ve zvyku, dvě sesterské jizvičky nad pravým prsem. Díval se na zahradu, šlehanou deštěm, a na jeho uklidněném obličeji zápasily zřejmě únava a mládí; únava mu prohlubovala tváře, kreslila kruhy pod očima, mládí zase udržovalo neporušený rozkošný oblouk a pružnou masitost rtů pod jemným chřípím, a husté, černé vlasy.

„Slyším pěkný věci!“ promluvila konečně Karolina Pelouxová. „Morálka si holt nevybírá. Jak vidím, přivedla jsem na svět cenzora.“

Nedal se nikterak zviklat v mlčení, které si uložil, ani v svém klidu.

„A ty soudíš tenhle bídnej, prohnilej svět z kterépak výše? Z výše svý počestnosti, ne?“

Karolina, opásaná řemením jako starý rejtar, ukázala se hodnou sebe sama a projevila ochotu bojovat. Ale Zlatíčko se k tomu neměl.

„Snad z výše mý počestnosti… Možná. Kdybych já byl hledal pravý slovo, na počestnost bych nepřipad. Tu jste sem zatáhla vy. Tak se jí držme.“

Neodpověděla, odloživši útok na pozdější dobu. Odmlčela se, aby upoutala veškerou svou pozornost na podivné synovo vzezření. Seděl s roztaženými koleny, o něž si opřel lokty, vklíniv prsty hluboce do sebe. Díval se stále na zahradu, slehlou pod bičem deště, a po chvíli vzdychl, neotočiv hlavy:

„Vy si myslíte, že tohle je život?“

Hned vyjela s otázkou:

„Kerej život?“

Pozdvihl ruku, nechav ji vzápětí zase sklesnout.

„Můj život. Váš. A vůbec všecko. Všecko, co člověk kolem sebe vidí.“

Paní Pelouxová na chvíli zaváhala, pak odložila svůj kožený kabát, zapálila si cigaretu a přisedla.

„Ty se nudíš?“

Svedla jej neobvyklá něha hlasu, který jako by se stal vzdušným a jemně obezřelým; zachoval se tedy bezelstně a skoro se svěřoval.

„Já a nudit se? Ne, nenudím se. Proč si myslíte, že se nudím? Dělám si jen tak trochu… starost. Víc nic.“

„Starost o co?“

„O všecko. O sebe a taky o vás.“

„To se divím.“

„Já taky. Ty všecky lidi… ten letošní rok… ten mír…“

Roztáhl prsty, jako by se mu na ně něco lepilo nebo je omotaly dlouhé vlasy.

„Ty to tak říkáš, jako se říkalo: ‚… ta válka‘…“

Položila mu ruku na rameno a ztišila chytře hlas:

„Co je ti?“

Nesnesl slídičské tíhy její ruky, vstal a rozhorlil se z nepochopitelné příčiny…

„Co mi je? To, že svět je samej dobytek! Ne,“ poprosil matku, vida, že bere na sebe tvářnost strojené povýšenosti, „ne, nezačínejte znova… Ne, přítomné osoby nevyjímám. Ne, já neuznávám, že prožíváme velkolepou dobu, svítání nebo zmrtvýchvstání, jak se tomu říká. Ne, nemám žádnou zvláštní zlost, nemám vás míň rád, ani nemám jaterní nemoc. Ale myslím si, že jsem se vším u konce.“

Přecházel sem a tam, lupaje prsty a lokaje nasládlé mžení, které vznikalo nárazy těžkých dešťových krůpějí o balkon. Karolina Pelouxová odhodila klobouk a červené rukavice, učinivši tak pohybem, jemuž se snažila dáti nátěr mírumilovnosti.

„Vylož mi to trochu, chlapče. Jsme tu sami.“

Uhlazovala si nazad své přizrzlé, chlapecky zastřižené vlasy staré dámy, a její šaty z poddajné látky otiskovaly její obrysy jako vozová plachta bečku. „Ženská k světu… Byla alespoň… padesát osm… šedesát,“ přemítal Zlatíčko. Karolina upřela na něho své krásné sametové oči, plné mateřské koketnosti, na jejichž ženskou moc už dávno zapomněl. Z náhlého účinku matčina pohledu vytušil nebezpečí a potíže zpovědi, k níž byl takto nucen. Ale byl ochablý a vyprahlý a lákalo ho, aby se vymluvil z toho, po čem toužil. Ponoukala ho naděje, že bude moci urážet.

„Jo,“ mluvil jakoby sám k sobě. „Vy máte americké přikrývky, potraviny, konzervy a Kříže čestný legie. Zasedání sněmovny a neštěstí mladého Lenoira je vám jen pro legraci. Jste ve vytržení nad paní Caillauxovou a nad léčivou vodou v Passy. Edma zas má bazár s raněnejma a svýho zamilovanýho přednostu špitálu. Desmond honí dancingy, kšeftaří s vínem a holkama, Filipesco mámí na Amerikánech a po špitálech cigára a prodává si je do nočních putyk, Jean de Ponzac, ten je v zásobárnách… Zkrátka, kam se člověk koukne, všude pěkná sebranka pohromadě…!“

„Zapomněl jsi na Landruho,“ přidala Karolina.

Mrkl po ní rozveselenýma očima, jako by jí dělal poklonu za uštěpačný humor, jímž se obstarožná šampionka omlazovala.

„Landruho do toho nepleťte, to je předválečnej případ… Landru je docela normální případ. Ale to vostatní… To všecko je… zkrátka lumpárna, a mně se to nelíbí, takoví dobytkové…“

„To jsi řek zkrátka, to je pravda, ale neřeks to jasně,“ odvětila Karolina. „To nás voblíkáš do pěknýho kvádra. Vidíš, že neříkám, že se mejlíš. Moje chyby jsou právě moje dobrý vlastnosti. Ale já nevím, kam s tím se vším míříš, to bych ráda věděla.“

Zlatíčko se zakolébal nemotorně v křesle. Stahoval obočí a napínal kůži na čele, jako by si přidržoval klobouk, který vítr jižjiž odnáší.

„Kam s tím mířím? To já sám nevím. Já bych jen chtěl, aby lidi nebyli dobytek, totiž jen a jen dobytek… Anebo aby to bylo tak, abych si toho nemusel všímat.“

Jevil jakousi plachost, potřebu, aby tu svou nevoli nějak opodstatnil, takže se Karolina rozveselila:

„Proč si toho tedy všímáš?“

„To je to, právě…“

Usmál se jakýmsi odzbrojeným smíchem, a Karolina zpozorovala, že synův obličej za smíchu se nezdá už tak mladým. „Člověk by mu měl pořád přinášet samý smutný zprávy a neštěstí,“ říkala si v duchu, „nebo ho dostat vždycky z tý jeho kůže ňákým rozčilením. Veselost mu krásy nepřidává.“ Vypustila obláček kouře a bezděčně oplatila Zlatíčkovi rovněž dvojsmyslnou prostomyslností:

„Předtím sis ničeho takového ani nevšíml.“

Zdvihl živě hlavu:

„Před tím? Před čím to?“

„Před válkou, přeci!“

„Před válkou…,“ zamručel zklamaně. „No jo, před válkou, to se rozumí… Ale před válkou jsem to všecko neviděl stejnýma očima.“

„Proč?“

Na toto prosté slůvko neměl odpovědi.

„Když ti povídám,“ zasmála se Karolina, „že ses stal počestným člověkem!“

„Nechtěla byste náhodou připustit, že jsem jím jednoduše zůstal?“

„Ne. Ne. To se nesmí takhle plést!“

Tváře jí zčervenaly. Dala se do pře s opravdovou vášní hadačky.

„Tvůj způsob života před válkou – to je mínění lidí, kteří mají úzkoprsé názory a vidí věci jen napovrch, rozuměj mi – tedy taková existence má svý jistý jméno!“

„Jak myslíte,“ přisvědčil Zlatíčko. „A co dál?“

„No, a člověk, který tak žije, má přeci svůj způsob, jak se dívá na věci. Ty ses díval na život tak, jako se na něj dívají gigolové.“

„To je docela možný,“ odvětil Zlatíčko netečně. „A dál? Vidíte v tom snad něco zlýho?“

„Jistě ne,“ bránila se Karolina s dětinnou prostotou. „Ale všecko má svůj čas.“

„Jo…“

Vzdychl hluboce a upřel pohled na oblohu, zataženou mraky a deštěm:

„Je čas, kdy je člověk mladej, a čas, kdy už je o něco míň mladej. Taky je čas, kdy je člověk šťastnej… Myslíte, že jsem vás potřeboval, abych tohle všecko pochopil?“

Projevila náhlé znepokojení. Přecházela sem tam po pokoji se svým oblým, staženým zadkem v sukni, jako vypasený psík, a konečně zaujala bojovné postavení přímo před synem.

„Tak se bojím, milouši, že jsi na nejlepší cestě udělat nějakou hloupost.“

„Jakou?“

„Není jich tak moc. Máš klášter. Nebo pustý ostrov. Nebo lásku.“

Zlatíčko se usmál z překvapení.

„Lásku? Vy byste chtěla, abych… Lásku s…“

Ukázal bradou na Edmin budoár. Karolinin obličej zazářil.

„Kdo ti povídá o ní?“

Zasmál se a upadl opět do své hrubosti z pudu sebezáchovy.

„Vy mi eště za chvilku nabídnete ňákou Američanku!“

Vypnula se divadelně a bránila se:

„Američanku? Myslíš to opravdu? Pročpak ne raději kaučukovou pannu, co mívají námořníci?“

Schvaloval šovinistické pohrdání odbornice. Od dětství věděl, že Francouzka nikdy neklesne tak hluboko, aby sdílela domácnost s cizincem, ledaže ho využitkovává, nebo že on ruinuje ji. Znal zpaměti seznam nadávek, jimiž starousedlická kurtizána dovede vyčastovat v Paříži prostopášnou cizinku. Odmítl však nabídku bez ironie, a Karolina spustila své krátké ruce a ohrnula spodní ret, jako činí lékař, když je bezmocný.

„Nevybízím tě, abys pracoval…,“ odvážila se říci stydlavě.

Zlatíčko zaplašil nemístný návrh pokrčením ramen.

„Pracovat…,“ opakoval. „Pracovat znamená stýkat se s chlapama… sám člověk pracovat nemůže, ledaže by maloval pohlednice anebo šil doma na stroji… Chudinko, vy nevíte asi, že chlapi se mi hnusejí a s ženskejma je to eště horší. Povídám vám čistou pravdu, že se na ženský už nemůžu ani podívat,“ doložil s odvahou.

„Můj ty božínku!“ zakvičela Karolina.

Sepjala ruce jako nad padlým koněm, ale syn ji přiměl tvrdě k mlčení úsečným pohybem; podivovala se mužné autoritě tohoto krásného mladíka, který se přiznal k své zvláštní nemohoucnosti.

„Milouši…! Můj hošku malá…!“

Upřel na ni měkký, prázdný pohled, jenž jako by o cosi žebral.

Zahleděla se hluboko do jeho širokých zřítelnic, jimž jejich čisté bělmo, dlouhé řasy a tajné pohnutí snad zvyšovalo lesk. Byla by ráda pronikla těmito nádhernými průlomy až do temného srdce, které se kdysi rozbušilo tak blízko jejího vlastního srdce. Zdálo se, že Zlatíčko se neubrání a že se kochá v tom, jak podlehl hypnotické síle. Karolina viděla už svého syna, když byl nemocen, podrážděn, nebo potměšilý. Ale nikdy ho ještě neviděla nešťastným. Okoušela zvláštní vzrušení, opojení, které vrhá ženu k nohám muže ve chvíli, kdy sní o tom, aby proměnila zoufalé neznámo v neznámo nižšího řádu, když totiž si umíní, že zbaví muže jeho zoufalství.

„Poslyš, Zlatíčko…,“ zašeptala velmi tiše. „Poslyš… Ty bys měl… Počkej, nech mě alespoň mluvit…“

Přerušil ji zuřivým posunem hlavy, a Karolina už nenaléhala. Přetrhla vzájemné pohledy do duší, sebrala si plášť, nasadila si kožený klobouček a odcházela ke dveřím. Ale u stolu se zastavila a vzala nedbale do rukou telefon.

„Dovolíš, Zlatíčko?“

Svolil pokynem, a Karolina spustila jako klarinet:

„Haló… haló… haló… Passy, dvakrát dvacet devět. Dvakrát, slečno. Haló, to jsi ty, Leo? To víš, že já. To je počasí, co? O tom mi ani nemluv! Ano, znamenitě. Všem se daří znamenitě. Co děláš dneska? Ani se nehneš? V tom sobě ani nepatřím! Ale kdež, o to nejde, jde o něco zcela jinýho! Báječnej podnik… Ne, telefonem ne…! Ty býváš doma pořád, kdykoliv? Dobrá. Je to pohodlný. Děkuji. Na shledanou, Leičko!“

Položila sluchátko, a z její postavy se už neukázala než její vypouklá záda. Vzdalujíc se, vdechovala a vypouštěla obláčky modrého dýmu a zmizela zároveň se svým obláčkem jako kouzelník, který vykonal své poslání.

II

Došoural se do jediného poschodí, jež vedlo do Leina bytu. O šesté hodině po dešti zněla ulice Raynouard křikem ptactva a povykováním dětí jako zahrada nějakého penzionátu. Chladným zrakem, pro nějž nebylo překvapení, díval se po vestibulu s tlustými zrcadly, po leštěném schodišti, modrém koberci, po zdvižové kleci, blyštící se zlatem jako starodávná panská nosítka. Na chodbě prožil chvíli, kdy všecka bolest rázem přestane, kdy jsme všemu vzdáleni, asi jako se nám stává před dveřmi do čekárny zubního lékaře. Málem by se byl vrátil, ale pomyšlení, že by musil vážit cestu podruhé, mu bylo tak nemilé, že se přemohl a stiskl pevně zvonkový knoflík. Otevřela mu pomalu služebná, brunetka, s motýlkem z jemné látky na přistřižených vlasech, a Zlatíčko, spatřiv cizí tvář, ztratil poslední čáku na jakékoliv vzrušení.

„Milostivá paní je doma?“

Mladá služebná dívala se naň s podivem a odvětila vyhýbavě:

„Já nevím… Milostpán je očekáván?“

„To bych řek!“ odsekl Zlatíčko tvrdě, jako činíval dříve.

Nechala ho stát a odběhla. Osaměv v šeru, namáhal oči, oslepené tmou, a zbystřil podrážděný čich. Nevoněl tu žádný plavý parfém, jen jakési koření se pálilo v elektrické nádobce na spalování vonných látek. Zlatíčko se stal mrzutým, jako by se byl zmýlil v poschodí. Leč pojednou ozval se přidušený, bezstarostný altový smích a vrhl vetřelce do víru vzpomínek…

„Je-li pánovi libo vstoupit do salonu…“

Šel za bílým motýlkem, opakuje si v duchu: „Lea není sama… Směje se… Není sama… Jen aby u ní nebyla moje mátuše…“ Za dveřmi uvítalo jej denní světlo, zbarvené do růžova. Čekal stoje, až se konečně projeví vesmír, předpověděný těmito červánky.

Psala tam žena, obrácená k Zlatíčkovi zády, sedíc před skřínkou na dopisy. Zlatíčko rozeznal široká záda a polštářkovitý, zrněný zátylek pod mohutnými, šedivými vlasy, přistřiženými jako vlasy jeho matky. „To je dobrý, není sama. Co to tu má asi za ženskou?“

„Napiš mi taky, Leo, adresu a jméno toho maséra. To víš, já nemám na jména velkou paměť…,“ ozval se neznámý hlas.

Promluvila dáma v černém, rovněž sedící, a Zlatíčkovo nitro se zachvělo tušením: „Tak ale kde je… Lea!“

Dáma s šedými vlasy se otočila a Zlatíčkovi šlehl do obličeje odraz jejích modrých očí.

„Bože, to jsi ty, kloučku?“

Pokročil k ní jako ve snu a políbil jí ruku.

„Kněžna Šenjaginová, pan Fred Peloux!“

Zlatíčko políbil ruku i kněžně a usedl.

„To je…?“ otázala se dáma v černém, zřejmě tím míníc jeho, a to tak volně, jako by byl hluchý.

Ozval se hlasitý, nevinný smích, a Zlatíčko pátral po jeho zřídle, hledaje tu a onde, ale stále jinde než v hrdle ženy s šedivými vlasy…

„Ale ne, není! Vlastně lépe řečeno, už není! Co si to myslíš, Valerie, jdi!“

Nebyla nijak obludná, jen mohutná, rozbujelých forem. Její paže, oblé jako stehna, se oddalovaly od boků, jsouce nadnášeny masitým podpaždím. Jednobarevná sukně a jakýsi kabátec bez veškerého osobního vkusu, rozepjatý nad nabíranou náprsenkou místo blůzy, hlásaly odříkající se a zapírané ženství, jakousi bezpohlavní důstojnost.

Lea stála mezi Zlatíčkem a oknem a její tuhá, skoro krychlová hutnost jej zpočátku nijak nezarážela. Teprve, když se pohnula, aby došla ke křeslu, odhalila své rysy a Zlatíčko ji v duchu uprošoval, asi jako uprošujeme blázna, který na nás jde se zbraní v ruce. Byla zarudlá jakousi hniličkovitou červeností, nedbala už, aby se pudrovala, a když se zasmála, měla v ústech samé zlato. Byla to krátce stará, zdravá žena se širokými spodními čelistmi a dvojí bradou, uzpůsobená, aby nesla tíhu svého masa bez opěry a bez závady.

„A odkud se tu, kloučku, bereš? Víš, že nevypadáš zrovna moc dobře? Nebo se mi to zdá?“

Podávala mu krabičku s cigaretami, usmívajíc se naň svýma modrýma očima, které se nějak smrštily, a Zlatíčko se mimoděk poděsil, vida, že je prostá a veselá jako starý muž. Říkala mu „kloučku“ a on odvracel pohled, jako by mluvila nějakou neslušnost. Ale nutil se k trpělivosti v neurčité naději, že tento první obraz ustoupí jinému, zářnějšímu.

Obě ženy se naň dívaly pokojně a nešetřily ho ani laskavostmi, ani zvědavostí.

„Má něco jako Hernandez,“ poznamenala Valerie Šenjaginová…

„Já myslím, že ne,“ odporovala Lea. „Možná tak před deseti lety, a kdo ví… Hernandez měl silnější čelisti.“

„Kdo je to?“ otázal se s přemáháním Zlatíčko.

„Peruvián, který se zabil v autě asi tak před půl rokem,“ pravila Lea. „Ten, co chodil s Maximiliánkou. Měla z toho velký zármutek.“

„Ale brzy se utěšila!“ řekla Valerie.

„Jako každý,“ odvětila Lea. „Snad bys nechtěla, aby z toho měla smrt?“

Zasmála se opět a její veselé modré oči se ztratily jako pohlceny širokými tvářemi, jež vzdouval smích. Zlatíčko se otočil k dámě v černém; byla to silná bruneta, zcela obyčejná a připomínající kočkovité šelmy jako tisíce a tisíce Jihofrancouzek, a tak pečlivě oblečená jako žena dobrého vkusu, že se zdálo, jako by byla přestrojena. Valerie měla na sobě vlastně „stejnokroj“, do jakého se dlouho oblékaly cizí kněžny a jejich vychovatelky, černý kostým, nijak zvláště střižený, v průramcích úzký, s bílou batistovou náprsenkou, velmi jemnou a poněkud nabranou ve výši prsou. Perlové náušnice, proslulý náhrdelník a tuhý, kosticemi protažený límec, vše na Valerii bylo knížecí jako její jméno nabyté sňatkem. Jako pravá kněžna chlubila se také punčochami prostřední jakosti, obyčejnými „štrapačními“ botkami a drahými rukavicemi, černě a bíle vyšívanými.

Prohlížela si Zlatíčka jako kus nábytku, velmi pozorně a beze vší zdvořilosti. Pokračovala nahlas ve svém kritickém porovnávání:

„Ale ano, ujišťuji tě, že má do sebe něco z Hernandeza. To se rozumí, když člověk poslouchá Maximiliánku, tak vlastně Hernandez podle ní nikdy neexistoval, protože si teď pojistila svého báječného Ameriga. A přeci by to člověk nevěřil, nevěřil! Nemluvím jen tak do větru, já jsem Ameriga viděla. Přijela jsem zrovna z Deauville, kde jsou spolu!“

„Ne! Vypravuj!“

Lea usedla, zaplnivši celé křeslo. Měla nový, neznámý posun hlavy, jímž shrnovala své žíněné, šedé vlasy nazad, a při každém pohybu hlavy si Zlatíčko všiml, jak jí poskakovala spodní část obličeje, podobného obličeji Ludvíka XVI. Projevovala zřejmě svou pozornost Valerii, ale Zlatíčko ji několikrát přistihl, jak její zúžené modré oči zamžikaly, hledajíce pohled nenadálého návštěvníka.

„To bylo tak,“ rozhovořila se Valerie. „Schovala ho do vily nedaleko Deauvillu, hodně z očí. Ale Amerigovi se to nelíbilo, chápete, pane, a tak to Maximiliánce vyčítal. Ta byla uražená a řekla: ‚Tak ty tak? Ty chceš, aby tě lidi viděli? Dobrá, stane se ti po vůli!‘ A na druhý den si zamluvila stůl v Normandy. Za hodinu to věděl kdekdo, já sama jsem si taky zamluvila stůl s Becq d’Ambezem a Zahitou. A povídali jsme: ‚Tak konečně ten zázrak uvidíme!‘ Akorát v devět se objeví Maximiliánka v bílým a s perlama a Amerigo… To ti bylo, milá holka, zklamání! Velkej byl, to je pravda, a skoro až trochu moc. Ty víš, co si myslím o velikých mužích, dodnes jsem neviděla jedinýho, který by byl dobře urostlý! Ještě ty oči, jo, ty měl k čemu, ty mu neubírám. Ale odtud sem, koukej, vidíš, odtud sem na tvářích měl takový obloučky, něco tak přihlouplýho, a k tomu uši posazený nějak nízko… Zkrátka, zklamání…! A ty jeho záda, učiněný prkno.“

„Ty přepínáš,“ odvětila Lea. „Tvář, copak tvář, ta je vedlejší. A ta část odtud sem, vidíš, to je docela hezký, ušlechtilý, a taky obočí, kořen nosu a oči jsou krásný! Tu bradu ti připouštím, ta stejně brzy ztloustne. A malá chodidla u tak dlouhého chlapce jsou to nejsměšnější.“

„V tom s tebou nesouhlasím. Ale všimla jsem si, že má od kolen kratší nohy než stehna.“

Přely se rozvážně, odvažujíce a čtvrtíce různé kusy těla přepychového zvířete.

„Ty umějí vodhadnout živou váhu,“ myslil si Zlatíčko. „Škoda, že nebyly za války ve vojenský zásobárně, mohly bejt užitečný.“

„U nikoho,“ mluvila dále Lea, „jsem neshledala takovou souměrnost jako u Zlatíčka… Vidíš, Zlatíčko, že jsi přišel akorát. No tak, začervenej se přeci trošku! Jen si, Valerie, vzpomeň, jak vypadal před šesti nebo sedmi lety…“

„Já si taky vzpomínám, jakpak ne! A pán se konec konců tak mnoho nezměnil… Byla jsi tenkrát na něj pyšná!“

„Nebyla,“ odvětila Lea.

„Ty že jsi na něj nebyla pyšná?“

„Ne,“ pravila Lea klidně, „já jsem ho milovala.“

Otočila se částí svého mohutného těla a spočinula na Zlatíčkovi veselým pohledem, v němž nebylo záludné myšlenky.

„To je pravda, že jsi ho milovala. A ke všemu hodně!“

Sklopil oči, všecek zkoprnělý hanbou před těmito dvěma ženami, z nichž nejtlustší klidně, jako by se nechumelilo, prohlašovala, že byli milenci. Zároveň však napadl rozkošnický, skoro mužský zvuk Leina hlasu Zlatíčkovy vzpomínky nesnesitelnými mukami.

„Tak vidíš, Valerie, jak se mužský hloupě tváří, když mu připomeneš lásku, která už neexistuje. Jdi, ty hlupáčku, mně to nijak nevadí, když ti to připomenu. Já se nestydím za to, co jsem měla, a nelituji toho, co už nemám. Nemám pravdu, kloučku?“

Zvolal jako člověk, jemuž bylo šlápnuto na kuří oko:

„Nemáš! Naopak!“

„To je hezké, že jste zůstali dobrými přáteli,“ pravila Valerie.

Zlatíčko očekával, že Lea vysvětlí, že k ní přišel dnes po pěti letech poprvé, ale ona se jen dobrácky usmívala a mrkala vesele očima, jako by chtěla říci, že ví, co by měla učinit. Nitro mu bouřilo vzrůstajícím neklidem, nevěděl, jak by se bránil, jak vykřiknout, že si nepřeje přátelství této ohromné ženy s účesem starých houslových virtuosů a že, kdyby byl věděl, nebyl by nikdy vážil cestu přes schodiště, nepřekročil nikdy práh, nešlapal koberce v jejím bytě a nezabořil se nikdy do jejího křesla s prachovými polštářky, v němž trčel nyní, jako by pozbyl sil a oněměl…

„Tak já jdu,“ řekla Valerie. „Chápeš, že nebudu čekat, až bude metro přecpaný…“

Vstala, nastavila velkému, milosrdnému světlu svůj římský obličej, pevný ve svých rysech tak, že mu ani blížící se šedesátka neublížila, a zkrášlený – po staré módě – stejnoměrně rozloženými vrstvičkami pudru na tvářích a mastným, skoro do černa červeným zabarvením.

„Jedeš domů?“ otázala se Lea.

„To víš! Co by si ta moje malá mrška beze mne počala?“

„Jsi pořád ještě spokojena se svým novým bytem?“

„Jsem ti jako v ráji. Zvlášť od tý doby, co jsem dala udělat na okna mříže. Dala jsem taky zamřížovat světlík do kuchyně, na který jsem nejdřív ani nevzpomněla. Mám všude dvojí poplašný zvonky. Uf! Trvalo to dlouho, ale konečně jsem aspoň trochu klidná…“

„A co tvůj dům?“

„Zkasírovala jsem ho. Je na prodej. Obrazy jsem si dala uschovat do skladiště. Můj přízemní byteček za osmnáct set franků je pohádka. A nemám už kolem sebe žádný vrahy… Ti dva sluhové, pamatuješ se, to byly obličeje, co…? Ještě teď se celá třesu.“

„Ty ses vždycky dívala na všecko černě, poslouchej!“

„Zkušenost člověka naučí, má milá! Velmi mne těšilo, pane… Nevytrhuj se, Leo!“

Spočinula na obou svým sametovým pohledem barbara a odešla. Zlatíčko viděl, jak se vzdaluje a vychází, ale neosmělil se, dát se touž cestou. Zůstal jako přikován, skoro jako odkázán kamsi do nejsoucna hovorem obou žen, které, mluvíce o minulosti, zmiňovaly se o něm jako o mrtvém… Vtom se už Lea vracela a vybuchla:

„Kněžna Šenjaginová! Šedesát milionů! A vdova! A ještě není spokojená! Já nevím, co by lidé od života ještě chtěli…“

Její pozdvižená ruka dopadla a pleskla jí o stehno jako o koňský zadek.

„Co jí schází?“

„Má věčně strach. Nic jiného. Neumí to s penězi. Šenjagin jí odkázal všecko, co měl. Ale tím jí uškodil více, než kdyby jí býval vytahal, co měla sama. Přece jsi ji slyšel?“

Klesla do měkce vystlaného křesla a Zlatíčkovi se k smrti zprotivilo tlumené, jako vzdech znějící zasténání polštáře pod obrovitou sedací částí jejího těla. Zajela prstem do okrasného žlábku křesla, foukla do stopy prachu, který setřela, a zasmušila se:

„To už není dávno to, co bývalo, viď? Ani ta obsluha…“

Cítil, jak zbledl, a kůže kolem úst se mu napjala jako od velké zimy. Zadržel v sobě prudké hnutí lítostivého hněvu, zoufalé naříkání a touhu vzkřiknout: „Mlč! Zjev se mi zas taková, jakás byla! Shoď ze sebe tuhle maškarádu! Přeci jsi někde v tom, co vidím, jenom schovaná, vždyť tě slyším mluvit! Rozvij se jako poupě! Vynoř se jiná, nová, s vlasy zčervenalými dnešním jitrem, čerstvě napudrovaná; vezmi si zas tu svou dlouhou šněrovačku, oblékni si své modré šaty s řasnatou náprsenkou, navoň se svou luční vůní, kterou tu v tvém novém obydlí marně hledám… Nech toho všeho tady, pospěš si odtud přes Passy v dešti, kolem těch urousaných ptáků a psíků tam do ulice Bugeaud, kde Arnošt jistě cídí mosazné kování na mříži u zahrady…“ Zavřel oči, nemaje už sil.

„Tobě, chlapče, dám dobrou radu: dej si přezkoušet moč. Tu tvou barvu pleti, to škubání kolem rtů, to já všecko znám, ty si nehledíš svejch ledvin.“

Zlatíčko otevřel oči, naplnil si je klidnou pohromou, jež čněla tu před ním, a řekl hrdinně:

„Myslíš? Možný to je!“

„Řekni spíš, že je to jistý. A taky nejsi dost tlustej… To se říká, že dobrej kohout se nespraví, ale tobě chybí nejmíň deset liber, ne-li víc.“

„Přidej mi je ze svýho,“ usmál se.

Ale cítil, že mu kůže v obličeji nějak strnula a vzpouzí se, jako by byla už seschlá stářím.

Lea se rozesmála svým šťastným smíchem, týmž smíchem, který kdysi velebil nezpůsobnosti a klackovitosti „zlýho cucáka“. Zlatíčko okusil v tomto vážném, plném smíchu rozkoš, kterou si však nebyl s to prodloužit.

„To bych mohla a ani bych to nepoznala! Já jsem na sebe něco nabrala, co? Podívej se, tuhle… A tuhle… Že bys to nevěřil?“

Zapálila si cigaretu, vypustila nosem kouř a pokrčila rameny:

„To je to stáří!“

Slovo stáří slétlo z jejích úst s lehkostí, jež vrátila Zlatíčkovi jakousi bláhovou naději: „To pořád jenom žertovala… A najednou se zjeví taková, jaká je…“ Upřel na ni pohled, který se zdála na chvíli chápat:

„Změnila jsem se, co, kloučku? Naštěstí na tom nezáleží. Ale ty, ty vypadáš, já nevím jak… Jsi nějak ‚spraženej‘, jak jsme říkávali, co?“

Nelíbilo se mu toto její nové, úsečné „co“, jímž prokládala věty. Ale při každém se jaksi vzepřel a musil opanovat své prudké vzplanutí, po jehož příčině ani cíli nechtěl pátrat.

„Ani se tě neptám, máš-li nějaké nepříjemnosti doma. Především mi po tom nic není, a pak znám tvou ženu tak, jako bych ji sama vychovala.“

Poslouchal, jak mluví, ale nijak zvlášť pozorně. Všiml si hlavně, že jakmile se Lea přestane usmívat nebo smát, přestává také náležet jednomu určitému pohlaví. Přes svá obrovitá prsa a drtivé hýždě přecházela věkem do jakéhosi klidného zmužnění.

„A znám ji jako ženu, která umí udělat muže šťastným.“

Zlatíčko mimoděk prozradil, že se v duchu usmívá, a Lea se ihned opravovala:

„Řekla jsem muže, a tím myslím manžela, ne kteréhokoliv muže vůbec. Přišels ke mně, aniž jsi mi dal vědět, a myslím si, že jsi jistě nepřišel ‚kvůli mým krásným očím‘, jak se říká, co?“

Upírala je na Zlatíčka, tyto své „krásné oči“, zmenšené, žilkované všemi směry drobnými, krvavými žilkami, dobíravé, ani zlé, ani dobré, chytré a lesklé, arciť, ale… Ale kde je jejich rosa, která smáčela azurem bělmo, kde jsou jejich obrysy, oblé jako ovoce, jako prsa, jako dvě půlky světa, a modré jako krajina, svlažovaná nesčetnými řekami…?

Pravil šaškovsky:

„Pf…! Ty jeden detektive…!“

A podivil se sám sobě, že tu sedí tak nedbale, se zkříženýma nohama po způsobu mladíků krasavců, kteří se chovají klackovitě. Neboť v duchu pozoroval svého ztřeštěného, klečícího dvojníka, jak s rozpjatýma rukama a vypjatými prsy vykřikuje zmatené křiky.

„Nejsem o nic hloupější než ty. Ale uznej, žes mi dneska nedal velkou práci.“

Vypjala prsa, až se jí druhá její brada vysmekla přes límec, a klečící dvojník naklonil hlavu, jako by byl smrtelně zasažen.

„Ty vypadáš tak krásně nemotorně jako někdo, kdo trpí světobolem. Nech mě domluvit…! Ty jsi jako všichni tví kamarádi, hledáš svůj ráj, co, zaslíbený ráj, do něhož jste měli vejít po válce? Vítězství, mládí, krásné ženy! To všecko jste čekali, protože vám to slibovali, a bylo to dost spravedlivé, já neříkám… A co jste našli? Dobrý, ale obyčejný život. A proto jste zasmušilí, unavení, zklamaní a neurasteničtí… Mýlím se snad?“

„Ne,“ odvětil Zlatíčko.

Neboť si myslil, že by si ochotně dal uříznout prst, jen kdyby mlčela.

Lea jej ťukla do ramene, ponechala mu na něm ruku s tlustými prsteny, a Zlatíčko, skloniv poněkud hlavu, pocítil na tváři žár této těžké ruky.

„Ach,“ mluvila Lea dále hlasitěji, „nejsi sám. Takových já jsem něco viděla od konce války!“

„Kde to?“ přerušil ji Zlatíčko.

Toto náhlé přerušení a jeho útočnost umlčely zažehnávající lyrismus Ley. Odtáhla ruku.

„Ale všude, kloučku, vždyť je jich plno! To nesmíš bejt takový hrdopýšek! Nejsi sám, kdo si myslí, že mu mír dal tak maloučko, mnohem míň, než očekával… Vyjdi z bludu!“

Usmála se a zavrtěla hlavou, až se jí vlasy nezbedně roztančily nad jejím důležitým úsměvem, podobajícím se úsměvu koštéřů vína:

„Jsi opravdu hrdopýšek, domníváš-li se stále, že jsi ten jediný na celém světě!“

Uhnula o krok, zostřila pohled a dodala snad s jakousi mstivostí:

„Byl jsi jediný… po jistý čas.“

Zlatíčko našel znovu její ženství v mlhavé, vybrané urážce a vzpružil se, jsa rád, že trpí méně. Ale Lea se stala zase bývalou dobračkou:

„Přece jsi nepřišel, abys tu poslouchal o sobě takovýhle věci… To ses rozhod z čista jasna…?“

„Jo,“ odtušil Zlatíčko.

Byl by si nejraději přál, aby toto „jo“ bylo posledním jejich slovem. Bloudil plachými pohledy kolem Ley. Vzal z talíře kousek koláče, suchého jako oblá cihla, ale vzápětí jej zase položil, jsa přesvědčen, že by se mu ústa dřela drsným cihlovým práškem, kdyby do sousta kousl. Lea si povšimla jeho posunku a viděla také, jak těžce polkl slinu.

„Podívejme se! Máme chycené nervy? Bradičku jako hubenej kocour a pod očima váčky. No, to je pěkný!“

Zavřel oči a rozhodl se zbaběle, že ji bude poslouchat, aniž se na ni díval.

„Poslouchej, kloučku, já znám jednu hospodu na avenue des Gobelins…“

Zdvihl k ní oči, v nichž byla naděje, že se Lea asi zbláznila, a že jí tak bude moci odpustit její tělesný úpadek i její pobloudilosti, jaké mívají staré dámy.

„Ano, znám hospodu… Nech mě domluvit! Ale musil by sis pospíšit, než z ní takoví Clermont-Tonnerrové nebo Corpechotové udělají módní chic restaurant a než tam místo kuchařky bude kuchař. Dosud tam vaří hostinská sama, a to ti řeknu, kloučku…“

Přiložila prsty k ústům, jako by posílala polibek, a Zlatíčko odvrátil hlavu k oknu, kde stín větvičky šlehal v pravidelných přestávkách sluneční paprsek, asi jako se vlnka za vlnkou přenáší přes vodní travinu.

„To vedeme divnou řeč!“ osmělil se říci jakýmsi falešným hlasem.

„Není o nic divnější než tvá přítomnost u mne,“ odvětila ostře Lea.

Učinil rukou pohyb na znamení, že chce mír, jenom mír, málo slov, ba mlčení vůbec… Poznal, že v této letité ženě jsou ještě čerstvé síly a pružné choutky a dal se před nimi na ústup. Čilá krev se také už Lee hrnula fialově do zrněného krku a uší. „Má krk jako stará slepice,“ pomyslil si Zlatíčko s dřívější, nyní ovšem ochablou jízlivostí.

„Je to pravda,“ řekla Lea popudlivě. „Ty sem vpadneš jako Fantomas a já si tu lámu hlavu, jak by se dalo ještě něco napravit… Vždyť tě znám přece dost dobře…“

Usmál se malomyslně. „Jak by mě mohla znát…? Dyť chytřejší lidi než vona, já sám…“

„Ta duševní prázdnota, kloučku, to rozčarování, to je všecko od žaludku. Je, je, nesměj se!“

Nesmál se, ale jí se zdálo, že se směje.

„Romantismus, neurastenie, nechuť k životu, to je žaludek. Všecky ty krámy jsou od žaludku! I láska! Kdyby lidé byli upřímní, přiznali by si, že je láska dobře živená a láska špatně živená. A všecko ostatní je literatura. Kdybych uměla psát nebo řečnit, kloučku, pověděla bych o tom lidem něco do duše… Nepotřebovala bych si nic vymýšlet, měla bych látky dost a dost… Bylo by to něco jinýho než dnešní spisovatelé…“

Víc než tato kuchařská filozofie rozrušovalo Zlatíčka něco jiného, horšího, její jakási průprava, falešná přirozenost a jarost jakoby nacvičená. Podezíral ji, že svou žoviálnost a epikureismus jenom hraje, asi jako herci, kteří tloustnou, hrají rádi „břicháče“. Z jakési vyzývavosti hladila si bříškem ukazováčku lesklý, trudovitě začervenalý nos a ovívala si poprsí skrze rozepjatou kazajku. Činila tak před Zlatíčkem s přemrštěnou ochotou, již dovršila tím, že si přičísla rukou své tvrdé, šedivé vlasy, pohodivši hlavou.

„Slušejí mi ty krátké vlasy?“

Odpověděl jen záporným zavrtěním hlavy, mlčky, jako když se vyhýbáme doložit věc nicotným důvodem.

„Povídala jsi, že ta hospoda je na avenue des Gobelins…?“

Nyní zase ona odpověděla záporně, ale vyslovivši slovo „ne“, a podle toho, jak se jí chvělo chřípí, usoudil Zlatíčko, že ji konečně trochu podráždil. Číhající zvíře se v něm opět probudilo, zjednalo mu úlevu a napjalo všecky jeho pudy, jež byly dosud jen poděšené a roztříštěné. Umiňoval si, že se skrze toto nestoudné tělo, přes tyto záchvěvy šedě a obročnický humor spojí s ukrytou ženou, k níž se vracel jako zločinec na místo zločinu. Jakási hadačská tucha, jistá svým nálezem, zdržovala jej v blízkosti ukrytého pokladu. „Jak se jí to stalo, že tak zestárla? Najednou? Z čista jasna jednoho rána? Nebo po troškách? A jak nabrala na sebe toho sádla, tý tíhy, že pod ní praskají sedadla? Změnila se a ztratila svou ženskost ze zármutku? A co to bylo za zármutek? Skrz mě?“

Ale tak se vyptával jen sám sebe, v duchu.

„Zlobí se. Je na nejlepší cestě, aby mě pochopila. Řekne mi…“

Viděl ji vstát, udělat několik kroků a sbírat písemnosti na staženém poklopu dopisní skřínky. Všiml si, že drží tělo vzpřímeněji, než když přišel, a že účinkem jeho pohledu se napřimuje ještě víc. Smířil se už s tím, že je skutečně obryně, i když nejsou vidět její vypouklá stehna. Než se obrátila k Zlatíčkovi, ovinula si kolem krku, přesto, že bylo horko, bílou hedvábnou stuhu. Zaslechl, jak hluboce oddychovala; pak přistoupila k němu, kolébajíc se rytmem těžkého zvířete, a usmála se.

„Tak se mi zdá, že jsem tě uvítala prašpatně. Není to zrovna velká zdvořilost, když někoho uvítáme spoustou rad, a ke všemu ještě zbytečných.“

Ze záhybů bílé stuhy vynořila se na světlo jako lesklý had šňůra perel, již Zlatíčko poznal.

Sedm duhových barev, schytaných do perlového povlaku z nehmotného tkaniva, žířily jako tajným ohněm na bocích těchto vzácných kulovitých tělísek. Zlatíčko poznal perlu s důlkem, pak perlu, podobající se drobnému vajíčku, a konečně největší, jež se vyznamenávala jedinečným růžovým nádechem.

„Ty, ty se nezměnily! Perly a já jsme se nezměnily…“

„Ty máš eště pořád ty perle?“ řekl.

Podivila se jeho hloupé otázce a pokoušela se ji přeložit do jasnější řeči

„Mám. Válka mi je nechala. Ty si myslíš, že jsem je mohla nebo měla prodat? Proč bych je prodávala?“

„Nebo ‚kvůli komu‘?“ zažertoval.

Nemohla se zdržet letmého pohledu, kterým zavadila ještě o dopisní skřínku a roztroušené kolem papíry, a nyní zase Zlatíčko si vyložil její pohled tak, že ulpěl na nějaké zežloutlé dopisnicové podobence mladičkého, potřeštěného vojáčka… V duchu rozjímal nad touto podobiznou, která byla jeho výmyslem, s pohrdavou povýšeností. „Do toho mi nic není.“ A po chvíli si doložil: „A do čeho mi tu vůbec něco je?“

Zmatek, který sem vnesl, se šířil kolem něho pod záštitou zapadajícího slunce, křiku poletujících vlaštovek a ohnivých šípů, prodírajících se záclonami. Vzpomínal, že barvu této žhoucí červeně vlekla Lea všude a stále za sebou, asi jako moře za odlivu odnáší s sebou vůni země, sena a stád.

Po nějaký čas nemluvili; napomáhala jim zazněvší svěží dětská písnička, takže mohli dělat, že jí naslouchají. Lea si už nesedla. Stojíc v celé své přímosti a masivnosti, nadnášela svůj neodčinitelný podbradek a na mrkavém chvění víček zračila se jakási nevolnost, svědčící, že není v své kůži.

„Nezdržuji tě? Jdeš někam? Budeš se oblékat?“

Otázka zazněla z čista jasna a přinutila Leu, aby se zadívala na Zlatíčka.

„Budu-li se oblékat? A do čeho, pro boha všemohoucího, bys chtěl, abych se oblékala? Tak, jak mně vidíš, jsem oblečena a nadobro!“

Zasmála se smíchem nade všecko přirovnání, smíchem, jenž se začínal ve velké výši a klesal stejnými skoky do hluboké hudební oblasti, vyhrazené vzlykotu a milostnému sténání. Zlatíčko vztáhl bezděčně ruku jako k prosbě.

„Tohle jsou mý šaty na celý život, povídám ti. A je v nich pohodlí. Stačí mi nějaká blůza, pěkné prádlo dospod, na to přehodím tuhle uniformu a jsem naparáděná. Mohu v tom jít na večeři k Montagnému zrovna tak jako k Bobettovi, do biografu, na bridž a na procházku do Buloňského lesíka.“

„A na lásku jsi zapomněla!“

„Chlapče drahá!“

Její pakosticovitě zarudlý obličej polil ruměnec a Zlatíčko, okusiv zbabělé rozkoše tím, že řekl několik urážlivých slov, byl nyní jat hanbou a lítostí před tímto stínem kdysi mladé ženy.

„To jsem řek jen tak, ze špásu. Tebe to mrzí?“

„Ani ne. Ale ty víš dobře, že jsem nikdy neměla ráda jisté žerty.“

Snažila se, aby mluvila klidným hlasem, ale její obličej jevil zřejmě, že je potupena, a na jejích ztloustlých tvářích zračil se nepokoj, jenž snad byl studem.

„Bože, jestli ji tak napadne, aby se dala do pláče…“ V duchu viděl už pohromu, slzy, jak se rozlévají hlubokými rýhami k ústům, a oči, zkrvavené leptající solí slz… Pospíšil si:

„Neber to tak, Leo. To já jsem nechtěl, no. Snad nebudeš… Leo, no…“

Podle pohybu, jakým sebou trhla, pochopil, že ji dosud nepojmenoval jménem. A Lea, hrdá jako kdysi, že se umí ovládat, jej měkce přerušila.

„Já se proto na tebe nezlobím, kloučku. Ale prosila bych tě, abys mi nenechal na těch pár chvil, co tu se mnou jsi, ošklivou vzpomínku.“

Nedojala ho však ani její měkkost, ani její slova, o nichž usoudil, že jsou nemístně citlivá a jemná.

„Buď lže, nebo se opravdu stala takovou, jakou je. Klid, andělská čistota a co ještě všecko… Sluší jí to jako kroužek v nose… V srdci mrtvý klid, papáníčko a biograf… Lže, lže, lže! Chce mě přesvědčit, že stát se starou babou je něco pohodlnýho a příjemnýho.… Na to ať si chytá jiný hejly! Těm může blafat o pořádným, tichým životě a vo venkovský kuchyni, ale mně ne! Ne mně, kerej se narodil mezi padesátiletejma krasavicema, elektrickejma masážema a všelijakejma těma mastičkama! Ne mně, kerej jsem viděl všecky ty pohádkový víly namalovaný, jak se rvou o každou vrásku a perou vo gigoly!“

„To bys neřek, já už jsem si tak odvykla tomu, jak ty umíš mlčet. Když tě tu tak vidím sedět, myslím si, že mi chceš něco říc a že každou chvíli promluvíš…“

Stála, jsouc oddělena od Zlatíčka stolkem a příborem na portské víno, a nijak se neuhýbala přísnému pozorování, kterému byla vydána; ale jistá znamení, téměř neznatelná, se projevovala na ni chvěním, a Zlatíčko postřehl námahu svalů, které se mezi klopnami dlouhé kazajky pokoušely, aby zploštily převislé, zbujnělé břicho.

„Kolikrát si asi navlékla, sňala a zase srdnatě navlékla svou dlouhou šněrovačku, než se jí úplně zřekla…? Kolikrát ráno vystřídala odstín svého pudru, kolikrát si natírala tváře novou červení, dělala si na krku masáž coldcreamem a kouskem ledu, zabaleným do kapesníku, než se odhodlala, že nechá svou pleť na pospas lesku, který ji hyzdí…?“

„Proč nic nemluvíš?“ naléhala Lea.

Pozbývala od stupně k stupni svého klidu, přesto, že setrvávala odhodlaně v nehybnosti. Jednou rukou si pohrávala se šňůrou svých velikých perel, mnouc povadlými, velikými, pěstovanými prsty jejich věčnou perleť, hýřící září a jako závojem zastřenou nevýslovně rosným pelem.

„Třebas má ze mě jenom strach,“ zasnil se Zlatíčko… „Mužskej, kterej pořád tak mlčí jako já, je dycky tak trochu blázen. Lea myslí asi na strach, co má Valerie Šenjaginová. Jestlipak by křičela pomoc, vrah, kdybych napřáh ruku? Můj ubohý Chůvouš…“

Bál se, aby nevyřkl slovo Chůvouš nahlas, a aby se uchránil upřímnosti, byť jen chvilkové, dal se do hovoru.

„Co si asi o mně myslíš?“ pravil.

„To záleží na tobě,“ odvětila Lea nedůvěřivě. „Připomínáš chlapíka, který si na návštěvu přinese koláče až do předsíně, nechá je tam a myslí si: To má ještě pořád čas, abych je odevzdal. A nakonec si je zas odnese.“

Uklidnivši se zvukem svého i jeho hlasu, uvažovala zcela jako Lea dřívější, prozíravě a chytře, po způsobu zchytralých sedláků. Zlatíčko vstal a obešel kus nábytku, který byl mezi nimi, takže mu padlo do obličeje prudké světlo ze skleněných, růžově potažených dveří. Lea si tak pohodlně mohla změřit na rysech dosud neporušených, ale ohrožených, celou tu délku dní a roků. Tato jeho tajná zchátralost byla jediná s to vzbuditi její lítost, dojmouti její vzpomínky a vyrvati jí slovo nebo posunek, který by jej uvrhl do závratného víru pokory, a Zlatíčko se odvážil s nebezpečím, jak byl tak na světle, s přivřenýma očima jako ospalý, doufat v poslední čáku, která se mu naskytla, že ji naposled urazí, naposled odprosí a vzdá jí poslední úctu…

Nic z toho se nestalo. Otevřel oči. Nezbylo mu než znovu se smířit s pravdivým obrazem: stará, bodrá přítelkyně mu projevuje z opatrnické vzdálenosti odměřenou přízeň podezřívavým pohledem modrých očiček.

Promnuv si oči, hledal jako zbloudilý všude po pokoji tam, kde ona nebyla. „Kde je? Kde je? Tahle mi ji ukrývá. Tuhletu nudím, tahle čeká, abych už odešel, a myslí si, že ty všecky vzpomínky a to strašidlo, jako jsem já, jsou jen hrozný trampoty… Ale co kdybych ji zavolal na pomoc a poprosil, aby mi našla tu starou Leu…“ Přikrčený, licoměrný dvojník se v něm ještě jednou zachvěl jako tělo, které pozbývá krve… Úsilím, o němž by nikdy nebyl věřil, že je ho schopen, se odtrhl od obrazu své popravy.

„Nebudu tě už vytrhovat,“ pravil nahlas. A dodal tónem laciného vtipu: „A vodnesu si svý koláče z předsíně.“

Překypující poprsí Leino si ulevilo povzdechem.

„Jak je ti libo, kloučku. Ale kdybys něco potřeboval, jsem ti pořád k službám, pamatuj si to.“

Cítil ve falešné laskavosti zanevření. Obrovitá tělesná schrána, korunovaná chumáčem stříbrných travin, vydala tak ještě naposled ženský zvuk, zazněla srozumitelnou harmonií. Ale na strašidlu, které nabylo všech vlastností přízraku, bylo, aby se rozpadlo.

„To víš,“ odvětil. „Děkuju ti.“

Od té chvíle věděl přesně, bez tápání, jak má odejít, a z úst plynula mu už vhodná slova, lehce a obřadně.

„To víš, přišel jsem až dnes… zrovna jako jsem moh přijít už dřív… Měl jsem to už udělat dávno… Ale ty mi to odpustíš…“

„Ovšem,“ pronesla Lea.

„Já jsem ještě větší rapl než před válkou, a to víš, to…“

„Já vím, já vím…“

Ježto jej přerušila, domníval se, že asi pospíchá, aby už odešel. Když odcházel, prohodili spolu ještě několik slov, utkvěl mu v hlavě náraz, jak zavadil o nábytek, pruh modrého světla, které vrhalo okno ze dvora, pak velká, prsteny kostrbatá ruka, která se vztáhla do výše jeho úst, a konečně Leino zasmání, které ustalo v polovině obvyklé škály, asi jako se vodotrysk, když se náhle zavře voda, která jej napájí, rozstříkne na vrcholu a padá jako rozptýlené perly… Schodiště se podneslo pod Zlatíčkovýma nohama jako most, který spájí dva sny, a on byl zase v ulici Reynouard, jíž ani dobře neznal.

Všiml si, že zrůžovělé nebe se zrcadlilo v kalužích, přetékajících dešťovou vodou, a na modravých zádíčkách vlaštovek, a ježto vál svěží vzduch, a vzpomínka, kterou si odnášel, se ztrácela zrádně v hloubi jeho nitra, aby tam nabyla svého pevného tvaru a síly, domníval se, že na všecko zapomněl, a měl pocit štěstí.

III

Jen jediná starší žena, sedící před sklenicí zeleného nápoje z máty peprné, rušila svým silným kašlem klid tohoto místa, kde hluk náměstí de l’Opera usínal, jako by ohluchl hustým vzduchem a byl neschopen pojmouti zvuky, donášené větrem odjinud.

Zlatíčko požádal o nějakou bryndu a utíral si vlasy až u kořínků, jak si byl navykl dávno a dávno, v době, kdy jako hošík slýchával hudbu ženských hlasů, vyměňujících si s biblickou vážností různé moudrosti: „Chceš-li mít dobrý okurkový lák a z pravých okurek, udělej si jej sám… Neutírej si při plování pot na obličeji, protože pot vniká do kůže a rozežírá ji…“

Ticho a prázdnota budily iluzi, že v baru je docela příjemný, svěží vzduch. Zlatíčko si hned nepovšiml dvojice, přitulené k sobě nad stolem a zabrané do nesrozumitelného šeptání. Zpozoroval neznámého muže a ženu teprve za chvíli, když určitěji zaslechl několik sykavek z jejich šepotu a když ho přivábilo jejich nápadné vzezření, obličeje dvou bědných, uhoněných a trpělivých honců.

Usrkl dva doušky ledové míchanice, zvrátil hlavu na žlutý lenoch sedátka a pozoroval s rozkoší, jak polevuje jeho duševní napětí, jež ho vyčerpávalo již celých čtrnáct dní. Jeho tíživý dar nedostal se s ním přes práh toho staromódního baru, zčervenalého, ozdobeného zlatými růžicovitými girlandami a venkovským krbem a v němž babka u umývadel, zřejmě viditelná ve svém majolikovém království, skláněla svou šedovlasou hlavu u zelené lampy, spravujíc prádlo, jako by počítala každou nit.

Vešel nějaký chodec, nevstoupil však do žlutého salonku, nýbrž vypil jakoby z diskrétnosti svůj nápoj u pultu a odešel, nepromluviv jediného slova. Zlatíčko, jehož chřípí těžce neslo jen pach máty peprné, připomínající mu zubní vodičku, svraštil obočí a mračil se směrem, kde seděla stará žena nad protivným nápojem. Pod pomačkaným černým kloboukem zahlédl starší obličej, na němž byly stopy líčidla, vrásek, alkoholu a opuchlin, všecko v neladu a skladu, jako házíme do kapes páté přes deváté, klíče, kapesník a drobné peníze. Starý, nízký obličej, a ve své nízkosti ještě jaksi sprostý, stěží jevící onu netečnost, jakou se vyznačují divoši nebo vězni. Zakašlala, otevřela kabelku, přejela si kapesníkem nos, a opět odložila na stůl svou zčernalou taštičku, která se podobala jejímu klobouku, neboť byla ušita z téže černé, prošívané taftové látky, jaká už dávno nebyla v oblibě.

Zlatíčko sledoval její pohyby s jakýmsi přepjatým odporem, protože již čtrnáct dní trpěl jako bez rozumu vším, co bylo ženské a staré. Pomyslil si, že odejde, že se na tu rozvalenou kabelku nebude dívat, leč ani se nehnul, neboť ho upoutala na ní lesklá ozdůbka, zvláštní zářivé světélko, vycházející z jednoho záhybu. Podivil se své zvědavosti, ale celou půl minuty se díval na lesklý bod a zapomněl vůbec myslit na něco jiného. Znenadání se probral ze své tuposti bezděčným, vítězným otřesem, jenž mu uvolnil opět dech a myšlenky:

„Už vím! To jsou ty dvě propletený L!“

Okusil na chvíli sladký odpočinek, cosi, co se podobá jistotě, když vjedeme do přístavu. A zapomněl opravdu na šíji s přistřiženými vlasy, na ty šedé a tlusté nitě, na velikou, volnou kazajku, zapjatou nad rozšířeným žaludkem, na bezstarostný smích, znící v hlubokém altu, zapomněl opravdu na to na všecko, co již čtrnáct dní ho všude věrně provázelo a ubíralo mu chuť k jídlu a volnost býti sám.

„Dýl už to taky nemohlo ani trvat!“ pomyslil si. Přidržel se opět statečně skutečnosti a díval se znovu na urážlivou věcičku, odříkávaje si s naprostou jistotou:

„To jsou ty dvě začáteční písmena, co si Lea nakreslila a dala udělat na tu dančí peněženku, na tu světlou želvovinovou garnituru a na dopisní papír!“

Ani na chvíli si nepřipustil, že by se monogram na kabelce mohl vztahovat na jiné jméno, a usmál se ironicky:

„To zas ne! Mně nebude nikdo nic o takovejhlech náhodičkách povídat. Dneska vidím náhodou Leinu kabelku, zejtra, taky náhodou, přijme má žena sluhu, kerej sloužil u Ley, a nakonec, pro samou náhodu, nebudu moct ani vlezt do restaurantu, do biografu nebo do trafiky, abych tam v každým koutě nenašel Leu. To je všecko má vina, musím bejt zticha, měl jsem ji nechat na pokoji.“

Položil peníze za útratu k své sklenici a vstal dříve, než zavolal barmana. Otočiv se k stařešině zády, protáhl se mezi dvěma stolky, zmáčkl si žaludek, jako když kočka podlézá dveře, vynaloživ tak značnou dávku úsilí a obratnosti, že zavadil cípem kabátu o sklenici s mátou peprnou, pronesl skoro šeptem „promiňte, prosím!“, a hnal se dále ke skleněným dveřím na čerstvý vzduch, když tu zaslechl za sebou s hrůzou, ač nijak nepřekvapen:

„Zlatíčko!“

Přijav tento příliš tušený úder, obrátil se a nepoznával nikoho v této ženské zřícenině, ač měla v jeho paměti své jméno; nepokoušel se však o nový útěk, ježto věděl, že se vše brzy vysvětlí.

„Ty mne nepoznáváš, ne? No jo, jak bys mě taky poznal! Krz tuhle válku víc ženskejch zestárlo, než mužskejch přišlo o život, to uzná každej. A to já si eště nemůžu tak moc stěžovat, protože já jsem neměla ve válce koho ztratit… No ne, Zlatíčko?“

Zasmála se, a Zlatíčko ji poznal, povšimnuv si, že přičítal starobě, co byla vlastně bída a nedbalost. Jak se napřímila a smála, nezdála se ani šedesátiletou, ačkoliv to bylo právě asi její stáří, a její ruka, kterou vztahovala po ruce Zlatíčkově, nebyla nikterak rukou třesoucí se babičky.

„Kamarádka…!“ zašeptal Zlatíčko téměř s podivem.

„Tak seš rád, že mě vidíš?“

„Jsem!“

Nelhal, nabývaje pomalu klidu a mysle si: „To je jenom Kamarádka… Ubohá holka… Já jsem měl horší strach…“

„Dáš si něco, Kamarádko?“

„Nic jinýho nepiju než whisku se sodou, ty dítě krásný. Víš, že tobě z tvý krásy docela nic neubylo?“

Spolkl hořkou poklonu, kterou mu udělala z klidného břehu usmířeného stáří.

„A jsi vyznamenanej ke všemu,“ dodala z pouhé zdvořilosti. „Já jsem to ale věděla, víš! Všechny jsme to věděly!“

Zlatíčko se tomuto dvojsmyslnému množnému číslu ani neusmál a Kamarádka se domnívala, že se ho nějak nemile dotkla.

„Dyž řikám my, to myslím jenom ty, co byly tvejma upřímnejma kamarádkama, jako Kamila de la Berche, Lea, Rita, já… To ti bůh řek, že mi to nepověděla Karolina. Pro tu já neexistuju. To se ví, vona pro mě taky ne.“

Natáhla slavnostně nad stůl bledou ruku, která už snad neznala denního světla.

„Heleť, Karolina je teď u mě jen mizerná ženská, která dokázala, že ta ubohá Rita byla ve štyryadvaceti hodinách zatčená… Ta ubohá Rita, která neuměla jedinýho slova německy. Copak za to Rita mohla, že byla ze Švýcar, no řekni?“

„Já vím, já vím, já tu historii znám,“ přerušil ji znenadání Zlatíčko.

Kamarádka pozdvihla k němu své veliké, tmavé, olejnaté oči, plné jakési zatvrzelé provinilosti a soucitu, který se věčně mýlil.

„Ubohá holka!“ zavzdychala. „Já ti rozumím. Vodpusť mi to. Já vím, dyk ty jsi měl taky hotovou kalvárii…“

Pohlédl na ni tázavě, neboť nebyl zvyklý na superlativy, které v Kamarádčině slovníku byly nejbohatší na slovíčka pohřebního rázu, a také se bál, aby nemluvila o válce. Avšak Kamarádka si na válku ani nevzpomněla. Snad na ni vůbec co živa nemyslila, protože válečné starosti jsou vždycky záležitostí pouze dvou generací. Vysvětlovala ihned:

„Jo, já řikám kalvárie tomu, dyž má někdo takovou mámu jako ty, ty, kerej si žil před svatbou a po svatbě bez poskvrny. Takový tichý dítě a vůbec, kerý zrovna nikdo nehejčkal, kerý rostlo jako dříví v lese, a přece krejcar ze svýho nepromarnilo!“

Zlatíčko pohodil hlavou. Viděl, že Kamarádku tíží jako břemeno veliký zničený obličej pravšední královny, stáří bez vznešenosti a bez nemocí, které beztrestně užívalo a zanechalo opia, tak milostivého k tomu, kdo ho není hoden.

„Ty už nekouříš?“ otázal se z čista jasna.

Vztáhla opět svou bílou, nepěstěnou ruku.

„Co tě vede! Takový hlouposti jsou dobrý, dyž nejni člověk sám. Dokud jsem s tím eště vomračovala kluky a holky… jo. Pamatuješ se, dyž si někdy v noci přišel? To bylo dycky tvý: ‚Kamarádinko, eště jednu fajfčuli a řádně našlápnutou!‘“

Přijal, ani brvou nepohnuv, tuto poníženou lichotku staré služebnice, jež lhala, aby mohla lépe pochlebovat. Usmál se, že rozumí, a hledal maně ve stínu ošuntělého klobouku, na krku, ovázaném černou stuhou, náhrdelník z velkých, lehkých perel…

Upíjel drobnými, mechanickými doušky whisku, kterou nalili omylem i jemu. Whiska, již neměl rád, mu dávala dnes večer jakousi rozkoš a lehkost se usmívat, stírala pod jeho prsty drsnost nehlazených ploch a hrubých látek, a Zlatíčko dobrotivě poslouchal tuto starou ženu, pro niž přítomnost neexistovala. Sešli se a podávali si ruce přes celé jedno zbytečné období, přes mrtvoly mladých dotěravců, a Kamarádka převáděla Zlatíčka přes spojovací lávku jmen, jež byly jmény nezranitelných starců, jmény stařenek vzpřímených k boji nebo zhnětených k definitivnímu obrazu, který se nikdy víc nezmění. Vypravovala obšírně o žalostné příhodě z roku devatenáct set třináct, o podvodu, který se stal před srpnem devatenáct set čtrnáct, a cosi se jí chvělo ve hlase, když mluvila o umrlé Racajdičce – „to bylo ten týden, dyž ses ženil, chlapče, vidíš, jak je to spletený všecko dohromady, vosud nad námi drží svou ruku, nad každým“ – po čtyřletém, čistém a pokojném přátelství…

„Nadávaly jsme si den co den, chlapče, ale dycky jenom, dyž někdo při tom byl. To víš, dyž to někdo cizí poslouchal, tak si hned řek, že se máme nejspíš moc rádi. Bez těch nadávek by to nikoho ani nenapadlo. Takhle, dyž jsme na sebe řvaly jako ďáblice, každej se chechtal a řikal: ‚To musejí bejt do sebe zažraný holky, ty jsou horkokrevný!‘ A eště ti povim jednu historii, že padneš na zem: ty víš vo tý závěti toho Massaua…“

„Jakýho Massaua?“ zabručel Zlatíčko ospale.

„Abys ho neznal, dyť znáš jen toho! A ta závěť, to je ta, co – prej! – dal do ruky Louise Mac-Millarový… To bylo devatenáct set devět a tenkrát jsem držela s Géraultovou bandou, s jeho ‚věrnejma psama‘, bylo nás pět a Gérault nás všecky živil v Nizze, jen se pamatuj, u Krásný mlynářky, a tebe moh taky každej vidět na promenádě v těch tvejch bílejch šatech… To jste byli páreček! Učiněnej zázrak pánaboha! Eště přeci Gérault škádlíval Leu: ‚Ty jsi teď moc mladá a taky moc pyšná, ty budeš mít u mne místo tak za ňákejch patnáct dvacet let…‘ A takovejdle člověk musel umřít…! Taky ti řeknu, že se vo jeho pohřbu plakalo dovopravdy, a plakali všecky lidi… Jo, abych ti tedy dopověděla, jak to bylo s tou závětí…“

Zlatíčko tonul v záplavě všelijakých vedlejších podrobností, v přílivu obvyklých lítostivých nářků a konejšivých vzpomínání, přemílaných s hbitostí korsických zpěvaček pohřebních písní. Nakláněl se ke Kamarádce a ona zase k němu, tlumíc hlas při vypravování pohnutlivých výstupů, nebo vykřikujíc chvílemi a smějíc se, až si všiml v zrcadle, že se podobají dvojici, která si tu prve šeptala a postoupila jim místo. Povstal, aby setřásl ze sebe toto zdání, a barman sebou po něm rovněž pohnul, ale z povzdálečí, asi jako činí taktní psík, když pán odchází z návštěvy.

„A jo…,“ prohodila Kamarádka. „Povím ti teda to ostatní až jindy.“

„Až bude zas po nějaký nový válce,“ zažertoval Zlatíčko. „Ty, tenhleten monogram… no, tyhle dvě písmena z briliantků, to přece nejsou tvý začáteční písmena, co?“

Ukázal ukazováčkem na černou kabelku, posunuv dopředu prst a tělem ustupuje, jako by kabelka byla cosi živého.

„Tobě ale taky nic neujde,“ podivila se Kamarádka. „Inu jo. Dala mi to celý vona, představ si. Povídala mi: ‚Pro mě už je tahle hračička moc ženská.‘ Přej: ‚Já už nepotřebuju zrcátko ani pudr, vždyť mám obličej jako vypasenej četník!‘ To jsem se ti jí nasmála…“

Zlatíčko, aby ji přerušil, podstrčil jí drobné ze stofrankové bankovky, kterou platil:

„Tady máš na taxíka, Kamarádko!“

Vyšli na chodník postranním vchodem, a podle omezeného osvětlení poznal Zlatíčko, že noc značně pokročila.

„Ty nemáš svý auto?“

„Mý auto? Ne. Chodím pěšky, dělá mi to dobře.“

„Tvá žena je na venkově?“

„Ne. Zůstala kvůli špitálu v Paříži.“

Kamarádka nadhodila svým beztvarým kloboukem.

„Já vím. To je ženská předobrýho srdce. Je navržená pro Kříž čestný legie, povídala mi to baronka.“

„Cože…?“

„Heleť, zastav mi tenhle, chlapče, je krytej… A Karolina se taky hodně činila, vona zná všecky ty pány z Clemenceauovy kliky. To aspoň trochu napraví tu historii s Ritou, moc ne, ale napraví… Jináč, víš, chlapče, má Karolina černou duši jako peklo hříchů!“

Vstrčil ji do taxíku, v němž splynula s temnotou. Jako by jí nebylo. Jakmile přestala mluvit, nevěděl už Zlatíčko, že se s ní vůbec setkal; rozhlížel se kolem sebe a vdechoval pach noci, jež připravovala horký den. Zdálo se mu jako ve snu, že se probudí doma, v zahradě, každého večera zalévané, ve vůni růží z Jericha a za pokřiku ptactva, podél drobného boku své mladé ženy… Ale z hloubi vozu zazněl Kamarádčin hlas:

„Avenue de Villars, dvě stě čtrnáct! Zapamatuj si adresu, Zlatíčko! A na večeři chodím často k Žirafě na avenue Wagram, kdyby ses někdy po mně sháněl… Kdybys mě náhodou chtěl najít…“

„Ta má nápady,“ myslil si Zlatíčko, zdlouživ krok. „Chtěl najít, prej. Děkuji. Po druhý, až tě budu mít potkat, udělám vokliku…“

Kráčel bez námahy, protože si odpočinul a zbavil se horka, a teprve na náměstí Almy si najal taxi, aby se dal dovézti na avenue Henri-Martin. Temný oheň měděné barvy zaplavoval již východ a připomínal spíše hasnutí měsíce než letní svítání. Nebe bylobez mráčků, ale jakýsi nerostný oblak, zadržený svou tíhou, pokrýval Paříž a nasakoval barvou ohně s matnými odlesky červenavého kovu.

Neboť horka, sotva nastane den, připravují veliká města a jejich okolí o krásu vlhkých růží, o slézový, pelovitý nádech a o modř rosy, o všecku tu krásu, halící prostor, v němž dýchají davy rostlinstva.

Když Zlatíčko otočil drobným klíčem v domovních dveřích, nic se v domě nepohnulo. Dlaždicovitým vestibulem páchla ještě včerejší slavnostní večeře a větve českého jasmínu, nařezané keřovitě do bílých váz, za nimiž se mohl schovat celý člověk, plnily ovzduší nedýchatelným jedem. Nějaká cizí, šedá kočka vyskočila a prchla do aleje, odkud pozorovala chladně vetřelce.

„Pojď sem, dráčku!“ zavolal na ni Zlatíčko šeptem.

Kočka neutekla, nýbrž měřila si Zlatíčko jaksi urážlivě, takže si vzpomněl, že dosud žádné zvíře, ani pes, kůň nebo kočka, mu nikdy neprojevilo nějakou náklonnost. Slyšel také přes vzdálenost patnácti let pivní hlas Alfonzy, jak prorokovala: „Koho nemají zvířata ráda, ten je prokletý!“ Ježto si však kočka, jež se zatím úplně probrala ze spánku, pohrávala předními pracičkami s kaštanem v zelené, naježené slupce, Zlatíčko se usmál a stoupal po schodech k svému pokoji.

Noc byla modravá a zšeřelá jako noc na divadle, a svítání nastávalo jen nad balkonem, okrášleným pěstovanými růžemi a pelargoniemi, podvázanými lýčím. Edma spala, majíc paže a nohy mimo lehkou pokrývku, ležíc na boku se skloněnou hlavou a s prstem zavěšeným do svého perlového náhrdelníku, a podobajíc se v ranním šeru spíše ženě, která přemýšlí, než ženě spící. Kadeřavé vlasy jí spadaly do tváře, a Zlatíčko neslyšel jejího oddechování.

„Odpočívá,“ myslil si Zlatíčko. „Sní o doktorovi Arnaudovi, o Čestný legii nebo o petrolejce Royal Dutch. Je hezká! Tak hezká! Jen lež, eště dvě tři hodiny se prospíš a budeš zas u svýho doktora Arnauda. To není nic zlýho. Sejdete se na avenue d’Italie, v tý příjemný boudě, co smrdí karbolem. Budeš mu říkat jako malá holčička: ‚Ano, pane doktore, ne, pane doktore.‘ Budete se tvářit vážně, dělat kejkle se sedmatřicet čtyři a osmatřicet devět, a von bude mačkat svou hnátou vod dehtu tvou packu vod benzinu. To máš, holčičko, štěstí, že sis našla v životě román! A já budu ten poslední, co tě bude chtít vo něj připravit, jen se neboj… Dyť já bych sám taky rád…“

Edma se náhle probudila, tak rychle, že se Zlatíčkovi zdálo, jako by slyšel zrychlené oddychování člověka, který je nezdvořile přerušen v řeči.

„To jsi ty! To jsi ty…! Je to možné, žes to ty?“

„Esli jsi čekala někoho jinýho, tak promiň,“ odvětil Zlatíčko s úsměvem.

„Och, to je vtipné…!“

Posadila se na loži a odhodila vlasy nazad.

„Kolik je to hodin? Ty vstáváš? Ale ne, ty jsi ještě nespal, ty jsi teprve teď přišel… Ach, Frede, co jsi zas dělal?“

„To ‚zas‘ je kompliment… Kdybys věděla, co jsem dělal…“

Ta doba, kdy prosívala, zacpávajíc si uši: „Ne, ne, nic mi nepovídej! Nic mi nevypravuj!“, byla už dávno ta tam. Jenže Zlatíčko se dostal rychleji než ona z onoho údobí nevinnosti a zlomyslnosti, kdy vraceje se k ránu, trápíval pravidelně svou mladou, plačící ženu a pak uspával ji i sebe do spánku usmířených zápasníků. Nebylo už rozmarů… Nebylo zrad… Zbylo už jen toto nepřiznané umravnění…

Mrštil daleko od sebe svými zaprášenými botami, ukázal ženě svůj bledý obličej, navyklý zastírat všecko kromě vůle, kterou o zastírání usiloval, a usedl na lůžko z jemného plátna a krajkoví:

„Přivoň si ke mně!“ řekl. „No, co říkáš…? Pil jsem whisku.“

Přiblížila se, až se jejich krásná ústa téměř stýkala, a položila mu ruce na ramena.

„Whisku?“ opakovala v zamyšlení. „Whisku… Proč?“

Prostomyslnější žena by se byla otázala „s kým?“, a Zlatíčko přijal s povděkem tuto její jemnou zchytralost. Aby ukázal, že se umí účastnit hry s důvtipem, odpověděl:

„S jednou známou. Mám ti říc všecko? Úplnou pravdu?“

Usmála se ve světle probouzejícího se dne, jenž si postupně dodával odvahy, zazářiv tu na pelesti postele, tam na zrcadle, nebo na obraze, visícím na zdi, nebo na tělíčku zlaté rybky, prohánějící se v skleněné kouli, naplněné čerstvou vodou:

„Úplnou ne, Frede, úplnou ne! Jen nějakou vytáčku, něco, co se říká, když člověk přijde domů pozdě…“

Přemýšlela však a byla si jista, že ani milostné dobrodružství, ani hrubá rozkoš jí Zlatíčka neodváděla. Drže ji v náručí, svíral Zlatíčko vláčné, poddajné tělo, ale na ramenou mu spočívaly pevné, úzké ruce, strnulé jakousi obezřelostí.

„Pravda je,“ hovořil dále, „že nevím, jak se jmenuje. Ale dal jsem jí… počkej… třiaosmdesát franků.“

„Jen tak, beze všeho? Hned poprvé, když ses s ní seznámil? To je knížecí dárek!“

Dělala, že zívá, schoulila se do vytlačeného místečka v posteli, jako by nečekala odpovědi, a Zlatíčko pojal k ní na několik vteřin soucit, právě na chvilinku, než živější, vodorovný paprsek neujasnil lépe tvar skoro nahého těla, jež mu leželo po boku; pak už nebylo po soucitu ani památky.

„Tahle, ta je pořád krásnější. To není spravedlivý…“

Jak ležela na znaku, pootvírala Zlatíčkovi vstříc oči a ústa. Viděl zazářit její jasně mluvící, zúžený a tak málo ženský pohled, jakým se žena dívá na dárce rozkoše, a byl uražen ve svém nepřiznávaném umravnění. Odpověděl kosým, sobeckým, složitým pohledem, jímž dal najevo, že odmítá. Nechtěl se zrovna odsunout celý, a zdvihl proto jen hlavu k zlátnoucímu dni, k čerstvě zalité zahradě, za zpívajícími kosy, kteří svým zpěvem krášlili jako hlasovou arabeskou suchý a mnohonásobný pokřik vrabců. Edma si všimla, že má na tvářích, pomodralých narůstajícími vousy, stopy dlouhé únavy a značného zhubnutí. Pozorovala jeho ušlechtilé, rozpačité ruce, nehty, jež mýdlo od včerejška nečistilo, a zahnědlá stigmata v podobě hrotu kopí, stigmata, jež prohlubovala spodní víčka a táhla se až do vnitřních koutků očí. Usoudila, že tento hezký hoch, tak, jak tu je, bez límce a bos, má všecky známky oné zvláštní, typické zchátralosti a schlíplosti člověka, který byl zatčen a strávil noc na policii. Nezošklivěl, ale jakýmsi tajemným zpracováním se nějak umenšil, jako strojem obráběná hmota, takže Edma nabyla opět své svrchovanosti. Zanechala všech milostných lákání, posadila se a rukou se dotkla Zlatíčkova čela:

„Stůněš?“

Odvrátil zvolna pozornost od zahrady a připomněl si opět Edminu přítomnost.

„Co…? Ale ne, chce se mi jenom spát. Tak spát, že si nemůžu ani lehnout, to bys neřekla…“

Usmál se, odchlípl rty, až se objevil jejich pobledlý rub a korálové dásně, vyschlé, bez slin. Ale nejvíc projevil svým úsměvem jakýsi smutek, který nečekal léku a byl skromný jako bolest chudého. Edma jej chtěla jižjiž podrobit jasnému výslechu, ale nakonec ustoupila:

„Lehni si!“ nařídila mu, učinivši mu místo.

„Tobě se řekne lehnout! A co voda? Jsem špinavej jedna báseň!“

Měl ještě tolik síly, že uchopil láhev s vodou, upil několik doušků, a odhodiv kabát, svalil se do podušek a usnul, jako když jej hodí do vody.

Rozjímala dlouhou chvíli nad polosvlečeným cizincem, za jehož přítomnost po svém boku vděčila jeho opojení. Její obezřelé pozorování se upínalo od pomodralých rtů na stažená víčka, od jeho bezvládných rukou k čelu, v němž jako pod pečetí tkvělo jedno jediné tajemství. Opanovala se, jako by se obávala, že ji spáč může překvapiti, a pátrala raději po svém vlastním vzezření. Tiše vstala, a než ztlumila prudké denní světlo záclonami, přehodila přes Zlatíčkovo tělo hedvábnou pokrývku, která, přikrývajíc trup, podobající se trupu chyceného lupiče, jenž byl ztlučen, nechávala zářit krásnou, strnulou tvář, a přitáhla cíp na volně skleslou ruku, pečlivě, s jakýmsi pietním odporem, jako by schovávala zbraň, z níž bylo vystřeleno.

Ani se nepohnul, uchýliv se na několik vteřin do útulku, z něhož nemohl být vypuzen; ostatně se Edma v nemocnici naučila odborným pohybům, nikoliv snad něžným, ale jistým jistotou, která se dotkne určitého místa, aniž zavadí, oč nemá. Nelehla si již a okoušela sedíc, polonahá, nenadálou svěžest chvíle, kdy slunce probouzí vítr. Dlouhé záclony se vzdouvaly jako dechem a podle toho, jak jimi větřík cloumal, vrhaly na spícího Zlatíčka azurový stín.

Dívajíc se naň nemyslela Edma ani na raněné, ani na mrtvé, jimž zkřížila těžké, selské ruce na prostěradle. Ani jediný raněný, tísněný můrou, ani jediný mrtvý se nepodobal Zlatíčkovi, jemuž spánek, odpočinek a ticho propůjčovaly cosi jedinečně nelidského.

Svrchovaná krása nebudí sympatií, nenáleží žádné vlasti, a čas, který hlodal na kráse Zlatíčkově, činil ji jen drsnější. Inteligence, jejímž úkolem je zvyšovat nádheru člověka tím, že mu ji kousek po kousku ubírá, chránila v Zlatíčkovi podivuhodně vybudované útočiště pudu. Co mohla zmoci láska, její machiavelismus, její zištné odříkání a její násilí proti tomuto nedotknutelnému světlonoši a jeho majestátu nevědomosti?

Edma ráda ponoukala svou mysl, aby se dobrala i pravd ponižujících, jen když jí byly k užitku, ale zároveň v ní vzrůstal hluboký, neudržitelný, dravý hlad žen, které dědičností nebo vyvoleným posláním jsou určeny, aby dobývaly lásku. Jsouc nadána trpělivostí, často velmi subtilní, přehlížela, že ženská chtivost vede u získaného muže jen k jeho odmužšťování a proměňuje samce, tělesně nádherného a duševně na nižším stupni, v mužskou kurtizánu. Její moudrost, moudrost drobného, prostého lidu, ji nabádala, aby se nezříkala bohatství – peněz, klidu, domácí nadvlády a manželství – jehož si dobyla v málo letech a jemuž válka dodala dvojího půvabu.

Dívala se na utrmácené, do sebe schoulené a jakoby pusté tělo.

„Tak to je Zlatíčko!“ říkala si. „To je Zlatíčko… Vždyť je to tak málo, ten celý Zlatíčko…!“ Pokrčila ramenem a dodala: „Ten jejich Zlatíčko…“ A probouzela v sobě nenávist. Probírala v mysli jejich manželské noci, jejich jitra, tak sladce malátná rozkoší a sluncem, a vzdávala tomuto skvělému nebožtíku, ležícímu pod květovanou hedvábnou pokrývkou a s osvěžujícím křídlem záclon nad hlavou, jen chladný, mstivý vděk, protože on ji víc a více nenáviděl. Sáhla si na svůj malý, zahrocený prs, umístěný nízko na štíhlém trupu, a zmáčkla toto pružné ovoce, jako by se dovolávala svědectví nejlákavějšího půvabu svého mladinkého těla o tom, že je nespravedlivě zanedbávána.

„On by asi potřeboval něco jiného… On by tak potřeboval…“

Ale marně se pokoušela v duchu o pohrdání a urážku. I žena pozbývá chuti a schopnosti pohrdati mužem, který trpí v naprosté nezávislosti, a je tajně nakloněna k tomu, aby výše než sebe kladla to, co je od ní osvobozeno.

Edma byla náhle syta podívané, jíž stín záclon, spáčova bledost a bílé lože dodávaly romantického zabarvení noci a smrti. Rázem vyskočila ze sedadla, svěží, silná, ale rozhodnuta, že se vzdá veškeré vášnivé útočnosti proti rozházené posteli, proti zrádci, proti nepřítomnému, jenž se uchýlil do spánku a do své urážlivé a němé zloby. Nebyla ani podrážděná, ani smutná, a krev jí zabušila v prsou a stoupla do obličeje perlové barvy teprve tehdy, když pomyslila na ryšavého, krevnatého muže, jemuž říkala tónem vážného žvatlání „drahý profesore“ a „šéfe“. Tlustá a něžná ruka doktora Arnauda, jeho smích a jiskry, jež slunce nebo lampa operačního sálu zažehovaly v jeho ryšavém vousu, jeho bělostný plášť, jejž navlékal a svlékal v nemocnici jako spací kabát, nepřesahující výstupek rozkoše… Edma poskočila jako k tanci:

„Ano, to, to, ano…!“

Zatřásla hlavou jako hříbě a vběhla do koupelny ani se neotočivši.

IV

Ježto se jídelna vyznačovala nevelkým důmyslem a tuctovými rozměry, dodali jí přepychovější ráz žlutým čalounem, purpurově a zeleně kvítkovaným. Bělavé a šedé štuky stěn vrhaly tu přílišný jas na hosty, i tak již zbavené všeho stínu, ježto ze stropu se na ně rozlévala neúprosná záře světel.

Edmě se při každém pohybu rozhoupala na šatech ozdoba z bělostných krystalů jako souhvězdí. Paní Pelouxová ponechala si na sobě pro rodinnou večeři svůj kostým s koženými knoflíky, a Kamila de la Berche svůj ošetřovatelský čepec, v němž se podobala věrně Dantovi, jsouc jen o poznání chlupatější. Ženy mlčely, protože bylo horko, Zlatíčko mlčel ze zvyku. Horká lázeň a studená sprcha zvítězily nad únavou, ale mocné světlo lamp, dopadající na jeho lícní kosti, ukazovalo vpadlé tváře. Měl stále sklopené oči, aby stín řas zakrýval spodní víčka.

„Zlatíčko dneska vypadá, jako když mu bylo šestnáct,“ zaduněl z čista jasna hromový bas barončin.

Nikdo však neodpověděl. Jen Zlatíčko se poděkoval za poklonu lehkým úklonem do půli těla.

„Už dlouho jsem neviděla, že by měl ovál obličeje tak uzounký,“ ozvala se opět baronka.

Edma svraštila lehounce obočí.

„Já ano. Za války.“

„To je pravda, to je pravda,“ zapištěla na souhlas Karolina Pelouxová. „Jak ten se, pane bože, zhub v šestnáctém roce u Vesoulu! Edminko,“ dodala, přeskočivši na docela něco jiného, „já jsem dnes viděla – vy víte koho, a všecko je v nejlepším pořádku…“

Edma se začervenala s výrazem poslušnosti, který jí nikterak neslušel, a Zlatíčko pozdvihl oči:

„Koho jsi viděla a co je v nejlepším pořádku?“

„V Trousseherově penzionátě toho mého malého chudáčka s uříznutou pravou rukou. Vyšel z nemocnice dvacátého června… Máti za něj oroduje v ministerstvu války.“

Ačkoliv nijak odpověď nehledala a její zřítelnice do zlatova hrající klidně na něm spočívaly, Zlatíčko poznal, že lže.

„Ráda bych, aby dostal Čestnou legii. Ten si ji, chudinka, taky zasluhuje…“

Lhala před ostatními dvěma ženami, jež také věděly, že lže…

„A co kdybych tak po nich po všech praštil tou lahví na vodu?“ pomyslil si Zlatíčko.

Ale ani se nepohnul. V jaké vášni by také načerpal prudkost, která napíná tělo a vede ruku k úderu?

„Abzac nám už odejde za týden,“ rozhovořila se opět baronka de la Berche.

„Není to tak jisté,“ odvětila Edma poněkud rychleji. „Doktor Arnaud má za to, že by nebylo dobře, aby utíkal, sotva dostal novou nohu… Jistě bychom se dočkali, že by s tou novou nohou provedl nějakou neopatrnost, nehledě k tomu, že mu stále hrozí nebezpečí gangrény… Doktor Arnaud ví velmi dobře, co taková neopatrnost za války…“

Zlatíčko se na Edmu zadíval, a Edma, aniž měla proč, větu nedomluvila. Držela v ruce růži s listnatou stopkou a ovívala se jí jako vějířem. Odmítla posunkem mísu s jídlem, které se podávalo, a opřela se lokty o stůl. Ve svých bílých šatech bez rukávů nebyla ani za nečinnosti prosta jisté vnitřní spokojenosti a sebeúcty, která bezděky řídila cizí úsudek. Cosi urážlivého pableskovalo z jejích měkkých obrysů. Jakési nediskrétní záření prozrazovalo ženu, která jde pevně za svým cílem a měla dosud jen úspěch.

„Edma,“ pomyslil si Zlatíčko, „je žena, která neměla nikdy překročit dvacet let. Takhle se začíná podobat nápadně své matce.“

Za chvíli podoba úplně zmizela. Nic zřejmého už nepřipomínalo v Edmě Marii Lauru. Z bělostné, ohnivě plavé a travičsky vyzývavé krásy, jíž Marie Laura za své kariéry užívala jako pasti, dostalo se Edmě jediné vyzývavosti. Ač dbala, aby se nikoho nepříjemně nedotýkala, přece, asi jako čerstvě nová ozdoba nebo závodní kůň druhého řádu, urážela každého, kdo si svou povahou nebo nedostatkem výchovy uchoval přirozenou citlivost nebo mazanost. Služebnictvo a Zlatíčko se obávali v Edmě nízkosti, o níž tušili, že je horší, nižší než jejich vlastní.

Dostavši svolení od Edmy, jež si zapálila cigaretu, rozněcovala baronka de la Berche dlouze silný doutník a dala se s rozkoší do kouření. Plachetka s červeným křížem spadala jí chvílemi na její mužská ramena, takže se podobala vážným mužům, kteří si o silvestrovské nebo štědrovečerní noci dávají na hlavu frygické čapky, čepce divadelních uvaděček nebo vojenské čáky z hedvábného papíru. Karolina rozepjala pletené kožené knoflíky u kabátu, přisunula si krabičku cigaret Abdullas, a maître d’hôtel, dbající důvěrných zvyků panstva, přitáhl Zlatíčkovi k ruce kouzelnický stoleček, plný tajemství, zásuvek s dvojitým dnem a likérů v stříbrných nádobkách. Pak odešel ze sálu, a ze žluté stěny se ztratil dlouhý stín starého Itala se zimostrázovým obličejem a bílými vlasy.

„Ten Giacomo je ale rasa,“ pravila baronka de la Berche. „A já jsem znalec!“

Paní Pelouxová pokrčila rameny, učinivši tak pohybem, který už dlouho nechával její poprsí v klidu. Měla je zahalené bílou hedvábnou blůzou s řasnatým náprsním pruhem; její zastřižené, obarvené vlasy, dosud ještě oplývající nadbytkem, hořely temnou červení nad jejíma zlověstnýma očima a krásným, tuctovým čelem.

„Je to rasa jako všichni starší Taliáni s bílými vlasy. Je jako ti papežští komoří, předříkají ti jídelní lístek latinsky, a sotva někde pootevřeš dveře, už tam vidíš, jak chlap násilní sedmileté děvčátko.“

Zlatíčko uvítal tuto jedovatost jako vhodnou spršku. Matčina zlomyslnost trhala mraky a přiváděla dýchatelný vzduch. Byl rád, že se podobá dřívější Karolině, jež ze svého balkonu spílala rozkošné mimojdoucí ženě „třífrankových holek“ a jež na Zlatíčkovu otázku „ty ji znáš?“ odpověděla: „No ne, to by tak eště scházelo, aby to byla má známá, taková běhna!“ Nějak nejasně si od krátké doby oblíbil vyšší životnost Karolininu, nějak nejasně jí dával přednost před ostatními dvěma přítomnými ženskými stvořeními, ale nevěděl, že tato přednost a stranickost je snad synovská láska. Zasmál se a radoval se, že paní Pelouxová se opět jednou skvěle ukázala takovou, jakou ji znával, nenáviděnou, obávanou, uráženou. Na chvíli nabyla paní Pelouxová v očích svého syna své původní povahy; ocenil ji podle její pravé hodnoty, totiž jako ženu prchlivou, nenasytně chtivou, vypočítavou a neopatrnou zároveň, hodnotě ji asi jako veliký finančník, který se kochá v lidské zlobě po způsobu humoristů. „Učiněná metla na lidi, no,“ řekl si, „ale žádná cizinka…“ Všiml si praménků, které přibarvovaly její tuctové čelo, praménků, hrajících modravou černí, které na jeho vlastním čele odstiňovaly bělostnost kůže a černomodré vlasy.

„Je to moje matka,“ pomyslil si. „Nikdo mi nikdy neřekl, že se jí podobám, a já se jí přece podobám.“ „Cizinka“ naproti němu se skvěla matným leskem perleti a bělostnosti… Zlatíčko zaslechl jméno vévodkyně de Camastra, jak je svým hlubokým hlasem vyslovila baronka, a spatřil, jak v obličeji cizinky vyšlehla a pohasla jakási letmá divokost, asi jako ohnivý jazyk zpodobí a oživí v popelu tvar spálené haluze. Leč cizinka neotevřela úst a neúčastnila se koncertu vojenských zlořečení, jimiž baronka zahrnovala jakousi soupeřku z kliniky.

„Mají prej tam pěknej střevní případ… Dva mrtví ve dvou dnech po injekci. Těm se asi ulevilo!“ zasmála se srdečně paní de la Berche.

„Mluvíte jako ze sna,“ opravila ji suše Edma. „To se zas vyrojila stará povídačka ze špitálu Jansona de Sailly.“

„Komu pámbu, tomu všichni svatí,“ vzdychla si mírně Karolina. „Ty jsi ospalý, Zlatíčko?“

Klesal únavou a podivoval se odolnosti těchto tří žen, kterým ani práce, ani pařížské léto, pohyby a řečnění neubíraly na bojovnosti.

„Tu bude to vedro,“ řekl stručně.

Edmin pohled se střetl s pohledem Zlatíčkovým, leč Edma nepřičinila poznámky ani ho neusvědčovala ze lži.

„No – no – no – no!“ zazpívala Karolina. „Vedro… Ale možná, že jo, tt – tt – tt – tt…“

Její pohled, upřený na Zlatíčka, přetékal spoluvinou a něžnou hrozbou prozrazením. Jako vždycky, věděla všecko. Kuchyňské šuškání i domovnické šprochy… Možná také, že Lea z rozkoše žensky si zalhat a ještě jednou naposled triumfovat vypravovala Karolíně… Baronce de la Berche uklouzlo drobné koňské zařičení a stín jejího dlouhého kněžského nosu jí pokryl ústa a bradu.

„Sakra hergot!“ zaklel Zlatíčko.

Židle za ním upadla a Edma se ihned pozorně vztyčila. Nedávala najevo nejmenšího překvapení, Karolina Pelouxová a baronka de la Berche zaujaly rovněž obranný postoj, ale tak nějak po starodávnu, neboť daly ruce do boků, jako by si chtěly vykasat sukni a utéci. Zlatíčko, maje obě pěsti opřeny o stůl, těžce oddychoval a kroutil hlavou z jedné strany na druhou jako chycené zvíře v síti.

„Vy máte nejvíc zapotřebí, vy…,“ vyhrkl.

Napřáhl ruku na Karolinu, kterou, ač už znala jiné jeho kousky, synova hrozba před svědky přímo galvanizovala.

„Co, co, co?“ zavyla slovo za slovem. „Ty mě chceš urážet, takovej nešťastníček, nešťastníček, kterej, kdybych chtěla mluvit…“

Okno zvučelo jejím pronikavým hlasem, ale hlas ještě pronikavější ji přerušil:

„Nechte ho!“ vykřikla Edma.

Nastalé ticho div přítomné neohlušovalo, a Zlatíčko, nabyv opět své tělesné důstojnosti, se vzpamatoval a usmíval všecek pobledlý bledostí zelenavého odstínu.

„Prosím vás za odpuštění, paní Pelouxová,“ řekl zvesela.

Očima a posunkem žehnala synovi jako zápasník ukonejšený výsledkem zápasu.

„Ty máš ale horkou krev!“

„Vždyť byl ve válce,“ pravila baronka, tisknouc Edmě ruku. „Na shledanou, Zlatíčko, má čubička mě čeká.“

Odmítla místo v Karolinině automobilu, že půjde pěšky. Na dlouhé avenue Henri-Martin odnímala svou vysokou postavou, bílým závojem ošetřovatelky a ohněm svého doutníku, svítícího do noci, odvahu i nejhorším povalečům, kteří tam slídili. Edma doprovodila obě stařešiny až před dům, projevivši tak výjimečnou zdvořilost, jíž mohl Zlatíčko změřit nedůvěru, jakou k němu jeho žena pojala, a také její diplomatickou mírnost.

Upíjel pomalými doušky ze sklenice studené vody a přemýšlel, stoje pod záplavou světla a chutnaje své hrozné osamocení.

„Ona se mě zastala,“ opakoval si. „Ona se mě zastala, ačkoliv nemá ke mně žádnou lásku. Chránila mě, jako chrání zahradu před kosy, svou zásobu cukru před zlodějskými ošetřovatelkami a své víno před sloužícími. Ví bezpochyby, že jsem byl v ulici Raynouard, že jsem se zase vrátil a už tam nešel. Nehlesla o tom ani slůvko a snad je jí to jedno. Bránila mě proto, že nechtěla, aby matka promluvila… Zastala se mě bez lásky.“

Ze zahrady uslyšel Edmin hlas. Edma zkoumala z dálky, v jaké je míře.

„Nepůjdeš raději hned nahoru, Frede? Nestůněš?“

Vsunula hlavu do pootevřených dveří a Zlatíčko se hořce v duchu usmál:

„Ta je tak vopatrná…“

Zpozorovala jeho úsměv a dodala si odvahy.

„Frede, pojď! Myslím, že jsem zrovna tak unavená jako ty. Proto jsem se prve nedovedla ovládnout… ale už jsem se tvé matce omluvila.“

Zhasla několik krutých světel a sebrala po ubruse růže, jež ponořila do vázy s vodou. Její tělo, její ruce, růže a její hlava, zabořená do mlhy vlasů, jejichž zkadeření se poněkud porušovalo horkem, všecko na ní mohlo okouzliti muže:

„Povídám muže, manžela – neříkám kteréhokoli muže,“ opakoval úskočně Lein hlas Zlatíčkovi do uší…

„Můžu jí udělat, co chci,“ myslil si, sleduje Edmu očima. „Nebude naříkat, nedá se rozvést, nemám, čeho bych se od ní obával, ničeho, ani lásky. Záleží opravdu jen na mně, chci-li mít pokoj.“

Zároveň však měl nepřemožitelný odpor při pomyšlení, že bude žít připoután kamsi, kde nevládne láska. Jeho dětství bastarda, jeho dlouhé jinošství pod poručnictvím jej poučilo, že ve světě, který je pokládán za svět bezuzdnosti, panují zákony skoro stejně úzkoprsé, jako měšťácké předsudky. Zlatíčko poznal, že láska jsou peníze, zrady, zločiny a zbabělé přikyvování. Nyní však byl hotov zapomenout staré stanovy a odmítnouti mlčky smluvenou shovívavost. Sesunul proto lehce měkkou ruku, která se mu položila na rukáv. A jak kráčel po Edmině boku do společného pokoje, o němž věděl, že neuslyší ani výčitek, ani polibků, pociťoval, že jej naplňuje jakási hanba, a začervenal se nad jejich nepřirozenou dobrou shodou.

V

Byl venku ve vycházkových šatech, ani si neuvědomiv, že si navlékl lehký, nepromokavý plášť a měkký klobouk. Zanechal za sebou halu, zamženou hustým kouřem, silnou vůni žen a květin a kyanovodíkový pach cherry. Opustil Edmu, doktora Arnauda, Filipesca, Atkinse a Kelekiany a ještě dvě dívky z nejlepší společnosti, které za války jezdívaly blahosklonně s vozíky a nyní měly rády jen doutníky, automobily a kamarády z garáží. Zanechal tam Desmonda, sedícího ve společnosti kteréhosi obchodníka vínem a státního podsekretáře z ministerstva obchodu, dále básníka s amputovanou rukou a Karolinu Pelouxovou. Jakási dvojice manželů z vyšších kruhů, která byla nejspíše důvěrně o lecčem zpravena, jedla při večeři upejpavě a vybíravě, dorozumívajíc se významnými pohledy a projevujíc pohoršlivou a prostoduchou chtivost, která patrně očekávala, že Zlatíčko bude tančit nahý a Karolina se státním podsekretářem se budou namlouvat na koberci v hale.

Zlatíčko odcházel s přesvědčením, že se choval se stoickým klidem a nedopustil se chyb, ledaže na chvíli zapomněl, kde je, a projevil tak u jídla trapnou lhostejnost. A tu ještě všecko to trvalo jen kratinkou chvilku, nevypočitatelnou jako sny. Nyní se tedy vzdaloval ode všech těchto cizinců, kteří zaplavili jeho dům, a jeho krok vydával na písku jemný zvuk kročejů lehkých tlapek. Šedá a stříbrná barva jeho oděvu činila jej podobným mlze, která se snesla na Buloňský lesík, a dva tři noční chodci záviděli tomuto spěchajícímu mladíku, který vlastně nespěchal nikam.

Pronásledoval jej obraz jeho přeplněného domu. Slyšel ještě zvuk hlasů, odnášel si s sebou vzpomínku na obličeje a úsměvy a zvláště na tvary úst. Kterýsi starší muž mluvil tam o válce, kterási žena o politice. Vzpomněl také na nové spojenectví, které pojilo Desmonda k Edmě, a zájem, který projevovala jeho žena o jakýsi stavební pozemek… „Desmond… to by byl manžel pro mou ženu…!“ A pak viděl tančící dvojice… Karolinu Pelouxovou, jak tančí tango… Zrychlil krok.

Vlhká noc předčasného podzimu halila měsíc do mlhy. Měsíc nahrazovalo mléčné měsíční kolo, obklopené bledou duhou a ztrácející se chvílemi za předcházejícími oblaky. Z listí, spadalého za vedra, vycházela vůně měsíce září.

„Je příjemno,“ pomyslil si Zlatíčko.

Usedl únavou na lavičku, ale nepobyl na ní dlouho, neboť za ním přišla jakási známá, neviditelná družka, které odmítl místo vedle sebe. Družka, která měla šedivé vlasy, dlouhý kabát a hlučela jakousi neúprosnou veselostí… Zlatíčko se otočil směrem k zahradám de la Muette, jako by odtamtud mohl slyšet – z takové dálky – cimbály jazzbandu.

Nenastala chvíle, aby se vrátil do modrého pokoje, neboť tam bezpochyby ony dvě dívky kouřily ještě dobré doutníky, sedíce na posteli z modrého aksamitu a bavíce obchodníka anekdotami, jaké si vypravují trhovkyně.

„Ach, mít svůj pokojík v hotelu, růžový pokojík, hodně obyčejný a hodně růžový…“ Nepozbyl by své tuctovosti ve chvíli, kdy by tam po zhasnutí lampy noc vpustila mohutný a dovádivý objem dlouhého, nikomu určitému nenáležejícího kabátu, s tvrdými, šedivými vlasy? Usmál se na vetřelkyni, neboť již překonal období strachu: „Tam, anebo někde jinde… ona bude stejně věrná. Ale s těma lidma už bydlet nechci!“

Den ze dne, hodinu za hodinou se stával pohrdavějším a přísnějším. Odsuzoval již neúprosně hrdinky denních zpráv a mladé válečné vdovy, které si na uhašení žádaly nových mužů jako oheň. Jeho nesmlouvačnost vrhla se na peněžní věci, aniž si uvědomil, jaká hluboká změna se s ním stala. „To byl zas jednou hnus, ta špekulace s těma loděma, nafláknutejma kožema! A vo tom si povídají docela nahlas…!“ Ale za nic na světě by nebyl nějakým veřejným projevem dal najevo, že se stává člověkem, který nemá se svými bližními nic společného. Zamlčoval to opatrně, jako všecko ostatní. Když obviňoval Karolinu Pelouxovou, že podivným způsobem zašantročila několik tun cukru, oplatila mu jasnými slovy, připomínajícími mu čas, kdy on tónem nenucené rekvizice žádával: „Leo, dej sem sto frančíků, ať si skočím pro cigarety…“

„Ach,“ povzdychl si jen, „ty ženský do smrti nic nepochopěj… To přece nebylo totéž…!“

Tak tu nyní snil s odkrytou hlavou, vlasy zvlhlé, jsa v mlze téměř jako bez těla. Mihl se kolem něho běžící ženský stín. Rytmus běhu a kousavé skřípání nohou o písečnatou stezku prozrazovalo spěch a úzkost, a ženský stín se konečně vrhl na mužský stín, který mu přicházel vstříc, a oba si padly do náruče, prsa na prsou, jako zasaženy jedinou střelou.

„Ti dva se tu schovávají,“ pomyslil si Zlatíčko. „Koho to asi klamou? Klame každý. Ale já…“ Nedomyslil větu, ale vztyčil se odporem, který znamenal: „Já, já jsem čist.“ Jakési matné poznání o strnulých oblastech duše, dosud nepocítěných, vnukalo mu, že čistota a samota jsou jedno a totéž neštěstí.

S přibývající nocí pociťoval chlad. Ježto byl zvyklý dlouho a bez cíle bdít, věděl, že jednotlivé hodiny noci mění její příchuť a že půlnoc je hodina vlahé pohody, srovnáme-li ji s hodinami, které předcházejí svítání.

„Zima bude co nevidět,“ pomyslil a zdloužil krok. „To nekonečný léto trvalo beztak až moc dlouho. Tuhle zimu bych chtěl… Počkat, tuhle zimu…“ Jeho úsilí, s jakým se dohadoval budoucnosti, skoro vzápětí povolilo, a Zlatíčko se zastavil se sklopenou hlavou jako kůň, který vidí v dálce příkop.

„Tuhle zimu budu mít zas na krku svou ženu, mátušu, bábinu la Berche, Tohohle, Onoho a pana Tentononc. Celou tu bandu… Nikdy už nebudu mít chvilky pro sebe…“

Zastavil se opět, aby pozoroval nad lesíkem kupu nízkých mračen, zbarvených nevylíčitelně do růžova, jež poryv větru trhal, chápaje se jejich mlžných vlasů, srážel a vlekl po trávnících, než je unesl zase až k měsíci… Zlatíčko pozoroval jako dobrý známý světelné férie noci, o níž se spáči domnívají, že je černočerná.

Když se objevil polozastřený, plochý a široký měsíc prostřed rychle se míhajících par, neodtrhl Zlatíčka od jeho zmateného počítání, počítal roky po měsících, dnech a hodinách, celý ten drahý čas, nyní pro něho navždy ztracený.

„Kdybych si ji býval od toho dne tenkrát před válkou, když jsem k ní zašel, udržel pro sebe, měl jsem k dobru tři čtyři roky, sta a sta dní a nocí, a ty jsem si moh nechat pro lásku…“ Vysloviv toto velké slovo, nehnul brvou.

„Stovky dní, a život – život! Život jako předtím, život se svou nejhorší nepřítelkyní, jak ona říkala… Se svou nejhorší nepřítelkyní, která mi všecko odpouštěla a nic nepromíjela…“ Mačkal svou minulost, vypouštěje zbytek šťavnaté vláhy na svou nynější poušť, křísil z mrtvých, vymýšlel si pro potřebu věci podrobnosti ze svého knížecího jinošství, hněteného a vedeného párem velkých, silných rukou ženy, rukama milujícíma, připravenýma trestat. Podrobnosti z jinošství dlouhého, orientálního, na všecky strany chráněného, v němž rozkoš přicházela jako ticho po zpěvu… Přepych, rozmary, dětinné krutosti, věrnost, která netušila svou moc… Pozdvihl hlavu k perleťovému měsíčnému kolu na nebi a vykřikl tiše: „Všecko je v tahu, dyť je mi třicet let!“

Dal se do běhu k domovu, spílaje si do živého taktu své chůze: „Blbče! Nejhorší na tom není, jak vona je stará, ale kolik let je tobě! Pro ni je asi všemu konec, ale pro mne…“

Otevřel bez hluku svůj dům, konečně ztichlý, a se zdvíhajícím se žaludkem vnímal zatuchlý pach po těch, kdož jedli, pili a tančili. Vestibulové zrcadlo proti dveřím ukázalo mu obraz mladého, zhublého muže, který má lícní kost tvrdě vystouplou, krásný a smutný horní ret, poněkud pomodrávající vyrážejícími vousky, veliké, tragické, mlčelivé oči – ukázalo mu krátce mladého muže, jemuž nevysvětlitelným způsobem přestalo být čtyřiadvacet let.

„Pro mě,“ domluvil k sobě Zlatíčko, „je tím všecko řečeno.“

VI

„To, co já bych tak potřeboval, rozumíš, to by musel bejt nějakej tichej koutek, pokojíček pro svobodnýho pána, nebo takovej vedlejší byt na přespání.“

„Já vím, dyť nejsem malý dítě,“ odvětila vyčítavě Kamarádka.

Pozdvihla své neutěšitelné oči ke stropu s girlandami.

„Kde by si tak člověk, pane bože, trošku zasnil, prožil románek a kapánek pomazlil… Jakpak bych nerozuměla, že mluvíš! A nemáš ňáký zvláštní přání?“

Zlatíčko svraštil obočí:

„Jaký zvláštní přání? S vohledem na koho?“

„Ty mi, hezounku, nerozumíš… Já myslím, jestli si to snad nepřeješ v nějaký čtvrti, co se ti zvlášť líbí…“

„Ale to ne… Klidnej, tichej koutek!“

Kamarádka pokývala svou velkou spikleneckou hlavou.

„Už vím, už vím. Něco tak jako mám já… jako je můj byt. Víš, kde bydlím?“

„Jo…“

„Nevíš, nic nevíš. Já jsem věděla, že si to nenapíšeš. Dvě stě čtrnáct, avenue de Villiers. Není to ani krásný, ani veliký. Ale ty nehledáš žádnej přepychovej byt, abys ho moh ukazovat?“

„Ne.“

„Já jsem našla svůj byt šikovně, protože jsem to chytře zválela s mou domácí. Mimochodem, je to skvost ženská, vdaná, nebo skoro vdaná. Takovej ptáček s pomněnkovejma očima, ale poznamenaná vosudem. Viděla jsem jí tak trochu do karet a všimla jsem si, že si bere všeho moc, že…“

„Jo. Prve jsi mi říkala, že víš pro mě vo bytě.“

„Vím, ale ten se pro tebe nehodí…“

„Myslíš?“

„Pro tebe – – pro vás, rozhodně ne!“

Kamarádka ztopila svůj významný smích do whisky, jejíž vůně, připomínající zpocený koňský postroj, byla Zlatíčkovi nepříjemná. Strpěl, že žertovala o smyšleném dobrodružství, neboť zpozoroval na jejím zrněném krku šňůru velkých dutých perel, o nichž se domníval, že je zná. Každá neporušená stopa minulosti jej zarážela na svahu, po němž nepozorovaně sklouzal, a za těchto zastávek si odpočíval.

„Ach,“ vzdychla Kamarádka, „já bych ji tak ráda viděla, až půjde kolem! To bude párek…! Já ji neznám, ale už vás vidím pohromadě…! Budeš pro ni pořizovat nábytek?“

„Pro koho?“

„No, pro tu tvou mládeneckou světničku!“

Díval se na Kamarádku jako zkoprnělý. Nábytek… Jaký nábytek? Myslil jenom na jednu věc: aby měl útulek, jehož dveře by se otvíraly a zavíraly jen pro něho, někde v nějakém místě, o němž by nevěděla ani Edma, ani Karolina, vůbec nikdo…

„Zařídíš si ji moderně, nebo něco starodávnýho? Krásná Serrano si dala svůj byteček vyčalounovat samejma španělskejma šátkama, ale to je výstřední. To se ví, že jsi dost velkej, abys věděl, co chceš…“

Poslouchal málo, jsa zabrán do usilovného přemýšlení o svém příštím bytě, tajném, malém, teplém a temném. Srkal angreštovou šťávu jako děvčátko, v tomto načervenalém, nemoderním baru, nezměnivším svou podobu v ničem od doby, kdy tu Zlatíčko jako hošík cucal slámkou svou první barovou bryndu… Ani barman se nezměnil, a byla-li žena, sedící proti Zlatíčkovi, žena uvadlá, alespoň ji neznal, když byla mladá a krásná…

„Mátuše, žena a lidi, s kerejma se vony stýkají, ti všichni se měněj a žijou proto, aby se měnili… Mátuše se může stát bankéřem a Edma městským radním… Ale já…“

Spěchal, aby se v myšlenkách vrátil do svého příštího útulku, jejž viděl v neznámém koutě prostoru, ale jenž bude tajný, malý, teplý a…

„Já to mám v alžírským slohu,“ mluvila dále Kamarádka. „Už se to teď nedělá, ale mně je to fuk, kór když mám nábytek vypůjčenej. Dala jsem si tam svý památky, fotografie z lepších časů, fotografie, který ty jistě znáš, a pověsila jsem si tam podobiznu Racajdičky… Pojď se na to podívat, uděláš mi velkou radost.“

„S radostí. Jedem!“

Z prahu zavolal taxi.

„Ale ty nemáš svý auto tady? Proč tu nemáš auto? To je zvláštní, že lidi, který maj svý auto, nikdy žádný nemaj, když ho maj mít.“

Vykasala si černou, zvetšelou sukni, přiskřípla řetízek lorňonu do zavírátka své taštičky, upustila rukavičku a snášela s černošskou neostýchavostí pohledy mimojdoucích. Zlatíčkovi po jejím boku dostalo se urážlivých úsměvů a smutečního blahopřání kterési mladé ženy, jež zvolala: „To je zas škody na národa roli dědičné, pane bože dobrotivý!“

Trpělivě a klímaje poslouchal ve voze stařešinino žvatlání. Vypravovala mu ostatně milé příběhy, jako byl příběh o pejsku, vážícím devět set gramů, jenž znemožnil r. 1897 proudu lidí návrat z koňských dostihů, příběh o mátuši la Berche, jež r. 1893 unesla v den svatby mladou nevěstu, a jiné ještě…

„Už jsme tady. Zlatíčko, otevři dvířka u vozu, jdou ňák ztuha. Upozorňuju tě, že v předsíni není moc světla, jak ostatně už vidíš na vchodu do domu… No, ale co by člověk v přízemí chtěl, že jo… Počkej vteřinku…“

Stál ve tmě a čekal. Slyšel, jak zachrastil svazek klíčů, slyšel těžké oddechování staré, dýchavičné ženy a její hlas, znící jako hlas ustarané služky.

„Rozsvítím… Jináč tu budeš jako doma, všecko tu znáš. Se ví, že mám elektriku… Tady ti představuju svůj malej salon, kerej je zároveň mým velkým salonem.“

Vstoupil, chválil dobrácky, aniž si jí dobře všímal, nízkou světničku se stěnami neurčité granátové barvy, vyuděnou kouřem nesčetných cigaret a doutníků. Hledal bezděky okno, jež bylo zakryto okenicemi a záclonami…

„Nevidíš, viď… Ty holt nejsi takovej noční pták jako tvá stará Kamarádka… Počkej, já rozsvítím eště na stropě.“

„Nenamáhej se… Já zas utíkám…“

Obrátil se k nejosvětlenější stěně, vyzdobené všelijakými rámečky a fotografiemi, upevněnými napínacími hřebíčky, a odmlčel se. Kamarádka se rozesmála.

„Dyk jsem ti povídala, že tu všechno znáš! Věděla jsem, že budeš mít radost. Tuhle neznáš, co?“

„Tahle“ byla veliká fotografická podobizna, okolorovaná barvami, jež už nyní vybledly skoro docela. Modré oči, usměvavá ústa, plavý vrkoč v týle, vzezření pokojného, ozbrojeného triumfu… Vysoký trup v empirovém krunýři a zřetelné nohy v sukni z průhledné látky, nohy, neberoucí konce, silné v stehnech, tenké v kolenech, nohy… A hejskovský klobouk, klobouk, který měl jeden okraj vyzdvižený vzhůru a napjatý jako plachtu do větru…

„Vsadila bych se, že tuhletu ti nedala! Je na ní jako bohyně, jako víla. Vypadá, jako by se vznášela v oblacích. A přeci je to jenom vona! Tahleta veliká fotografie je podle mýho ta nejkrásnější, ale já mám ráda i ty ostatní, koukni, třebas tahleta malá, která je hodně z pozdější doby, není to radost se na ni dívat?“

Momentka, upevněná zrezavělým špendlíkem, znázorňovala temnou podobu ženy v jasné zahradě…

„To jsou ty její modrý matrózský šaty a klobouk s rackem,“ řekl si Zlatíčko sám k sobě.

„Já mám ráda podobizny, na kterých je člověk hezčí, než je,“ mluvila dále Kamarádka. „Jako tahleta, není to vobrázek, že by před ním člověk sepjal ruce a modlil se k pánubohu, řekni?“

Umělou, omývací retuší byla líbezná pohlednicová podobizna ulízána, krk prodloužen a ústa modelu poněkud zúžena. Jen mírně orličí nos, rozkošný nos s dobyvatelským chřípím, a pak cudný žlábek, sametovou brázdičku prohlubující horní ret pod nosem nechal i fotograf neporušené, v původních, pravých tvarech…

„Pomysli si, že to chtěla všecko spálit, protože teď prej to už nikoho nemůže zajímat, jak tenkrát vypadala. Zpěnila se mi krev, když jsem to slyšela, křičela jsem jako čert v pekle, a tak mi je všecky dala, zrovna ten den, když mi darovala tu kabelku s jejím monogramem…“

„Co je to za chlapa, co je tu s ní vyblejsknutej?“

„Co říkáš? Co tam vidíš…? Počkej, sundám si klobouk…“

„Ptám se tě, co je to tady s ní za chlapa… No, honem…“

„Bože, ty mě uštveš… Tenhle? To je přeci Bacciocchi! Toť se ví, ty ho poznat nemůžeš, protože ten je její druhá kapitola před tebou.“

„Druhá – co?“

„Po Bacciocchim měla Septfonse, ale ne, počkej, Septfons byl předtím… Septfons, Bacciocchi, Spelejev a ty. Co říkáš těm čtverečkovaným kalhotům…? Ty starý mužský módy jsou legrační!“

„A tahle fotografie je z který doby?“

Odchýlil se o krok, protože Kamarádka se nad ním skláněla prostovlasá, s vlasy jak stračí hnízdo, speklitými, páchnoucími parukou.

„Tady je v šatech, co měla na sobě na koníčkách roku osmnáct set devadesát osm nebo devět. Jo, bylo to o výstavě. Tady se, hošku, musí smeknout klobouk. Takový krasavice už nejsou!“

„Pf… Mně se nezdá tak bájná…“

Kamarádka sepjala ruce. Bez klobouku vždycky nějak naráz zestarala, ukazujíc na černo barvené vlasy se zelenavým odstínem a holé čelo jako hrudka žluklého másla.

„Že není bájná? S tímhle outlým pasem, že by ho člověk stisk do dvou hrstí? A co ten holubičí krček? Nebo ty její šaty? Celý z nabíranýho, hedvábnýho mušelínu blankytný barvy, se šňůrkama růžiček přes, a klobouk taky takovej. A ta brašnička, taky z tý samý látky – tenkrát se říkalo brašnička… Povídám ti, krasavice, takovej začátek, jako měla vona, se už neuvidí, to bylo, jako když vyjdou červánky, slunce lásky!“

„Čeho začátek?“

Dala mu jemný štulec.

„Ty nevíš…? Ty bys člověka rozesmál, na mou duši! S tebou snášet zlý věci v životě musí bejt perný živobytíčko…!“

Bylo mu možno skrýt svůj strnulý obličej, protože se díval na zeď. Projevil ještě zájem o několik Leiných obrázků, jako byla fotografie, na níž čichala k umělé růži, a jiná, zobrazující Leu, jak čte v knize s gotickými sponami, majíc obnaženou šíji a holý krk, oblý a bílý jako peň břízy.

„Tak já jdu,“ řekl po způsobu Valerie Šenjaginové.

„Cože, ty už jdeš? A co má jídelna? A má ložnice? Tak se na ně aspoň koukni, hezounku! Uvidíš, jak bude vypadat tvůj mládeneckej byt.“

„To udělám… až někdy jindy, protože…“

Šlehl nedůvěřivým okem po hradbě podobizen a ztišil hlas:

„Mám teď zrovna schůzku. Ale přijdu… zejtra. Nejspíš zejtra před večeří.“

„No dobrá. Mám to vyjednat?“

„Co?“

„S domácí vo bytě.“

„Jo. Ňák to udělej. Zatím ti děkuju.“

„Čestný slovo, koukám jak blázen, jaká je to teď doba… Mladej, starej, všecko se to předstihuje, kdo je hnusnější… Dvě ‚kapitoly‘ přede mnou… A skvělej ‚začátek‘, povídala ta stará pavoučice… A to všecko veřejně… ne, ta sebranka…“

Uvědomil si, že letí jako o závod a že se udýchal. Ustal tak, jako ustal vánek za zfialovělou zdí, trčící k nebesům, protože hrozící bouře byla daleko a nevypukne nad Paříží. Na hradbách podél bulváru Bertier kupily se pod holými stromy hloučky Pařížanů v plátěných střevících a děti s červenými svetry čekaly asi, až se přižene déšť od Le Vallois-Perret. Zlatíčko usedl na lavičku, nedbaje, že jeho síly, tajemně ubývající od doby, kdy jimi mrhal ustavičným bděním a nedopřával tělu výživy a osvěžení, mohou mu vypovědět službu.

„Dvě kapitoly! To je co říc! Dvě kapitoly přede mnou! A kolik jich bylo po mně? Kdyby se tak všecky sečtly i s tou mou, kolik by jich to bylo?“

Viděl v duchu Leu, oblečenou modře, klobouček s rackem na hlavě, a po jejím boku dlouhého, širokého, smějícího se Spelejeva. Vzpomínal, jak smutná Lea, když byl malý chlapec, mívala červené oči od pláče, jak jej hladila po vlasech a říkala mu: „Ty mizerný mužský semínko…!“

Lein milenec… Nová Leina láska… Obvyklá, bezvýznamná slova, běžně užívaná asi jako slova v povětrnostních zprávách, při tipování koní na dostizích v Auteuil, nebo když se píše o krádežích v domácnosti. „Kluku, pojď!“ říkával Spelejev Zlatíčkovi. „Pojedeme na skleničku portského do Armenonville a počkáme, až tam za námi Lea přijede, nemůžeme ji dnes dostat z pelíšku…“

„Ten novej kluk, co teď Lea má, je okouzlující!“ oznámila Karolina Pelouxová svému synovi, když mu bylo čtrnáct nebo patnáct let… Tenkrát však Zlatíčko, předčasně zestárlý a dětinský zároveň, znal jenom, čemu se říkalo láska v jeho okolí, protože byl jako oslepen samozřejmostmi lásky, které měl před sebou, a mluvil tedy o lásce po způsobu dětí, které se naučí z řeči hezkým a ošklivým slovům, poněvadž je vnímají jako hudební zvuky, pozbyvší pro ně původního obsahu. Když Spelejev vstával z Leina lože, nebudil jeho dlouhý stín v Zlatíčkovi žádnou živou, smyslnou představu. A co se týče toho „okouzlujícího kluka Bacciocchiho“, jaký byl rozdíl mezi ním a třebas nějakým „krásným Číňánkem z Pekingu“?

Podobizny, dopisy, vypravování z úst, která jedině mohla mluvit pravdu, nic z toho nepřešlo do malého ráje, v němž žili spolu Zlatíčko a Lea po dlouhá léta. Sám před příchodem Ley neměl dobrodružství, proč se měl tedy starat, čím Lea před „kapitolou“ se Zlatíčkem zrála, čím se rozsmutňovala, čím se obohacovala?

O lavičku, na níž Zlatíčko seděl, opřelo se plavovlasé dítě s tlustými kolínky. Podívali se na sebe se stejným výrazem uražené zdrženlivosti, poněvadž Zlatíčkovi bylo každé dítě čímsi jako cizinec. Přítomné dítě spočinulo dlouze na Zlatíčkovi svýma bledě modrýma očima, vydrževši i jeho pohled, a Zlatíčko pozoroval, jak se na jeho tvářičce šíří od nedokrevné pusy k očím modrým jako len nevylíčitelný, pohrdavý úsměv. Pak se dítě odvrátilo, sebralo si v prachu své hračky a dalo se do hraní u nohou lavičky, vymýtivši Zlatíčka nadobro z tohoto světa. Zlatíčko vstal a odešel.

Za půl hodiny potom seděl v teplé, vonné, zmléčňujícím přípravkem zkalené vodě, a liboval si v požitku z přepychu, z pohodlí, z pěnícího mýdla a z ticha v domě, jako by to zasluhoval pro svou velkou odvahu nebo toho užíval naposled.

Vešla Edma, prozpěvujíc si. Spatřivši Zlatíčka, zmlkla, ač nedosti skrývala svůj němý údiv, že se s ním shledává doma, v koupacím plášti. Zeptal se jí bez ironie:

„Nepřekážím ti?“

„Ani za mák, Frede.“

Svlékala se z denních šatů s mladistvou volností, prostou vší stydlivosti i nestydatosti, a se spěchem, aby už byla nahá ve vodě, která právě oblažovala Zlatíčka.

„Jak jsem moh tak na ni zapomenout?“ přemýšlel Zlatíčko, hledě na otrocká, malebně zakřivená a obratle skrývající záda ženy, skloněné nad prací s rozšněrováním botek.

Nemluvila, vedouc si s jistotou ženy, která je sama, a Zlatíčko uviděl v duchu znova dítě, které si prve hrálo v písku u jeho nohou a umiňovalo si, že si ho ani nevšimne.

„Poslouchej…“

Edma zdvihla překvapením čelo a napřímila hebké, polonahé tělo.

„Co bys tomu říkala, kdybysme měli dítě?“

„Frede…! Co tě to napadá?“

Zaznělo to skoro jako výkřik hrůzy a Edma jednou rukou nyní tiskla k prsům kus zmačkaného prádla a druhou rukou sahala nazdařbůh po prvním kimonu, které se jí namátlo. Zlatíčko se neubránil smíchu.

„Nechceš můj revolver…? Dyť já na tebe nedělám žádnej útok, neboj se!“

„Proč se směješ?“ otázala se tiše. „Ty by ses nikdy neměl smát…“

„Já už se nejvíc nasměju! Ale vysvětli mi – my dva žijeme přece v takovým klidu – vysvětli mi… To je ti tak hrozný pomyšlení, že jsme mohli mít, nebo že bysme mohli mít dítě?“

„Ano,“ řekla s krutostí v hlase a její nenadálá upřímnost se zdála zraňovat ji samu.

Nespouštěla očí ze Zlatíčka, jenž se natáhl naznak na nízkém křesle, a bručela jasně, aby dobře slyšel:

„Dítě… Aby se podobalo tobě, ne… Abych tě měla za svého života dvakrát…? Ne… To ne…!“

Naznačil pohyb, který ji omýlil.

„Ne, buď tak laskav… Už mlčím. Nehlesnu už ani slova. Nechme všecko při starým. Stačí jen dát trochu pozor a může to jít tak dál… Já přece na tobě nic nežádám.“

„Hodí se ti to tak?“

Odpověděla jen pohledem, který jediné se slušel na nahou zajatkyni, pohledem plným urážlivé bezmocnosti a bědné žaloby. Čerstvě napudrované tváře, mladá, červená ústa, jemňounká, zahnědlá kola kolem jejích tmavých očí a veškerá diskrétní a pečlivá úprava obličeje, to vše se příkře odráželo od neladu jejího těla, jehož nahotu chránila toliko zmačkaným kusem hedvábí, jež si tiskla na prsa.

„Šťastnou ji už udělat nemůžu,“ myslil si Zlatíčko, „ale můžu způsobit, že bude trpět. Není mi úplně nevěrná. Kdežto já, kterej ji neklame, já jsem ji vopustil.“

Edma se oblékala, jsouc od něho odvrácena. Nabyla opět volnosti pohybů a své lživé shovívavosti. Bledě růžové šaty halily nyní ženu, která si před chvílí tiskla závoj na prsa jako na ránu.

Vrátila se jí opět její pružná vůle, touha žít a vládnout, zázračná a samičí vloha být šťastna. Zlatíčkovou myslí blesklo znovu pohrdání, ale nastala chvíle, kdy večerní světlo, prostoupivši lehounký šat, narýsovalo tvar mladé ženy, jež se již nepodobala nahé raněné, tvar lehce vztyčený k nebesům, plný síly a oblosti jako tyčící se had…

„Moh bych jí eště způsobit bolest, ale dyž se uváží, že se ze všeho hned dostane… Ani tady nejsem nutnej, nikdo na mě nečeká… Přerostla mi přes hlavu a jde zas jinam, já jsem, jak by řekla ta stará, její první kapitola… Měl bych to dělat jako vona – kdybych moh. Ale já nemůžu. A chtěl bych, i kdybych moh? Edma, ta nenarazila na něco takovýho, na co se narazí jenom jednou a co člověka dorazí… Spelejev říkal, že se některý koně po jistejch pádech, i když si nepolámou nohy, nedostanou přes překážku, kdyby je utlouk… Já jsem měl holt špatnou překážku…“

Hledal ještě poněkud hrubá sportovní přirovnání, kterými by mohl vysvětlit svůj pád a své zlo jako nešťastnou nehodu. Ale noc, kterou si zahájil příliš brzy, a jeho sny, sny unaveného člověka, byly obletovány líbeznými obrázky, blankytnou barvou nabíraného hedvábí a vzpomínkami z četby nehynoucí literatury, která překračuje pošlapaný práh prodejných domovů, vzpomínkami na verše a prózu, věnovanou oslavě věrnosti, milencům, které ani smrt neodloučí, na verše a prózu, kterou se sytí v důvěřivosti a vytržení sobě rovní – jinoši a staré kurtizány…

VII

„Vona mi na to povídá: ‚Já vím, vodkaď vane vítr, to mi zas nadrobila Karolina…‘ ‚Dobře se ti stalo,‘ povídám jí já, ‚nemusíš za Karolinou chodit a se vším se jí svěřovat.‘ Vona zas povídá: ‚Když já jsem přivykla víc Karolině než Spelejevovi, a vod delší doby taky. Věř mi, že Karolina, Neuilly, ty partie karet a ten kluk mi budou scházet víc než celej Spelejev, člověk se jen tak nepředělá.‘ ‚No jo,‘ povídám jí, ‚že tě ale taky ta tvá důvěra v Karolinu přišla draze!‘ ‚Co člověk chce mít,‘ na to vona, ‚musí zaplatit!‘ Podle toho ji poznáváš, tu vohromnou, kavalírskou holku, s kerou ale nešlo hrát betlém. Pak se voblíkala na koníčky, povídala mi alespoň, že jde na dostihy s ňákým gigolem…“

„To jsem byl jako já!“ zvolal zatrpkle Zlatíčko. „Já to snad vím!“

„Já ti to neberu. Já jen vypravuju věci, jak se staly. Měla na sobě šaty z bílýho čínskýho hedvábí, takový exotický, s modrou bordurou z pravýho čínskýho vyšívání, akorát ty šaty, co ji tu v nich vidíš na týhle fotografii z dostihů. Nedám za to nic, že ten mladej, co stojí za ní, nejsi ty!“

„Sundej ji,“ poručil si Zlatíčko.

Stará žena vstala, vytáhla zrezivělé napínáčky, jimiž byla fotografie připíchnuta na stěně, a podala ji Zlatíčkovi. Ležel na alžírském divanu; nazdvihl rozcuchanou hlavu a sotva jen letmo zavadil o momentku, mrštil jí do kouta přes celý pokoj.

„Viděla jsi někdy, že jsem nosil límce, kerý mi vzadu takhle vodstávaly? Nebo že jsem si natáh na koníčky frak? Vo tohle se tě neprosím, to mě nebaví!“

Pronesla plaše káravé „tt! tt!“, ohnula nepružná kolena, aby sebrala kartónek ze země, a otevřela dveře vedoucí do předsíně.

„Kam jdeš?“ vzkřikl Zlatíčko.

„Slyším, že se mi vaří voda na kávu. Jdu ji slít.“

„Tak jdi, ale přijď zas!“

Zmizela za šustění obnošených taftových šatů a šourání trepek bez podpatků. Osaměv, položil si Zlatíčko hlavu na mokádový polštář s tuniskými ornamenty. Místo kabátu a vesty měl nový, lesklý japonský kabátec z fialové látky, vyšívané růžovými květy vistárie. Dlouho kouřená cigareta mu vysušovala ret, a vějířovitě rozcuchané vlasy mu zpola zakrývaly čelo, sahajíce až k obočí.

Ženský kabátec ani vyšívané květy nedodávaly mu nic dvojsmyslného; ale na všech jeho rysech zračila se jakási mrzká svrchovanost, vyzdvihujíc je v pravém světle. Zdálo se, že hoří kazisvětskou touhou ničit; prve už odhozená fotografie letěla jako vymrštěný nůž. Jemné, tvrdé kosti v obličeji se pohybovaly v rytmickém stahování podle hry čelistí. Bílé a černé světlo jeho očí pableskovalo ve tmě jako hřbety vln, jež za noci vábí a zachycují měsíční svit…

Nyní však, když byl sám, spočinul těžce hlavou na polštáři a zavřel oči.

„Pane bože na nebesích, ty krásně vypadáš! Tak ti to nebude slušet, ani až budeš umrlej! Mám čerstvou kávu. Chceš trochu? Má takový aroma, že ti bude, jako bys byl na těch blaženejch ostrovech…“

„Chci. Dvě kostky.“

Mluvil k ní úsečně a ona poslouchala s oddaností, která snad v sobě tajila hlubokou rozkoš z toho, že otročí.

„Ty jsi u večeře nejed?“

„Ale jed jsem dost.“

K pití kávy nepovstal, opřev se jen o loket. Ze stropu nad divanem visela draperie, splývající jako baldachýn a zakrývající Zlatíčka ze slonové kosti, z emailu a v drahém hedvábí, jenž ležel na starém vlněném přehozu, zaprášeném jen což.

Na mosazném stolečku rozložila Kamarádka kávu, nádobku na opium se skleněnou stříškou, dvě dýmky, hliněnou schránku s kuřlavou přísadou, stříbrnou tabatěrku na kokain a lahvičku, jež, ač těsně uzátkovaná, nemohla zabrániti unikání chladné a zrádné vůně éteru. Přidala k tomu ještě taroky, pouzdro s pokerovými kartami a brýle, a pak si usedla se zkroušenou tváří nemocniční ošetřovatelky.

„Už jsem ti jednou řek,“ plísnil ji Zlatíčko, „že tyhle vopičky mě nezajímaj!“

Bránila se vztáhnuvši ruce, jež byly bílé, až budily ošklivost. Doma, podle svých slov, chodila „à la Charlotta Cordayová“, s rozpuštěnými vlasy, v bílé, široké blůze, přes niž přehazovala na prsou uprášený šátek, černý jako její smutek, a podobajíc se tak, důstojná a zchátralá zároveň, mnohé hrdince ze Salpêtrière.

„To nevadí, Zlatíčko. To jen tak, kdyby se ti zachtělo. A taky to dělám proto, že mám ráda všecky ty svý krámy v pořádku na očích.“ – Arzenál snů! Náboje deliria! Zlaté dveře k iluzím!

Potřásla dlouhou hlavou a pozdvihla oči ke stropu jako hodná babička, která vydává poslední halíř za hračky dětem. Ale její host se nedotekl ničeho z omamných jedů. Udržovala se v něm při životě jakási tělesná počestnost, a jeho odpor k nim se přidružoval k odporu, který choval k veřejným domům.

Již po mnoho dní, které nepočítal, chodíval každodenně do této černé díry, kde bděla ochočená Parka Kamarádka. Dával jí peníze – nijak zvlášť ochotně, ale bez hádek – na jídlo, na kávu a na likéry, které spotřebovala ona, a sobě na cigarety, zmrzlinu, ovoce a ovocné šťávy. Tuto svou helotku pověřil také, aby mu koupila jeho nádherný japonský oblek, voňavky a jemná mýdla. Jsouc méně zištná než opojená spoluvinictvím, věnovala se Zlatíčkovi s horlivostí, v níž ožívalo její dřívější proselytství, její velebící a hříšná ochota, s jakou svlékávala a z lázně přiváděla zhýralcům panny, připravovala opiové perly a nalévala alkohol nebo éter. Apoštolování bylo tu však v úpadku, neboť podivínský host si vůbec dívčic nevodil, pil jen ovocné šťávy, polehával na starém divanu a rozkazoval:

„Mluv!“

Mluvila a domnívala se, že povídá po svém. Ale zatím blátivou a zdlouhavou cestou vedl Zlatíčko, tu hrubě, tu opatrně a jemně. Mluvila jako švadlena, pracující u zákaznice v domě, s nepřetržitostí a s opilou jednotvárností, jíž uvykly ženy, konající dlouhé práce v klidu na jednom místě. Nikdy však při tom nešila, dávajíc jako bývalá prostitutka najevo svou aristokratickou bezstarostnost. Tu a tam sešpendlila dírku nebo skvrnu na ubruse a dávala se do hádání z karet. Když mlela kávu, kterou jí nosila uklízečka, brávala si rukavici, ale karty, zčernalé mastnotou, brávala bez ošklivosti do holých rukou.

Mluvila, a Zlatíčko naslouchal jejímu uspávajícímu hlasu, šoupání jejích nohou v plstěných trepkách. Odpočíval v zanedbaném útulku, zato však v nádherném rouchu. Jeho opatrovnice se neodvažovala vyzvídat. Stačilo jí, když v tom, že se všeho odříkal, mohla prostě spatřovat monomanii. Ošetřovala nemocného, stonavého nemocí, která jí byla tajemstvím, ale byl to nemocný. Jen tak na náhodu a také z jakého puntičkářství pozvala k nim kdysi hezkou, mladinkou ženu, osůbku, která uměla být řemeslně dětskou a veselou. Zlatíčko jí nevěnoval o nic větší pozornost než malému psíku, a řekl Kamarádce:

„To zvaní musí přestat!“

Podruhé si už vyhubovat nedala a netoužila, aby vypátrala jeho tajemství. Až kteréhosi dne se octla na cestě lehko uhodnutelné pravdy, když nabídla Zlatíčkovi společnost jedné nebo dvou přítelkyň z dobrých časů, prý Leu na příklad… Nehnul ani brvou:

„Nikoho! Nebo si najdu jiný pelech!“

Uběhlo čtrnáct dní, smutečních a pravidelných jako mnišský život, které však ani jednoho, ani druhého poustevníka nikterak netížily. Přes den chodívala Kamarádka po svých stařešinských zábavách, na poker a na whisku, do pokoutních heren, po jedovatých klepech, na venkovské večeře do dusné temnoty některé limuzinské nebo normandské hospůdky… Zlatíčko přicházíval, jakmile se večer zešeřilo, často promoklý. Kamarádka jej vždycky poznala podle toho, jak přirazil dvířka u taxi, ale nikdy se už neptala: „Proč nemáš nikdy svý auto?“

Hovoříval po půlnoci, obyčejně k ránu. Za jeho dlouhých polehávání na alžírském divanu vídala jej Kamarádka často, jak upadal do spánku a zůstal do něho pohroužen jakoby chycen do pasti, maje krk zkroucený na rameni a jsa chvílemi jako strnulý. Spávala teprve po jeho odchodu, zapomínajíc úplně na odpočinek. Když jednou za svítání sbíral metodicky, kousek po kousku, své věci do kapes – klíč s řetízkem, náprsní peněženku, malý plochý revolver, kapesník a zlaté pouzdro na cigarety –, osmělila se a tázala se:

„Tvá žena ti neříká nic, že chodíš tak pozdě domů?“

Zlatíčko nakrčil své velké obočí nad svýma očima, zvětšenýma nespavostí:

„Ne. Proč? Vona ví dobře, že nedělám nic zlýho.“

„To je pravda, nejsi dítě a rozumnějšího člověka aby pohledal… Přijdeš dnes večer?“

„Já nevím. Uvidím. Připrav to, jako bych přišel najisto.“

Zadíval se ještě na všecky ty plavé šíje a modré oči, které zdobily celou jednu stěnu jeho útulku, a odcházel, aby se za nějakých dvanáct hodin zase věrně vrátil.

Když oklikami, které pokládal za obratné, přiměl Kamarádku, aby mluvila o Lee, zbavoval její vypravování strusek příliš bujné a často rozpustilé obraznosti, kterými je zdržovala. „Dál, dál…!“ Vyslovoval zřetelně jen „á“ a pouze tato písmenka přerušovala a prošlehávala Kamarádčinu samomluvu. Chtěl slyšet jenom vzpomínky bez jedovatostí a chválu toliko popisnou… Žádal na vypravovatelce, aby se přidržovala průkazné pravdy, k níž se pak mrzutě vracel. Vrýval si do paměti data, barvy, jména látek, jména různých míst a jména krejčích.

„Co je to popelín?“ otázal se třebas z čista jasna.

„Popelín? To je hedvábná a vlněná látka, taková suchá, víš, co se nelepí na tělo…“

„Jo. A mohér? Prve jsi povídala ‚z bílýho mohéru‘.“

„Mohér je asi jako alpaka, ale splývavější, víš. Lea neměla v létě plátýnko ráda, říkávala, že to je dobrý tak na spodní prádlo a na kapesníky… Ta měla tenkrát prádlo jako královna, to budeš přeci pamatovat, a tenkrát, když byla dělaná tahle fotočka, jo, ta, co má na ní ty krásný dlouhý nohy, nešilo se prádlo k tělu jako dneska. To bejvala samá náběra jako z pěny, jako ze sněhu, a kalhotky bejvaly, chlapče, až tě popadala závrať, po stranách s bílou krajkou chantilly, prostřed s černou chantillou, báječnej efekt, povídám…! Dovedeš si ten efekt představit…?“

„Něco vodpornýho,“ myslil si Zlatíčko. „Hnusnýho. Černou chantilly krajku v prostředku jen pro její parádu. Před kým v tom chodila, pro koho to nosila?“

Viděl v duchu posunek, kterým Lea, vstupujíc do koupelny nebo do budoáru, tiskla přes kříž svou perskou košili. Uviděl znovu, s jak cudnou důvěrou se její porosené nahé tělo odevzdávalo ve vaně mléčné, provoněné vodě…

„Ale pro jiný měla kalhoty s chantilly krajkou…“

Skopl na zem mokádový polštářek, vycpaný senem.

„Tobě je moc horko, Zlatíčko?“

„Ne. Podej mi sem na chvilku tu fotografii, tu velkou v rámu… A povotoč trošku stolní lampu. Eště… – tak!“

Zapomněv na svou obvyklou opatrnost, prohlížel si pronikavě některé podrobnosti, jež mu byly novými, téměř ochlazujícími.

„Vysoký pás s kamejema… Co živ jsem to na ní neviděl. A koturny jako v řeckým divadle. Vonaže měla trikot? Ne, to se ví, nohy má naboso, s holejma prstama… Hnusný…“

„Kam chodila v těchhle šatech?“

„Já už ani nevím… Byla v tom jednou v klubu, myslím… Nebo u Molierů…“

Vrátil jí rám, odtáhnuv jej od sebe, zdánlivě pohrdavý a mrzutý. Za chvíli potom odešel, kráčeje pod oblohou, zastřenou koncem noci, jež páchla čoudícím dřívím a prádelnou.

Měnil se značně, aniž si to nějak uvědomoval. Tím, že málo jedl a spal, hodně chodil a kouřil, pozbýval váhy a vyměňoval svou dřívější životní sílu za jakousi lehkost, za falešné omládnutí, jež denní světlo nemilosrdně odhalovalo. Doma si žil podle své chuti, přijímaje nebo odmítaje návštěvníky nebo cizí osoby, které znaly jen jeho jméno, jeho krásu, pomalu jaksi zhnětenou a jakoby opravenou sudičským dlátkem, a jeho nepochopitelnou snadnost, s jakou je pomíjel.

Až do posledních říjnových dní chodil se svým mírným a jaksi úředním zoufalstvím. Rozesmál se jen jednou odpoledne, když přistihl u své ženy pohyb bezděčného útěku. Byl náhle osvícen jakousi veselostí člověka, ode všeho zbaveného: „Vona si myslí, že jsem blázen, to mám zas jednou štístko!“

Jeho veselost však neměla dlouhého trvání, neboť přemýšlel a usoudil, že mezi bláznem a zlým člověkem kloní se vždycky výhoda na stranu zlého. Blázen tedy Edmu přestrašil, že prchla, ale jistě by bývala zůstala, aby, zatínajíc zuby a potlačujíc slzy, získala toho, který byl jen zlý.

„Už mě ani nemaj za zlýho chlapa,“ myslil si s hořkostí. „Asi už zlej nejsem. Ach, ta, kterou jsem opustil, mi ublížila nejvíc… A přece i ji opustili jiní a ona se trhla od jiných… Jak asi teď žije Bacciocchi na příklad, nebo Septfons, Spelejev, a jak se všichni jmenujou… Co mají ti všichni společnýho se mnou…? Říkávala mi ‚měšťáček‘, protože jsem počítal láhve v jejím sklepě. Měšťáček, věrnej mužskej, zamilovanej k smrti, to jsou mý jména, mý pravý jména, a přece přes to přese všecko vona, která se mohla ubrečet, když jsem odcházel, vona má teď radši svý stáří než mě, vona, Lea, která teď sedí u kamen a počítá na prstech: ‚Tak jsem měla Toho, Tohohlec, Zlatíčka, pana Tentononc…‘ Myslíval jsem si, že je moje, a nevšim jsem si, že jsem byl jenom jedním z jejích milenců. Zbejvá někdo, před kým bych se teď nemusel červenat…?“

Jsa gymnastikou vycvičen uchovávat si navenek naprostou lhostejnost, pečoval starostlivě, aby snášel rozmarné ničitelské dílo svého démona jako jeho důstojný posedlík. Pyšný, suše se dívaje a drže pevnou rukou hořící zápalku, pozoroval úkosem svou matku, kterou si představoval, že ho neméně obezřele pozoruje. Jindy, se zapálenou cigaretou v ústech, se div nenatahoval jako páv před neviditelnými lidmi, jsa připraven, odbýt každého trapiče výsměšným „co?“. Temná síla, která se rodí z přetvářky a z odboje, tvořila se v hloubi Zlatíčkovy bytosti jen těžce a pomalu, a on se těšil krajnosti, s jakou se ode všeho odvracel, v podvědomé tuše, že paroxismus lze zužitkovat stejně jako klid a že člověk v něm naopak nachází rady, jichž mu neposkytne pohoda. Když byl dítětem, využitkovával často opravdový hněv, prodlužuje jej umělou, zištnou nevolí. Dnes dospíval až tam, že pověří svou skutečnou sklíčenost, aby rozhodla o všem ostatním…

Kteréhosi zářijového odpoledne, kdy se vítr stále zdvíhal a ve vzduchu kroužilo padající listí, kdy se nebe protrhávalo modrými trhlinami a sem tam spadlo několik krůpějí deště, byl Zlatíčko jako lákán do svého černého útulku, k své služebnici, ušmourané, v černých šatech s bělavým proužkem na prsou jako kočky z truhlíku na smetí. Bylo mu lehko a ožila v něm chtivost po svěřování důvěrností, které byly jako angrešt – nasládlé a samý ostníček. Zpíval si už napřed slova a věty, jež měly podivně neurčitou působivost: „Monogramy na prádle měla vyšitý z vlasů, kloučku, ze svejch zlatejch vlasů… jako by je vyšívaly víly! Masérka jí odstraňovala chloupky z lýtek pinzetama, po jednom…“

Odstoupil od okna a obrátil se. Karolina seděla za ním a pozorovala syna od hlavy k patě; spatřil, jak se na jejích neupokojitelných, slzavých očích utvořil oblý, pohyblivý, křišťálový, podivuhodný záblesk, který se odtrhl od hnědočervených panenek a jejž bezpochyby oheň zarudlých tváří odpařil… Zlatíčkovi to zalichotilo a rozveselil se: „Ta je hodná! Vona pro mě pláče!“

Za hodinu byl již u své staré spoluvinice, kterou zastihl věrně na místě. Ale na hlavě měla cosi jako kněžský klobouk, obtočený černou, lesklou stuhou, a podala Zlatíčkovi modrý, složený papírek, jejž on rozevřel.

„Cože…? Já nemám kdy. Vysvětli mi, co to je.“

Kamarádka se naň zaraženě podívala.

„To se týká mý matky.“

„Tvý matky? To si ze mě utahuješ!“

Udělala uraženou.

„Neutahuju si z tebe. Před mrtvýma máme mít úctu. Vona umřela.“

A dodala jako na omluvu:

„Bylo jí třiaosmdesát let.“

„To jí gratuluju. Ty jdeš pryč?“

„Ne. Já vodjíždím.“

„Kam?“

„Do Tarasconu a vodtamtaď kouštíček lokálkou do…“

„Na jak dlouho?“

„Na čtyři nebo pět dní… nejmíň… Musím zajít k notáři skrz testament, protože má mladší sestra…“

Vybuchl, vztáhnuv ruce k nebi:

„Eště zas sestra! Že už neřekneš čtyři děti!“

Uslyšel svůj křiklavý, vysoký hlas a opanoval se:

„No tak dobře. Já ti pomoct nemůžu. Jeď holt, jeď…“

„Chtěla jsem ti tu nechat pár řádků, že pojedu v půl osmý.“

„Jeď v půl osmý.“

„V telegramu není nic vo tom, kdy je pohřeb, sestra se jen zmiňuje, že ji dali do kaple. U nás je horký podnebí, musí to jít všecko rychle, mě můžou zdržet jen ty formality. A s těma holt člověk nikdy neví…“

„To se ví, to se ví.“

Chodil od dveří ke zdi s fotografiemi, od zdi ke dveřím. Cestou zavadil o naplněný cestovní vak. Konvice s kávou a šálky kouřily na stole.

„Uvařila jsem ti kávu, jen tak, pro strejčka příhodu.“

„Děkuju.“

Pili ji stojíce jako někde na nádraží, a chlad odjezdů svíral Zlatíčkovi hrdlo; potají se mu třásly čelisti zimou.

„Tak na shledanou, kloučku,“ pravila Kamarádka. „To víš, že si pospíším.“

„Na shledanou. Ať máš hezkou cestu.“

Ruka se dotkla ruky. Kamarádka se neodvážila Zlatíčka obejmout.

„Nezůstaneš tu chvilku?“

Rozhlédl se rozčileně kolem sebe.

„Ne. Ne.“

„Vezmeš si klíč?“

„K čemu?“

„Jsi tu přeci jako doma. Už sis zvykl. Řekla jsem Marianě, aby sem zaskočila každej den k pátej hodině, trošku tu zatopila a uvařila kávu… Tak si klíč vezmi!“

Vzal si netečně klíč, jenž se mu zdál obrovským. Venku měl chuť jej zahodit nebo odnést k domovnici.

Dodavši si odvahy, zahrnula stařešina Zlatíčka v chodbě a na chodníku ponaučeními, jako by šlo o dvanáctileté dítě.

„Elektriku máš při levé ruce, hned, jak vejdeš. Vařič na kávu je pořád v kuchyni na plynu, rozškrtneš jenom sirku… Marianě jsem nařídila, aby tvůj japonskej mundúrek složila vždycky do levýho kouta na divan a cigarety dala na místo.“

Zlatíčko přitakával hlavou a tvářil se bezstarostně a směle jako gymnazisté, když mají první den školního začátku. A když byl sám, neposmíval se své staré služebnici s barvenými vlasy, neboť ona zas dovedla náležitě ocenit přednostní práva a zábavy opuštěného člověka.

Druhého dne ráno se probudil ze zmateného snu, v němž viděl pobíhat spoustu chodců, všechny jedním směrem. Znal je všechny, ačkoliv je viděl jen zezadu. Jak přecházeli, vyjmenoval svou matku, Leu, podivně nahou a udýchanou, Desmonda, Kamarádku, mladého Maudruho… Jediná Edma se obrátila a zasmála se drobným zoubky cenícím úsměvem jako kuna. „Ale to je ta kuna, co ji Ragut chytil ve Vogesách!“ křičel Zlatíčko ve snu a tento objev mu způsobil neobyčejnou radost. Pak vyjmenovával a počítal ještě ty, kdož běželi stále týmž směrem, a říkal si: „Jeden chybí… Jeden chybí…“ Mimo sen už, ještě než se zcela probudil, dověděl se, že ten, který chyběl, byl on sám. „Já se tam vrátím…!“ Ale úsilí, jemné jako úsilí hmyzu, který napíná nožky, aby se vyprostil z lepu, mu rozšířilo mezi víčky modrý proužek, a Zlatíčko veplul do skutečnosti, v níž mrhal svými silami a svým časem. Protáhl si nohy a osvěžil je v chladnějších částech prostěradla: „Edma už bude dávno vzhůru.“

Pod okny překvapila jej nová zahrada se žlutými rmeny a slunečnicemi, neboť si vzpomínal jen na zahradu, jaká byla v létě, modrou a růžovou. Zazvonil a zvonek přivolal jemu neznámou pokojskou. Otázal se jí:

„Kde je Jindřiška?“

„Já jsem tu teď místo ní, milostpane.“

„Od kdy?“

„Už je to měsíc…“

Udělal „Mhm!“, jako by chtěl říci: „Vše je vysvětleno.“

„Kde je milostpaní?“

„Milostpaní přijde. Je připravena na vycházku.“

Edma vešla, ale na prahu se jaksi zarazila. Zlatíčko se v duchu bavil. Způsobil si potěšení, že znepokojil Edmu ještě víc, neboť vykřikl: „Ale to je úplná Ragutova kuna!“ Krásné hnědé oči pod Zlatíčkovým pohledem na chvilinku zamžikaly.

„Frede, já…“

„Já vím, odcházíš. Co to, že jsem tě neslyšel vstávat?“

Slabě se začervenala.

„To není nic divného. Poslední dobou jsem v noci špatně spala, a tak jsem si dala ustlat na divanu v budoáru… Ty neděláš dnes nic zvláštního, že ne?“

„Jakpak ne!“ řekl temně.

„Je to důležité?“

„Velice.“

Chvíli posečkal a pak doložil lehkým tónem:

„Dám si vostříhat vlasy.“

„Ale obědvat budeš doma?“

„Ne. Sním si někde kotletu v Paříži, mám schůzku u Gustava ve čtvrt na tři. Ten pomocník, co chodí obyčejně, se rozstonal.“

Lež kvetla mu v ústech bez veškerého usilování, zdvořilá, dětinná. Protože lhal, měl opět svá dětská ústa, sešpulená do polibku a koketně vystouplá. Edma naň pohlížela s jakýmsi mužským zalíbením.

„Dneska vypadáš hezky, Frede… Musím utíkat.“

„Jedeš v půl osmý?“

Změřila si jej zkoumavě, polekavši se, a odběhla tak překotně, že se tomu Zlatíčko ještě smál, když za sebou zavírala dveře v přízemí.

„To dělá člověku dobře,“ vzdychl si. „A jak se člověk lehko směje, když od nikoho už nic nečeká…“ Tak, oblékaje se, objevoval asketismus, a falešná písnička, kterou si pobroukával sevřenými ústy, byla mu společnicí jako přihlouplá, prostoduchá mniška.

Sešel do Paříže, na kterou už zapomněl. Davy lidí otřásly jeho nepřirozenou rovnováhou, která si žádala křišťálové prázdnoty a zkušenost bolesti. V ulici Royale zachytilo jej zrcadlo čelem, od hlavy k patě, právě ve chvíli, kdy se nebe povyjasnilo a protrhlo mračna, a Zlatíčko se nijak nepřel s tímto svým syrovým, novým obrazem, zachyceným na pozadí, v němž se hemžili prodavači novin a švadlenky a odrážely jaspisové náhrdelníky a stříbrné lišky. Pomyslil si, že jeho vnitřní kolísání, jež přirovnal k poskakující olověné kuličce v celuloidovém pouzdru, má svůj původ v mdlobě z hladu, a uchýlil se do hostince.

Posadil se zády k oknu, aby unikl dennímu světlu, a poobědval několik ústřic, kousek ryby a něco ovoce. Blízko sedící mladé ženy, které si jeho přítomnosti nijak nevšímaly, způsobily mu potěšení, jaké způsobuje kytička chladných fialek přitisknutá na zavřená víčka. Ale vůně kávy pobídla jej náhle, aby vstal a šel tam, kde měl připravenu svou čerstvou kávu. Než tak učinil, zaskočil k svému holiči, natáhl ruce k manikúře, a zatím co zkušené ruce vtiskovaly svou vůli jeho vůli, oddal se chvíli neocenitelného odpočinku.

Kapsu mu zabíral obrovský klíč. „Nepůjdu tam, nepůjdu tam…“ V kadenci tohoto refrénu, přežvykovaného, očištěného ode všeho smyslu, dospěl bez námahy na avenue de Villiers. Neobratnost, s jakou tápal klíčem kolem zámku, a zaskřípění klíče rozbušily mu na chvilku srdce, ale živoucí vlažnost v předsíni mu uklidnila nervy.

V této říši několika čtverečních metrů, která byla jeho a kterou neznal, počínal si s opatrností. Zapracovaná uklízečka připravila na stole zbytečnou každodenní zbrojnici, a pod hnědou, hliněnou konvicí na kávu dohasínalo dřevěné uhlí v sametu horkého popela. Zlatíčko vyňal z kapes a puntičkářsky uložil na stolek cigaretové pouzdro, veliký a malý klíč, plochý revolver, náprsní peněženku, kapesník a hodinky. Když se však převlékl do svého japonského roucha, nenatáhl se na divan. Otvíral dveře a prohlížel s tichou, kočičí zvědavostí skříně a police ve zdi. Před toaletním kabinetem, prostým, a přece zase trochu ženským, se ve své zvláštní zdrženlivosti zastavil. Ložnice, v níž byla hlavně postel a která byla vyčalounovaná červeně, onou smutnou červení, zahnízďující se všude tam, kde živoří lidé na sklonku života, čpěla staromládenectvím a kolínskou vodičkou. Zlatíčko se vrátil do salonu. Rozsvítil obě světla, i lustr, okrášlený pentlemi. Naslouchal tichým, šramotícím zvukům, a zkoušel na sobě – jsa poprvé v bytě sám – moc těch, kdož tu bydlili, ať už nebožtíci, nebo přechodní nájemníci. Zazdálo se mu, že slyší známý krok, šourání trepek na prackách zestárlého zvířete, a potřásl hlavou.

„To není ona. Ta přijede až za týden. A až tu bude, oč budu mít na tomhle světě víc… Budu mít to, že…“

V mysli naslouchal Kamarádčině hlasu, chraplavému hlasu štvanců… „A abych ti teda dopověděla vo tý hádce na koníčkách mezi Leou a tatoušem Mortierem. Von si Mortier myslel, že dyž má za sebou Gil Blas, kam si moh dát napsat, co chtěl, že bude i Lea tančit podle jeho! Panečku, to byla kosa na kámen… Lea si to přihnala do Longchamps, celá v modrým jako z pohádky, a seděla jako vobrázek na svý ekvipáži, do který byly zapřažený dva strakatý koníci…“

Zdvihl oči ke stěně, z níž se naň usmívalo tolik modrých očí, napínalo tolik hebkých krků nad pevnými prsy:

„To budu mít. Jenom to a dost. To se ví, že snad je toho ažaž. Mám veliký štěstí, že jsem se tady s ní shledal na týhle zdi. Našel jsem ji zas. Ale pak už nemůžu mít nic, leda to, že ji ztratím. Vždyť já jsem taky tak připíchnutej zrezavělejma hřebíčkama a špendlíčkama jako vona. Jak dlouho to vydrží? Dlouho ne. A potom, já se znám. Abych se bál sám sebe, že zvýším požadavky. Napadne mě a dám se do křiku: Já ji chci, a hned! Dejte mi ji! – A co udělám potom…“

Přistrčil divan k obrázkové zdi a lehl si naň. Jak tak ležel, zdálo se mu, že ty Ley, které měly sklopené oči, se jím obírají. „To jen tak vypadaj, já vím dobře. Cos mi myslela po sobě nechat, Chůvouši, když jsi mě zapudila? Tobě bylo lehko dělat velkodušnou, protože jsi věděla, že jsem Zlatíčko a že nic neriskuješ. Ale za to, že ses narodila tak dávno přede mnou, a já, že jsem tě miloval nade všecky ženský, za to jsme byli dost potrestaný; ty jsi u konce a spokojená, až je to hanba, a já… já na rozdíl vod jinejch lidí, kerý říkaj: ‚Byla válka,‘ můžu říkat: ‚ByIa Lea.‘ Lea, válka… Myslel jsem si, že si už nevzpomenu ani na válku, ani na Leu, a zatím mě zrovna válka a Lea vyřadily z týdle doby. Ode dneška je mě na každým místě jen půlka…“

Přitáhl si stolek, aby se podíval na hodinky.

„Půl pátý. Ta stará tu bude teprve tak za týden… A dnes utek teprve první den. A co když na cestě umře…?“

Trochu na divaně oživil, zakouřil si a nalil si vlažné kávy.

„Týden. Nesmím toho tak moc chtít. Jakou historii mi zas bude povídat… za týden? Tu o návratu ve společenským voze z koníčků znám, tu, jak se chytli s Mortierem v Longchamps a jak se rozešli, taky – a i kdybych poslouchal zase nový, všecky do poslední, co bude potom? Už nic. Za tejden ta stará, na kterou čekám, jako by mi měla dát injekci, tu bude… a nepřinese mi vlastně nic.“

Žebravým pohledem zadíval se na podobiznu, která se mu nejvíc líbila. Ale nejživější podoba Leina nebudila v něm teď nic než jakousi žehravou zášť; dřívější vytržení a rozechvění se zmenšilo. Obracel se z boku na bok a napodobil člověka, který napíná svaly, aby rovným skokem vyskočil, a přitom se bojí.

Přinutil se k tomu, že hlasitě zasténal a opakoval: „Chůvouši…! Můj Chůvouši…!“, jen proto, aby se přesvědčil, že je u vytržení. Ale ustal, zastyděv se, neboť věděl velmi dobře, že mu není třeba zvláštního vytržení, aby sáhl na stolek po plochém revolverku. Leže pátral po vhodné poloze a konečně se položil na pravou paži, která svírala zbraň, a přimáčkl ucho k hlavni, zabořené do polštářku. Paže mu rychle dřevěněla a Zlatíčko pochopil, že si musí pospíšit, neboť mu jinak prsty, v nichž jako by se hemžili mravenci, vypovědí poslušnost. Pospíšil si tedy, vydal ze sebe několik tlumených vzdechů nad potížnou prací, protože mu překáželo pravé předloktí, jež drtil svým tělem, a nepocítil už ze života nic – leda malou námahu, když stiskl drobnou ocelovou spoušť.

Ediční poznámka

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých a interpunkci.

Redakce MKP

Colette
Zlatíčkův konec

Překlad Jindřich Hořejší

Ilustrace na obálce Oleksandra Klestova / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 25. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4674-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4675-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4676-6 (prc)