Putování s oslicí do hor

Robert Louis Stevenson

Přeložil Josef Hrůša

Znění tohoto textu vychází z díla Putování s oslicí do hor tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Jan V. Pojer v Brně v roce 1948.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Robert Louis Stevenson: Putování s oslicí do hor), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 8. 8. 2025.

Můj drahý Sidney Colvine!

Cesta popisovaná v této knize byla mi velmi příjemná a byla i šťastná. Po nepěkném začátku měl jsem potom již až do konce jen samý úspěch. My všichni jsme však, jak tomu říká John Bunyan, „poutníci v poušti tohoto světa“ a také všichni putujem s oslem. Nejlepší, co na světě najdeme, je poctivý přítel. Šťastný je poutník, který jich najde mnoho. A opravdu cestujeme, abychom je nacházeli. Jsou cílem a odměnou našeho života. Činí, že jsme sami sebe hodni, a když jsme o samotě, jsme tím bližší nepřítomnému.

Každá kniha je v důvěrnosti okružní list přátelům toho, kdo ji napsal. Jen oni chápají její význam, nacházejí soukromé vzkazy, ujišťování o lásce a projevy vděčnosti zanechané pro ně v každém řádku. Veřejnost je jen šlechetný podporovatel, který platí poštovné. Nicméně, třeba je list adresován všem, máme přece starý přátelský obyčej adresovat jej na rubu jen jednomu. Nač má muž být hrdý, když ne na své přátele? A proto, můj drahý Sidney Colvine, jsem hrdý na to, že se mohu podepsat jako Váš upřímný

R. L. S.

VELAY

Mnoho je na světě mocného,
nic však mocnějšího než člověk.
… I šelmu žijící volně na horách
ovládá bezpečně silou své myšlenky.

— ANTIGONE

Kdo uvolnil pouta divokému oslu?

— JOB

Oslice, tlumok a sedlo na zavazadlo

Pobyl jsem asi měsíc v malé osadě Le Monastier, ležící v rozkošném horském údolí asi patnáct mil od Le Puy. Byly to krásné dni. Le Monastier je známý výrobou krajek, opilstvím, nevázaným jazykem a jedinečnou pestrostí politických názorů. V tomto malém horském městečku totiž žijí stoupenci všech čtyř politických stran francouzských, legitimisté, orléanovci, imperialisté i republikáni. A všichni se tam vespolek nenávidí, jsou si protivní, pomlouvají se a osočují. Nadobro odložili i všechnu slušnou řeč, užívajíce jí už leda jen při obchodování nebo aby si vespolek v hospodské vřavě vyčítali lži. Je to čisté Polsko v horách. Shledal jsem však, že v tomto zmateném babyloně jsem středem pozornosti právě já. Kdekdo se úzkostlivě snažil být k cizinci vlídný a pomáhat mu. Nebyl to snad jen projev prostého pohostinství u horalů obvyklý, ani projev úžasu, s kterým se na mne dívali divíce se, že člověk jako já dobrovolně žije v Monastieru, ač by byl mohl žít kdekoli jinde na širém světě. Způsobila to do veliké míry má výprava; chystal jsem se totiž na cestu na jih Cevennami. Cestovatel toho druhu, jako jsem byl já, byl zjev v onom kraji dosud nevídaný a neslýchaný. Dívali se na mne s opovržením jako na někoho, kdo se připravuje na cestu na měsíc, přece však zase s uctivým zájmem jako na poutníka, který se vydává na výpravu k nehostinnému pólu. Všichni mi ochotně pomáhali v přípravách. Zástup přátel, majících se mnou účastenství, podporoval mě v kritické chvíli obchodního vyjednávání a nakupování. Jediný krok se neudělal, aby nebyl rozhlášen cinkáním sklenic u kulatého stolu a oslavován přátelským obědem nebo aspoň svačinou.

Bylo již hodně pozdě v říjnu, když jsem konečně byl přichystán vyrazit; v té výši, kudy běžela má cesta, nemohlo se již déle čekat na babí léto. Rozhodl jsem se, přestože snad nebudu tábořit v přírodě, mít aspoň u sebe vše, čeho je nutně třeba k táboření, neboť nic tak neruší duševní klid jako nutnost najít si se soumrakem střechu nad hlavou a ti, kdož se trmácejí pěšky, nemohou se vždy s jistotou bezpečit, že ve venkovské hospodě najdou dobré pohostinství. Stan, zejména pro osamělého poutníka, je na obtíž; s nesnázemi se staví a s nesnázemi se skládá. Ale také na pochodu je to příliš nápadná část vašich zavazadel. Zato spací pytel je stále pohotově. Potřebujete si jen do něho vlézt. Jeho účel je dvojí: na noc poslouží jako lůžko a ve dne jako tlumok. Ale přitom nehlásá do světa váš úmysl tábořit pod širým nebem každému, koho potkáte. Tohle je nesmírně důležité. Není-li totiž vaše tábořiště skryto, je to místo klidu zdroj neklidu; stáváte se věcí veřejnou. Družní venkované vás hned po časné večeři přijdou navštívit, spát smíte jen na půl oka, vstávat musíte před svítáním. Rozhodl jsem se tedy pro spací pytel. Po několika zájezdech do Le Puy, když jsem tam za drahé peníze pohostil sebe i své rádce, byl spací pytel nakreslen, sestaven, vyroben a s jásotem přinesen domů.

Dítě mé vynalézavosti bylo skoro šest stop dlouhé. Patřily k němu ještě dva zvláštní trojúhelníkové výstřižky, které v noci měly sloužit jako podušky, ve dne pak jeden jako horní a druhý jako dolní víko k ucpání pytle. Říkám tomu výrobku pytel, ale tak by se mohl nazývat jen ze zdvořilosti. Podobal se spíše dlouhému rohlíku nebo jaternici se zelenou nepromokavou plachtovinou zevně, uvnitř pak bylo modré beránčí rouno. Byl pohodlný jako tlumok, teplý a suchý jako lůžko. Pro jednoho bylo v něm přepychově mnoho místa volného a v nouzi by byl mohl posloužit i dvěma. Mohl jsem se v něm krásně schovat až po krk. Hlavu jsem svěřil kožené čepici, která se dala stáhnout přes uši a měla pásek zapínaný pod nosem; sloužil jako dýchací přístroj. Za prudkého a vytrvalého deště pak chtěl jsem si sám udělat stan nebo aspoň stánek z nepromokavého pláště zatíženého třemi kameny a opřeného o ohnutou větev.

Snadno se pochopí, že jsem tohle těžké břímě nemohl sám nosit na svých jen lidských bedrech. Nezbývalo tedy než vybrat si vhodného nosiče břemene. Nu, kůň je příliš jemný tvor mezi zvířaty, bázlivý větroplach, vybíravý v žrádle a choulostivý. Taktéž je trochu drahý a příliš neklidný, jankovitý, aby se mohl nechat o samotě. Byl bys tedy k svému tahounu připoután jako dva galejní otroci k sobě. Nebezpečí na cestě připraví ho nadobro o rozum, zkrátka je to spojenec nespolehlivý a náročný, který poutníkovi leda jen množí jeho cestovní trampoty. Já jsem potřeboval zvíře laciné, malé a otužilé, třeba hloupé, jen když bude mít klidnou povahu. Všechny tyto vlastnosti zřejmě ukazovaly na jedno: osla.

V Monastieru bydlil nějaký stařík, podle řeči trochu slabomyslný; běhávali za ním kluci a byl znám jako otec Adam. Otec Adam měl vozík, který mu tahala malá oslice, jen o málo větší než pes, šedá jako myška, s vlídnýma očima a vystouplou dolní čelistí. Cosi něžného a ušlechtilého bylo na tom zvířeti, jakási kvakerská uhlazenost zdobila tu šelmičku, která hned upoutala mou pozornost. Poprvé jsme se setkali na tržišti v Monastieru. Abych vyzkoušel její dobrou povahu, posazoval jsem jí na hřbet několik kluků z ulice. Ale jen se některý z nich usadil, už letěl přes hlavu dolů a válel se v prachu. Ponenáhlu však vyprchala z mladistvých srdcí všechna odvaha a místo ní se v nich zahnízdila nedůvěra, a když nastala nouze o ochotníky, musil jsem zkoušku ukončit. Ve vyjednávání mě již podporovala deputace mých přátel, ale jako by to nestačilo, seskupili se okolo mne všichni kupující i prodávající a pomáhali mi smlouvat. Otec Adam s oslicí byli skoro na půl hodiny středem živého a hlučného jednání a smlouvání, až konečně oslice přešla do mých rukou za 65 franků a sklínku brandy. Pytel stál mě již 80 franků a dvě sklenice piva, takže Modestina, jak jsem oslici vzápětí pokřtil, bylo zboží za všech okolností lacinější. Tak tomu také mělo být, neboť ta oslice byla jen nositelka mé matrace, neboli samočinná kostra lůžka na čtyřech nohách.

Poslední slovo jsem s otcem Adamem promluvil v síni s kulečníkem v kouzelné době ranního úsvitu, když jsem mu nabízel brandy. Přiznal se, že je velmi dojat tím rozloučením, a prohlásil, že oslici často kupovával běloučké, křehoučké žemličky, kdežto sám prý se spokojovával jen černým chlebem. Jenže tohle tvrzení podle souhlasného svědectví nejlepších lidí z městečka byl jen bezděčný vzlet jeho fantazie. Měl totiž v osadě špatnou pověst pro surové nakládání s ubohou oslicí. Jisté však je, že přitom uronil slzu, a ta slza stékajíc mu po tváři udělala tam zřejmou šmouhu.

Na radu ošemetného místního sedláře dal jsem si u něho udělat kožené sedýlko s kroužky, abych na ně uvázal svůj tlumok. Starostlivě jsem si doplnil svou výbavu a uspořádal oblečení. Do výzbroje a potřeb jsem si koupil revolver, lihovou lampičku a pánvičku na smažení, dále svítilnu s několika svíčkami po půl penny, veliký zavírák a objemnou koženou čutoru. Hlavní zavazadlo byly dvoje šaty z teplé látky, abych se měl do čeho převléci. Kromě toho obleku, který jsem měl na sobě, byly to cestovní turistické šaty z hrubé látky manšestrové, kožený kabátec a pletený svetr, několik knih a kobereček, kterého jsem užíval na cestách vlakem. Úpravou byl to vlastně také jen vak a výborně mi posloužil za studených nocí. Trvalá zásoba jídla byla zastoupena čokoládovým pečivem a konzervami s boloňskými uzenkami. To vše, kromě toho, co jsem sám nesl na sobě, dalo se snadno nacpat do vaku z ovčí kůže. A naštěstí zastrčil jsem si tam ještě také jeden prázdný batoh, spíše protože se pohodlně nosil, než že by mě bylo bývalo napadlo, že bych ho na cestách mohl někdy potřebovat. Pro bližší potřebu vzal jsem si s sebou studenou skopovou kýtu, láhev beaulojais, jinou prázdnou láhev na mléko, šlehačku na vejce a velikou hromadu černého i bílého chleba, po příkladu otce Adama pro mne i pro oslici; jenže v mé úpravě věcí bylo určení chleba obrácené.

Obyvatelé Monastieru všech odstínů politického smýšlení shodně mi hrozili různými směšnými nehodami, jakož i nenadálou smrtí v mnohých překvapujících podobách. Zima, vlci, lupiči, především však noční čtveráctví byly mi dennodenně se zvláštní výmluvností připomínány a stavěny na oči. Přece však v těchto předpovědích chybělo skutečné a zřejmé nebezpečí: jako dobrý a poctivý křesťan byl jsem na svých cestách sužován svým vlastním břemenem. Než vypovím své nehody, dovolte mi dvěma slovy zachytit, jaké poučení mi dala má zkušenost. Je-li zavazadlo na obou koncích dobře staženo řemenem a visí-li po celé délce – nikoli snad aby bylo přeloženo dvojmo, pro všechno na světě! – přes sedlo, má cestovatel vyhráno. Sedlo se jistě nepřizpůsobí – to náleží k nedokonalostem našeho pomíjejícího života – jistě se smekne a samo od sebe zvrhne. Ale na každé silnici jsou po obou stranách kameny a člověk se brzy naučí vyvážit všechnu jeho snahu po „převratu“ vhodným zatížením kamenem.

V den odchodu jsem jistě vstal brzy po páté, okolo šesté jsme začali nakládat na oslici a za pět minut poté válely se již všechny mé naděje v prachu pošlapány. Nákladové sedlo se totiž na Modestinině hřbetu neudrželo ani minutu. Vrátil jsem je jeho výrobci, s nímž jsem měl tak ošklivý výstup, že ulice před jeho krámem byla ode zdi ke zdi přecpána lidmi, kteří na nás civěli a poslouchali nás. Sedlo lítalo z ruky do ruky jako živé. Snad by bylo názornější říci, že jsme si je házeli na hlavu. A ovšem jsme se přitom jak náleží rozehřáli; byli jsme na sebe nevlídní a leccos jsme si řekli hezky pěkně od plic.

Měl jsem ještě jedno obyčejné nákladové sedlo na osla – říkají mu barde – které se hodilo Modestině na hřbet. Naložil jsem tedy své zboží na ni ještě jednou. Dvojí pytel, kožený kabát – bylo totiž teplo, takže jsem pochodoval bez kabátu – velikou šišku černého chleba, otevřený košík s bílým chlebem, skopovým masem a lahvemi. Všechno bylo k sobě přivázáno velmi umělou soustavou pracných uzlů, a když bylo dílo hotovo, díval jsem se na ně s pošetilou pýchou a spokojeností. V tak podivném nákladu zboží na palubě, složeném do rovnováhy nahoře na osličím hřbetu, který však zespodu nebyl ničím vyvážen, na zbrusu novém sedle dosud neužitém, a tedy neupraveném na tělo zvířete, s docela novými pásky, které, jak se přece dalo čekat, se vytáhnou a cestou uvolní – v tom by byl měl i cestovatel zcela nezkušený a bezstarostný tušit zárodek pohromy. Pracná soustava uzlů pak zase byla dílo příliš mnohých horlivých pomocníků, aby mohlo být vykonáno docela správně. Je pravda, že horlivě dotahovali pásky, že se někdy tři najednou koleny opírali o Modestininy boky a se zaťatými zuby utahovali. Ale později jsem se přesvědčil, že rozvážný člověk může bez násilí vykonat solidnější práci než půl tuctu rozpálených a nadšených pomocníků. Byl jsem tehdy ještě nováček, ani po nehodě se sedlem mi nic nemohlo zvrátit mou bezstarostnou jistotu. I vyšel jsem z vrátek stáje, jako vůl jde na porážku.

„Zelený“ oslař

Na monastierské věži právě odbila devátá hodina, když jsem překonav všechny předběžné nesnáze byl úplně hotov s přípravou na cestu a sestupoval jsem po svahu osadou. Dokud jsem byl nadosah očí dívajících se na mne z oken, bránil mi tajný stud a strach před směšnou porážkou přísně dokročit na Modestinu. Cupala vedle mne na čtyřech drobných kopýtkách a v jejím kroku opravdu byl jakýsi střízlivý půvab. Chvílemi zastříhala ušima nebo zavrtěla ohonem a pod nákladem vypadala tak malinká a drobounká, že mě trápilo svědomí. Přes brod jsme se dostali bez nesnází. Nebylo arci pochyby, že Modestina je učelivost sama, a sotva jsme se octli na druhém břehu, kde cesta začínala stoupat jehličnatými lesy, vzal jsem do pravé ruky neposvěcenou berlu a s rozechvělým srdcem jsem jí užil na oslici. Modestina skutečně zrychlila krok snad asi na tři yardy, jenže potom se hned zase vrátila k svému původnímu menuetu. Další užití rákosky mělo docela stejný účinek a třetí rovněž. Jsem hoden zvát se Angličan a příčí se tedy mému svědomí surově vztahovat ruku na příslušnici ženského pohlaví. Přestal jsem ji tedy bít a prohlížel jsem si ji celou od hlavy k patám a kopýtkům. Kolena toho nebohého stvoření se třásla a dech byl hluboce přerývaný. Bylo vidět, že do vrchu rychleji nemůže. Bůh uchovej, pomyslil jsem si, abych byl surový na tohle nevinné zvířátko! Jen ať si jde stále svým krokem a já půjdu trpělivě za ním!

Jaký to byl krok, to vystihnout chybí mi vhodné slovo. Bylo to něco o tolik pomalejšího než chůze, oč je chůze pomalejší než běh. Dlouho a dlouho jsem musil stát na jedné noze. Za pět minut jsem byl zcela vyčerpán a s dechem hotov. Na nohou jsem v každém svalu cítil horečný záchvat křečí. A přece jsem se nemohl od ní vzdálit, nýbrž musil jsem svůj postup měřit zcela podle jejího. Neboť jestliže jsem se opozdil jen o několik kroků nebo ji zase předběhl o několik yardů, hned se Modestina zastavila a začala se pást. Pomyšlení, že by tohle mělo trvat odtud až do Alais, div mi nezlomilo srdce. Ze všech možných výletů tahle cesta slibovala, že bude nejprotivnější. Snažil jsem se namluvit si, že je dnes krásný den, snažil jsem se zaplašit neblahé předtuchy dýmem z tabáku. Ale stále a stále jsem živě před sebou viděl nekonečně dlouhé cesty vzhůru do vrchu a dolů do údolí a dvě figury pohybující se méně než hlemýždím krokem, jen co noha nohu mine, za minutu sotva o yard – bytůstky, které se jako v zakletém parku nikdy k svému cíli nepřiblíží.

Zatím, kde se vzal, tu se vzal, dohonil nás nějaký urostlý venkovan snad čtyřicetiletý s obličejem ironicky posměšným, na těle měl zelenou kazajku, jaké nosívají se v tamním kraji. Předešel nás o málo a zastaviv se díval se na naše žalostné putování.

„Je váš oslík již velmi stár?“ tázal se mne.

Odpověděl jsem mu, že podle mého mínění není. Vyslovil se, že jsme tedy už asi vykonali velikou cestu.

Řekl jsem mu, že jsme právě opustili Monastier.

„Et vous marchez comme ça?“1 zvolal, a pohodiv hlavou nazad, smál se dlouho z plných plic. Díval jsem se na něj, dokud se dosyta nevysmál, a skoro jsem ten jeho smích pociťoval jako urážku. Vtom se zase ozval: „S takovými zvířaty nesmí člověk mít žádný soucit.“ A ulomiv v houští ohebný prut začal Modestinu řezat do zadnice a přitom hulákal. Šelma jen zastříhala ušima a vyrazila rázným krokem. Běžela pak dále bez bití, a dokud se ten venkovan držel vedle nás, cupala stále rychle nedávajíc najevo ani nejmenší známku mrzutosti nebo únavy. Její dřívější hekání a třesení byla – musím to říci s politováním – jen pustá komedie.

Než mě můj nenadálý pomocník – objevil se tu jako deus ex machina – opustil, dal mi výbornou radu, třeba nekřesťanskou a nelidskou. Daroval mi totiž svůj prut, o kterém prohlásil, že prý ho ta oslice ucítí mnohem řízněji než mou rákosku, a konečně mě naučil správnému volání na zvíře neboli odbornému pobízení oslařů a mezkařů „Pruuuut!“. Přitom se stále na mne díval se směšnou nedůvěrou, která mě uváděla do rozpaků a bylo trapné jí čelit. Smál se mému oslařskému umění asi tak, jako bych se já byl smál jeho pravopisu nebo jeho zelené kazajce. Ale pro tu chvíli nebyl ještě můj čas.

Byl jsem hrdý na svou novou vědu a domýšlel jsem se, že jsem se tomu umění naučil dokonale. A skutečně! Na zbytek odpoledne dělala Modestina pravé divy, takže jsem potom měl chvilku oddechu a mohl jsem se rozhlížet okolo sebe. Byla sobota. Sluníčko svítilo na horská políčka, pustá a liduprázdná. Když jsme sestoupili do údolí a procházeli jsme osadou St. Martin de Frugères, byl tamější kostelík přecpán lidmi; věřící klečeli i venku na stupních a z temného nitra kostelíka ozýval se táhlý hlas kněze. Hned jsem se cítil jako doma. Jsem totiž krajan soboty, abych tak řekl, a všechny sobotní zvyky – jako skotský přízvuk – budí ve mně smíšené city vděčnosti i nevděčnosti. Jen poutník pospíchající okolo jako někdo z jiné planety může se náležitě radovat z klidu a krásy veliké asketické slavnosti. Pohled na odpočívající kraj působí na jeho ducha blahodárně. V širém neobvyklém tichu a mlčení je cosi, co je lepší než hudba. Budí to v něm milé myšlenky jako šumění malé říčky nebo hřejivé sluneční paprsky.

V této příjemné náladě sestoupil jsem z návrší až tam, kde stojí Goudet na zeleném konci údolí. Na protější příkré skále stojí Château Beaufort a mezi nimi leží hluboké jezero s vodou čistou jako sklo. Shora i zdola bylo slyšet bublání vody přeskakující balvany, roztomilý proužek říčky, kterou je skoro směšné nazývat tam Loirou. Goudet je odevšad chráněn vysokými horskými stěnami. Stezičky po skalách přístupné jen nejspíše ještě soumarům a oslům spojují je s vnějším francouzským světem. Ženy a muži tam v tom zeleném zákoutí pijí a klejí nebo se v zimě od svých prahů dívají vzhůru na zasněžené skalní útesy v odloučenosti od světa – řekli byste jako homérští kyklopové. Ale není tomu tak. Do Goudetu přichází i listonoš s poštovním pytlem a zásilkami. Dychtivá mládež goudetská se po jednodenní chůzi dostane až na nádraží v Le Puy a zde v hostinci najdete i rytinu s podobiznou synovce hostinského, Règise Senaca, „profesora šermu a šampiona obou Amerik“, vyznamenání, které 10. dubna 1876 získal v Tammany Hallu v Novém Yorku spolu s pěti sty dolarů.

Chvatně jsem poobědval a brzy jsem se vydal na další cestu. Ale běda! Při stoupání do nekonečného návrší na druhé straně ztratilo patrně i kouzelné slovo Pruuuut! svou sílu. Řval jsem je mocně jako lev, pruuutoval jsem slaďounce, jako cukruje hrdlička, ale Modestina se nedala ani obměkčit, ani zastrašit. Zarputile držela stále jen svůj krok. Pohnula jí jen rána, a to ještě jen na vteřinu. Musil jsem jít v patách za ní a stále ji prutem zpracovávat. Ustat v této jistě neušlechtilé činnosti jen na okamžik – hned zase upadla do své soukromé záliby. Myslím, že jsem ještě nikdy o nikom neslyšel v tak bídném postavení. Musil jsem ten den dojít až k jezeru v Bouchet, kde jsem se chtěl utábořit, než zapadne slunce; a abych se mohl těšit tou nadějí, musil jsem stále trýznit to nebohé zvíře, tak trpělivé a tak skromné. Protivilo se mi již stálé svištění mého prutu, kterým jsem jí rozdával rány. Když jsem se tak na ni zadíval, zdála se mi jednu chvíli tak trochu podobná jedné známé paní, která mě kdysi zahrnovala laskavostí, a proto mi má surovost připadala ještě tím hroznější.

Aby se mé soužení ještě zhoršilo, potkali jsme jiného osla, který se docela podle libosti volně proháněl u cesty. A tento druhý osel byl náhodou mužský. Seznámil se s Modestinou a z radosti se škádlili, jenže já jsem musil rozehnat ten mladý pár od sebe a utlouci jejich mladé zanícení novým horečným výpraskem. Kdyby byl měl druhý osel v těle jen špetku mužnosti, a v srdci lásky, byl by se na mne vrhl zuby i kopyty. Ale měl jsem jakousi útěchu v tom, že tenhle gentleman byl zcela nehoden Modestininy lásky. Nicméně mě ta příhoda zarmoutila jako vůbec vše, co dokazovalo ženskost mé oslice.

Cestou vzhůru za bezvětří bylo v údolí palčivé vedro a k tomu ještě ke všemu jsme měli prudké slunce v zádech. Musil jsem však s rákoskou pracovat tak vytrvale, že mi stále pot z čela stékal do očí. Také mi každou chvíli hrozilo, že se mé zavazadlo, košík a kožený kabát, ošklivě sveze na některou stranu. I musil jsem několikrát Modestinu zastavit právě v tu chvíli, kdy jsem ji konečně přece přinutil do přiměřeného kroku asi dvě míle za hodinu, abych popotáhl, postrčil, na hřbetě srovnal a znova upravil její náklad. V Usselu se konečně sedlo se vším, co na něm bylo, převrátilo, spadlo a válelo se v prachu zrovna pod břichem Modestiny. Jako by ji to však nic nebylo potěšilo, nezadržitelně táhla dále a jen se zdálo, že se usmívá. Přišla k nám společnost, muž, žena a dvě děti, obstoupila nás v polokruhu a svým příkladem jí ještě dodávala odvahy.

Čertova to byla práce a čertovo soužení, než jsem své věci zase náležitě složil, ale jen to bylo hotovo, hned se to zase bez váhání převážilo na druhou stranu a sesmeklo. Posuďte sami, zda mi z toho nebylo horko? A přece se nikdo nenabídl, že mi pomůže. Ten chlap mi arci povídal, že bych měl mít zavazadlo docela jinak upraveno, ale doporučil jsem mu, neumí-li mi v tísni poradit nic moudřejšího, že by bylo lépe držet jazyk za zuby. A ten dobromyslný pes dobromyslně se usmívaje se mnou souhlasil. Byla to odporně trapná chvíle. Musil jsem se prostě spokojit s jedním zavazadlem na Modestině a jako svůj podíl v rozdělení břemene vzít ostatní část výbavy, prut, litrovou čutoru, kožený kabát, ještě k tomu notně zatížený v kapsách, dvě libry černého chleba a otevřený košík s jídlem a lahvemi. Myslím, že mohu o sobě prohlásit, že mi nechybí velkodušnost, neboť jsem se toho neslýchaného a nevídaného břemene ani nelekl. Rozdělil jsem si je – bůh ví, jak jsem na to přišel – tak, aby se příjemně neslo, a potom jsem Modestinu kormidloval dále osadou. Snažila se – byla to její stálá vlastnost – zajít do každého domu, zaběhnout na každý dvůr po celé osadě. A jak jsem byl obložen bez ruky volné ku pomoci, žádné slovo není ani zdaleka s to vystihnout obraz mých nesnází. Nějaký kněz, maje s sebou asi šest nebo sedm jiných, prohlížel si opravovaný kostel, a když viděl mé trampoty, hlučně se mi smál a jeho druhové se rovněž smáli na celé kolo. Pamatuji se, že jsem se kdysi také smával, když jsem vídával dobré lidi zápasit s protivenstvím ztělesněným v takové paličaté svéhlavičce, a při té vzpomínce mě pojala pozdní lítost. Bylo to arci za starých krásných časů mého života, než na mne dolehlo tohle soužení. Bůh ví, že se aspoň v budoucnosti již nikdy nebudu vysmívat, umínil jsem si v duchu. Ale jak krutá je fraška těm, kteří v ní hrají!

Nedaleko za osadou Modestina zloduchem posedlá našla zalíbení v jedné postranní cestě a zarputile se jí držela, nechtějíc z ní sejít. Odhodil jsem všechna svá zavazadla a stydím se nyní přiznat se k tomu – udeřil jsem tu bídnou hříšnici dvakrát po hubě. Žalostné bylo podívání, jak zdvihla hlavu a přivřela oči, jako by čekala další ránu. Už jsem měl na krajíčku pláč, ale moudře jsem se rozhodl pro něco rozumnějšího. Rozložil jsem se pohodlně u cesty, a oddávaje se konejšivému účinku tabákového opojení, posilovanému douškem pálenky, uvažoval jsem o svém postavení. Zatím Modestina přežvykovala kus černého chleba a tvářila se přitom šibalsky zkroušeně. Bylo zřejmé, že musím přinést oběť bohům ztroskotání. Odhodil jsem prázdnou láhev na mléko, zahodil jsem i svůj bílý chléb, který jsem určil sobě, ale s pohrdáním odmítaje zachovat běžný průměr nezahodil jsem černý chléb pro Modestinu. Konečně jsem odhodil i studenou skopovou kýtu a šlehačku na vejce, ač byly mému srdci drahé. Tak jsem tedy v košíku zjednal místo pro vše, co mi ještě zbylo, ba vecpal jsem tam navrch ještě také kožený kabát. Svázav to šňůrou zavěsil jsem si ten ranec přes rámě; a ač mě šňůra řezala do masa na rameně a košík se div neplouhal po zemi, vydal jsem se přece na další cestu se srdcem mnohem lehčím.

Měl jsem nyní aspoň jednu paži volnou pro Modestinu, kterou jsem krutě potrestal. Jestliže jsem měl dorazit k jezeru ještě za světla, musila i ona své tenké nožky rozehrát do křepké melodie. Zatím už slunce zapadlo ztrativši se v mlze – předzvěst větru. A ač daleko na východních kopcích a borových lesích černých svítilo ještě několik zlatých proužků, na stezce, po které jsme se měli ubírat dále, bylo vše již skoro studeně šedé. Mezi poli se křížem krážem rozbíhalo mnoho vedlejších cestiček, pravé bludiště bez jediného opěrného bodu. Viděl jsem nad hlavou svůj osud, nebo spíše horský jehlan jej ovládající, ale ať jsem volil kteroukoli cestičku, každá se nakonec vždy od toho útesu odvrátila a kroutila se jako had zpátky k údolí nebo po pahorkatém okraji k severu. Chabnoucí světlo, blednoucí barvy, holý nevlídný kamenitý kraj, kterým jsem cestoval, budily ve mně jistou duševní skleslost. Ujišťuji vás, že má hůl nezahálela. Myslím, že každý slušný krok, který tehdy Modestina udělala, stál mě jistě aspoň dvě pádné rány. V okolí nebylo slyšet nic než mé neumdlévající bastonado.

Najednou se mi při tom lopocení můj náklad podruhé zakousl do prachu a jakoby kouzelnou mocí zasaženy zpřetrhaly se mi naráz všechny šňůry, takže cesta byla posázena mým drahým majetkem. S balením jsem musil začít znova od začátku, a poněvadž jsem si musil vymýšlet nový a lepší způsob balení, ztratil jsem tím jistě dobrou půl hodiny času.

Zešeřilo se a houstnoucí tma byla již opravdu povážlivá, když jsem konečně dospěl k nějaké pustině s pažitem prokládaným kamením. Vypadalo to jako cesta, která vede kamkoli. Užuž jsem propadal pocitu nikoli nepodobnému zoufalství, vtom jsem zahlédl dvě postavy kráčet po kamenech ke mně. Šly za sebou jako dva tuláci, ale jejich chůze byla nápadná. Napřed kráčel syn, vysoký, nepodařený, zasmušilý, jako Skot vypadající mladík, za ním šla matka v nejlepších nedělních šatech, na hlavě měla čepec se stužkou vkusně vyšívanou a nový měkký plstěný klobouk. Jak cestou kráčela ve vykasaných sukních, vypouštěla z úst nepřetržitou řadu sprostých nadávek a rouhavých slov. Zahoukal jsem na syna a požádal jsem ho, aby mi udal směr. Ukázal ledabyle k západu i severozápadu, zamumlal k tomu nesrozumitelnou poznámku, a aniž jen na chvíli zmírnil krok, kráčel dále, jak přišel, přímo přes mou stezku. Matka jdoucí za ním přešla, ani hlavy nepozdvihla. Zahoukal jsem za nimi ještě několikrát, oni však bez zastávky stoupali dále po úbočí a pro mé volání měli jen hluché uši. Konečně pustiv Modestinu odhodlal jsem se rozběhnout se za nimi a cestou jsem halekal. Když jsem je dobíhal, zastavili se, ale matka stále ještě klela. Viděl jsem, že slušně vypadá, mateřsky ctihodná. Syn mi znova odpověděl drsně a nesrozumitelně, a chystal se vyrazit dále. Tentokrát jsem však prostě popadl za krk matku, protože byla nejblíže, a omlouvaje se za to násilí prohlásil jsem, že je nemohu pustit, dokud mne neuvedou na pravou cestu. Nikdo z nich se necítil uražen, spíše byli obměkčeni. Řekli mi, že mám prostě jít za nimi, a potom se mne matka zeptala, co hodlám dělat u jezera v tuto noční hodinu. Odpověděl jsem, jako to dělají Skotové, otázkou, zda oni mají před sebou dalekou cestu. Odpověděla mi s novým zaklením, že má jít pěšky ještě půl druhé hodiny. A nato se ta dvojice bez pozdravu vydala na další cestu do vrchu v houstnoucí tmě.

Vrátil jsem se pro Modestinu, postrčil jsem ji prudce kupředu a po příkrém výstupu jsme za dvacet minut došli na kraj nějaké náhorní planiny. Přehlédl jsem v duchu svou dnešní pouť a viděl jsem, že pohled, který se mi nyní naskytl, je divoký a smutný. Mont Mézenc a špičky za St. Julien čněly v řezavém šeru zasmušile proti studenému třpytu na východě. Pahorkatina mezi horami a mnou splynula v jednu širokou záplavu stínů. Jen tu a tam obrys některé zalesněné homole v černu, jen tu a tam bílá beztvará záplata vzdělávané půdy, tu a tam skvrna, kde Loira, Gazeille nebo Laussonne putovaly skalní rozsedlinou.

Brzy poté jsme se dostali na hlavní silnici a mé srdce v úžase zaplesalo, když jsem takřka nadosah spatřil dost velikou dědinu, neboť mi bylo řečeno, že okolí jezera je neobydleno a v jezeře že bydlí jen ryby. Silnice byla ve večerním šeru oživena dětmi, hnaly po ní domů z polí dobytek. Dvě ženy na koních – seděly obkročmo jako muži – mihly se okolo mne klapavým klusem kopyt; vracely se z kantonu, kde byly v kostele a na trhu. Zeptal jsem se jednoho dítěte, kde jsem. Řeklo mi, že v Bouchet St. Nicolas. Tam mě zavedlo ono zmatené bludiště cestiček a rady zrádných venkovanů, asi dvě míle cesty na jih od místa, které jsem si určil, na druhé straně ctihodného vrchu. Od provázku jsem si pořezal záda nad lopatkou a ta rána mě silně pálila i bolela. Bolela mě i pravá paže, bolest, jako by bolely zuby, od vytrvalého bití. Vzdal jsem se tedy jezera i touhy zůstat na noc venku a tábořit v přírodě a zeptal jsem se, kde je zde auberge2.

1 A vy cestujete takhle?

Mám bodec

Hospoda v Bouchet St. Nicolas byla z těch hospod, které jsem já kdy navštívil, nejubožejší; avšak na své cestě viděl jsem potom ještě mnoho jiných právě takových. Vskutku pak byla pro ostatní hospody na této francouzské vysočině typická. Představte si stavení o dvou patrech s lavicí přede dveřmi. Stáje a kuchyně byly hned vedle sebe, jako by to byl jeden byt, takže jsme se oba, Modestina a já, mohli slyšet jísti. Nábytek prajednoduchý, hliněné ušlapané podlahy, pro cestující jediná ložnice, a ta ještě k tomu beze všeho zařízení kromě lůžek. V kuchyni se vaří a hned také jí, v noci pak spí tam hostinského rodina. Napadne-li někoho bláznivá touha se umýt, musí to vykonat veřejně u společného stolu. Strava je někdy odměřená, tvrdá ryba a omeleta bývaly dost často můj příděl. Vína je malá troška, pálenka pro muže ohavná a návštěva vyžrané svině chrochtající pod stolem v kuchyni a drbající se o vaše nohy není naprosto nemožná příloha k obědu.

Zato hostinský a jeho pomocníci se v devíti z deseti případů osvědčí jako lidé přívětiví a pozorní. Sotva překročíte práh, přestáváte jim být cizí. A ač jsou tamní venkované hrubí a na šilincích neomalení, sedíte-li u jejich krbu, cítíte u nich příchuť vlídnějšího chování. V Bouchetu na příklad jsem si otevřel čutoru svého beaujolais a pozval jsem hostinského, aby si připil. Vzal si jen málo.

„Já jsem toho vína veliký libent, rozumíte,“ vykládal mi, „a mohlo by se stát, že by vám tam nic nezbylo.“

V těchto křováckých hospodách se očekává, že budete jíst svým nožem, a nepožádáte-li o něj výslovně, nepodají vám žádný. Stůl je zcela prostřen, stojí-li na něm sklenice, leží pecen chleba a jedna železná vidlička. Mému noži se bouchetský hostinský nemohl vynadivit, a pero v něm vzbudilo nevídaný úžas.

„Tohle bych si byl nikdy nepomyslil,“ prohlásil. A dodal: „Vsadil bych se,“ potěžkávaje můj nůž v ruce, „že vás stál jistě aspoň pět franků.“

Když jsem mu řekl, že mě stál dvacet, zkoprněl.

Byl to mírný, milý, rozumný a přívětivý staroušek, úžasně nevědomý. Jeho žena, jejíž chování už nebylo tak milé, uměla číst, ač se domnívám, že to sotvakdy v životě zkoušela. Měla dost rozumu a mluvila s úsečným důrazem jako královna vládnoucí roštu.

„Můj muž je trouba,“ řekla zlostně, pokyvujíc hlavou, „je jako ten dobytek.“

A to staré dobrotisko také hlavou naznačovalo, že to uznává. Ani od ní nebyl to však projev pohrdání, ani od něho studu, tu skutečnost přijímali oba s oddanou upřímností a víc se již o tom nemluvilo.

Mě podrobili křížovému výslechu o důvodech a účelu mé cesty. Jeho žena věc naráz pochopila a hned mi načrtala, co bych měl pojmout do své knihy, až se vrátím domů. „Zda lidé na tom a tom místě klidí úrodu či neklidí. Zda jsou tam lesy. Něco o mravech a obyčejích, co na příklad já a pán domu vám říkáme. Přírodní krásy a tak dále.“ A zeptala se mne pohledem.

„Je to právě tohle,“ ujistil jsem ji.

„Vidíš,“ dodala, obrátivši se přitom na manžela, „já jsem to hned pochopila.“

Velmi jsem oba zaujal vypravováním o svých příhodách a nehodách.

„Ráno,“ řekl manžel, „vám urobím něco lepšího, než je tahle vaše rákoska. Takový neřád ji ani neucítí. Je to, jak se říká v přísloví, dur comme un âne3. Mohl byste ji zmlátit do němoty, přece se s ní nedostanete nikam.“

Něco lepšího? Netušil jsem, co mi asi nabídne.

Ložnice byla se dvěma lůžky. Jedno jsem dostal já, ale přiznávám se bez mučení, že jsem se trochu styděl, když jsem viděl, jak se do druhého ukládají mladí manželé s děckem. Byla to má první zkušenost toho druhu, a kdybych snad měl přitom mít stále takové podivné a hloupé pocity, modlím se k Bohu, aby to byla zároveň má zkušenost poslední. Hříšných očí jsem neotevřel a o té ženě nevím zhola nic, ledaže měla krásná ramena a zdálo se, že se mne ani za mák nestydí. Popravdě byla to situace mnohem trapnější pro mne než pro ten mladý pár. Dva manželé se spolu snadno udržují v náladě, na osamělém pánovi však je zardít se studem. Avšak nemohl jsem než své city přičítat také onomu manželu a snažil jsem se získat jeho shovívavost kapkou pálenky ze své čutory. Vypravoval mi, že je bednář z Alais, že jede do St. Étienne za prací, že prý v tísni šel za osudným voláním jakéhosi výrobce zápalek. Mě arci velmi pohotově odhadl na obchodníka s vínem.

Ráno – bylo to v pondělí 23. září – jsem se probudil první a provinile jsem pospíchal s oblékáním, abych se klidil z ložnice a nepřekážel mladé paní bednářové. Vypil jsem sklenici mléka a vydal jsem se na výzkumnou cestu po okolí Bouchetu. Byla krutá zima, šedivé, větrné zimní ráno. Mraky mlhy se válely nízko a rychle. Po obnažené pláni hvízdal vítr a jedinou barevnou skvrnu bylo vidět daleko na Mont Mézenc a za východními pahorky, kde obloha ještě nesla oranžové zbarvení ranních červánků.

Bylo pět ráno a čtyři tisíce stop nad mořem. Musil jsem si zabořit ruce do kapes a klusat. Lidé se pomalu trousili do práce na polích ve skupinách; chodili po dvou a po třech, všichni se po mně otáčeli a vyjeveně civěli na cizince. Včera večer jsem je viděl, když se vraceli domů, a nyní jsem je opět viděl odcházet zase do polí. To byl bouchetský život v kostce.

Když jsem se vrátil do hostince na krapet snídaně, hostinská v kuchyni česala dceři vlasy. Pochválil jsem jí je, jak jsou krásné.

„Ach, nikoli,“ bránila se matka, „nejsou tak krásné, jak by měly být. Hleďte, jsou příliš jemné!“

Tak moudří venkované sami sebe utěšují, není-li sama příroda dost přízniva, a zvláštním demokratickým postupem se stává, že o vzoru krásy rozhodují vady většiny.

„A kde je monsieur?“ tázal jsem se.

„Pán je nahoře,“ odpověděla, „dělá vám bodec.“

Požehnán buď muž, který vynašel bodec! Požehnán buď hostinský v Bouchet St. Nicolas, který mě naučil užívat bodce! Tato prostá hůlka se špendlíkem dlouhým jen asi osminu palce byla žezlo, když mi ji vkládal do rukou. Od té chvíle byla Modestina má otrokyně. Jediné bodnutí – a přešla nejlákavější vrátka do chléva bez povšimnutí – jediné bodnutí – a hned vyrazila statnými drobnými krůčky, které požíraly míle!

Nebyla to vcelku nijak zvláštní rychlost a při nejskvělejším výkonu jsme potřebovali čtyř hodin, abychom urazili 10 mil. Ale jak nebeská to byla změna od včerejška! Už žádné mávání ošklivým kyjem, žádné mlácení rákoskou, až umdlelá ruka bolí, žádné širokohubé výkony řečnické, nýbrž jen jemné šlechtické šermování. Co na tom, že tu a tam na Modestinině myškově šedém, klínu podobném trupu vyskočila kapka rudé krve? Já bych si namouvěru byl raději přál zařídit to jinak, ale její včerejší kousky z mého srdce nadobro vyčistily všechny záchvěvy lidskosti. Jestliže se ta umíněná ďáblice nedala ani dost málo získat vlídností, musí to jít s bodáním.

Zima byla velmi řezavá a kromě družiny žen na koních rozkročmo sedících a potom dvou poštovních běhounů bylo na silnici smrtelně pusto po celou cestu do Pradelles. Stěží si vzpomínám na jednu jedinou příhodu. Přes lán obecních polí přiběhlo nám vstříc hezké hříbátko se zvonkem na krku. Několikrát hrdinsky vtáhlo do sebe nozdrami vzduch, navětřilo jako někdo, kdo se chystá k velikým činům, a náhle, jako by se bylo v mladém nezralém srdéčku rozmyslilo, otočilo se a uhánělo odtamtud tak překotně, jako přiběhlo, přičemž mu na krku zvonek vesele klinkal. Dlouho potom viděl jsem ještě stále jeho ušlechtile hrdé držení těla, jak stoupalo po svahu, a slyšel jsem hlas jeho zvonku. A když jsem se pustil silnicí, bzučení telegrafních drátů jako by ještě dále hrálo tutéž melodii.

Pradelles leží na úbočí vysoko nad Allierou uprostřed bohatých luk. Všude sekali otavy a celý kraj daleko široko voněl onoho studeného podzimního rána předčasnou vůní sena. Na protějším břehu Alliery půda na míle daleko stále stoupala k obzoru. Žlutohnědá podzimní krajina s černými skvrnami lesů jehličnatých a bílými silnicemi probíhajícími mezi pahorky. Nad tím vším rozestřely mraky jednotvárný, narudlý stín, smutný a trochu výhružný, zvětšující výšku i vzdálenost, v kterémžto osvětlení hadovitě klikaté stuhy silnice zvyšovaly a zesilovaly svůj reliéfní dojem.

Byl to obraz neveselý, pro poutníka však dráždivě vábivý. Byl jsem totiž nyní na samém kraji Velay – a vše, co jsem viděl, leželo již v jiném kraji, divokém Gévaudanu, hornatém, nevzdělávaném, kde teprve nedávno byly vykáceny lesy ze strachu před vlky.

Vlci! Ach, jak se zdá, vlci jako loupežníci se přímo poutníku vyhýbají a prchají před ním. Můžeš se potloukat všude po celé pohodlně přístupné Evropě a nesetkáš se s dobrodružstvím, které by bylo hodno toho jména. Zde však, jestliže kde, byl jsi na kraji naděje. Neboť zde v tom kraji žila bestie – Napoleon Bonaparte – všech vlků! Jak skvělá byla jeho životní dráha! Po deset měsíců žil si volně v doupatech v Gévaudanu a Viverais, požíral ženy a děti „a pastýřky proslulé krásou“. Pronásledoval ozbrojené jezdce, v pravé poledne byl spatřen, jak po královské silnici žene poštovní vůz i s poštovním panáčkem a jezdcem před vozem, jak vůz i jezdec před ním prchají v šíleném trysku. Bylo na něj upozorněno plakáty jako na politického provinilce a na jeho hlavu byla vypsána odměna 10 000 franků. A přece, když konečně byl zastřelen a poslán do Versailles, hle, praobyčejný vlk, a nadto malý! „Ač jsem mohl sahat od pólu k pólu,“ řekl Al. Pope. Malý kaprál otřásl Evropou. A kdyby byli všichni vlci jako tenhle vlk, byli by nadobro změnili světové dějiny! Pan Elie Berthet z něho udělal hrdinu své novely, kterou jsem četl a nepřeji si číst ji podruhé.

Pospíšil jsem si s dopolední svačinou a obrnil jsem se proti upřímnému přání paní hostinské, abych navštívil Naši Paní Pradellskou, „která vykonala již mnoho zázraků, ač je jen ze dřeva“. Ani ne za tři čtvrti hodiny bodal jsem už zase Modestinu po příkrém svahu vedoucím do Langogne na Allieře. Po obou stranách silnice se hospodáři na velikých prachových polích připravovali na budoucí jaro. Každých 50 yardů spřežení hloupých volů se širokou šíjí se trpělivě plahočilo s pluhem. Viděl jsem jednoho z těchto mírných strašlivých otroků hroudy, který se nenadále začal zajímat o nás, o Modestinu a o mne. Dolní brázda, kterou oral po svahu dolů, ležela k silnici v úhlu a jeho hlava byla přivázána pevně ke jhu, jako jsou karyatidy pod těžkou římsou; stočil však aspoň veliké poctivé oči a přežvykuje provázel nás svým pohledem, dokud mu pán neporučil obrátit pluh a vystupovat dále po poli vzhůru. Ode všech těchto radlic vyorávajících brázdy, od noh volů, od dělníka tu a tam pracujícího a motykou rozkopávajícího suché hroudy odnášel vítr jemný pach velmi podobný kouři. Byla to krásná krajina, plná práce, dechu venkova. Při dalším sestupu se gévaudanská vysočina stále přede mnou tyčila k nebi.

Den předtím jsem přešel Loiru, nyní jsem musil přejít Allieru; tak blízko vedle sebe jsou tyto dvě řeky v svém dětství. Právě na mostě v Langogne, když se dlouho slibovaný déšť začal spouštět na zemi, oslovilo mě nějaké asi sedmileté nebo osmileté děvčátko obřadnou frází: „D’ou’st que vous venez?“ Učinilo to tak vznešeně, že mě rozesmálo. Ale to ji zřejmě ťalo do živého. Byla to asi jedna z těch, které pro sebe žádají úctu; stála a dívala se za mnou v tichém rozhořčení, když jsem přecházel most a vstupoval do kraje gévaudanského.

3 Tvrdý jako osel.

HORNÍ GÉVAUDAN

Také tam byla velmi obtížná cesta blátem a bahnem.
A nikde v celém tom kraji nebylo nic podobného
hostinci nebo obchodu s potravinami,
kde by se mohlo občerstvit slabší tělo.

— POUTNÍKOVA CESTA

Táboření potmě

Druhého dne – v úterý 24. září – bylo již po druhé hodině odpoledne, když jsem dopsal svůj deník a opravil chlebník, neboť jsem se rozhodl nosit dále chlebník a nezlobit se již s košíkem. A za půl hodiny poté jsem se vydal na další cestu do Le Cheylard L’Evêque, místa na kraji mercoirského lesa. Bylo mi řečeno, že muž tam dorazí za půl druhé hodiny. A já jsem nepokládal ani za příliš domýšlivý odhad, že muž obtížený oslicí urazí tutéž vzdálenost za čtyři hodiny.

Po celou cestu z Langogne nahoru střídavě pršelo a padaly kroupy. Vítr byl stále čerstvý, ač mírný. Hromady pospíchajících mraků – některé vlekly s sebou závoje prudkých pršek, jiné byly nakupeny a prosvitavé, jako by slibovaly sníh – vyvalily se od severu a pronásledovaly mě po celou cestu. Brzy jsem se dostal ze vzdělávané kotliny Alliery daleko od orajících volů a podobných obrázků kraje. Slatiny, mokrá vřesoviště, skupiny skalisek a borovic, březové lesíky – vše ozdobené podzimními žlutými barvami jako drahým kamením, tu a tam několik nahých chatrčí a holých polí – to byly význačné známky této krajiny. Kopce a údolí vystřídávaly tam údolí a kopce; malé zelené a kamenité stezky pro skot vbíhaly do sebe a vybíhaly ze sebe vespolek, štěpily se ve tři čtyři, ztrácely se v močálu, jako by se byly propadly, a objevovaly se zase tu a tam na stráních a kopcích nebo na okrajích lesů.

Do Cheylardu přímé cesty nebylo a nebylo snadné projít v tom nerovném kraji a nepomíjejícím bludišti cestiček a stezek. Jistě byly již asi čtyři hodiny, když jsem došel Sagnerousse a pokračoval jsem v pochodu, těše se, že mám spolehlivou základnu východiska. Za dvě hodiny poté, když tma rychle houstla, větrem ukolébáván vyšel jsem z borového lesa, kterým jsem dlouho putoval, našel jsem nikoli vytouženou vesnici, nýbrž další močál mezi kopci. Nějakou dobu jsem slyšel znění zvonců, které nosí na krku skot. A nyní, když jsem vyšel z lesa, spatřil jsem nablízku asi dvacet krav a snad ještě více černých postaviček, které jsem pokládal za děti, třebaže mlha zatím zveličila jejich obrysy takřka k nepoznání. Tyto zjevy všecky mlčky chodily dokola za sebou, brzy se braly za ruce, brzy zase proplétaly se v řetězech a vespolek se ukláněly. Dětský tanec vždy mocně působí na nevinnou a živou duši; ale ježto se nad močálem snášela noc, bylo možné vidět v něm fantastický rej víl. I já, ač jsem dobře sčetlý v Herbertu Spencerovi, jsem cítil, že na chvíli padá mi na mysl těžké mlčení. Vzápětí jsem bodcem pobídl Modestinu kupředu a vedl jsem ji jako loď kormidla zbavenou na volná místa. Na stezce šla zarputile stále kupředu podle své vůle, jako by ji postrkoval příznivý vítr. Ale jak se dostalo na bažinu nebo do vřesoviště, ztratilo to zvíře hlavu. Snaha zbloudilého poutníka chodit stále dokola byla u ní vyvinuta do té míry, že se jí stala vášní, i musil jsem vynaložit všechno své kormidelnické umění i sílu, abych ji aspoň na jednom poli udržel v slušné přímosti. Zatímco jsem se takto zoufale potácel bahniskem, mizely pomalu děti i dobytek, až konečně zbyl jen jeden pár děvčat. U těch jsem hledal poučení o směru své další pouti. Venkované bývají zpravidla pramálo ochotni poradit poutníkovi na jeho cestě. Nějaký starý ďas se prostě zatáhl do svého domku jako hlemýžď do ulity a zatarasil přede mnou i vchod. A mohl jsem se ukřičet do němoty a odřít si pěsti do krve bouchaje na dveře, on mi nastavoval stále jen hluché ucho. Druhý, který mi sice udal směr, já jsem mu však, jak jsem potom shledal, dobře neporozuměl, díval se s božským klidem na mne, ač viděl, že jdu chybně, a nijak mne na to neupozornil. Čerta se staral o to, zda neprobloudím celou noc po horách! A což ty dvě holky – to byl pár povedených, nestoudných, lstivých tulaček, které myslí jen na neplechy. Jedna na mne vyplázla jazyk, druhá mi poradila, abych šel za kravami, a obě se přitom hihňaly a stále se jen loktem pošťuchovaly. „Gévaudanská bestie“ sežrala prý na sto dětí z tohoto kraje – začal jsem nyní na ni myslit s účastenstvím.

Nechal jsem ty holky běžet a protloukal jsem se dále mokřinou. Dostal jsem se do jiného lesa a na cestu dobře znatelnou. Stmívalo se valem. Modestina znenadání začala větřit něco nekalého, sama od sebe zlepšila krok a od té chvíle mě už nezlobila. Byla to první známka ducha, kterou jsem na ní mohl pozorovat. Zároveň se vítr osvěžil v poloviční vichr a od severu se z oblohy snesl další notný liják. Za lesem spatřil jsem v soumraku několik rudých oken. Byla to samota Fouzilhic: tři domky přilepené na stráni u březového lesíka. Tam jsem našel příjemného staříka, který mě v dešti nedaleko doprovodil, aby prý mě bezpečně složil na silnici do Cheylardu. O odměně nechtěl ani slyšet, ale třepal rukama nad hlavou, skoro jako by hrozil, a břitce a plynně odmítl, užívaje nezmírněného patois4.

Zdálo se, že konečně je vše v dobrém stavu. Začal jsem myslit na jídlo a na teplo u krbu a v prsou jsem cítil, že mi srdce tone v příjemné pohodě. Běda! Vskutku jsem byl na samém okraji nových, větších soužení! Znenadání se jakoby naráz snesla noc. Býval jsem často venku za temných nocí, ale nikdy jsem neviděl noci temnější. Slabé záření na skalách, lesk dobře ušlapané cestičky pod nohama, houšť jako rouno nebo noc vsazená do pouzdra noci, nebo strom – to bylo vše, co jsem mohl ještě rozeznat. Obloha prostě byla temnota rozklenutá nad hlavou. I letící mraky se hnaly svou cestou neviditelné lidskému oku – na délku paže jsem nemohl rozeznat svou ruku od cesty ani na stejnou vzdálenost bodec od pažitu nebo od oblohy.

Cesta, po které jsem se ubíral, brzy se na skalnaté loučce rozštěpila – je to tam v tom kraji zcela obvyklé – ve tři nebo čtyři nové. Protože Modestina již dříve projevila tolik zájmu pro vyšlapané stezky, chtěl jsem v té tísni vyzkoušet její důvtip. Jenže důvtip osla není jiný než to, co říká to slovo: za půl minuty obcházela dokola mezi několika balvany, jak byste si přáli vidět zbloudilého osla dělati. Byl bych se již dávno utábořil, kdybych se byl včas na to náležitě připravil. Ale poněvadž pochod měl být krátký, nevzal jsem si ani víno, ani chléb pro sebe a pro svou dámu jen něco málo přes půl libry. K tomu přidej, že jsme byli oba jak náleží promočeni deštěm. Ale kdybych byl mohl sehnat trochu vody, byl bych se přesto utábořil na místě. Voda mi však zcela chyběla, leda dešťová, a proto jsem se rozhodl vrátit se do Fouzilhicu a požádat o průvodce, který by mě dovedl další ještě část cesty – „ještě trochu dále propůjč mi svou vedoucí ruku!“

Rozhodnutí bylo snadné, těžké však bylo je vykonat. V této přímo do uší řvoucí tmě neměl jsem jistotu v ničem, jen ve směru větru. Nastavil jsem větru obličej. Cesta zmizela, šel jsem tedy přes pole brzy volně mokrou plání, brzy zase stísněn skalními stěnami, po kterých ani Modestina nebyla s to šplhat. Podruhé jsem spatřil osvětlená okna. Tentokrát však byla jinak seskupena. Nebyl to Fouzilhic, nýbrž Fouzilhac, samota, místem sice jen málo vzdálená od oné, duchem však a smýšlením obyvatelů na hony od ní. Modestinu jsem přivázal k vrátkům a spíše hmatem jsem si hledal cestu dále, klopýtal jsem mezi balvany, vlekl se do půl nohou v bahně, až jsem se konečně dostal ke vchodu do samoty. V prvním osvětleném domku byla nějaká stařena, která mi vůbec nechtěla otevřít. Nemohla, byla sama doma, a k tomu byla chromá. Křičela tedy na mne dveřmi, abych prý se zeptal u souseda, tam prý je mužský, který prý může pomoci, bude-li chtít.

U souseda jsem je donutil, aby přišli aspoň ke dveřím, muž, dvě ženy a děvče. Přinesli si dvě svítilny, aby si prohlédli poutníka. Muž nevypadal zle, měl však poťouchlý úsměv. Opřel se o trám ve dveřích a poslouchal mě, jak vypravuji svůj příběh. Požádal jsem jen o průvodce do Cheylardu.

„C’est que, voyez-vous, il fait noir,“5 řekl.

Odpověděl jsem mu, že je to právě důvod, proč sháním pomoc.

„Rozumím,“ řekl na to, dívaje se nepřívětivě, „mais – c’est – de la peine.6“

Byl jsem ochoten zaplatit. Zavrtěl hlavou. Nabídl jsem až deset franků, ale on stále jen vrtěl hlavou. „Řekněte si tedy sám!“ pobízel jsem ho.

„Ce n’est pas ça,“7 vypravil konečně ze sebe se zřejmými nesnázemi. „Ale já nepřekročím práh! Mais je ne sortirai pas de la porte.8“

Trochu jsem se dohřál a zeptal jsem se ho, co mi tedy doporučuje udělat.

„Kam chcete ještě dále za Cheylard?“ tázal se mne místo odpovědi.

„Do toho vám nic není,“ opáčil jsem, neboť jsem nehodlal trpět jeho zvířecí zvědavost. „V mé nynější tísni je to zcela bez významu.“

„C’est vrai, ça,“9 uznával se smíchem, „oui, c’est vrai. Et d’où venez-vous?“10

Někdo lepší než já by se byl cítil podrážděn.

„Ó,“ řekl jsem, „na vaše otázky odpovídat nehodlám, nemusíte se tedy namáhat s vyptáváním. Je už beztoho velmi pozdě. Potřebuji pomoci. Nechcete-li mi ukázat cestu sám, pomozte mi aspoň najít někoho jiného, ochotného!“

„Hola!“ zvolal znenadání. „Nebyl jste to právě vy, který procházel lukami, dokud byl ještě den?“

„Ano, ano,“ přisvědčovalo horlivě děvče, které jsem teprve nyní poznal. „Byl to ten monsieur. Doporučila jsem mu, aby šel za kravami.“

„Vy, slečinko, vy jste,“ řekl jsem, „farceuse11.“

„Ale,“ dodal muž, „proč u všech čertů jste ještě zde? Co jste dělal?“

„U všech čertů, pravda, na mou duši!“ Ale byl jsem zde. „Veliká věc,“ řekl jsem, „je udělat tomu konec.“ A znova jsem ho vyzval, aby mi pomohl najít vůdce.

„C’est que,“ opakoval, „cest que-il fait noir.“12

„Nu dobře,“ řekl jsem, „vezměte si jednu svítilnu!“

„Ne,“ vykřikl, potlačuje nějaký nápad, a znova se ohradil jedním ze svých dřívějších výroků. „Já práh nepřekročím.“

Podíval jsem se na něj. Viděl jsem, že v jeho obličeji zápasí nepředstíraná hrůza s nepředstíraným studem. Usmíval se lítostivě a vlažil si rty jazykem jako dopadený školáček. Načrtl jsem mu krátce svůj stav a požádal jsem ho o radu, co dělat.

„Nevím,“ odpověděl, „já práh nepřekročím.“

V pozadí byla bestie gévaudanská, o tom již nebylo pochybnosti.

„Pane,“ řekl jsem hlasem co nejpříkaznějším, „vy jste zbabělec.“

S těmito slovy obrátil jsem se k té rodině zády; pospíchala uchýlit se do své pevnosti. A znova se zavřely prokleté dveře, napřed jsem však zaslechl smích. Filia barbara pater barbarior.13 Řekněme to v množném čísle: Gévaudanské bestie!

Svítilny mě trochu oslnily. Ploužil jsem se potom nejistě a v rozpacích mezi kameny a hromadami odpadků. Ve všech ostatních domcích na samotě bylo tma a ticho, a ač jsem tu a tam zaklepal na dveře, klepání zůstalo bez odpovědi. Byla to zlá zkušenost. Proklínaje odcházel jsem z Fouzilhacu. Zatím přestalo pršet a vítr, který se dosud neutišil, vysušoval mi kabát i kalhoty. Nic naplat, pomyslil jsem si, voda sem, voda tam, musím se zde utábořit. Dříve však bylo třeba vrátit se pro Modestinu. Nepochybuji, že jsem aspoň dvacet minut tápal potmě, hledaje si cestu spíše hmatem, než jsem v temnu našel svou paní. A nebýt nevlídných služeb močálu, do něhož jsem stále znova zapadal, byl bych ji snad nevidomý hledal do rána. Další úkol byl najít si přístřeší někde v lese, neboť foukal studený a bouřlivý vítr. Jak se stalo, že jsem v tom hojně zalesněném kraji hledal tak dlouho, než jsem les našel, je rovněž jedno z nerozřešených tajemství z dobrodružství onoho dne. Ale přísahal bych, že jsem k tomu objevu potřeboval skoro hodinu času.

Konečně se mi po levici začaly objevovat temné stromy a najednou, když jsem přešel cestu, octl jsem se přímo před jeskyní nejtemnější temnoty. Říkám tomu jeskyně bez nadsázky; vstoupit pod tu klenbu z listí bylo jako vejít do vězení. Hmatal jsem okolo sebe, až jsem nahmatal silnou větev, ke které jsem přivázal Modestinu, vyhublou, promoklou, skleslou oslici. Potom jsem stáhl zavazadlo, položil jsem si je u stěny na kraji cesty a rozepjal jsem řemeny. Věděl jsem docela dobře, kde je svítilna, ale kde jsou svíčky? Hmatal jsem, hrabal v přeházených věcech, a jak jsem tak hmatal, zavadil jsem bezděky o lihovou lampu! Spása! Ta mi také dobře poslouží. V korunách stromů vyl neúnavně vítr, slyšel jsem, jak větve na sebe narážejí a listí šustí na půl míle do lesa. A přece mé tábořiště nebylo jen černé jako smůla, ale i podivuhodně chráněné. Od druhé zápalky chytil knot. Světlo bylo sice kalné, a kmitavé, odřízlo mě však od světa a temnotu okolní noci zdvojnásobilo.

Modestinu jsem uvázal pohodlněji a ulomil jsem jí půlku černého chleba k večeři; druhou půlku jsem jí nechal na ráno. Potom jsem si složil všechny potřebné věci, abych je měl nadosah, zul jsem si mokré boty a kamaše, zabalil jsem je do nepromokavého plátna, upravil jsem si tlumok jako podušku, přikryl jsem ji tím cípem, který mi sloužil jako víko pytle, vklouzl jsem dovnitř a skrčil jsem se jako bambino. Otevřel jsem plechovku s boloňskými uzenkami, ulomil jsem si tabulku čokolády a to bylo vše, co jsem měl k snědku. Snad to ve vás budí odpor, jedl jsem to však dohromady, ukusuje z té i z oné strany jako maso a chléb. Spláchnout tuhle bouřící se míchaninu mohl jsem jen douškem pálenky, nápoje, který sám je nechutný. Ale byl jsem ve zvláštním postavení a měl jsem hlad. Najedl jsem se dobře a vykouřil jsem jednu z nejchutnějších cigaret v životě. Potom jsem si do slaměného klobouku vložil kámen, stáhl jsem si cíp kožené čepice na oči a na šíji, připravil jsem si k ruce revolver a dobře jsem se schoulil mezi ovčími kožešinami.

Zprvu jsem nevěděl, zda usnu a budu moci spát, neboť jsem cítil, že mi srdce bije prudčeji než jindy, jako by bylo příjemně vzrušeno, ale můj duch o takovém vzrušení nic nevěděl. Sotva se však oční víčka semkla, vyronila se mezi nimi jemná lepkavá hmota a víčka se již nechtěla oddělit.

Ukolébával mě vítr hrající na větve stromů. Někdy po několik minut znělo to jako stálý, stejně vysoký tón, který se ani nezvyšoval, ani nesnižoval, a hned se zase nadýmal a pukal jako veliký praskající drtič. Stromy mě celého zkropily velikými kapkami, které na nich ještě zbyly po odpoledním dešti. V své venkovské ložnici jsem každou noc poslouchával tento šálivý koncert větru mezi stromy. Ale buď že byl rozdíl v stromech, nebo v poloze kraje, nebo protože jsem sám byl pod širým nebem a prostřed toho všeho dění, tentokrát skutečně vítr zpíval jinou píseň v lesích gévaudanských. Poslouchal jsem a poslouchal a zatím mě ponenáhlu spánek pojímal v svou náruč a podmaňoval si mé myšlenky i smysly. Ale přece mé poslední úsilí v bdělém ještě stavu bylo poslouchat a rozeznávat a poslední okamžiky vědomí byly vyplněny úžasem a podivem nad neznámou melodií, která mi zněla v uších.

V temné noci probudil jsem se k vědomí dvakrát – jednou, když mě tlačil kámen pod spacím pytlem, a podruhé, když nebohá trpělivá Modestina v zlosti začala dupat a hrabat na cestě. Jen nakrátko jsem procitl k vědomí a zahlédl jsem několik hvězd nad hlavou i krajkový okraj listí rýsující se na obloze. Když jsem se probudil potřetí – ve středu 25. září – byl již svět zaplaven modrým světlem, matkou svítání. Viděl jsem, jak listí ve větru pracuje, i pruh silnice. A pootočiv hlavu spatřil jsem Modestinu přivázanou k bříze; stála napůl přes cestu, obraz nenapodobitelné trpělivosti. Znova jsem zavřel oči a zamyslil jsem se nad zkušenostmi včerejšího večera i noci. Překvapilo mě, jak snadná a příjemná to byla zkušenost i v tomto bouřlivém počasí. Kámen, který mě potrápil, by tam nebyl býval, kdybych nebyl býval donucen utábořit se naslepo v temné noci. Ale neměl jsem již žádné jiné nepohodlí, leda když mé nohy mezi směsí všelijakých věcí v spacím pytli narazily na svítilnu nebo na druhý svazek Peyratových Pastýřů na poušti. Ba nepocítil jsem ani zimu a chlad, a když jsem procitl, byl jsem neobvykle lehký, svěží a měl jsem jasné myšlenky.

Po této úvaze jsem se oklepal, obul jsem si boty i kamaše, a rozlomiv poslední zbytek černého chleba Modestině, rozběhl jsem se po okolí zjistit, v které končině světa jsem procitl. Odysseus vysazený na Ithaku, jehož mysl bohyně ještě neuklidnila, nebyl příjemněji ošálen. Po celý svůj život jsem toužil po dobrodružství, čistém, nevášnivém dobrodružství, takovém, jaké se naskytovalo v dávných dobách hrdinům na cestách. A proto, když jsem ráno shledal, že jsem kdesi v nahodilém lesnatém zákoutí v Gévaudanu, nevěda, kde je sever, kde jih, tak cizí svému okolí jako první člověk na světě, vnitrozemský trosečník – bylo mi, jako by se byla proměnila ve skutek část mých denních snů. Byl jsem na okraji malého březového lesíka, tu a tam stříknuto několik buků. Vzadu sousedil s jiným lesem, borovým, a vpředu přecházel v otevřené pořadí do mělkého travnatého údolí. Kolem dokola byly holé pahorky, některé blíže, některé dále, podle toho, jak se perspektiva zavírala nebo otvírala, ale žádný z nich zřejmě nebyl o mnoho vyšší než ostatní. Ve stromech skuhral vítr. Na břízách se třepetaly zlaté skvrny pozdního podzimu. Nad hlavou se mi klenula obloha plná pruhů a stuh páry: letěly, mizely, znova se objevovaly, jak je vítr honil po obloze, otáčely se okolo osy jako vlček.

Bylo to divoké počasí a hladová zima. Snědl jsem trochu čokolády, spolkl lok pálenky, a než mi zimou zkřehly prsty, vykouřil jsem cigaretu. Když jsem to vše vykonal, složil jsem si zase svá zavazadla a upevnil jsem je oslici na sedle; přiblížil se po špičkách den k východnímu zápraží. Sotva jsme ušli několik kroků uličkou mezi ploty, slunce, mně stále ještě neviditelné, rozhodilo zlatou záři na několik zachmuřených hor ležících v řadě vedle sebe po východním obzoru.

Měli jsme vítr v zádech; štiplavě nás pobízeje hnal nás bez oddechu kupředu. Zapjal jsem si kabát a putoval jsem dále. Celý svět mi byl milý. Najednou hle, v zákoutí – vždyť je to Fouzilhic!! Objevil se opět přede mnou. Nejen to, byl tam také ještě onen milý stařík, který mě včera večer vyprovodil tak daleko. Spatřiv mě nyní podruhé, vyběhl z domku a s hrůzou spráskl ruce nad hlavou.

„Nešťastníče!“ zvolal. „Co je tohle?“

Vypravoval jsem mu, co se stalo. Tleskal starýma rukama o sebe, jako klape větrný mlýn, při pomyšlení, jak lehce mě propustil. Když však slyšel o tom nerudném chlapovi z Fouzilhacu, upřímně se rozzlobil a velmi ho to mrzelo.

„Tentokrát však,“ prohlásil, „nebude už žádný omyl.“

Protože byl silně revmatický, kulhal vedle mne asi půl míle, dokud jsem neměl takřka na dohled Cheylard, cíl, za kterým jsem se honil tak dlouho.

4 Nářečí.

5 Protože, rozumíte, je tma.

6 Ale to je svízel.

7 O to nejde.

8 Ale já práh nepřekročím.

9 Pravda, je to tak.

10 Ano, je to pravda. A odkud přicházíte vy?

11 Šprýmařka.

12 Protože, protože je tma.

13 Hrubá dcera, hrubší otec.

Cheylard a Luc

Mám-li být upřímný, zdálo se, že tohle hledání skoro ani za to nestálo. Několik lomených konců vesnice, žádná samostatná ulice, nýbrž řada volných prostranství s hromadami dříví a otýpkami roští. Dvé krytých křížů a na vrcholku nízkého pahorku kaplička zasvěcená Naší nejmilostivější Panně Marii. Tohle vše na bublavé horské bystřině v koutku holého údolí. Co jste přišli vidět? pomyslil jsem si. Avšak i to místo žije svým životem. Našel jsem tam desku připomínající štědré dary Cheylardanů za minulý rok, postavenou jako korouhev v drobném nachýleném kostelíčku. Roku 1877, jak patrno, upsali obyvatelé 48 franků – na šíření víry. Něco z těch peněz – nemohl jsem se zbavit toho domnění – týkalo se asi také mé vlasti. Cheylard sbírá po půl penny pro spásu zatemnělých duší v Edinburghu, kdežto Balquidder a Dunrossnes oplakávají nevědomost Říma. Takto se k veliké radosti andělů bijeme s evangelisty, jako se školáci koulují sněhem.

Hospoda byla zase nadmíru chudičká. Do kuchyně se vešel všechen nábytek rodiny nikoli nezámožné: postele, kolébka, šatstvo, polička na nádobí, truhla na mouku a fotografie místního faráře. Bylo pět dětí, z nichž jedno bylo brzy po mém příchodu posazeno dole u schodiště k vykonání ranní modlitby. Šesté se čekalo zanedlouho. Tihle dobří lidé mě přijali vlídně; měli se mnou veliké účastenství v mých nehodách. Les, v němž jsem spal, náležel jim. Toho chlapíka z Fouzilhacu prohlásili za netvora nezdvořilosti a upřímně mi radili pohnat ho před úřad, protože prý „jsem z toho mohl mít smrt“. Ta dobrá žena byla hrůzou bez sebe, když mě viděla vypít přes půl litru sbíraného mléka.

„Ublížíte si,“ varovala mě, „dovolte, abych vám je aspoň svařila!“

Začal jsem tedy ten den tímto lahodným nápojem, a protože hospodyně měla hromadu věcí na práci, dovolila mi, ba přímo mě požádala, abych si uvařil džbán čokolády sám. Rozvěsil jsem si boty a kamaše, aby uschly, a když nejstarší dcerka viděla, že se pokouším psát si deník na kolenou, spustila nějakou tabuli visící na závěsu u komína, abych si udělal pohodlí. Tak jsem psal, pil jsem čokoládu a konečně i snědl omeletu před odchodem. Na té tabuli bylo na prst prachu, neboť jak mi vyložili, užívalo se jí jen za zimního počasí. Otvorem ve stěně jsem měl jasný výhled na oblohu, hnědou směsí sazí a modrých výparů, a kdykoli se do ohně hodila hrst roští, smažily se mé nohy v tom žáru jako na pekáči.

Manžel zahájil svou životní dráhu jako mezkař, a když přišla řeč na Modestinu a stížnost, kterou jsem na ni měl, ukázal se jako dobrý znalec toho řemesla.

„Bude třeba předělat zavazadlo,“ pravil. „Mělo by být rozděleno na dvé a potom byste mohl náklad zdvojnásobit.“

Vyložil jsem mu, že toho není třeba, že bych se pro žádného osla na světě neodhodlal rozříznout svůj spací pytel vedví.

„Ale unavuje ji to,“ stál hostinský na svém, „hrozně ji to unavuje na pochodu. Jen se podívejte!“

Běda! Obě přední nohy měly na vnitřní straně živé maso a také pod ocasem krvácela. Když jsem odcházel, řekli mi – a byl jsem ochoten tomu věřit – že si za několik dní Modestinu zamiluji jako psa. Uplynuly tři dni, zažili jsme spolu všeliká dobrodružství, ale mé srdce se dosud nerozehřálo pro mou nositelku zavazadel. Na pohled byla dost hezká, ale když dala zřejmý důkaz hloupé zatvrzelosti, arci vykoupené do jisté míry trpělivostí, přitížily jí zase návaly starostí a špatně posuzovaná lehkomyslnost. Přiznávám se, že tento nový objev byl, jak se zdálo, další důvod v její neprospěch. K čemupak u čerta je dobrá oslice, nemůže-li nést ani spací pytel a trochu potřebností? Viděl jsem, že se valem blíží konec té pohádky, chvíle, kdy si sám na hřbet naložím a ponesu Modestinu. Aisópos, to byl muž znalý světa! Ujišťuji vás, že jsem se tentokrát vydával na krátký denní pochod s těžkými starostmi v duchu.

Nebyly to jen chmurné myšlenky o Modestině, které mi na oné cestě přitížily, byl to vůbec úkol velmi nesnadný. Především foukal tak krutý vítr, že jsem z Cheylardu až do Lucu musil jednou rukou držet zavazadlo Modestině na hřbetu, a zadruhé má cesta běžela jedním z nejžebráčtějších krajů světa. Podobal se nejhoršímu koutu na Skotské vysočině, jenže byl ještě horší: studený, holý a neušlechtilý, málo lesů, málo vřesovišť a málo života. Jednotvárnou poušť přerušovala jen silnice a několik plotů, a čára silnice byla vyznačena kolmými kameny, aby dělala službu i v zimě, kdy kraj leží pod sněhem.

Proč by si někdo měl přát navštívit buď Luc, nebo Cheylard, přesahuje síly mého nesmírně vynalézavého ducha. Necestuji proto, abych se někam dostal; cestuji jen proto, abych cestoval. Pohyb je ohromná věc. Cítit potřeby a nutkání našeho života mnohem blíž, sestoupit z tohoto peřím vystlaného lůžka civilizace, najít pod nohama žulový svět posypaný ostrými kaménky, křeménky! Běda! Jak my žijeme a předpojatě se zaměstnáváme svými starostmi, i neděle je věc, kterou si musíme vydělat. Držet tlumok na nákladním sedle proti větru vanoucímu od ledového severu není bůhvíjaké přičinění, ale přece jen je to práce, která zaujímá a uklidňuje ducha. A je-li přítomnost tak neodbytná, kdo by se mohl trápit s budoucností?

Konečně jsem vystoupil nad Allieru. Sotva se dá pomyslit ošklivější pohled v této roční době. Kolem dokola se zdvíhaly navrstvené pahorky poďobané tu a tam lesem nebo polem, jinde zase vybíhající do výše jako útesy buď holé, nebo chlupaté jehličnatými stromy. Převládala všude barva černá a popelavá a vyvrcholila na zříceninách hradu Lucu, které již daleko dole v údolí šimraly mé nohy, na cimbuří s velikou bílou sochou Naší Panny, která, jak jsem se zájmem slyšel, váží prý 50 centů a měla být zasvěcena 6. října. Tímto truchlivým krajem prosakovala Alliera a její přítok skoro stejně veliký, který sběhl dolů, aby se s ní spojil širokým nahým údolím ve Vivarais. Poněkud se vyjasnilo a mraky se nakupily v shluky, ale pronikavý vítr je ještě stále honil po nebi a na jeviště vrhal veliké nevzhledné chrsty stínu i slunečního světla.

Luc sám je nesouvislá dvojitá řada domků vklíněných mezi kopce a řeku. Nebyl krásný a rovněž tam nebylo nic pozoruhodného kromě starého hradu nad hlavou s padesáti centy zbrusu nové madony. Zato hospoda byla čistá a veliká. V kuchyni se dvěma skládacími postelemi visely čisté kostkované záclony, byl tam veliký kamenný krb s římsou dlouhou čtyři yardy, ozdobenou svítilnami a svatými soškami, řádka skříněk, dvojice tikavých hodin – byl to pravý vzor kuchyně, jaká má být. Zajímavá kuchyně, vhodná pro loupežníky i kavalíry v přestrojení. Ten výjev nebyl znešvařen ani paní hostinskou, hezkou mlčenlivou starou brunetou v černých šatech a v černém čepečku jako jeptiška. Také hostinská ložnice dělala svému jménu čest, měla také svůj zvláštní ráz, s dlouhými jedlovými stoly a lavicemi, kde jich mohlo najednou jíst padesát, ozdobenými jako při obžínkách a s třemi skládacími postelemi podle stěn. V jedné z nich leže na slámě a přikrývaje se dvěma stolními prostěradly, kál jsem se po celou noc s husí kůží na zádech a jektaje zuby, a kdykoli jsem se probudil, vzdychal jsem po svém spacím pytli, jakož i po krytu velikého lesa.

NAŠE PANNA MARIA SNĚŽNÁ

Bratrství přísného
 dům viděl jsem;
A co jsem já, že zde jsem?

— MATTHEW ARNOLD

Otec Apolinář

Druhého dne ráno (středa 26. září) vydal jsem se na cestu v novém uspořádání. Spací pytel jsem již nepřeložil, nýbrž visel po celé délce přes sedlo, zelená jaternice šest stop dlouhá, z jejíchž obou konců vykukovaly chumáče modré vlny. Bylo to malebnější, šetrnější, větší úleva pro oslici, a jak jsem začal uznávat, lépe to zajišťovalo rovnováhu za každého počasí. Avšak nerozhodl jsem se k tomu bez vnitřního boje a bez nesnází. Neboť ač jsem si koupil novou šňůru a stáhl a upevnil jsem vše, jak jsem uměl nejlépe, přece jsem nebyl bez starosti, aby mi obě záplaty jako víka nevypadly a abych své zboží nepotrousil po cestě, po které jsem se ubíral.

Má cesta běžela vzhůru holým údolím řeky podle rozhraní vivaraiského a gévaudanského. Gévaudanské kopce po pravé straně byly o něco holejší a obnaženější než vivaraiské po levé straně. Rovněž měly výsadu nízkého nesouvislého porostu, který se hustě rozrůstal po stráních a stržích a odumíral – jako ojedinělá křoviska – na bocích a vrcholu kopce. Tu a tam po obou stranách ležely pohozeny černé cihly borovic a někde byla i vzdělávaná pole. Podle řeky běžela železnice, jediná ukázka železnice v Gévaudanu, ač bylo podáno již mnoho návrhů a vykonáno mnoho komisí a pochůzek, ba jak mi bylo řečeno, v Mende stojí prý již dokonce hotové nádraží. Za dva tři roky bude zde možná docela jiný svět. Poušť je sevřena obležením. Nyní by mohl některý languedocký Wordsworth přeložit do místního nářečí znělku: „Hory a doly a vody, slyšíte tuhle píšťalku?“

V osadě zvané La Bastide jsem byl poučen opustit řeku a jít dále po silnici stoupající po levici mezi pahorky Vivarais, moderní Ardèche. Dostal jsem se totiž nyní velmi blízko k svému zvláštnímu místu určení, trapistickému klášteru Panny Marie Sněžné. Sotva jsem vystoupil z krytu, který mi dotud skýtal borový les, vyšlo slunce a vtom jsem již spatřil krásnou divokou krajinu otevřenou k jihu. Na obzoru uzavíraly výhled vysoké skalnaté kopce, modré jako safíry, mezi nimiž leželo několik horských hřbetů za sebou, vřesoviště nebo holé skály. Na žilách skály jiskřilo slunce a v rozsedlinách se plazil nízký podrost: příroda tak syrová, jako ji kdysi stvořil Bůh. V celém kraji, kam oko dosáhlo, nebylo jediné známky po práci lidských rukou, ba ani stop po lidských krocích, kromě na místech, kde pokolení po pokolení ušlapávalo křivolaké stezičky, vcházelo do bučin a vycházelo z nich, vystupovalo a sestupovalo po rozrytých svazích a stráních. Mlhy, které mě do té chvíle obklopovaly, rozlomily se nyní v mraky, rychle odlétaly a v slunečních paprscích jasně svítily. Vydechl jsem zhluboka. Milé bylo octnout se po tak dlouhé cestě v kraji dosti vábném pro lidské srdce. Přiznávám se, že miluji určitý tvar ve věcech, na kterých má duše spočinouti. A kdyby se krajiny prodávaly, jako se za mého dětství prodávaly obrázky na arších, černý za penny, barevný za dvě pence, chtěl bych v životě denně ujít dálku za dvě pence.

Avšak jestliže na jižní straně nastalo jisté zlepšení, co bylo nadosah ruky, bylo ještě pusté a nevlídné. Tenký kříž na vrcholku každého kopce upozorňoval, že jsme v sousedství nějakého náboženského ústavu, a o čtvrt míle dále, když se otevřel výhled k jihu a stával se po každém kroku pronikavější, bílá socha Panny v rohu mladé plantáže ukazovala poutníkovi cestu k Naší Panně Marii Sněžné. Tam jsem tedy odbočil doleva a ve světských botách s kamašemi klusal jsem svou cestou dále, žena před sebou světskou oslici k azylu mlčení.

Nedošel jsem příliš daleko, když ke mně vítr donesl vyzvánění nějakého zvonu a mé srdce v prsou, ani nevím, jak se to stalo, při tom hlaholu velmi pokleslo. Málokdy jsem se blížil k něčemu s upřímnější hrůzou a třesením, než jsem se blížil ke klášteru Naší Panny Marie Sněžné. To proto, že mám protestantské vychování. A náhle, když jsem zahýbal okolo rohu, pojal mě strach, přejel mi po zádech od hlavy k patám, otrocký, pověrčivý strach. Ač jsem se nezastavil, přece jen jsem šel zvolna jako muž, který bez povšimnutí přešel hranice a octl se v říši mrtvých.

Tam totiž na úzké nové cestě mezi mladými jedlemi stál středověký fráter zápasící s kolečkem plným rašeliny. V dětství jsem každou neděli navečer pročítal Poustevníky od Marka Sadelera, rozkošný tisk, plný lesů a polí a středověkých krajin, tak velikých jako hrabství, aby se obrazotvornost mohla po nich rozběhnout. A zde – jistojistě – byl jeden ze Sadelerových hrdinů.

Byl oblečen v bílé roucho jako zjevení, a protože mu ve chvíli, kdy tak urputně zápolil s kolečkem, kápě visela dozadu, odhalilo se mu témě tak holé a žluté jako lebka. Vypadal, jako by byl pohřben již tisíce let a všechny jeho živé tělesné součástky jako by se byly rozplynuly do půdy a byly rozryty selskými polními branami.

Také mě hnětla starost, jak se zachovat, abych neporušil zdvořilostní pravidla. Smím se opovážit oslovit mnicha, který se slibem zavázal k věčnému mlčení? Zřejmě nikoli. Ale když jsem se přiblížil, smekl jsem před ním čepici se vzdálenou pověrčivou úctou. Odpověděl mi kývnutím a hned mě vesele oslovil. Zda prý jdu ke klášteru? Kdo prý jsem? Angličan? Ach ne, tedy Ir?

„Nikoli,“ odpověděl jsem, „Skot.“

„A, Skot? Hm.“ On ještě nikdy v životě Skota neviděl. Prohlížel si mě celého od hlavy k patám, jeho dobrý poctivý obličej zářil zájmem asi tak, jako by se chlapec díval na lva nebo ještěra. Nepotěšil mne, když jsem se od něho dověděl, že v klášteře nemohu být přijat. Mohu prý tam snad dostat pohoštění, ale to prý je vše. Potom však, když jsme za řeči přišli na to, že nejsem hausírník, nýbrž spisovatel, který cestuje světem a sbírá náměty k sepsání knihy, změnil své mínění o přijetí v klášteře, neboť se obávám, že i trapisté respektují osobnost. Řekl mi, že jistě musím požádat otce převora a vyložit mu podrobně, co se mnou je. Potom ještě jednou se rozmysliv rozhodl se, že půjde se mnou dolů. Bude prý moci vyřídit mi mou věc lépe sám. Zda prý by mohl říci, že jsem zeměpisec?

„Ne,“ odpověděl jsem, aby se neublížilo pravdě. To skutečně udělat nemůže.

„Nu dobrá, tedy,“ s jistým zklamáním, „spisovatel.“

Vyšlo najevo, že v semináři byl se šesti mladými Iry, kteří všichni již dávno jsou kněží. Ti prý tam dostávali noviny a poučovali ho stále o stavu církevních věcí v Anglii. Dychtivě se mne ptal na dr. Puseyho, za jehož obrácení na víru prý se ten dobrý muž stále vroucně modlí ve dne v noci.

„Myslím, že byl velmi blízek pravdy,“ dodal, „a že jí ještě dojde. V modlitbě je tolik mravní síly!“

Byl to jistě nějaký tuhý bezbožný protestant, který nijak nemůže mít zalíbení v této vlídné a nadějné historii. Když už byl tak blízko hlavní věci, dobrý fráter se mne zeptal, zda jsem křesťan. Když shledal, že nejsem, nebo aspoň ne podle jeho vzoru, přešel to poznámkou dokazující jeho velmi dobrou vůli.

Cesta, po které jsme šli, byla to cesta, kterou tento otec hospodář sám svýma rukama zřídil za jediný rok, se zahýbala a již nám ukázala několik bílých budov nedaleko od nás u lesa. Zároveň se znova rozezvučel klášterní zvon. Byli jsme již u samého kláštera. Otec Apolinář, tak se totiž jmenoval můj průvodce, mě zastavil.

„Zde dole s vámi nesmím mluvit,“ upozornil mě. „Ptejte se na bratra fortnýře, a vše bude dobře. Jen hleďte, abyste se se mnou setkal, až zase půjdete lesem, kde bych s vámi směl promluvit. Těší mě, že jsem se s vámi seznámil.“

A potom najednou vztyčil paže, zatřepetal prsty a dvakrát zvolal: „Ale vždyť já mluvit nesmím! Nesmím mluvit!“ Utekl ode mne a zmizel v klášterní fortně.

Mám za to, že tohle trochu strašidelné výstřední chování velmi přispělo k tomu, že má hrůza oživla. Avšak kde jeden byl tak dobrý a prostomyslný, proč by tam nemělo být vše podobné? Vzmužil jsem se a kráčel jsem k fortně tak rychle, jak mi to dovolovala Modestina, která, jak se zdálo, neměla kláštery v lásce. Byla to podle mé zkušenosti první vrata po dobu mé známosti s ní, do kterých pospíchat neprojevila žádnou neslušnou touhu. Zazvonil jsem způsobně, ač se mi přitom srdce chvělo. Ke dveřím mi přišli vstříc otec Michal, otec Hostitel a dva bratří v hnědých hábitech a chvíli se mnou mluvili. Myslím, že je můj spací pytel hrozně zaujal jako nevídaná atrakce. Již dříve okouzlil srdce nebohého bratra Apolináře, který mi při mém životě důtklivě kladl na srdce ukázat jej i převorovi. Ale buďže to bylo mé oslovení nebo ten pytel nebo zpráva, která se rychle rozletěla mezi frátery v té části řádového bratrstva mající na starosti péči o cizince, že totiž vůbec nejsem podomní obchodník – byl jsem bez nesnází přijat a uvítán. Bratr laik zavedl Modestinu do stáje a mě, jakož i můj majeteček přijala pohostinnu Naše Panna Maria Sněžná.

Mniši

Otec Michal, roztomilý, usměvavý muž s tvářičkami svěžími jako růže, asi pětatřicetiletý, vzal mě do kuchyně a nabídl mi číšku likéru. Zůstal se mnou až do oběda, trochu jsme si popovídali, nebo správněji bych měl říci, já jsem tlachal a on ještě dost trpělivě poslouchal mé tlachy. Trpělivě a shovívavě, ale zřejmě byl duchem nepřítomen, asi tak jako se duch zabývá věcí z hlíny. A vpravdě mám-li na paměti, že jsem se rozpovídal hlavně o svém apetitu a že tou dobou uplynulo již více než osmnáct hodin, co otec Michal pojedl sotva víc než lámaný chléb, snadno pochopím, že v mé rozprávce cítil zemskou vůni. Ale jeho chování, třeba povznesené, bylo vybraně vkusné; a shledávám, že jsem ukrutně zvědav na minulost otce Michala.

Po skrovném jídle nechali mě na chvilku o samotě v klášterní zahradě. Není to víc než hlavní dvůr dělený pískovanými cestičkami a záhony pestrobarevných jiřin, uprostřed vodotrysk a černá socha Panny Marie. Okolo do čtverce stojí budovy, bílé, dosud nepokálené léty ani počasím, bez přístavků a nástavků kromě zvonice a dvou štítů krytých prejzy. Bratří v bílém a bratří v hnědém řádovém rouchu chodili mlčky po pískovaných cestičkách. Když jsem tam vkročil, klečeli na terase tři mniši v kápích a modlili se. Na jedné straně stojí nad klášterem velitelsky vzpřímený holý kopec, z druhé strany velí mu les. Místo je vydáno větrům. Od října do května tam často sněží a někdy dokonce leží sníh po celých šest měsíců. Ale i kdyby stály v ráji a v nebeském podnebí, budovy samy budily by stále týž dojem zimy a neveselí. Já aspoň, než jsem byl pozván k obědu, klepal jsem se toho nevlídného zářijového dne dlouho vnitřní i vnější zimou.

Po dobrém obědě v srdečném prostředí odvedl mě bratr Ambrož, Francouz, s kterým se mohlo mluvit od srdce, neboť všichni, kdož jsou určeni ujímat se hostí, smějí mluvit; uvedl mě do kobky v tom křídle budovy, které je odděleno pro MM les retraitans14. Bylo tam čisto, stěny nedávno vybíleny, zařízení jen nejnutnější, krucifix, poprsí zvěčnělého papeže, Následování, francouzsky psaná kniha úvah, a konečně Život Alžběty Setonové, zřejmě evangelistky Severní Ameriky, a zvláště Nové Anglie. Má zkušenost mi říká, že by v těch končinách bylo dobré pole k dalšímu hlásání evangelia – ale myslete na Cottona Mathera! Rád bych mu uložil číst tuhle knížku v nebi, kde, jak doufám, nyní je; ale možná, že již to vše zná a ještě víc. A možná, že jsou spolu s paní Setonovou nejlepší přátelé a že oba spolu rádi zpívají ten věčný žalm. Abych dokončil inventář místnosti, nad stolem visel řád s pravidly pro MM les retraitans, kterým bohoslužbám mohou být přítomni, chtějí-li se modlit růženec nebo rozjímat, a kdy mají vstávat a kdy se odebrat na lože. Nakonec byla pozoruhodná poznámka: „Le temps libre est employé à l’examen de conscience, à la confession, à faire de bonnes résolutions,“15 atd. Dělat dobrá předsevzetí!

Opravdu se stejným užitkem by se mohlo říci: Dělat, aby ti na hlavě narostly vlasy!

Jen jsem vyzkoumal, kde je mé zákoutí, když se vrátil bratr Ambrož. Nějaký strávník prý si přeje se mnou mluvit. Projevil jsem ochotu přijmout ho a fráter uvedl nějakého čiperného mladého nevelikého Ira, asi padesátiletého, děkana církve, oblečeného přísně podle kanonického řádu. Na hlavě měl – nevím, jak se tomu odborně říká – ale mohu to nazvat jen kněžské čáko. Žil prý po sedm let v ústraní jednoho ženského kláštera v Belgii a nyní již pět let u Naší Panny Marie Sněžné. Nikdy neměl v rukou anglické noviny, francouzsky mluvil nedokonale, a i kdyby byl mluvil jako rodilý Francouz, tam, kde právě žil, nebylo mnoho příležitosti k hovoru. Přitom byl skvěle společenský, nadmíru chtivý novinek a prostomyslný jako děcko. Jestliže mě těšilo mít svého průvodce po klášteře, těšilo jej neméně vidět anglický obličej a slyšet anglickou řeč.

Ukázal mi též svou kobku, kde trávil čas s breviáři, hebrejskými biblemi a romány Waverleyovými. Potom mě vodil po klauzurách, do kaple, prošel sakristií, kde visely kutny bratří a široké slaměné klobouky, každý měl připíchnutý štítek s klášterním jménem, jména plná legendární lahodnosti a zajímavosti: Basil, Hilarius, Rafael, Pacifik. Do knihovny, kde byla všechna díla Veuillotova a Chateaubriandova, dále Ódy a balady, přejete-li si, ba i Molière, nemluvě o nesčetných Otcích a velikém výběru místních i obecných dějepisců. Potom mě můj dobrý Ir vodil po dílnách, kde bratří pekli chléb, dělali kolečka a fotografovali, kde je jeden správcem sbírky kuriozit a druhý galerie králíků. V trapistickém klášteře totiž má každý mnich vedle náboženských úkolů a hlavní práce domácí ještě nějaké zaměstnání podle svého výběru. Každý, kdo má hlas i sluch, musí zpívat ve sboru a pomáhat, když se sklízí seno, ale v soukromých chvílích, ač nesmí zahálet, může se zaměstnávat, čím je komu libo. Tak jsem se dověděl, že jeden bratr se obírá literaturou, fráter Apolinář dělá cesty, opat váže knihy. Přednedávnem byl ten opat vysvěcen a při té příležitosti jako zvláštní milost bylo jeho matce dovoleno vejít do kaple a dívat se na ten slavnostní obřad. Byl prý to pro ni svátek, vidět svého syna jako infulovaného opata. Radujete se jistě při pomyšlení, že ji tam vůbec pustili. – Při tom stálém přecházení sem a tam potkávali jsme mnoho mlčících otců i bratří. Zpravidla nám nevěnovali větší pozornost, než by byli věnovali mrakům, ale někdy je dobrý děkan požádal o dovolení, aby se jich mohl na něco zeptat. Dovolení mu buď bylo dáno zvláštními pohyby rukou podobnými pohybům, které dělá předníma nohama pes při plavání, nebo bylo odmítnuto obvyklým znamením záporu.

V obou případech však oslovení sklopili oči a dali najevo jakési zděšení, jako když se někdo nenadále octne na samém pokraji zkázy.

Ze zvláštní milosti svého opata směli mniši ještě stále jíst dvakrát denně, ale nebylo již daleko do času, kdy nastává jejich veliký půst začínající někdy v září a končící až o Velikonocích. V postě jedí jen jednou za 24 hodin, a to ve dvě hodiny odpoledne, dvanáct hodin potom, co s ranním úsvitem začali těžce pracovat. Jejich strava je skrovná, ale i z ní si berou jen velmi málo, a ač je každému povolena malá konvička vína, přece si mnozí odpírají i tohle přilepšení. Není pochyby, že se lidé většinou hrubě přejídají. Jídlo nám neslouží jen k výživě, nýbrž i jako srdečná a přirozená odchylka od denní lopoty. Ač mám výstřednost za škodlivou, přece jen bych si byl myslil, že trapistické zařízení je chybné. Ale jsem překvapen při vzpomínce na to, jak svěží byly jejich tváře a jak veselá mysl všech, s kterými jsem se seznámil. Myslím, že jsem sotvakdy viděl společnost šťastnější a zdravější. Pravda je, že na oné holé pláni a při neustálé těžké práci mnichů nemá život jistě zaručeného trvání, a smrt není ani tam u Naší Panny Marie Sněžné vzácný host. Aspoň mi to tam tak řekli. Ale jestliže snadno umírají, musí zatím žít zdravě, neboť se zdálo, že všichni mají tuhé tělo a zdravou červenou barvu v obličeji. Jediná chorobná známka, které jsem si všimnul, neobvyklý lesk v očích, spíše jen ještě zvyšovala celkový dojem zdravosti a životní síly.

Ti, s kterými jsem mluvil, byli zvlášť milí a přívětiví, vlastnost, kterou mohu nazvat jen svatou jarostí ducha i řeči. V poučení pro návštěvníky je také poznámka, aby se necítili dotčeni úsečnou řečí mnichů určených k jejich službám, protože prý mniši vůbec mluví jen málo. Té poznámky snad ani nebylo třeba. Všichni hostitelé přetékali ochotou k nezávadným rozprávkám s hosty a já jsem za svého pobytu v klášteře měl tu zkušenost, že bylo snáze hovor s nimi zahájit než skončit. Kromě bratra Michala, muže znalého světa, dávali všichni najevo vlídný a zdravý zájem o vše možné, o politiku, cestování, ba i o můj spací pytel atd. A i v jejich hlase zněl tón jakési radosti ze života.

Co se týká těch, kterým je uloženo mlčeti, mohu se jen divit, jak snášejí své vznešené a neradostné osamocení. A přece, nehledě k umrtvování, vidím jakousi chytrost nejen v tom, že jsou vyloučeny ženy, ale i v slibu k mlčení. Mám jakousi zkušenost s laickými falansteriemi rázu uměleckého, ať nedím bakchanálního, a viděl jsem několik sdružení, která se snadno utvořila, ale ještě snáze rozpadla. Při cisterciáckém zřízení byla by možná obstála déle. V sousedství žen je to jen pomíjející sdružení, které se může zřídit mezi muži bezbrannými. Silnější elektrický výboj jistě bude triumfovat. Po desetiminutovém hovoru tytam jsou chlapecké sny i mladické plány a umění a věda a radost z mužského zaměstnání hned opuštěny pro pár něžných očí a lichotivý přízvuk. A hned potom je jazyk jako veliký dělitel.

Skoro se ostýchám pokračovat dále v tomto světském soudu o náboženském řádu. Ale je ještě jiná věc, kterou na mne trapistický řád působí jako vzor moudrosti. O druhé hodině ranní udeří zvon a tak se ozývá dále každou hodinu a někdy i po čtvrt hodině až do osmi, hodiny odpočinku. Na tak malé částky je rozdělen den k rozmanitým zaměstnáním. Fráter, který pečuje o králíky, na příklad pospíchá od kotců do kaple, do shromáždiště nebo refektáře, jak je den dlouhý. Každou hodinu má povinnost zazpívat, povinnost něco vykonat; ode dvou, kdy vstává, za tmy, do osmi, kdy se vrací, aby se oddal vítanému daru spánku, je na nohou a dělá různé a měnivé úkoly. Znám mnoho lidí s příjmem několika tisíc ročně, kteří nemají tak šťastně rozdělen svůj život. Do kolika asi domů by znamení klášterního zvonu dělícího den na části vhodné k práci přineslo duševní klid a zdravou činnost tělesnou? Mluví se o tvrdosti, ale pravá tvrdost je být hloupý blázen, dovolit, aby se náš život nevhodně trávil hloupým a bláhovým způsobem.

Z tohoto hlediska snad lépe pochopíme mnišský život. Vyžaduje se dlouhý noviciát a mnoho zkoušek duševní pevnosti i tělesné síly, než je někdo připuštěn do řádu. Ale neřekl bych, že se jich mnoho odradí. V dílně fotografově, která se tak nápadně odlišuje od ostatních budov, zvábila můj zrak podobizna mladého muže v stejnokroji prostého pěšáka. Byl to jeden z noviců, který pochodoval, cvičil se, konal strážní službu po náležitou dobu v alžírské posádce. Byl to muž, který jistě viděl život z obou stran, než se rozhodl, ale sotva byl vojenské služby prost, vrátil se, aby dokončil noviciát.

Tak přísný řád dává člověku právo na nebe. Onemocní-li trapista, nesvléká se z hábitu, leží na úmrtním loži tak, jako se modlil a pracoval, dokud byl zdráv, byl užitečný a němý. A když přijde Osvoboditelka, v tu chvíli ještě, než ho vynesou v jeho rouchu k poslednímu odpočinku v kapli za neustálého pění, rozezvučí se ze zvonice kryté prejzy jásavý zvon, jakoby k svatbě, a do okolí hlásá, že se další nová duše odebrala k Bohu.

Provázen jsa svým Irem zaujal jsem v noci místo na galerii, abych si poslechl noční pobožnost Salve, Regina!, kterou cisterciáci končí každý den. Nebylo při tom těch okolků, které při římské bohoslužbě překvapují protestanta jako dětinská a nemístná paráda. Přísná prostota zvýšená romantičností okolí mluvila přímo k srdci. Vzpomínám si na bílou kapli, postavy v kápích na kůru, na světla střídavě rozžíhaná a zhasínaná, silný mužský zpěv, ticho, které potom nastoupilo, pohled na hlavy v kápích skloněné při modlitbě, a potom na jasné pronikavé znění zvonu, které do toho vpadne, aby se naznačilo, že minula poslední hodina povinnosti a že přišla chvíle odpočinku a spánku. A při té vzpomínce nejsem překvapen, že jsem unikl na dvůr s myšlenkami trochu rozvířenými a stál jsem ve větrné hvězdné noci jako okouzlen.

Ale byl jsem umdlen. A když jsem uklidnil ducha četbou pamětí Alžběty Setonové – nejapné dílo – chlad a vítr řádící mezi jehličnatými stromy, neboť má kobka byla na té straně kláštera, která přiléhá k lesu, ukolébaly mě brzy v spánek. Procitl jsem za černé noci, zdálo se, že je půlnoc, vskutku však byly již podle prvního úderu zvonu dvě hodiny. Všichni bratří pospíchali do kaple. Mrtví živí v tuto nevčasnou hodinu již začínali neutěšenou denní práci. Mrtví živí – byla to chladná úvaha! A vzpomněl jsem si na slova francouzské písně zmiňující se o nejlepší stránce našeho smíšeného života:

„Que t’as de belles filles,
     Giroflé!
     Girofla!
Que t’as de belles filles,
L’Amour les comptera!“16

I blahořečil jsem Bohu, že se mohu volně toulat, svobodně doufat a svobodně milovat.

14 Pp (pánové) návštěvníci.

15 Volného času jest užíti k zpytování svědomí, k zpovědi a k dělání dobrých úmyslů.

16 Kolik máš krásných dcer / Giroflé! / Giroflé! / Kolik máš krásných dcer, / Láska je spočítá!

Strávníci

Avšak můj pobyt u Naší Panny Marie Sněžné měl ještě jednu stránku. V té pozdní roční době nebylo tam již strávníků mnoho, a přece jsem nebyl sám jediný ve světské části kláštera. Toto křídlo je u samé brány, má v přízemí malou jídelnu a chodbu plnou kobek podobných mé kobce v prvním patře. Hloupě jsem zapomenul na stravné za prostého retraintant; kolísalo mezi třemi až pěti franky denně a myslím, že nejspíše jen tři. Náhodní návštěvníci, jako jsem byl já, mohli dát podle libosti dobrovolný příspěvek, ale nežádalo se nic. Mohu snad připomenout, že když jsem odcházel, otec Michal odmítl nabízených dvacet franků, že prý je to příliš mnoho. Odůvodnil jsem mu, proč nabízím tolik, ale ani potom, snad z jakési divné hrdosti, nechtěl tu částku přijmout přímo sám.

„Nemám práva,“ řekl, „odmítnout za klášter, ale byl bych raději, kdybyste to odevzdal některému bratrovi.“

Obědval jsem sám, poněvadž jsem přišel pozdě, ale již při večeři jsem se setkal s dvěma dalšími hosty. Jeden z nich byl venkovský farář, který sem ráno došel ze svého úředního působiště kdesi u Mende, aby se po čtyři dni radoval z klidu a osamělosti na modlitbách. Postavou byl to pravý granátník, měl zdravou barvu a kruhové vrásky v obličeji jako venkovan. A ježto si velmi naříkal, jak mu na pochodu překážela jeho klerika, dovedu si ho živě představit, jak si rázně vykračuje silnicí vzpřímený jako jedle, se silnými kostmi a vykasanou klerikou, po holých kopcích gévaudanských. Druhý byl krátký, zavalitý prošedivělý muž mezi 40 až 50 lety, v manšestrových šatech a pleteném spencru s rudou stužkou od vojenského vyznamenání v knoflíkové dírce. Bylo těžké někam ho zařadit. Starý voják s mnohaletou službou, který postoupil až k hodnosti velitele, a zachoval si leccos z ráznosti a říznosti vojenského tábora. Sotva však byla jeho rezignace přijata, přišel k Naší Panně Marii Sněžné jako strávník a po krátké zkušenosti, jak to tam chodí, rozhodl se nastoupit jako novic. Nový život právě začínal upravovat jeho zevnějšek. Osvojil si již trochu toho klidu a usměvavosti bratří, ale nebyl ani ještě důstojník, ani již trapista, nýbrž měl na sobě znaky jich obou. A byl to zajisté muž v zajímavé době svého života. Zbaviv se lomozu děl a třesku polnic byl právě na přechodu do tohoto klidného venkovského živoření na kraji hrobu, kde muži každou noc spí v svých rubáších a jako přízraky se dorozumívají jen znameními.

Při večeři jsme mluvili o politice. Kdykoli jsem ve Francii, beru si za úkol kázat v politice dobrou vůli a umírněnost a stále upozorňuji na příklad Polska asi tak, jako někteří poplachové v Anglii strašívají příkladem Kartága. Kněz i voják mě ujišťovali, že účastně souhlasí se vším, co jsem řekl. A těžce vzdychali naříkajíce na trpkost soudobého cítění.

„Ba,“ řekl jsem, „vždyť se nikomu nesmíte zmínit ani slovem o tom, co mu není zcela po chuti, aby na vás nevyletěl podrážděn.“

Oba shodně prohlásili, že by takový stav věcí byl protikřesťanský.

Co jsme se takto dohodovali, zakopl můj jazyk o slůvko k chvále Gambettovy umírněnosti.

Starý voják rázem v obličeji zrudl zalit krví a dlaněmi bil do stolu jako nezvedený kluk.

„Comment, monsieur?“17 zahulákal. „Comment? Gambetta umírněný? Odvážíte se ospravedlnit svá slova?“

Avšak kněz nezapomněl na ráz naší rozprávky. A když vojákova zběsilost vyvrcholila, tu najednou starý veterán zahlédl varovný pohled, namířený přímo do jeho obličeje. Rázem si uvědomil, jak nesmyslné je jeho počínání. Bez dalších slov se bouře utišila tak náhle, jako vypukla.

Teprve druhého dne ráno (pátek 27. září) při kávě se tahle dvojice dověděla, že jsem kacíř. Zmýlil jsem je asi několika projevy obdivu o klášterním životě okolo nás a pravda vyšla najevo jen holou otázkou. Nakládali se mnou snášenlivě i prostý otec Apolinář i chytrý otec Michal. A když ten dobrý irský děkan slyšel o mé náboženské slabosti, jen mi poklepal na rámě a řekl: „Musíte se stát katolíkem a přijít do nebe.“ Nyní však jsem byl v společnosti docela jiných dvou katolíků, pravověrných. Tihle oba muži byli trpcí, upřímní a úzkoprsí jako nejhorší Skotové. Ba vskutku, na mou duši, domnívám se, že byli ještě horší. Kněz hlučně zařičel jako válečný kůň.

„Et vous prétendez mourir dans cette espèce de croyance?“18 tázal se. Žádná tiskárna na světě nemá tak tučné litery, aby mohla naznačit jeho důraz.

Pokorně jsem napověděl, že nemám chuti měnit.

On se však nemohl vyzout ze svého hrozného chování. „Ne, ne,“ křičel, „musíte se změnit. Přišel jste sem, Bůh vás sem dovedl, a vy musíte uvítat tu krásnou příležitost!“

Udělal jsem hloupou chybu; dovolával jsem se rodinných citů, ač jsem mluvil s knězem a vojákem, dvě třídy lidí, které jsou vnějšími okolnostmi připraveny o pohodu domácích a přátelských svazků rodinných.

„Váš otec a vaše matka?“ zvolal kněz. „Velmi dobře! Až se vrátíte domů, obrátíte i je na pravou cestu.“

V duchu vidím, jak by se byl k tomu tvářil můj otec. Raději bych se rval s getulským lvem v jeho doupěti, než se pouštěl do takového podniku proti rodinnému teologovi.

Ale zatím se honba vyvrcholila. Kněz a voják volali z plných plic po mém obrácení na víru, a v díle Šíření víry, na které v roce 1877 přispěl lid cheylardský 48 franky a 10 centimy, bylo statečně pokračováno proti mně. Bylo to proselytství podivné, ale velmi účinné. Nesnažili se mne přesvědčovat důvody, kde bych se byl mohl pokusit o jakous takous obranu, ale měli za jisté, že jsem v svém postavení zahanben i zastrašen, a naléhali na mne jen poukazem na čas. Nyní, říkali, když prý mě Bůh přivedl k Naší Panně Marii Sněžné, nyní prý přišla má chvíle osudem určená.

„Nenechte se zdržovat falešným studem!“ prohodil kněz, aby mi dodal odvahy.

Tomu, kdo se chová ke všem náboženským sektám docela stejně a kdo nikdy nebyl ani na chvíli s to opravdu zvážit přednosti té nebo jiné víry po věčné stránce, třeba se sebevíce snaží chválit nebo hanit po stránce světské neboli časné, tomu je taková situace, jaká právě vznikla, i neslušná i trapná. Dopustil jsem se druhé taktické chyby; snažil jsem se hájit tím, že je to nakonec docela jedno a že se všichni z různých stran blížíme k témuž dobrotivému a spravedlivě nestrannému Otci a Příteli. Tohle, jak se laickému duchu zdá, bylo by snad jediné evangelium hodné toho jména. A tato převratná snaha strhla kněze užít všech hrůz zákona. Obšírně se rozpovídal o hrozných podrobnostech muk pekelných. Zavržení, pravil, opíraje se o autoritu jakési knížky, kterou si právě asi před týdnem přečetl – a aby k důkazu připojit mohl další důkaz, s pevným úmyslem nosil ji stále u sebe v kapse – zavržení musí prý se chovat stále stejně po celou věčnost i za nejhorších muk tělesných. A jak se tak rozpovídal, s jeho zápalem rostla též ušlechtilost jeho názoru.

Výsledek byl, ta dvojice skončila prohlášením, že bych měl vyhledat převora, a ježto opat není právě doma, měl prý bych jemu bez meškání obšírně vyložit svůj případ.

„C’est mon conseil comme ancien militaire,“ dodal bývalý velitel, „et celui de monsieur comme prêtre.“19

„Oui,“ dodal curé20, rozvážně pokyvuje hlavou, „comme ancien militaire et comme prêtre.“

Byl jsem poněkud v rozpacích, nevěda, jak odpovědět. V tu chvíli vstoupil do místnosti jeden mnich, malý hnědý chlapík, živý jako úhoř, s italskou výslovností, který se hned vmísil do sporu, ale mírněji a přesvědčivěji, jak na tak roztomilého bratra sluší. Podívejte prý se na něj! pravil. Řád prý je velmi přísný. Hrozně prý by si byl přál zůstat doma v Itálii ve vlasti. Je prý dobře známo, jak je krásná, krásná Itálie. Jenže tehdy prý v Itálii nebylo trapistů. A on prý musil spasit duši! Proto prý je zde.

Obávám se, že na dně své duše jistě jsem laškovný rozkošník, jak to o mně řekl kterýsi veselý indický kritik; neboť tahle zmínka o důvodech, které vedly tohoto bratra, mnou trochu otřásla. Byl bych si raději přál myslit, že si mnich vybral ten život pro život, ale nikoli pro další druhotný účel. A to ukazuje, jak málo lásky mám k těm dobrým trapistům, třebaže se co nejusilovněji snažím mít s nimi účastenství. Faráři se však onen druhý důvod zdál rozhodující.

„Poslyšte ještě dále!“ zvolal. „Viděl jsem tam nějakého markýze, markýze, markýze,“ třikrát opakoval to posvátné slovo, „a jiné vznešené osobnosti veřejného života zaujímající vysoká místa v společnosti. A generály! A tuhle vedle vás je tuten pán, který tolik roků sloužil v armádě, vyznamenaný starý voják, a je zde odhodlán jsa obětovat se Bohu.“

V tu chvíli jsem byl už tak důkladně zmaten, že jsem se vymluvil na studené nohy a vyklouzl jsem z kobky. Bylo ráno, foukal divoký vítr, obloha byla čistá jako sklo a slunce svítilo v dlouhých a vydatných přestávkách. Až do oběda jsem se toulal v divoké krajině k východu, mučivě jsa bičován a zmítán vichřicí, která mne div neporazila. Byl jsem však za to odměněn několika krásnými výhledy.

Při obědě bylo obnoveno dílo Šíření víry, a to ještě s větším nevkusem ke mně. Kněz mi dával různé otázky o zavrženíhodné prý víře mých otců a mé odpovědi přijímal jaksi jen s církevním úsměvem.

„Vaše sekta,“ řekl jednou, „neboť mám za to, že uznáte, že by to byla příliš veliká čest říkat jí náboženství…“

„Jak je vám libo, důstojnosti,“ řekl jsem na to. „La parole est à vous.“21

Konečně jsem byl již tak roztrpčen, že jsem to nemohl dále snášet. A ač on byl doma na své půdě, a což je pro věc ještě důležitější, byl to starší pán, měl tedy právo na mou shovívavost – nemohl jsem se neozvat na jeho neslušnost. Byl zarmoucen a zaražen.

„Ujišťuji vás,“ řekl mi, „že nijak v srdci netoužím posmívat se. Nejde mi o nic než o spásu vaší duše.“

A tím se končí snaha o mé obrácení. Poctivý chlap! Nebyl to nebezpečný podvodník, nýbrž venkovský farář, plný horlivého zápalu a víry. Kéž ještě dlouho bude chodit po Gévaudanu s vykasanou klerikou a kéž má dost síly utěšovat své osadníky před smrtí! Nepochybuji, že se bude statečně probíjet sněhovou bouří tam, kam ho zavolá jeho povinnost.

Nebývá vždy nejvěrnější věřící ten, kdo dělá nejchytřejšího apoštola.

17 Jakže, pane, jakže?

18 A vy chcete zemřít v téhle zvláštní víře?

19 To vám radím já jako starý voják a tuhle ten pán jako kněz.

20 Farář.

21 Máte slovo.

HORNÍ GÉVAUDAN

(Pokračování)

Lůžko bylo odestláno, pokoj připraven,
hvězdičky se rozsvítily, sotva zhasl den.
Vzduch byl lahodný a vlahý, voda opodál.
Nikoho jsme nevolali, kdo by o to stál?
Zajeli jsme na své pouti, oslař s oslicí,
do hospody „Na Zelené“ k boží silnici.

— STARÁ HRA

Napříč Gouletem

Než jsme se naobědvali, vítr se utišil a obloha zůstala čistá. Tak jsem tedy za příznivějších znamení nakládal na Modestinu před klášterní fortnou. Můj irský přítel mě doprovázel hodně daleko, a když jsme procházeli lesem, lopotil se tam fráter Apolinář s kolečkem. I on nechal práce, šel se mnou asi sto yardů a přitom stále držel mou ruku v obou svých rukou před sebou. Rozloučil jsem se s každým z nich zvlášť, s upřímnou lítostí, přece však s radostí poutníka, který ze sebe střásl prach jedné stanice, než se spěšně vydá na cestu do druhé. Stoupali jsme s Modestinou proti vodě Alliery, která nás na tom místě zaváděla zpátky do Gévaudanu k svým pramenům v lesích mercoirských. Když jsme se vzdali vedení říčky, byl to už jen potůček. Odtud běžela naše cesta přes kopec holou rovinou, až jsme se západem slunce došli do Chasserades.

V hospodské kuchyni byla toho večera společnost, lidé z komise zaměstnaní při úředním ohledávání půdy pro chystanou železniční trať. Byli to hovorní inteligenti a nad horkým vínem jsme rozhodovali o budoucnosti Francie, až nás pozdní hodina rozplašila na lůžka. V horním pokoji byla čtyři lůžka, ale spalo nás tam šest. Já jsem však měl postel pro sebe a přemluvil jsem ostatní, aby na noc nezavírali okno.

Ráno (sobota dne 28. září) probudilo mě volání: „Hé! Bourgeois! Il est cinq heures!“22 V ložnici byla průhledná tma, v níž jsem jen nejasně rozeznal ostatní tři lůžka a pět různých nočních čepic na polštářích. Ale venku za oknem se již rděly ranní červánky jako dlouhý rudý pás nad vrcholky pahorků a den se jižjiž chystal zaplavit planinu. Byla to chvíle povznášející, zřejmý příslib klidného počasí, což se také dokonale vyplnilo. Brzy jsem byl na pochodu s Modestinou. Chvíli šla cesta náhorní rovinou a potom sestupovala po příkrém svahu vesnicí do údolí Chassezacu. Tato říčka tekoucí v zelených lukách je dobře skryta v hlubokém řečišti mezi spádnými břehy. Kvetl janovec a tu a tam stál o samotě dům, z něhož vystupoval k nebi kouř.

Konečně cesta po mostě přecházela řeku Chassezac, a opustivši hlubokou proláklinu, dala se přes horu La Goulet. Vinula se vzhůru skrze Lestampes na náhorních polích a lesy březovými i bukovými a na každém ohbí mě seznamovala s nějakou novou zajímavostí. I v řečišti Chassezacu zalehl mi do uší nějaký hluk, jako by někde ve vzdálenosti mnoha mil zvonil zvon s hlubokým hlasem. Ale když jsem se při dalším výstupu k tomu místu blížil, tu jako by měnil ráz a nakonec jsem shledal, že vychází od někoho vedoucího stádo ovec pasoucích se na polích. Vodil je a hrál si k tomu na venkovský roh. Úzká ulička v Lestampes byla plna ovec ode zdi ke zdi, černých a bílých, bečících jako ptáčkové na jaře a každá se provázela zvonečkem klinkajícím na stuze okolo krku. Byl to dojímavý koncert, samé tremolo. O něco výše jsem přešel dva muže na stromě, kteří s noži v ruce klestili větve; jeden z nich zpíval nějakou píseň, bourrée. Ještě dále, když jsem se již s námahou prodíral břízami, zaznělo mi v uších jásavé kokrhání kohoutů a s ním zároveň z jedné horské vesničky doléhaly sem k nám i zvuky flétny přehrávající jakousi vážnou a plačtivou melodii. Vymaloval jsem si v své obrazivosti prošedivělého venkovského kantora, tvářičky jako jablíčka, jak si na své zahrádce hraje na flétnu v čistém světle podzimního sluníčka. Všechny ty krásné a dojímavé zvuky naplnily mé srdce nezvyklým očekáváním, i zdálo se mi, že až přejdu tenhle horský hřbet, na který jsem právě vystupoval, sestoupím přímo do Zahrady světa. A nezklamal jsem se, neboť nyní jsem již skoncoval s dešti a větry a holinami. Zde se končila první část mé pouti. A bylo to jako libozvučný úvod do druhé části, části mnohem krásnější.

Osud může na člověka dolehnout jako trest ještě také jinak než ztrátou hrdla. Mne tehdy můj dobrý duch svedl k dobrodružství, o kterém nyní budu vypravovat, protože to bude jistě zajímat všecky budoucí mezkaře a oslaře. Cesta po úbočí se klikatila tak divoce, že jsem se rozhodl zkrátit ji podle mapy a kompasu. Pustil jsem se tedy nízkým podrostem, abych zase chytil cestu o něco výše. Přitom došlo k mému jedinému vážnému utkání s Modestinou. Nechtěla o žádném zkrácení ani slyšet. Obrátila se proti mně, vyhazovala zadkem, vzpínala se předkem, ta, o které jsem se do té chvíle domníval, že je němá, vskutku se rozhýkala tak hlučně, jako když chraplavá trumpeta troubí tuš nebo kohout kokrhá vítaje jitro. V jedné ruce jsem držel bodlo, druhou, tak příkré bylo stoupání, jsem na sedle přidržoval zavazadlo. Několikrát se div nepřekotila naznak, div na mne nepadla, několikrát jsem z pouhé duševní únavy užuž se chtěl vzdát a svést ji zase dolů na cestu. Ale jako bych se byl s někým vsadil, probojoval jsem se přece až do konce. Když jsem se opět dostal na cestu, byl jsem překvapen. Zdálo se mi, jako by mi na ruku dopadaly kapky studeného deště. Několikrát jsem se zadíval na oblohu a užasl jsem vida, že tam není mráčku. Byl to jen pot řinoucí se mi z čela.

Na vrcholu Gouletu nebylo značené cesty, jen kamenné sloupky postavené v řadě za sebou ukazovaly honákům cestu. Drn pod nohama byl měkký a příjemně voněl. Neměl jsem společníků kromě několika skřivanů a potkal jsem jen jedno spřežení volů na cestě mezi Lestampes a Bleymardem. Před sebou jsem viděl nehluboké údolí a za ním hřbet Lozère, řídce zalesněný a dost pěkně na úbočích stavěný, ale rovný a jednotvárný. Bylo tam jen málo stop po kultuře. Jen okolo Bleymardu bílá horská silnice z Villefortu do Mende přetínala pásmo luk s kuželovitými topoly a odevšad se ozývaly zvonky na krku ovec a skotu.

22 Haló! Občané! Je pět hodin!

Noc v jehličí

Po obědě v Bleymardu, ač bylo již hodně pozdě, vydal jsem se na další cestu zlézti část Lozère. Vedla mě stezka kamenitá, špatně znatelná stezka, po které se honil dobytek. Cestou jsem potkal asi půl tuctu vozíků tažených mladými bulíčky; sjížděly z lesů a každý vezl celý smrk, palivo na zimu. Na nejvyšším místě, kam ještě sahaly lesy – na tomto studeném horském hřbetě nevystupují lesy příliš vysoko – odbočil jsem doleva mezi smrky, až jsem se dostal na mýtinu se zeleným drnem, kde vyvěral nějaký potůček a vyskakuje nad kameny tvořil mělké korýtko, které mi posloužilo jako nádrž na vodu. „V posvěcenější nebo odlehlejší besídce nebydlili nikdy ani faunové, ani nymfy.“ Stromy nebyly staré, ale stály hustě okolo mýtiny, takže nebyl nikam výhled kromě k severovýchodu na vzdálené kopce a potom přímo vzhůru k obloze. V tomhle tábořišti takto chráněném cítil jsem se bezpečen jako v soukromém pokojíčku. Zatím, než jsem vykonal přípravy a nakrmil Modestinu, naklonil se den již silně k zániku. Schoulil jsem se v spacím pytli, kolena jsem přitiskl k bradě a udělal jsem si vydatnou večeři. A sotva slunce zapadlo, stáhl jsem si čepici na oči a na uši a usnul jsem.

Pod střechou je noc k smrti nudná, jednotvárné časové období, ale pod širým nebem ubíhá lehce. Má své hvězdy a rosu a vůně a jednotlivé hodiny jsou vyznačovány změnami ve tváři přírody. To, co se lidem zavřeným a sevřeným stěnami a záclonami zdá dočasnou smrtí, muži spícímu venku na ňadrech přírody je jen lehké, živé zdřímnutí. Po celou noc slyší přírodu dýchat zhluboka a volně; i když odpočívá, mění se, vrtí sebou a usmívá se. A je v ní jistě vzrušující chvíle, neznámá těm, kdož zůstávají v domech. Je to chvíle, kdy jakási bdělá síla volně prochází spící polokoulí a všechen vnější svět je na nohou. Tehdy kokrhá kohout poprvé, ještě ne aby ohlašoval jitro a svítání, ale jako veselý ponocný pohání běh noci. Dobytek na lukách se probouzí, ovce se sytí na zarosených úbočích a přecházejí na nová místa v kapradí, aby se tam uložily. Lidé bez domova, kteří šli spat se slepicemi, otvírají zakalené oči a dívají se na noční krásy.

Na jaké to neslyšitelné povzbuzení, na jaký tajemný pokyn a dotyk přírody se probouzejí všichni tihle spáči znova k životu? Vysílají snad hvězdy dolů nějaké účinné vlnění nebo snad my sami cítíme pod svým odpočívajícím tělem nějaké rozechvění matky země? Ani ovčáci a staří venkované, lidé, kteří umějí nejhlouběji číst v těchto tajemstvích, netuší, kterými cestami nebo za jakým účelem se děje tohle noční zmrtvýchvstání. Prohlašují, že se to stává ke druhé hodině po půlnoci, ale dále již nevědí nic ani dále nepátrají. Když nic jiného, je to aspoň příjemná zkušenost. Rušeni jsme v dřímotě jen proto, jako rozmařilý Montaigne, abychom ji mohli vychutnat tím lépe a tím smyslněji? Máme chvilku času podívat se vzhůru na hvězdy a leckterá duše se rozechvívá zvláštním blahem při úvaze, že se o ten popud dělíme se všemi tvory volné přírody v našem okolí, že jsme se vysvobodili z Bastily civilizace a stali se pro přítomnost bytostmi zcela prostými a ovcemi v stádě přírody.

Když na mne přišla ta chvíle mezi smrky, procitl jsem žízniv. Vedle mne stál pohár naplněný do poloviny vodou; vyprázdnil jsem jej naráz a cítě se po tomto vnitřním studeném zkropení zcela bdělý, posadil jsem se, abych si ukroutil cigaretu. Hvězdy jasně svítily, byly barevné jako drahé kameny, ale nebyly mrazivé. Místo Mléčné dráhy plula po obloze jemná stříbrná pára. Všude okolo mne stály vzpřímeny černé obrysy smrků zcela nehybně. Bylo úplné ticho. Podle bílého sedla rozpoznal jsem, že Modestina stále obchází na délku provazu, na kterém byla přivázána. Slyšel jsem ji stále oškubávat pažit, ale jiných zvuků nebylo, leda nevylíčitelně klidná mluva potůčku bublajícího po kamenech. Ležel jsem líně pokuřuje si a prohlížel jsem si zbarvení oblohy, jak nazýváme prázdný prostor nad sebou, od místa, kde se za smrky ukazovala červená šeď, k místu, kde se mezi hvězdami lesklo modročerno. Abych se ještě více podobal podomnímu obchodníkovi, nosil jsem na ruce stříbrný prsten. Kdykoli jsem zdvíhal nebo spouštěl ruku s cigaretou, bylo jej vidět slabě zasvitnout; při každém bafnutí pak se mi ozářila vnitřní plocha dlaně a na vteřinu se stala nejvyšším světlem v tom kraji.

Po mýtině chvílemi zadýchal mírný větřík, spíše jakoby pohyblivý chlad než vzdušný proud, takže se i v mé veliké jizbě vzduch po celou noc obnovoval. S hrůzou jsem myslil na hospodu v Chasserades a na noční čepice tam shromážděné, s hrůzou na noční neplechy mladých mužů a studentů, na horká divadla a tajné klíče k zadním brankám a zavřeným místnostem. V životě jsem se dosud příliš často netěšil z tak příjemných chvil, kdy jsem zcela sám svým pánem, ani jsem se necítil méně závislý na hmotné pomoci jako tehdy. Vnější svět, z něhož se rádi zatahujeme do svých příbytků, zdá se koneckonců slušné bydliště a každou noc, jak se zdá, připravuje člověku lůžko, čeká na něj v polích, kde Bůh nechává svůj dům otevřen. Domníval jsem se, že jsem znova objevil jednu z těch pravd, které se odhalují divochům, ale zůstávají utajeny národním hospodářům. Když nic jiného, alespoň jsem sobě objevil nové potěšení. A přece, ač jsem v svém osamění jásal radostí, přece jsem cítil, že mi kupodivu něco chybí. Přál jsem si, aby za svitu hvězd blízko vedle mne ležel ještě někdo druhý, mlčící a nehýbající se, ale přece nadosah. Neboť je na světě společnost ještě mnohem klidnější než samota; a rozumí-li se tomu dobře, je to zdokonalená samota. Žít v přírodě se ženou, kterou muž miluje, je ze všech druhů života život nejúplnější a nejsvobodnější.

Když jsem takto ležel kolébaje se mezi spokojeností a touhou, kradl se mezi smrky ke mně nějaký tichý šustot. Zprvu jsem si myslil, že je to kokrhání kohouta nebo štěkání psa někde ve vzdáleném dvorci. Ponenáhlu však a stále nabýval v mém sluchu učlánkované podoby, až jsem spatřil, že dole v údolí stoupá po silnici sem nahoru nějaký poutník a cestou si hlasitě pozpěvuje. V jeho výkonu bylo více dobré vůle než půvabu, zpíval však z plných plic. Zvuk jeho hlasu zarážel se na kopcích a rozechvíval vzduch v listnatých údolích. Slyšel jsem lidi procházející spícími městy za noci; někteří z nich zpívali, jeden, na to se pamatuji, hrál na dudy. Slyšel jsem rachot vozu nebo kočáru, který mi po hodinách ticha náhle zalehl do uší a trval po několik minut, dokud jsem jej mohl vnímat leže na lůžku. Všichni, kdož jsou v černých hodinách venku, jako by byli obklopeni romantikou, a trochu rozechvěni snažíme se uhádnout, co tam dělají. Avšak v tomto případě byla romantika dvojí: především onen veselý tulák, vnitřně rozpálený vínem, který vysílal svůj zpěvný hlas ke mně vzhůru nocí, a potom já, schoulený v pytli, který si kouřím docela sám v jehličnatých lesích mezi čtvrtým a pátým tisícem stop povýšený k hvězdám.

Když jsem se zase probudil (neděle 29. září) zmizelo již mnoho hvězd, jen silnější průvodkyně noci ještě viditelně plály nad hlavou. A v dálce na východní straně viděl jsem nad obzorem řídkou mlhu světla, asi takovou, jako byla Mléčná dráha v době, kdy jsem procitl poprvé. Den byl již nadosah. Rozsvítil jsem svítilnu a při jejím kalném světélku, o nic silnějším než světélko svatojánských mušek, obul jsem si boty a natáhl kamaše. Potom jsem ulomil kus chleba Modestině, nabral jsem si do poháru vody ze zřídla a zapálil jsem lihový kahan, abych si uvařil trochu čokolády. Na mýtině, kde jsem tak libě spal, dlouho ještě leželo modré temno, ale brzy i tam vnikl široký pruh oranžový, blednoucí v zlato, zlatící vrcholy hor vivaraiských. Za tohoto ponenáhlého a překrásného rozednívání zmocnila se mne velebná nálada. S rozkoší jsem poslouchal potůček. Rozhlížel jsem se okolo sebe, zda někde spatřím něco krásného a netušeného, ale smrky ještě stále černé, holá mýtina, oslice škubající trávu se dosud nezměnily. Změnilo se jen světlo a to opravdu rozhodilo po všem život a dýchající klid a pohnulo mě k zvláštní veselosti.

Vypil jsem čokoládu z vody; byla horká, třeba nebyla vydatná. Toulal jsem se potom sem a tam nahoru a dolů po mýtině. Co jsem takto otálel, vylila se přímo od východu sprcha stálého větru, dlouhého jako těžký vzdech. Byla to studená lázeň, rozkýchal jsem se po ní. Jak vítr táhl, otřásly blízké stromy svým černým peřím i viděl jsem, že se proti zlatému východu štíhlé vzdálené vrcholy smrků mírně sem tam kývaly. Za deset minut poté přicválalo sluneční světlo a rozlilo se po úbočích rozhazujíc stíny a jiskry – a už byl bílý den.

Pospíchal jsem upravit si zavazadlo a s chutí se vydat na cestu po příkrém vrchu přede mnou. Avšak něco mi leželo na srdci. Byl to jen nápad, ale nápad bývá někdy neodbytný. V zeleném tábořišti jsem byl přijat velmi hostinně a byl jsem přesně obsloužen. Místnost byla vzdušná, voda znamenitá, svítání mě zavolalo v pravý čas. Vědomě nemluvím o tapetách ani o nenapodobitelném stropu ani ještě o rozhledu, kterým jsem vládl z oken. Ale cítil jsem, že jsem někomu dlužen za všechno tohle štědré vyražení. A proto odcházeje našel jsem zalíbení v tom, že jsem – sám jsem se tomu napolo smál – cestou házel do pažitu drobné mince, až jsem tam nechal přiměřenou odměnu za svůj nocleh. Věřím, že nepadla do rukou žádnému bohatému ani zištnému oslaři.

V KRAJI CAMISARDŮ

Po stopách jsme táhli dávných bojů,
kde z bojiště jsou pole osetá,
mír a láska – konec nepokojů –
kde zase znova roste, rozkvétá.
Na rtech smích, tak kráčí chasa zbrojná,
však mečem z nich již nikdo nemává.
Hle, jak hustě obilí žeň hojná
již na bojišti kose dozrává!

— W. P. BANNATYNE

Přes Lozère

Stezka, po které jsem šel včera, brzy se ztratila, ubíral jsem se tedy dále po holém travnatém svahu drže se přitom řady kamenných sloupků, takových, jaké mě onehdy vedly přes Goulet. Bylo již teplo. Přivázal jsem si kabát na sedlo a putoval jsem dále jen v pletené vestě. Modestina byla ve skvělé náladě, poprvé za mé zkušenosti vyrazila bez nucení kupředu poklusem, že se mi až vytřásal z kapsy u kabátu oves. Rozhled zpátky na severní Gévaudan se s každým krokem šířil. Na pláních divokého kopce táhnoucího se k severu, východu i západu bylo jen pořídku stromů a jen tu a tam se objevil nějaký domeček. Celý kopec se v řídkém oparu a světle ranního slunce modral a zlátl. Na mé stezce stále poskakovala a švitořila hromada drobných ptáčků, posedali na kamenných sloupcích, zobali a vyšlapovali si v trávě a viděl jsem je i v hejnech kroužit modravým vzduchem a chvílemi ukazovat průsvitná třepetavá křidélka v prostoru mezi sluncem a mnou.

Skoro od samého začátku mého pochodu doléhalo mi do uší slabé temné hučení jako vzdálený příboj. Někdy mě to svádělo k domněnce, že je to asi hluk blízkého vodopádu, jindy jsem to zase pokládal za subjektivní dojem, reakci na naprosté vnější ticho na kopci. Ale když jsem kráčel dále, hluk stále sílil a podobal se již syčení velikého kotle na čaj. A zároveň od vrcholu na mne dopadaly výdechy studeného vzduchu. Konečně jsem pochopil a bylo mi jasno. Na druhém svahu Lozère od jihu silně foukalo a já jsem se stále blížil tomu větru.

Ač jsem po tom již dlouho toužil, přece bylo docela neočekávané, když se konečně mé oči povznesly nad vrchol. Krok, zdánlivě o nic rozhodnější než tisíce jiných kroků, které jsem udělal před ním, a – „jako statečný Cortés když orlíma očima přehlížel Tichý oceán“ – zabral jsem svým jménem a pro sebe nový světadíl. Neboť hle! Místo hrubé, travnaté hradby, po které jsem tak dlouho vystupoval, výhled do zamlženého nebeského vzduchu a dále přes kraj zvlněných modravých pahorků pod mýma nohama.

Lozère leží skoro západovýchodně a řeže Gévaudan ve dva nerovné díly. Nejvyšší místo, Pic de Finiels, na kterém jsem právě stál, zdvíhá se do výše 5600 stop nad mořem. Za jasného počasí ovládá rozhled přes celý nižší Languedoc až k Středozemnímu moři. Mluvil jsem s lidmi, kteří buď předstírali, nebo i sami věřili, že z Pic de Finiels viděli bílé plachty lodí u Montpellier a Cette. Vzadu za mnou byla náhorní rovina severního kraje, kudy proběhla má cesta, obydleného tupým lidem, bez lesů, nemnoho velkolepé nádhery kopcovitého útvaru, v minulosti známá jen málo, leda vlky. Zato přede mnou zpola zahalen v mlze prozářené sluncem ležel nový Gévaudan, bohatý, malebný, slavný bouřlivými událostmi. Obecně se může říci, že jsem již v Monastieru byl v Cevennách a po celou svou cestu. Avšak v přesném místním významu slova tohoto, podle něhož jen tento zmatený a rozervaný kraj u mých nohou má právo na tohle jméno, místní obyvatelstvo uznává to jméno jen v tomto významu. Tohle jsou pravé Cevenny. Cevenny kat exochén, Cevenny Cevenn. V tomto zmateném bludišti kopců zuřila před 180 roky válka s loupežníky, boje s vlky a s divokými šelmami, boje mezi Velkomonarchou s jeho veškerým vojskem a maršály z jedné strany a z druhé několika tisíci protestantských horalů. Před 180 roky měli camisardi své stanoviště i na Lozère na místě, kde jsem právě stál já. Měli svou organizaci, sklady zbraní, vojenskou i církevní hierarchii. Jejich věc „se přetřásala ve všech kavárnách londýnských“. Anglie jim poslala na pomoc loďstvo, jejich vůdci prorokovali a vraždili. S barvami a bubny za zpěvu starofrancouzských žalmů odvažovaly se jejich tlupy na denní světlo, přitáhly na opevněná místa a rozprášily královské vojsko i s generály. A někdy se za noci nebo v přestrojení zmocnily i pevných hradů, mstily se za zradu na spojencích a dopouštěly se krutostí na nepřátelích. Zde před 180 lety žil rytířský Roland, hrabě a lord Roland, generalissimus francouzských protestantů, vážný, mlčenlivý, panovačný, od neštovic poďobaný bývalý dragoun, s nímž z lásky žila jakási dáma na jeho bludné pouti. Byl tam kavalír, pekařský učedník, ale válečný génius, kterého si v 17 letech camisardi zvolili za brigádníka a který zemřel v 85 letech jako anglický guvernér na Jersey. Byl tam dále Castanet, partyzánský vůdce s obrovskou parukou a se zálibou v náboženském hádání. Podivní generálové! Odcházeli do ústraní poradit se s Bohem zástupů a prchali nebo se stavěli do boje, stavěli stráže nebo spali v nehlídaném táboře podle toho, co jim do srdce našeptal Duch. Jít za těmito a jinými vůdci, k tomu tu byly tlupy prostých bojovníků, proroků a žáků, odvážných, trpělivých, nezdolných, otužilých v rychlých útocích na hory; obveselovali se v drsném životě žalmy, chtiví boje a chtiví modlitby. Oddaně poslouchali věštby duševně chorých dětí a tajemně kladli obilné zrno mezi olověné koule, kterými nabíjeli své muškety.

Dosud jsem prošel jen nudný kraj a pásmo, které nevyniká ničím pamětihodným, leda lidožroutskou bestií gévaudanskou – říkali jí Napoleon Bonaparte mezi vlky – ale nyní jsem měl sejít na jeviště romantické kapitoly, anebo lépe, romantické poznámky v světových dějinách.

Co zbylo z toho všeho prachu zašlého i hrdinství? Slyšel jsem, že v tomto hlavním sídle protestantského odporu protestantství žije ještě dále; tak mě poučil sám kněz v klášterní hovorně. Zbývalo však ještě přesvědčit se, zda je to jen pouhý přežitek, či tradice živá a ušlechtilá. Dále jestliže v severních Cevennách je lid v náboženských názorech omezený, spíše plný nadšení než křesťanské lásky, nač se mohu těšit v tomto kraji pronásledování a trestů – v zemi, kde církevní tyranie vyvolala camisardskou vzpouru a kde z druhé strany hrůzy camisardů vehnaly katolické obyvatelstvo venkova do oprávněné revolty, takže camisard a Florenťan v horách po sobě pásli a ukládali si o život?

Když jsem se na samém okraji kopce zastavil, abych se rozhlédl do dálky před sebe, řada kamenných sloupků ustala, jako když utne, a jen o něco níže pode mnou jevilo se cosi jakoby další pokračování stezky. Od počátku prudce klesala po příkrém svahu a kroutila se dále jako vývrtka. Tahle stezka vedla mezi kopci a stráněmi do údolí ježatého ostrými skalisky jako požaté strniště; a ještě dále v nížině zkrášlené zelenými lukami. Letěl jsem po té stezce střemhlav – příkrost svahu, neustálé živé zákruty čáry sestupu a stará neumdlévající naděje, že v novém kraji najdu něco nového, to vše jako by se bylo smluvilo a propůjčovalo mi křídla. Avšak o něco níže objevil se potůček sbírající se z mnoha zřídel a brzy tropil veselý povyk mezi kopci. Místy přetínal mou stezku jako malý vodopádek, dělaje kaluže stojaté vody, v nichž si má Modestina s oblibou osvěžovala nohy.

Celý ten sestup připadá mi jako sen – tak rychle byl vykonán. Sotva jsem opustil vrchol, už mi mou stezku odevšad uzavřelo údolí, a když jsem kráčel klidným ovzduším nížiny, pražilo do mne slunce. Stezka zatím přešla v cestu a běžela nahoru dolů v mírném vlnění dále. Na pochodu jsem přešel již několik chalup, ale zdálo se, že nejsou obydleny. Nikde jsem nespatřil človíčka ani nezaslechl žádný hluk kromě hučení vody v potoce. Byl jsem však již v zcela jiném kraji než včera. Kamenná kostra světa byla zde silně rozložena a vydána slunci a vzduchu. Stráně byly příkré a stále se měnily. Na úbočích visely duby, statné a vzrostlé stromy s bohatým listovím, od podzimu již zkropeným skvělými a jasnými barvami. Tu a tam se zprava zleva do potoka vlévaly nové přítoky řítící se dolů stržemi mezi nakupenými sněhobílými kameny. Řeka v údolí – neboť potok rychle mohutněl v řeku, sbíraje na své klopotné cestě odevšad posily – pěnila se místy v zoufalých vírech a peřejích, místy stála rozlita v kalužích nejrozkošnější mořské zeleně postříkaných vodovou hnědí. Na svých cestách, co jsem jich kdy vykonal, nikdy jsem neviděl řeku s tak měnivým a jemným zbarvením. Křišťál nebyl průhlednější, louky nebyly nikde ani zpolovic tak zelené. U každé tůně jsem pocítil nesmírnou touhu vysvléci se z těch horkých, zaprášených, zpocených šatů hmotných a vykoupat se nahý v horském vzduchu a horské vodě. Po celou cestu jsem byl toho pamětliv, že je sobota, naprosté ticho a klid mi to stále připomínaly. A v duchu jsem slyšel kostelní zvony vyzvánět po celé Evropě a žalmy z nespočetných chrámů.

Konečně mi zapadl do uší lidský zvuk – křik podivně modulovaný mezi vzrušením a posměchem. Podívav se přes údolí, spatřil jsem malého ježatého kluka; seděl na loučce a rukama si objímal kolena – na tu vzdálenost se scvrkl v směšnou nepatrnost. Ale ten rošťáček mě viděl, jak jsem se ubíral cestou od dubiny k dubině žena Modestinu. Třaslavým, vysoko naladěným pozdravem svým složil mi poklonu za celý kraj. A ježto všechny hluky jsou milé a přirozené na dostatečnou vzdálenost, tento tedy šířící se v naprosto čistém horském vzduchu a přenášející se nad celým zeleným údolím zněl mému sluchu rozkošně; zdál se mi tak venkovsky samorostlý jako ty duby nebo řeka.

Zanedlouho se řeka, podle níž jsem šel, vlila do Tarnu – u Pont de Montvert krvavé paměti.

Pont de Montvert

Jedna z prvních věcí, které mi v Pont de Montvert padly do oka, byl protestantský kostel; ale byl to jen příklad dalších novostí. Anglické město liší se od města francouzského nebo i skotského zvláštním jemným ovzduším. V Carlisle vidíte, že jste v jednom kraji, v Dumfriesu, jen třicet mil dále, nepochybujete, že jste již v jiném kraji. Bylo by mi opravdu velmi těžko říci, v kterých podrobnostech se liší Pont de Montvert od Monastieru nebo Langogne nebo i Bleymardu, ale rozdíl tu byl a bil výmluvně do očí. Místo a jeho domy, jeho uličky a zářivé řečiště, to vše mělo na sobě nevystihlý ráz jihu.

Všude na ulicích a ve veřejných místnostech samý nedělní ruch, právě jako včera na horách všude samý sobotní klid. V jedenáct dopoledne bylo nás u oběda jistě aspoň dvacet, a když jsem se najedl a napil, psal jsem si deník. Myslím, že se zatím ještě aspoň jednou tolik lidí vtrousilo dovnitř buď po jednom, nebo po dvou a po třech. Po přechodu přes Lozère neprošel jsem jen novým krajem s novým přírodním rázem, ale dostal jsem se též do kraje s docela novým druhem lidí. Sotva se tito lidé chvatně vypořádali s jídlem, vykonávajíce přitom složité šermování noži, vyptávali se mne a sami odpovídali na mé otázky s takovou duchapřítomností, která překonávala vše, s čím jsem se až dosud setkal, vyjímaje železničáře v Chasserades. Jejich upřímné obličeje jen mluvily, jejich řeč a chování byly velmi živé. Nejenže důkladně vnikli do podstaty mého malého výletu, ale několik jich přímo prohlásilo, kdyby na to měli dost peněz, že by se rádi a bez váhání také sami vydali na takovou cestu.

Rovněž tělesně byla zde velmi pěkná změna. Hezkou ženskou jsem neviděl, co jsem opustil Monastier, a i tam jen jednu. Nu, ze tří, které se mnou seděly u stolu a obědvaly, jedna jistě nebyla krásná, nebohé bázlivé stvoření asi 40leté. Šum a hluk u table d’hôte ji jaksi nadobro popletl. Dělal jsem jí rytíře, pobízel jsem ji do vína, ujímal jsem se jí a vůbec jsem se snažil ji nějak povzbudit, ale účinek byl zcela opačný. Zato druhé dvě, obě vdané, byly vesměs mnohem hezčí, než bývají ženy průměrné. A Clarissa? Co mám říci o Clarisse? Posluhovala nám u stolu s lhostejností, s kterou sotva bylo lze se smířit, jako službu konající kráva. Její veliké šedé oči byly potopeny v milostné malátnosti, obličej, třeba masitý, měl originální a přesné rysy, ústa byla vykroužena, nozdry projevovaly strojenou pohrdavost, tváře přecházely ve zvláštní a zajímavé linie; byl to obličej schopný mocného vzrušení a po výcviku sliboval i jemné cítění. Zdálo se, že je škoda vidět tak dobrý model vydán napospas venkovským obdivovatelům a venkovskému způsobu myšlení. Krása měla by se aspoň dotknout společnosti. Tam zanedlouho odvrhuje tíhu, která na ní dosud ležela, stává se sebevědomou, přibírá uhlazenost, učí se vkusně chodit, vkusně nosit hlavu, a brzy patet dea23. Před odchodem jsem ujistil Clarissu, že se jí upřímně podivuji. Přijala to lhostejně jako mléko, bez rozpaků, bez úžasu, bez uzardění, jen se na mne klidně podívala šedýma očima. Přiznávám se, že konečný účinek toho u mne byl notný zmatek. Kdyby Clarissa uměla číst anglicky, nerozpakoval bych se nyní ještě dodat, že se její tělo nehodilo k jejímu obličeji. Hranatá, ale možná, že z toho s léty vyroste.

Pont de Montvert neboli, jak my bychom doma řekli: Most na Zelené hoře, je místo pamětihodné v dějinách camisardů. Zde vypukla válka, právě zde se stalo, že jižní covenanti zabili svého arcibiskupa Sharpa. Tato poprava, stejně jako horečné nadšení z druhé strany, dá se skoro stejně těžko pochopit v nynějších klidných dobách moderních časů, při dnešní lehké víře a nevíře moderní doby. Protestanti byli vesměs bez výminky nadobro zmateni a svým náboženským zápalem a starostmi připraveni o rozum. Všichni byli proroci a prorokyně. Kojenci u prsu vybízeli své rodiče k dobrým skutkům. „Patnáctiměsíční dítě v Quissacu, které matka držela v náručí, promluvilo z toho místa, zmítajíc sebou a vzlykajíc, jasně a hlasitě.“ Maršál Villars viděl město, kde „všechny ženy jako by byly posedlé ďáblem“; dostávaly záchvaty třesavky a veřejně na ulicích prorokovaly. Jakási prorokyně z Vivarais byla v Montpellier oběšena, protože se jí z očí a nosu řinula krev; prohlašovala, že pláče krvavé slzy nad neštěstím, které dolehlo na protestanty. Avšak nebyly to jen ženy a děti. Statní, nebezpeční chlapi, zvyklí máchat kosou nebo se rozpřáhnout sekerou na porážení stromů v lese, byli stejně zmítáni podivnými záchvaty a vydávali věštby vzlykajíce a prolévajíce slzy. Líté pronásledování, jemuž v surovosti nebylo rovného, trvalo skoro dvacet let, s takovým účinkem na pronásledované: věšení, pálení, lámání kolem, vše bylo marné. Dragouni zanechali po sobě otisky koňských kopyt po celém kraji. Muži byli dřeni jako veslaři na galejích a ženy úpěly v církevním vězení, ale v srdci pravého upřímného protestanta se nezměnilo pranic.

Hlava a vůdce pronásledování po Lameignonovi de Bavile – François de Langlade du Chayla – cevennský arcikněz a inspektor misií v tomto kraji, měl v městě Pont de Montvert dům, kde občasně pobýval. Byl to svědomitý muž, který byl, jak se zdálo, od přírody určen za piráta, a nyní mu bylo pětapadesát, věk, kdy muž zná již všechnu umírněnost, jaké je schopen. V mládí jako misionář v Číně byl mučen, jako zdánlivě mrtvý pohozen, až se ho ze soucitu ujal nějaký pária a zachránil mu život. Musíme se domnívat, že to byl pária nevidomý a nikoli vědomě zlomyslný při tom činu. Myslilo by se, že taková zkušenost snad vyléčí člověka a vezme mu všechnu chuť k pronásledování jiných. Jenže lidská povaha je věc pradivná, a protože byl křesťanským mučedníkem, du Chayla se stal pronásledovatelem křesťanů. V jeho rukou se dílo Šíření víry rychle rozvíjelo. Jeho dům v Pontu mu posloužil i jako vězení. Tam vytrhával svým obětem vlasy i vousy a kladl jejich ruce na žhavé uhlí, aby je přesvědčil, že jejich víra je klamná. A přece, což sám nezkusil a nedokázal neúčinnost těchto tělesných důkazů mezi buddhisty v Číně?

V Languedocu se stal život nesnesitelný, ale nejen to, útěk byl přísně zakázán. Jistý Massip, mezkař, který dobře znal všechny horské stezky, převedl již několik tlup uprchlíků bezpečně do Ženevy. A na něj s průvodem, v němž byly většinou ženy přestrojené za muže, vložil svou ruku du Chayla v hodině pro sebe neblahé. Hned příští neděli se konalo protestní shromáždění v lesích Altefage na Mont Bouges. Tam vystoupil jistý Séguier, Duch Séguier, jak jej nazývali jeho druhové, drvoštěp, vysoký, v obličeji černý jako mouřenín, bezzubý, ale duše přetékající proroctvími. Ten ve jménu Božím prohlásil, že doba poddanství minula, že je nyní třeba uchýlit se ke zbrani, aby vysvobodili bratry a zničili kněžstvo.

Nejbližší noci, 24. července 1702, seděl inspektor misií v svém domě-vězení v Pontu. Vtom ho vyrušil nějaký hluk, hlasy mnoha mužů zesílené zpěvem velebného žalmu procházely městem a stále se blížily k jeho domu. Bylo deset hodin. Inspektor měl okolo sebe svou družinu, kněze, vojáky a služebnictvo, celkem asi dvanáct nebo patnáct. Boje se neobvyklého srocení lidu přímo pod svými okny poslal vojáky zjistit, co se děje. Ale zpěváci žalmu byli zatím již u samého domu, padesát silných, vedených nadšeným Séguierem – dýchala z nich smrt. Na jejich výzvu arcikněz odpověděl. Dal silnou odpověď starého pronásledovatele: poručil vojákům vypálit na tu chátru hromadný výstřel. Jeden camisard – podle mínění některých bylo prý to právě při tomto nočním podniku, že získali své jméno – po ráně padl. Jeho druhové vylomili sekerami a beranem dveře, zaplavili podzemí domu, vysvobodili vězně, a našedše jednoho z nich na mučidlech, zdvojnásobili své úsilí proti du Chaylovi a opakovanými útoky se snažili zmocnit se horního patra. Du Chayla však, dav svým lidem napřed rozhřešení, podnítil je, že statečně hájili schody vedoucí nahoru.

„Dítky Boží,“ zvolal prorok, „držte se! Vypálíme ten dům i s knězem a pomocníky Baalovými.“

Oheň rychle vzplál. Z jednoho okna horního patra spouštěl se du Chayla a jeho lidé po stočených prostěradlech do zahrady. Několik jich uniklo přes řeku za palby povstalců, ale arcikněz sám spadl, zlomil si nohu a jen s bídou zalezl do houští. Nač asi myslil, když se blížilo jeho druhé martyrium? Nešťastný statečný muž, poskvrněný, nenáviděný, který kdysi odhodlaně konal svou povinnost podle svého osvícení i v Cevennách, i v Číně. Našel aspoň jedno výmluvné slovo na svou obranu. Když se totiž střecha domu propadla a vyrazivší plameny osvítily okolí a odhalily jeho úkryt, dav jej vyvlekl na veřejné prostranství v městě, zběsile na něj řvali a nazývali ho zatraceným. – „Jsem-li už já zatracen,“ namítal, „proč byste si měli zatracení připravovat i vy?“

Tohle byl konečně dobrý důvod. Ale za svého inspektorství dal jich mnoho silnějších a ty všechny v směru právě opačném. Ty měl nyní slyšet. Jeden po druhém, Séguier první, přistupovali k němu camisardi a bodali ho. „Tohle,“ říkali, „je za mého bratra, lámaného na kole.“ „Tohle za bratra na galejích.“ „Tohle za bratra nebo sestru vězněné v tvých prokletých konventech.“ Každý provázel bodnutí důvodem. A potom si klekli okolo mrtvoly a zpívali žalmy až do rána. Se svítáním za stálého zpěvu odtáhli v řadě za sebou proti proudu Tarnu k Frugères, aby pokračovali v díle pomsty. Du Chaylův vězeňský dům zůstal v rozvalinách. Jeho mrtvola probodaná 52 ranami ležela na náměstí.

Tohle bylo ono divoké noční dílo provázené pěním žalmů. A zdá se, jako by v tom místě nad Tarnem žalm musil stále znít jako hrozba. Příběh však se nekončí, ani co se týká místa Pont de Montvert, s odchodem camisardů. Séguierova životní pouť byla krátká a krvavá. Přímo jeho rukou nebo na jeho rozkaz padli ještě dva kněží a celá rodina v Ladevèze i se služebnictvem. A přece byl volný jen den nebo dva a po celou dobu obklopen vojáky. Když byl konečně chycen proslulým vojákem Osudu, kapitánem Poulem, stál před svými soudci zřejmě bez pohnutí.

„Jmenujete se?“

„Pierre Séguier.“

„Proč vám říkají Duch?“

„Protože je ve mně Duch Boží.“

„Vaše bydliště?“

„Donedávna na poušti a zanedlouho v nebi.“

„Litujete svých zločinů?“

„Nespáchal jsem žádný. Má duše je jako zahrada plná besídek a pramenů.“

V Pont de Montvert usekli mu obě ruce a upálili ho zaživa. Byla jeho duše jako zahrada? Taková byla snad duše du Chayla, křesťanského mučedníka. A kdybyste mohli číst v mé duši nebo já ve vaší, snad by se naše složení zdálo méně překvapující.

U jednoho z městských mostů dosud stojí du Chaylův dům; má novou střechu. A jste-li na to zvědav, můžete se podívat i do terasové zahrady, do níž spadl.

23 Zjevuje se bohyně.

V údolí Tarnu

Z Pont de Montvert do Floracu vede údolím Tarnu nová silnice, hladký písčitý pás, běžící asi v půli vzdálenosti mezi vrcholem skalních výběžků a řekou na dně údolí. Když jsem se po ní ubíral, vcházel a vycházel jsem střídavě ze zátok stínů na předhoří a mysy odpoledního slunce. Byl to průsmyk podobný průsmyku Killiecrankie, hluboké nerovné koryto v kopcích, kde hluboko dole Tarn vydává podivně drsný řev a vysoko nahoře v sluneční záři stojí rozeklané vršky. Po kopcích běžela řídká třáseň jasanů, jako se břečťan vine po zřícenině, ale na nižších svazích a hodně vysoko na každé stráni stály španělské kaštany. Každý čněl k nebi jako mohutný sloup pod listím jako stanem. Některé byly zasazeny po jednotlivu každý na své terásce, veliké asi jako záhon. Jiné, spoléhajíce na své kořeny, měly dost síly k vzrůstu a zdraví a stály zpříma rozkladité nad svahy prudce se sklánějícími do údolí. Kde měla řeka okraje, tam zase jiné stály seřaděny jako vojáci za sebou, mocné jako libanonské cedry. Ale ani tam, kde rostly velmi hustě, nemusily se pokládat za les, nýbrž za hlouček statných chlapů. Koruna každého stromu se rozkládala samostatně do šíře, jako by sama byla malý kopeček mezi korunami ostatních. Vydechovaly jemnou sladkou vůni pronikající odpoledním vzduchem. Do jejich zeleně nakapal již podzim zlaté a hnědé tečky a slunce jimi prosvítalo a zapalovalo široké lupeny, takže kaštany se neodrážely od sebe stínem, nýbrž ve světle. Skromnější malíř ze zoufalství odložil tu svůj štětec.

Přál bych si dobrým popisem vzbudit náležitou představu o vzrůstu těchto ušlechtilých stromů. Jak vyhánějí větve jako duby a spouštějí drobné haluzky s převislým listím jako vrby, jak stojí zpříma na žlábkovaných podstavcích jako chrámové pilíře nebo zase jako olivy z nejrozbitějších pahýlů mohou vyhnat hladké a svěží letorosty a na zříceninách starého života začínat nový život. Tak užívají přirozenosti několika druhů stromů. A i jejich pichlavé vějířky na špičkách listů, prohlížené zblízka proti obloze, dráždí obrazivost budíce zdání palem. Ale jejich individualita, třeba složená z tolika živlů, je jen bohatější a originálnější. Dívat se dolů, na rovinku vyplněnou těmihle klubky listí, nebo vidět chomáče starých nezdolných kaštanů visící jako stádo slonů na horském ostrohu nutí povznést se k vyšším myšlenkám o síle a moci přírody.

Stojíce mezi Modestininou loudavostí z jedné strany a krásnou přírodou z druhé udělali jsme za celé tohle odpoledne jen malé pokroky. Konečně když jsem shledal, že slunce pomalu již opouští úzké údolí Tarnu, ač do západu bylo ještě daleko, začal jsem se ohlížet po vhodném místě k táboření. Nebylo snadné najít je. Terásky byly příliš úzké, a kde byla půda bez nich, tam zpravidla byl příliš prudký svah, aby se na něm mohlo udržet ležící tělo. Celou noc bych byl klouzal a ráno bych se byl mohl probudit možná s nohama nebo hlavou ve vodě.

Když jsem ušel možná ještě další míli, spatřil jsem asi šedesát stop nad silnicí malou rovinku, dost prostrannou, aby se na ní udržel můj pytel, bezpečně zatarasenou silným kmenem ohromného letitého kaštanu. Tam jsem za nesmírného utrpení dohnal, dokopal a dobodal svou Modestinu, vzpurnou, svéhlavou, a pospíchal jsem ji tam odstrojit. Na rovince bylo místa zrovna jen pro mne, musil jsem tedy vystoupit skoro ještě jednou tak vysoko, než jsem našel cosi jako stáj pro ni. Bylo to na hromadě drobivého kamení, umělé terásce jistě ani ne pět čtverečních stop. Tam jsem ji přivázal ke kaštanu, nasypal zrní, dal chleba a nohou jsem nahrnul hromádku kaštanového listí. Shledal jsem, že je ho lačna. Potom jsem zase sestoupil dolů na své tábořiště.

Poloha nepříjemně obnažená byla nevlídně vydána napospas větru. Na cestě přejelo zatím několik venkovských povozů, a dokud bylo denní světlo, skrýval jsem se celému světu jako štvaný camisard za pevností svého ohromného kaštanového kmene. Bál jsem se totiž nesmírně objevení a návštěvy šprýmařů za večera. Kromě toho jsem viděl, že musím časně ráno vstávat. Byly totiž ty kaštanové zahrady jevištěm horlivosti, která nedošla dále než včera. Svah byl zanesen spadlými haluzemi a někde byla přitlačena ke kmeni i větší hromada listí, neboť i listí slouží ku potřebě a vesničané jím v zimě krmí dobytek. V bázni a třesení jsem rychle pojedl zpola leže, abych se kryl před silnicí. A mohu říci, že jsem byl tak starostliv, jako kdybych byl slidič ze sboru Joaniho nahoře na Lozère nebo ze Salomonova za Tarnem, za starých časů, kdy se pěly žalmy a prolévala krev. Nebo namouvěru snad ještě víc. Camisardi se totiž vyznamenávali neobyčejnou důvěrou v Boha i vzpomínám si na vypravování o tom, jak gévaudanský hrabě jel, provázen jsa četou dragounů, se zápisníkem na sedle, aby si po všech venkovských samotách vymohl přísahu věrnosti. Zajel též do údolí v lesích a zastihl tam Cavaliera s jeho čeledí u oběda! Seděli vesele rozsazeni v trávě a jejich klobouky byly ověnčeny zimostrázovým lupením, zatímco patnáct žen pralo jim v řece jejich prádlo. Tak vypadala polní slavnost roku 1703. Tou dobou asi Antonín Watteau maloval podobné náměty.

Tentokrát jsem tábořil docela jinak než včerejší noci v chladných a mlčenlivých lesích. V údolí bylo teplo, ba dusno. Pronikavé skřehotání žab jako tremolo píšťalky, která má v sobě hrášek, rozezvučelo se od řeky, ještě než zašlo slunce. V houstnoucím soumraku se zase ze spadlého listí ozývalo tu a tam stále nějaké jemné šustění. Chvílemi zaléhalo mi do uší tiché chrupání nebo pípání, chvílemi jsem se zase domníval, že mezi kaštany vidím míhat se cosi hbitého a nezřetelného. Na zemi se hemžily hromady velikých mravenců, do toho pískali netopýři a nad hlavou bzučeli komáři. Dlouhé větve obalené chumáči listí visely proti obloze jako girlandy. Lupeny přímo nad hlavou a okolo ní vypadaly jako stěna živého plotu, který byl vichřicí porouchán a zpola vyvrácen.

Dlouho míjel spánek má víčka. A právě když jsem začal cítit, že se mi po údech rozkládá klid a hustě obestírá i mou mysl, vytrhl a probudil mě zase znova hluk u mé hlavy, jako by někdo silně škrabal. Přiznávám se upřímně, srdce se mi rozbušilo. Byl to takový hluk, jako když někdo silně škrabe nehtem. Ozývalo se to zpod mého tlumoku, kterého jsem právě užíval jako polštáře, a opakovalo se to třikrát, než jsem měl kdy se posadit a otočit. Nic nebylo vidět, nic už ani nebylo slyšet, zato několik těch tajemných šustů blízko i opodál a neustálý doprovod od řeky a žab. Druhého dne jsem se dověděl, že kaštanové zahrady jsou zamořeny myšmi; všechno to šustění, chrupání a škrabání pocházelo nejspíše od nich. Pro tu chvíli nebyl jsem však s to záhadu rozluštit. I musil jsem se uložit k spánku, jak nejlépe jsem uměl, uvažuje přitom o nejistotě svého okolí.

Když jsem procitl, bylo šeré jitro, pondělí 30. září. Probudily mě kroky muže nedaleko mne kráčejícího po kamenech. Otevřev oči spatřil jsem nějakého venkovana, kráčel mezi kaštany po stezce, které jsem si do té chvíle nepovšiml. Neobracel hlavu ani vpravo, ani vlevo, a po několika rázných krocích zmizel mi v listí. Aj hle, tudy byl únik! Bylo však zcela zřejmě už dávno načase vstávat. Vesničané byli již venku. Sotva méně hrozivé zjevení pro mne v mém svízelném postavení než vojáci kapitána Poulea nechráněným camisardům! Co nejspěšněji jsem nakrmil Modestinu, ale když jsem se vrátil k pytli, viděl jsem, že po stráni sestupuje nějaký muž s chlapcem a křižují mou cestu. Pozdravili mě nesrozumitelně, také já jsem jim poděkoval zvuky nečlánkovanými, zato veselými, a pospíchal jsem dostat se do kalhot.

Dvojice, nejspíše otec a syn, vystupovala zvolna na rovinku a chvíli stála mlčky vedle mne. Mé lůžko bylo otevřeno a s lítostí jsem viděl, že můj revolver leží roztažen v celé kráse na modré vlně. Konečně když si mě dobře prohlédli a mlčení bylo již směšně rozpačité, dal mi otec otázku hlasem na poslech dost nevlídným: „Spal jste tady, což?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „jak vidíte.“

„Proč?“ vyzvídal.

„Věřte mi,“ řekl jsem lehce, „byl jsem unaven.“

Potom se mne ptal, kam jdu a co jsem jedl. A nato beze všeho dalšího spojení dodal: „C’est bien.24 Pojď, chlapče!“ Otočil se, zahnul se synem k nejbližšímu kaštanu, ale byl to strom určený k prokleštění. Věc proběhla mnohem snáze, než jsem si myslil. Byl to nějaký vážný, ctihodný muž, v jehož nevlídném hlase nebylo naznačeno, že mluví s kriminálníkem, nýbrž prostě jen s nižším.

Brzy jsem byl na silnici, ukusuje z tabulky čokolády, a vážně jsem promlouval se svým svědomím. Měl bych zaplatit za nocleh? Spal jsem špatně, lůžko bylo zablešeno mravenci, v ložnici nebylo vody, ranní úsvit mne opominul probudit. Byl bych asi zmeškal vlak, kdyby v okolí bylo něco takového. Bylo jasné, že jsem se v noci nijak příjemně nepobavil. I rozhodl jsem se, že nezaplatím, dokud nepotkám nějakého žebráka.

S jitrem vypadalo údolí ještě rozkošnější a cesta brzy sestoupila na úroveň řeky. Zde na místě, kde pohromadě stálo mnoho statných kaštanů tvořících na travnaté terase chrámovou loď, vykonal jsem ranní obřad umývání v čisté vodě Tarnu. Byla úžasně čistá, pronikavě studená. Mydliny jakoby kouzlem naráz zmizely v rychlém proudu a bílé balvany byly člověku vzorem čistoty. Umýt se v některé z božích řek pod širým nebem zdá se mi jakýsi radostný obřad nebo polopohanský akt klanění. Vyšplouchat se v míse v ložnici snad také přispívá k tělesné čistotě, ale obrazivost se při takovém omývání neúčastní. Ubíral jsem se dále s veselou a klidnou myslí a cestou jsem zpíval žalmy spirituálnímu uchu.

Znenadání jsem potkal nějakou starou babu, která hned požádala o almužnu. „Dobrá,“ pomyslil jsem si. „Tady máš sklepníka s účtem.“

Bez váhání jsem zaplatil. Myslete si, co je vám libo, ale byla to první a poslední žebračka, s kterou jsem se na své pouti setkal.

Po několika krocích mě dohonil nějaký stařec v hnědé noční čepici; měl jasně modré oči, větrem ošlehaný obličej a jemný vzrušený úsměv. Šlo s ním malé děvčátko, které hnalo dvě ovce a kozu. Ale to se drželo za mnou, kdežto stařík kráčel vedle mne a mluvil o jitru a údolí. Bylo krátce po šesté a pro zdravé lidi, dobře vyspalé, je to hodina rozpětí a upřímného důvěřivého hovoru.

„Connaissez-vous le Seigneur?“25 promluvil konečně.

Zeptal jsem se ho, kterého Seigneura má na mysli. On však jen opakoval otázku s větším ještě důrazem a pohled jeho očí projevoval naději i zájem.

„Ach,“ řekl jsem ukazuje vzhůru, „už rozumím. Ano, znám Jej, je to nejlepší známost.“

Stařec naznačil, že ho to těší. „Zastavte se!“ dodal, hladě si prsa. „Tady je mi blaze.“ Je prý jen málo těch, kteří znají Pána, nemnoho v těchto údolích. Nemnoho, ale přece několik. „Mnoho je povolaných, ale málo vyvolených,“ zacitoval si.

„Tatíčku,“ řekl jsem na to já, „těžko je říci, kdo zná Pána. A není to ani naše věc. Protestanti a katolíci i ti, kdož uctívají kameny, mohou Jej znát a být Jemu známi. Neboť On stvořil vše.“

Nevěděl jsem, že jsem tak dobrý kazatel.

Stařec mě ujišťoval, že smýšlí stejně jako já, a opakoval, že má radost ze setkání se mnou. „Je nás tak málo,“ prohodil. „Říkají nám zde čeští bratří, ale dole v gardském kraji, kde jich je také dost, říká se jim derbisti po nějakém anglickém pastorovi.“

Začalo mi svítat. Pochopil jsem, že zde při sporném vkusu figuruji jako člen nějaké sekty mně neznámé. Měl jsem však z radosti svého bližního větší potěšení, než jsem byl překvapen a zaražen svým pochybným postavením. Já věru vůbec nepokládám za nepoctivost neuznávat rozdíl, a zejména v těchto vyšších věcech, kde všichni máme dostatečnou jistotu, že ať kdokoli snad vězí v chybě, my sami také nemáme zcela pravdu. O pravdě se mnoho mluví. Ale tenhle stařec v hnědé noční čepici osvědčil se mi jako muž a přítel tak prostý a příjemný, že se docela rád prohlašuji za jeho konvertitu: on mě obrátil na víru. Byl to zřejmě v jádře nějaký plymouthský bratr. Jaké učení ten pojem obsahuje a v sobě zahrnuje, nevím a nemám ani kdy se o tom poučit. Ale vím docela dobře, že jsme všichni usazeni na lodi jednoho strastiplného světa, děti jednoho otce, snažící se v mnohých podstatných věcech dělat totéž a stávat se tímtéž. A ač to byl tak trochu omyl, že on tak často potřásal mi rukou a dával najevo ochotu přijímat má slova, byl to omyl toho druhu, který vede ku pravdě. Vždyť milosrdenství začíná slepě a jen řadou podobných nedorozumění povznáší se nakonec k ustálenému principu lásky a trpělivosti, jakož i k pevné víře ve všechny naše bližní. Jestliže jsem onoho starého dobráka podvedl, neváhám stejně dále podvádět i ostatní. A jestliže někdy nakonec, každý po své zvláštní a smutné cestě, opravdu všichni v jedné hospodě na nocleh pán, nepán se sejdem, doufám, a té naděje se upřímně držím, že si můj plymouthský bratr z hor zase pospíší potřást mi pravicí ještě jednou.

Rozprávějíce spolu takto jako křesťan a věřící cestou jsme došli k nějaké vesničce u Tarnu. Bylo to jen velmi bídné hnízdo, jmenovalo se La Vernède, ani ne tucet chalup s protestantskou kapličkou na kopečku. Tam bydlil a tam jsem si též v hostinci objednal snídani. Hostinec měl mladý příjemný muž, skalník lámající u silnice kámen; vedl jej se sestrou, hezkou a půvabnou dívčinou. V rozprávce s cizincem si také omočil vesnický učitel. Byli tam vesměs protestanti, věc, která mě potěšila víc, než bych se byl nadál. Ale ještě víc mě potěšilo, že se všichni zdáli upřímní a poctiví, milí lidé. Plymouthský bratr visel na mně se zájmem, abych tak řekl, toužebným, a aspoň třikrát se vrátil ujistit se, že mi jídlo chutná. Jeho chování mě tehdy hluboce dojalo a dojímá mě stále i ve vzpomínce. Bál se, aby nebyl dotěrný, nechtěl se však samovolně ani na okamžik ode mne vzdálit a zdálo se, že ho nikdy neunaví potřásat mi rukou.

Když se všichni ostatní rozešli po své denní práci, poseděl jsem ještě asi půl hodiny s mladou paní hostinskou. S potěšením mi vypravovala, jak bohatá byla sklizeň kaštanů, o krásách Tarnu, o starých rodinných citech, které prý se sice potrhají odchodem mladých lidí z domova, nicméně trvají i potom ještě dále. Měla jistě milou povahu sdruženou s venkovskou prostoduchostí, silně podloženou přirozenou jemností. Kdo si ji někdy oblíbí a zamiluje se do ní, bude bezpochyby šťastný, mladý muž.

Když jsem šel dále, líbilo se mi údolí pod La Vernède stále více. Brzy se kopce sbližovaly z obou stran, holé a drobivé, a svíraly řeku mezi skalními stěnami, brzy se zase údolí rozšiřovalo a zelenalo se. Cestou jsem přešel Miral, starý zámek na stráni, obešel jsem nějaký klášter s podezděným ochozem, dávno zrušený a proměněný ve farní kostel, přešel jsem i chomáč černých střech, ves Cocurès, posazenou do vinic, luk a zahrad osypaných červenými jablky. Ze stromů u silnice oklepávali ořechy a sbírali je do pytlů a košů. Ale ač se údolí stále rozvíralo, kopce byly pořád vysoké a holé s útesovitými podezdívkami a někdy se špičatou kopulí. Tarn prodírající se kameny stále ještě rachtal horským hlukem. Kdysi mě obchodní cestující s bujnou fantazií svedli k domněnce, že kraj bude podle Byronova srdce hrozný, avšak mým skotským očím se zdál usměvavý a bohatý, protože počasí budilo na mém skotském těle dojem, že jsme prostřed léta, ač byly kaštany již s podzimem poznamenány a topoly, které se v těch končinách začaly s nimi míchat, přioděly se již bledým zlatem proti blížící se zimě.

V oné krajině, usměvavé, ač divoké, bylo něco, co mi vysvětlovalo ducha jižních covenantů. Ti, kteří se v Skotsku uchýlili do hor pro svědomí, měli všichni myšlenky chmurné a zmatené. Jakmile přijali Boží útěchu, byli zapleteni se Satanem dvakrát. Ale camisardi měli jen vidění jasná a potěšující. Mnoho se brodili v krvi, své i cizí, ale v jejich zprávách nenacházím jediné o posedlosti ďáblem. S lehkým svědomím žili svůj život v oněch drsných dobách a okolnostech. Duše Séguierova, nezapomínejme, byla podobná zahradě. Věděli, že jsou s Bohem, vědomí, které u Skotů nemá rovné obdoby, neboť Skotové, i když mají jistotu ve věci, nikdy nedovedou s důvěrou spočinout v člověku.

„Letěli jsme,“ řekl jeden starý camisard, „sotva jsme slyšeli zazpívat žalm, letěli jsme jako na křídlech. Cítili jsme v sobě zápal, který oživuje, a touhu, která přenáší. Ten cit se slovy vyjádřit nedá, musí se prožít, aby mohl být pochopen. Třeba jsme byli nesmírně umdleni, nemyslili jsme již na mdlobu. Ulehčilo se nám, jakmile nám do uší zalehly žalmy.“

Údolí Tarnu a lid, který jsem poznal v La Vernède, mi objasňují nejen tento citát, nýbrž i oněch dvacet let utrpení, která ti, kdož byli tak tvrdí a tak krvaví, když se pustili do boje, přetrpěli s poddajností dětí a tuhou vytrvalostí světců a sedláků.

24 To je dobře.

25 Znáte Pána?

Florac

Na jednom přítoku Tarnu leží Florac, sídlo podprefektury se starým hradem, stromořadím platanů, mnohými podivnými nárožími v ulicích a živou fontánou tekoucí z hory. Kromě toho je pamětihodné krásnými ženami a jako jedno ze dvou hlavních měst – druhé je Alais – v kraji camisardů.

Po jídle mě vzal hostinský s sebou do sousední kavárny, kde jsem se stal předmětem pozornosti a hovoru na celé odpoledne. Ale hlavně má pouť. Kdekdo měl nějakou radu, kterou mi dával na další cestu, z podprefektury byla dokonce přinesena mapa podprefektury a rozloženou mezi šálky kávy a sklenkami likérů přejelo ji mnoho palců. Tito vlídní rádci byli většinou protestanti, ač jsem si všiml, že se protestanti s katolíky velmi snadno mísili. Byl jsem překvapen vida, v jak živé paměti ještě stále je ta náboženská válka. Mezi kopci na jihozápad u Mauchline, Cumnocku nebo Carsphairu na osamělých statcích nebo dvorcích vážný presbyteriánský lid stále ještě vzpomíná dnů velikého pronásledování a hroby místních mučedníků se ještě stále zbožně opatrují. Zato v městech a u takzvané lepší třídy lidí je obava, že se ony dávné činy staly už jen holou pověstí. Setkáte-li se u Královského znaku ve Wigtownu se smíšenou společností, není pravděpodobné, že se bude mluvit o covenantech. Ba v Muirkirku (Glenluce) jsem shledal, že kostelníkova žena sotvakdy slyšela o nějakém proroku Pedenovi. Avšak tihle Ceveňané byli hrdi na své předky v docela jiném smyslu slova. Válka byl vybraný předmět jejich hovoru, její hrdinské činy byly právě jejich šlechtický patent. A kde muž nebo plémě má jen jedno dobrodružství, a to hrdinské, tam musíme být na to připraveni a omluvit je, že o tom stále a stále povídají. Vypravovali mi, že je v kraji ještě mnoho legend dosud nesebraných, slyšel jsem od nich o potomcích Cavalierových, nikoli snad přímých potomcích, rozumějte, nýbrž jen bratrancích nebo synovcích, kteří prý jsou ještě dosud zdární lidé na jevišti slavných činů chlapce generála. A jeden sedlák prý viděl kosti starých bojovníků vykopané kdysi v 19. století na poli, kde předkové před lety bojovali a nyní pravnuci klidně kopají a orají.

Téhož dne odpoledne byl jeden z protestantských pastorů tak laskav, že mě navštívil. Mladý muž, inteligentní a uhlazený, s kterým jsem si pohovořil asi hodinu nebo dvě. „Florac,“ řekl mi, „je nyní zčásti protestantský, zčásti katolický a různost v náboženství bývá zpravidla posilována ještě růzností politickou.“ Dovedete si představit můj úžas, když jsem se po příchodu z tak tlachavého očistce polského, jako je Monastier, dověděl, že obyvatelstvo spolu žije docela přátelsky a velmi klidně, ba že jsou i příklady vzájemného pohostinství mezi rodinami takto dvakrát od sebe oddělenými. Černý camisard a bílý camisard, milicionář a miquelet a dragoun, protestantský prorok a katolický kadet Bílého kříže, ti všichni sekali a stříleli, pálili a loupili a vraždili, jejich srdce byla rozpálena vášnivým rozhořčením. A zde po 170 letech protestant je ještě stále protestant, katolík ještě katolík, při vzájemné snášenlivosti a vlídném přátelství v životě. Avšak lidské pokolení jako ta nezkrocená příroda, z níž se zrodilo, má své vlastní léčivé síly. Léta a doby přinášejí různou žeň, po dešti se opět objevuje slunce. Také lidstvo vyžívá dlouholeté hořkosti, jako se jedinec probouzí ze své denní vášně. Posuzujeme své předky příliš božsky, a když se za několik století usadí prach, vidíme, že obě strany jsou ozdobeny lidskými ctnostmi a že i v boji osvědčovaly jakési zdání práva.

Být spravedliv, to jsem nikdy nepokládal za snadné a denně shledávám, že je to ještě mnohem těžší, než jsem tušil. Přiznávám se, že mi mé setkání s oněmi protestanty bylo milé, jako bych byl přišel mezi své domů. Byl jsem zvyklý mluvit jejich řečí v jiném a hlubším významu toho slova, než je ten, který dělá rozdíl mezi Francouzem a Angličanem, neboť pravý bábel je různost v názorech na mravnost. A proto jsem mohl pěstovat mnohem volnější styky s protestanty než s katolíky a soudit mnohem spravedlivěji. Bratr Apolinář by snad mohl jít do páru s horským bratrem plymouthským jako dva bezelstní a zbožní starci. Nicméně se ptám sebe, zda jsem měl tak ochotný cit i pro ctnosti onoho trapisty? Nebo kdybych byl katolík, zda bych byl cítil také tak vřele s rozkolníkem z La Vernèdes? K prvnímu jsem byl jen shovívavý, ale s druhým, ač jen z nedorozumění a při stálém zachovávání oddělených hledisek, bylo mi přece možná si pohovořit a vyměnit si několik poctivých myšlenek. V tomto nedokonalém světě s radostí vítáme i částečnou důvěru. Najdeme-li jen někoho, s kým si můžeme promluvit od srdce svobodně, s kým můžeme kráčet v lásce a prosté upřímnosti bez přetvářky, nemáme důvodu hádat se ani se světem, ani s Bohem.

V údolí Mimente

V úterý 1. října pozdě odpoledne jsme opustili Florac, unavený oslař s unavenou oslicí. Po krátkém pochodu proti proudu Tarnu uvedl nás krytý dřevěný most do údolí Mimente. Nad řekou visely strmé skály, červené hory, na stráních nebo terasách rostly mohutné duby a kaštany. Tu a tam červené políčko prosa nebo několik jabloní obsypaných červenými jablíčky. Cesta běžela těsně vedle dvou vesniček, jedné se starým hradem na vršku, i zaplesalo srdce poutníkovo.

Také zde bylo opět nesnadné najít si vhodné místo k táboření. I pod duby a kaštany měla půda jednak prudký spád, ale kromě toho byla zvýšena ještě volnými balvany, a kde nebylo stromů, tam kopce sbíhaly k řece červeným srázem porostlým tu a tam trsy vřesu. Slunce již opustilo nejvyšší jehlan přede mnou a údolí se naplnilo bučivým troubením na pastýřské rohy svolávající stáda do ohrad a stájí. Tu jsem konečně trochu níže pod cestou v ohbí řeky vyslídil travnaté zákoutí. Sestoupil jsem tam, a přivázav Modestinu zatímně ke stromu, prozkoumával jsem okolí. Údolíčko bylo plné šedého perlivého večerního stínu. Už na krátkou vzdálenost se věci stávaly nezřetelnými a šálivě splývaly do sebe. Tma stále houstla jako výpar. Přiblížil jsem se k mohutnému dubu rostoucímu u samé řeky, s nelibostí jsem však zaslechl dětské hlasy a v ohbí řeky za vodou jsem rozpoznal nějaké stavení. Měl jsem sto chutí sebrat se a táhnout dále, avšak houstnoucí tma mě nutila zůstat. Nesměl jsem se zkrátka prozradit hlukem, dokud nenastane čirá noc, a těšit se, že mě jitro hodně časně ráno zavolá. Ale bylo nepříjemné to vyrušování od sousedů v tak velikém hotelu.

Dutina pod dubem mi posloužila za lůžko. Než jsem nakrmil Modestinu a upravil si spací pytel, svítily již zatím tři jasné hvězdy a ostatní se začaly objevovat ještě dost kalné. Sklouzl jsem k řece, mezi skalami se zdála docela černá, nabrat si do konve vody i pojedl jsem s chutí potmě. Nechtělo se mi totiž svítit, ježto jsem byl tak blízko u domku. Měsíc, který jsem po celé odpoledne viděl bledě dorůstat, slabě osvětloval vrcholky pahorků, ale do údolí na místo, kde jsem ležel, nezapadl ani jediný paprsek. Dub přede mnou vyrostl jako mohutný temný sloup a nad hlavou byla tvář noci posázena rozmilými hvězdičkami. Hvězdy nezná nikdo, kdo nespal, jak to šťastně říká Francouz, à la belle étoile26. Třeba zná všechna jejich jména, všechny vzdálenosti a velikosti, přece nezná právě to, co jediné lidstvo zajímá, jejich jasný a potěšující účinek na duši. Většina básní opěvuje hvězdy, a docela právem, neboť samy jsou nejklasičtější básnířky. Tytéž vzdálené světy rozstříknuté jako svíčky nebo střesené na sebe jako diamantový prach na obloze svítily právě tak Rolandovi nebo Cavalierovi, když podle slov tohoto hrdiny „neměli jiného stanu než oblohu a jiného lůžka než náruč matky země“.

Po celou noc foukal údolím silný vítr a z dubu na mne padaly žaludy, ťuk, Ťuk. Přece však vzduch za této první říjnové noci byl tak vlahý jako v máji i spal jsem s vyhrnutou kožešinou.

Velmi nepříjemně jsem byl vyrušen štěkáním psa. Toho zvířete se bojím víc než vlka. Pes je ohromně smělejší, statečnější, a kromě toho jej sílí vědomí povinnosti. Zabijete-li vlka, setkáte se s povzbudivou pochvalou, ale zabijete-li psa, ozvou se okolo vás s křikem posvátná práva majetková a domácí city volají po náhradě škody. Ke konci únavného dne ostrý krutý zvuk psího štěkotu je sám sebou pronikavě bolestný a poutníku, jako jsem já, představuje usedlý a ctihodný svět v nejnepřátelštější podobě. V tomto zajímavém zvířeti je něco, co připomíná kněze nebo právníka, a kdyby se nedalo zahnat kameny, i nejsmělejší muž by se rozpakoval cestovat pěšky. Mám rád psy – doma, ale na silnici nebo když spím v polích, mám před nimi hrůzu. Ošklivím si je.

Druhého dne ráno, ve středu 2. Října, probudil mě týž pes, poznal jsem totiž jeho štěkot. Hnal se dolů po stráni, a spatřiv mě, že si sedám, odběhl zase stejně rychle. Hvězdy ještě trochu svítily. Obloha byla šedá milou okouzlující modří časného jitra. Spouštělo se klidné jasné světlo a stromy na stráních se ostře odrážely proti obloze. Vítr se stočil více k severu, ale v údolí již na mne nedosáhl. Konal jsem své přípravy dále a zatím se nad vrchem velmi rychle přehnal bílý mrak; vzhlédnuv byl jsem překvapen, že mrak je pozlacen. V těchto vysokých vzduchových vrstvách svítilo již slunce jako v poledne. Poletí-li jen mraky dost vysoko, uvidíme týž zjev po celou noc, neboť v prostoru je stále denní světlo.

Když jsem začal stoupat údolím vzhůru, zavál údolím od sídla vycházejícího slunce vítr, ač mraky nad hlavou stále ubíhaly směrem opačným. O několik kroků dále viděl jsem celou stráň zalitou sluncem a ještě o něco dále mezi dvěma útesy objevilo se ústředí oslňujícího třpytu plujícího po obloze a opět jsem se octl tváří v tvář velikému ohnivému kotouči, který je středem naší soustavy.

Toho odpoledne jsem potkal jen jednu živou bytost lidskou, nějakého vojensky vypadajícího snědého poutníka, který na řemeně nesl pytel na zvěř. Ale jeho poznámka, jak se mi zdá, stojí za to, aby byla zaznamenána. Když jsem se ho totiž zeptal, zda je protestant, či katolík, odpověděl:

„Ach, já se nestydím za své náboženství. Jsem katolík.“

Nestydí se za to! Tento výrok nahrazuje přirozenou statistiku, neboť takhle mluví ten, kdo náleží k menšině. Vzpomněl jsem si s úsměvem na Bavilea a jeho dragouny a jak je možné sto let pronásledovat náboženství, jezdit po něm kopyty naostro kovanými a zanechat je jen tím živější pro třenice. Irsko je dosud katolické, Cevenny dosud protestantské. Není to koš plný právních spisů ani kopyta a pistole regimentu dragounů, které by byly s to jen trochu pozměnit sedlákovo smýšlení. Venkovské obyvatelstvo mnoho nemyslí, ale ty myšlenky, které má, jsou tuhé byliny a za pronásledování se právě rozrůstají nejbujněji. Ten, kdo dlouho rostl v potu pracovitých dní a pod hvězdami noci, častý návštěvník hor a lesů, starý poctivý venkovan, má koneckonců pocit jednoty s mocnostmi světa a přátelské vztahy s Bohem. Jako můj plymouthský bratr z hor – zná Pána. Jeho náboženství se nezakládá na logice, je to báseň zkušenosti toho muže, filozofie jeho životní historie. Bůh se zjevil tomu prostému muži v běhu jeho let jako veliká moc, jako veliké zářivé slunce a stal se základem a jádrem všeho jeho myšlení.

Víru a dogmata můžete měnit mocí nebo vyhlásit nové náboženství za hlaholu trub, chcete-li. Ale zde je muž, který má své vlastní přesvědčení a bude na něm lpět zarputile, bude se ho držet v dobrém i zlém. Je katolík, je protestant nebo plymouthský bratr v témž nezrušitelném smyslu, jako že muž není žena, žena muž. Nemohl by se odchýlit, ledaže by mohl vyrvat i s kořeny všechnu památku na minulost a v přesném, nikoli běžném významu slova změnit své smýšlení.

26 Při krásné hvězdě.

V srdci kraje

Blížil jsem se nyní ke Cassagnas, chomáči černých střech na stráni, v tom divokém údolí mezi kaštanovými zahradami, na které v čistém vzduchu shlížejí početné ostré skalní útesy. Silnice podle Mimente je dosud nová a horalé se ještě nevzpamatovali z úžasu, který se jich zmocnil, když tamtudy přijel do Cassagnas první vůz. Ale ač leží tak stranou od veřejného ruchu a obchodu, tato vesnička již má důležité místo ve francouzských dějinách. V těsné blízkosti totiž v skalních slujích a horských jeskyních bývalo jedno z pěti tajných skladišť zbraní, kam si camisardi ukládali šaty, obilí i zbraně pro potřebu, tajně kovali bodáky i šavle, jakož i vyráběli střelný prach z vrbového uhlí a sanytru vařených v kotlích. Do týchž jeskyň, přímo ve středu této rozmanité průmyslové výroby, bývali též dopravováni nemocní a ranění na léčení. Tam je navštěvovali dva ranhojiči, Chabrier a Tavan, tam je tajně ošetřovaly ženy ze sousedství.

Z pěti legií, v které se dělilo camisardské vojsko, nejstarší a nejzáhadnější byla ta, která měla své sklady u Cassagnas. Byla to tlupa Ducha Séguiera, muži, kteří sdružili své hlasy s jeho hlasem v 68. žalmu, když v noci sestupovali táhnouce na cevennského arcikněze. Séguier vzatý do nebe byl vystřídán Salomonem Coudere, o kterém Cavalier v Pamětech píše jako o hlavním kaplanu všeho camisardského vojska. Byl to prorok, veliký čtenář v lidských srdcích, který dívaje se každému pronikavě do očí lid k přijímání připouštěl nebo odmítal. Znal skoro celé Písmo zpaměti, což bylo štěstí, ježto při náhlém přepadení v srpnu 1703 ztratil mezky, zápisník i bibli. Je jen s podivením, že nebyli přepadeni častěji a s horším účinkem, neboť tato camisardská tlupa z Cassagnas měla věru patriarchální mínění o válce: tábořila vždy beze stráží svěřujíc ten úkol andělům Boha, za kterého bojovala. Je to důkaz nejen jejich víry, ale též nepřístupnosti kraje, který je hostil. Pan de Caladon, procházeje se kdysi za krásného dne, zašel bez výstrahy přímo do jejich středu, jako by byl zašel „do stáda ovec na pláni“, a zastihl některé spící, jiné bdící a zpívající žalmy. Zrádce nepotřeboval doporučení, aby se vplížil do jejich řad; stačilo, že „uměl zpívat žalmy“. A i sám prorok Salomon přijal ho do svého „kroužku vybraných přátel“. Tak mezi nakupenými horami žila tlupa venkovanů; dějiny jim nepřičítají mnoho hrdinských činů, zato svátostí a nadšení.

Lid z tohoto otužilého a prostého stáda neprojeví se, jak jsem již řekl, v své víře vrtkavý, rovněž se nepřiblíží k odpadlictví blíže, než je čistá vnější shoda podobná konformitě Naamana v domě Rimmonově. Když Ludvík XVI. slovy svého ediktu „přesvědčen jsa neplodností století plného pronásledování a spíše z nutnosti než ze soucitu“ zaručil konečně královskou milost snášenlivosti, Cassagnas byl ještě protestantský; a tak je tomu do jednoho muže ještě dnes. Je tam, pravda, jedna rodina, která není protestantská, ale není ani katolická. Je to katolický farář bouřlivák, který k sobě přijal a na srdce přivinul učitelku. Ale jeho chování, a to je třeba zdůraznit, neschvalují ani protestantští vesničané.

„Špatný nápad pro muže,“ řekl jeden z nich, „opustit své závazky.“

Vesničané, které jsem já viděl, se zdáli po venkovském způsobu inteligentní a všichni se chovali prostě a upřímně. Protože jsem sám protestant, dívali se na mne přátelsky a mé dějepisné znalosti získaly mi ještě další oblibu. Měli jsme totiž u stolu cosi jako náboženskou hádku. Četník a obchodník, s nimiž jsem obědval, byli oba katolíci, ale v místě cizí. Mladí lidé z domu nás obstoupili a podporovali mne. Celá rozprava se vedla snášenlivě a překvapila muže vychovaného v neustálých drobných sporech a třenicích v Skotsku. Obchodník se arci trochu rozpálil a byl mnohem méně spokojen s mými historickými vědomostmi než ostatní. Ale četník se přes to přenesl velmi snadno.

„Špatný nápad pro muže, měnit,“ řekl a tahle poznámka došla obecného souhlasu.

Takové nebylo mínění kněze a vojáka od Naší Panny Marie Sněžné. Jenže tohle je jiný druh lidí; a možná že táž velkodušnost, která je v jejich odporu sílila, nyní je činí způsobilými žít spolu ve vlídné shodě i při rozdílném smýšlení. Neboť odvaha respektuje odvahu, ale kde byla vydupána víra, tam se můžeme nadíti, že obyvatelstvo bude špatné a nedůtklivé. Pravé dílo Bruce a Wallace bylo sjednocení národů, nikoli aby ještě dále stály rozdvojeny, svádějíce potyčky o hranice, nýbrž aby, až přijde čas, mohly se sjednotit ve vzájemné sebeúctě. Obchodník se velmi zajímal o mou pouť a pokládal za nebezpečné spáti v polích.

„Jsou tu vlci,“ upozorňoval, „a kromě toho je známo, že jste Angličan. Angličané mívají plné měšce a snadno by mohlo někoho napadnout dát vám někdy v noci zlou ránu.“

Řekl jsem mu na to, že se takové příhody ani mnoho nebojím. A ostatně že nemám za moudré žít stále v strachu a příliš si všímat všech podrobných nebezpečí v životě. Život sám, uznával jsem, je příliš riskantní úkol jako celek, aby se z každého dalšího drobného nebezpečí dělala důležitá věc. Pravil jsem: „Může ve vás kterýkoli den v týdnu něco prasknout a je s vámi konec, třeba byste byl doma v svém pokoji zavřen na deset západů.“

„Cependant,“ řekl na to on, „coucher dehors!“27

„Bůh,“ řekl jsem, „je všude.“

„Cependant, coucher dehors!“ opakoval a jeho hlas se zřejmě chvěl hrůzou.

Byl to jediný člověk na celé mé pouti, který ve věci tak prosté větřil těžkosti, ale mnozí ji pokládali za zbytečnou. Jen jediný naopak prohlásil, že je to ohromný nápad. A to byl můj plymouthský bratr, který, když jsem se mu svěřil, že leckdy raději spím pod širým nebem než v zavřeném a hlučném hostinci, zvolal: „Nyní vidím, že znáte Pána!“

Při odchodu mě kupec požádal o mou vizitku, neboť prohlásil, že se o mně bude někdy mluvit, a poprosil mě, abych se zmínil o jeho žádosti a jejím důvodu. Té žádosti jsem nyní takto vyhověl.

Nedlouho po druhé hodině jsem přešel Mimente a dal jsem se kostrbatou cestou do stráně s pohozenými kameny a trsy vřesu. Na vršku, jak je v tom kraji běžné, cestička se ztratila; nechal jsem tedy žvýkající oslici stát na místě a šel jsem dále sám hledat cestu.

Byl jsem nyní na rozvodí dvou velikých vodních oblastí. Všechny vody za mnou musily do Garonny a do západního oceánu; přede mnou byla kotlina rhônská. Odtud jako z Lozère vidíte za jasného počasí lesk zálivu Lionského. A možná, že právě odtud vojáci Salomonovi vyhlíželi k moři, čekajíce, až uzří nejvyšší plachty lorda Cloudeslyho Shovela a dlouho slibovanou pomoc z Anglie. Tento horský hřbet jako by ležel v srdci kraje camisardského. Čtyři z pěti legií tábořily v okolí a takřka nadohled; Salomon a Joani na severu, Castanet a Roland na jihu. A když Julien dokončil své prokleté dílo, zpustošení horních Cevenn, což trvalo celkem po celý říjen a listopad 1703, za kterého 460 vesnic a samot bylo zcela vypáleno a vypleněno, kdo by byl stál na tomto vysokém výběžku, byl by se díval do kraje tichého a vylidněného, kde nebylo vidět ani kouř. Čas a lidská činnost opět obnovily, co bylo zničeno. Cassagnas má už zase střechy a vystupuje z nich domácí kouř. V kaštanových zahradách, v nízkých listnatých zákoutích mnohý zdárný sedlák se po denní lopotě vrací k dětem a jasnému plápolavému ohni v krbu. A přece to byl snad nejdivočejší pohled na celé mé cestě. Jehla vedle jehly, řetěz kopců a hned zase další řetěz a další zdvíhají se k jihu rozryty a rozbrázděny zimními toky, zpestřeny od hlavy k patám kaštany a tu a tam vylomeny do věnce skalisk. Slunce majíc dosud ještě daleko do západu rozhodilo po horách ještě hrst kalného zlata, ale údolí byla již pohroužena v hluboký a klidný stín.

Jakýsi velmi starý pastýř belhaje se o berlích a s černou čepicí svobodkou na hlavě jakoby na počest toho, že již nemá daleko do hrobu, ukázal mi cestu do St. Germain de Calberte. Bylo cosi vznešeného v tom osamocení onoho vetchého starého stvoření. Kde bydlí, jak vystoupil na tento vysoký horský hřbet a jak se chce zase dostat dolů, to se vymykalo mé obrazivosti. Nedaleko ode mne po pravici byla proslulá planina de Font Morte, kde Poul a jeho arménská šavle rubali Séguierovy camisardy. Tohle by snad mohl být – pomyslil jsem si – některý Rip van Winkle z té války, který ztratil své druhy, prchaje před Poulem, a od té doby snad ještě stále bloudí po horách. Možná, že mu bude nové, že Cavalier podlehl nebo že Roland padl v boji, opřen jsa zády o olivu. A zatímco má obrazivost takto živě pracovala, zaslechl jsem, že stařík na mne houká trhavými zvuky, a viděl jsem, že mi berlou kývá, abych se ještě k němu vrátil. Byl jsem sice už hodně daleko od něho, ale nechav Modestinu na místě, obrátil jsem své kroky nazpátek.

Běda! Byla to docela všední věc! Starý pán se totiž zapomněl mne zeptat, co pan hausírník prodává, a přál si napravit své opominutí.

Řekl jsem mu úsečně: „Nic!“

„Nic?“ zvolal.

Opakoval jsem: „Nic!“ A klidil jsem se.

Zvláštní pomýšlení, ale možná že jsem se tomu starci takhle stal stejně záhadným, jako byl on mně.

Cesta běžela pod kaštany, a ač jsem dole pod sebou v údolí zahlédl několik vesniček, a i mnoho osamělých domků, byla přece má pouť po celé odpoledne nadmíru samotářská. Pod stromy se začalo brzy smrákat. Slyšel jsem však opodál nějakou ženu zpívat kterousi baladu, smutnou, starou, nekonečnou baladu. Zdálo se, že je o lásce a o nějakém bel amoureaux28, jejím krásném miláčkovi. Přál jsem si přidat se k ní do noty a odpovídat jí, co jsem se ubíral neviditelnou cestou lesní, setkávaje jako Pipa v básni své myšlenky s jejími. Co bych jí byl mohl říci? Hodně málo, a přece vše, čeho si srdce žádá. Jak svět dává a odnímá a svádí miláčky k sobě, jen aby je zase rozehnal do cizích a vzdálených zemí. Ale láska je mocný amulet, který svět promění v zahradu, a naděje, které se dostane všem, překonává životní nehody a chvějící se rukou sahá za hrob i smrt. Snadno se řekne; ano, ale z Boží milosti je též i snadné, i vděčné tomu věřit.

Konečně jsme se dostali na širokou bílou silnici s kobercem prachu, hluk tlumícím. Přišla již noc, dlouho již svítil měsíc na protější horu. Prošedše ohbím silnice octli jsme se s oslicí v jeho světle. Ve Floracu jsem dopil svou pálenku, protože jsem již nemohl déle snášet tu tekutinu, a nahradil jsem ji ušlechtilou voňavou Volnay. I připil jsem nyní na silnici svatému majestátu měsíce. Bylo to jen několik doušků, ale vzápětí jsem ztratil vědomí o údech a krev se mi divoce rozproudila. Sama Modestina byla nadšena tímto očištěným nočním světlem a pobídla drobná kopýtka do živějšího tempa.

Silnice stoupala a vinula se a klesala rychle mezi řadami kaštanů. Od nohou se zdvíhal teplý prach a odlétal. Naše dva stíny, můj znetvořený tlumokem, její komicky obkročený nákladem, brzy ležely před námi v jasném obrysu na silnici, brzy zase, jak jsme prošli ohbím, odskočily na strašlivou vzdálenost a plachtily po obláčcích skupených jako hory. Chvílemi provanul údolím teplý vítr a na všech kaštanech rozkýval chomáče lupenů a plodů. Ucho bylo zalito šeptavou hudbou a stíny tancovaly podle melodie. Za chvíli vánek ulehl a v celém údolí se nehýbalo nic kromě našich pochodujících noh. Na protějším svahu mohutná žebra a horská koryta jen slabě se rýsovala v měsíčním světle; a vysoko nad hlavou v kterémsi osamělém domku hořelo za oknem světlo, jediná plošná skvrna rudá na ohromném poli smutného nočního zbarvení.

Když jsem cestou dolů prošel několika ostrými ohbími, zmizel na jednom místě měsíc za vrchem. Šel jsem svou cestou dále za veliké tmy, až mě další zákrut nenadále vrhl do St. Germain de Calberte. Městečko spalo v hlubokém tichu utopené v černé noci. Jen z jediných otevřených dveří trochu světla z lampy uniklo na silnici ukázat mi, že jsem přišel k lidským obydlím. Dvě poslední sousedky stále ještě klepající u zahradní zdi ukázaly mi, kde je hospoda. Hostinská právě ukládala svá kuřátka do postele. Oheň byl již vyhaslý. Bylo třeba znova rozdělat, neobešlo se to bez reptání. O půl hodiny se opozdit – byl bych musil jít na kutě bez večeře.

27 Přece, spát venku!

28 Krásný miláček.

Poslední den

Když jsem se probudil (čtvrtek 3. října) a slyšel jsem slavnostní jásot kokrhajících kohoutů a kdákání spokojených slepic, přistoupil jsem k oknu čistého a pohodlného pokoje, kde jsem v noci spal; za jitra prozářeného sluncem jsem se díval do hlubokého údolí s kaštanovými zahradami. Bylo ještě časně a kokrhání i šikmé osvětlení, jakož i dlouhé stíny mě vybízely vyjít ven a rozhlédnout se po okolí. St. Germain de Calberte je veliká farnost v obvodu devíti mil. Za války a krátce před zpustošením měla 275 rodin, z nichž jen devět bylo katolických. Curé potřeboval 17 zářijových dní, aby na koni objel dům od domu, sčítaje své lidi. Ale místo samo, třeba v kantoně hlavní, je sotva větší než vesnice. Leží terasovitě na příkrém svahu mezi mohutnými kaštany. Protestantská kaple stojí dole na výběžku, uprostřed městečka pak je podivný starý katolický kostelík.

Zde míval nebohý Du Chayla, onen křesťanský mučedník, svou knihovnu a misionářský dvůr. Tam si také zřídil náhrobek chtěje ležet mezi vděčným obyvatelstvem, které vykoupil z pobloudění. Tam druhého dne po zavraždění přinesli jeho tělo probodané 52 ranami, aby tam bylo pochováno. Oblečen jsa do kněžského roucha byl na márách v kostelíku vystaven. Curé si k proslovu vybral z druhé knihy Samuelovy 20. kapitoly 12. verš: „A Amasa se válel v krvi na silnici.“ Měl bouřlivý proslov a vybízel bratry, aby se nikdo nebál zemřít na místě, jako zemřel jejich nešťastný slavný duchovní pastýř. Za tohoto výmluvného výkladu se najednou roznesla zpráva, že prý je nablízku Séguier. A hle! Všechno shromáždění naskákalo na koně a rozjelo se, někteří na východ, jiní na západ, a sám curé až do Alais!

Postavení této malé katolické metropole – kapičky Říma – v tak divokém a nepřátelském sousedství bylo zvláštní. Jednak se na ně stále dívala Salomonova legie z Cassagnas, jednak bylo odříznuto od jakékoli pomoci legií Rolandovou z Mialet. Ač se curé Louvrelenil při pohřbu arcikněze poplašil a tak chvatně utekl do Alais, dobře mu to slušelo u jeho osamoceného pultu, odkud vysílal hromy na hříšné protestanty. Salomon obléhal osadu půl druhé hodiny, ale byl odražen. Milicionáře na stráži před farářovým domem bylo slyšet, jak v černých hodinách zpívají protestantské žalmy a přátelsky rozmlouvají s vetřelci. A ráno, ač nepadla jediná rána, nebyla již v jejich váčcích ani špetka prachu. Všechen byl dodán camisardům za náhradu. Nespolehliví strážci osamoceného kněze!

Že byly tyhle neustálé třenice kdysi v St. Germain de Calberte živé, to přijímá obrazivost jen stěží. Nyní je totiž všude klid. Puls lidského života bije nyní v té horské dědince tak tiše a je tak nízký! Mne kluci vyprovázeli daleko za osadu jako bázliví lovci lvů a lidé se za mnou obraceli, aby se ještě jednou podívali, nebo když jsem šel okolo, vycházeli z domů. Byli byste se mohli domnívat, že má pouť byla první událost u nich od doby camisardů. Nebylo v tom hrubosti ani dotěrnosti, byla to jen milá žasnoucí zvědavost jako u telátek nebo děcek; ale unavovala mě a brzy mě vyhnala z ulice.

Uchýlil jsem se na terasy; jsou tam se zeleným kobercem pažitu. Snažil jsem se tužkou napodobit nenapodobitelné postavení kaštanů zdvíhajících svůj lupenatý příkrov. Stále vál slabý větérek a všude okolo mne kapaly kaštany zlehka a tupě ťukajíce do pažitu. Připomínalo mi to dopadání řídkého ledu za prudkého krupobití, jenže zde to bylo provázeno veselým lidským pocitem, že se blíží sklizeň a že hospodáře potěší ziskem. Dívaje se vzhůru, viděl jsem hnědý kaštan vykukovat z obalu již puklého; a mezi kmeny oko zachytilo v objetí amfiteátr pahorku zalitý sluncem a zeleným listím.

Jen málokdy jsem se upřímněji potěšil některým místem v přírodě. Pohyboval jsem se v příjemném ovzduší, bylo mi lehko, cítil jsem klid a spokojenost v duši. Avšak snad to ani nebylo místo samo, co mě tak naladilo. Možná, že v jiném kraji na mne někdo vzpomínal, rovněž možná, že i některé mé myšlenky, které mi přišly, unikly mé pozornosti a zase zapadly bez povšimnutí, a přece mi dobře posloužily. Některé myšlenky totiž – a bývají to zpravidla myšlenky velmi krásné – mizí dříve, než můžeme podrobně zachytit jejich obrysy. Jako by některý bůh toulaje se po našich zelených krajích nahlédl do příbytku, jen pootevřel dveře, usmál se dovnitř a potom odešel navždy. Byl to Apollon, byl to Merkur, či to byl Amor se složenými křídly? Kdo nám to poví? My však hned lehčeji jdeme za svým povoláním a v srdcích cítíme mír a radost.

Obědval jsem s dvěma katolíky. Oba svorně odsuzovali jednoho mladého katolíka, který se oženil s protestantským děvčetem a přestoupil na víru své ženy. Protestanta od narození by jistě pochopili a měli by k němu i úctu. Zřejmě byli téhož smýšlení jako kterási katolická babička, která mi téhož dne řekla, že mezi těmito dvěma sektami není rozdíl, ledaže hřích je pro katolíka větší hřích, protože je osvícenější a má lepší vedení. Ale taková zrada u muže vzbudila v nich opovržení.

„Špatný nápad pro muže, měnit,“ řekl jeden z nich.

Snad to byla jen náhoda, ale vidíte, že mě tenhle výrok pronásleduje. Co na mně jest, věřím, že je to běžná filozofie v tamějším kraji. A nebylo by mi věru snadné vymyslit si lepší. Není to jen veliký útěk důvěry, když muž změní svou víru a opustí svou rodinu pro nebe. Podobá se však, a je naděje, že přes tuto velkou změnu v lidském smýšlení takový člověk se za mák nezměnil před okem Božím. Čest těm, kdož to dělají, neboť vymknutí bývá bolestné. Dokazuje to však, že jsou jaksi omezeni, ať se to týká síly, nebo slabosti, ať proroka, nebo blázna, ti, kdož se mohou do té míry zajímat o tak pranepatrné lidské úkony nebo kdož jsou s to vzdát se přátelství pro nějaký pochybný pochod v duši. Já myslím, že bych svou starou víru nevyměnil za jinou – změnit jen slova za jiná slova! A při trochu statečném čtení přijměte to v duchu a vpravdě a uznejte, že chyba je chyba stejně pro mne jako pro nejlepší z druhých náboženských obcí.

V sousedství škodil révokaz, místo vína jsme u oběda pili úspornější šťávu z hroznů; říkají tomu nápoji La Parisienne. Vyrábí se tak, že se do sudu s vodou naházejí celé hrozny, bobule zkvasí a pukají. Co se ve dne vypije, to se na noc dolije vodou. Když se tedy stále ze studny dolévá a stále nové hrozny pukajíce vypouštějí svou šťávu, může sud parisienny rodině vydržet do jara. Čtenář uhádne, že je to nápoj slabý, ale zato má velmi příjemnou chuť.

Naobědval jsem se a vypil jsem kávu. Tři hodiny již dávno minuly i opustil jsem St. Germain de Calberte. Sestupovali jsme vedle Gardony z Mialet, velikého lesklého řečiště bez vody, a skrze St. Étienne de Vallée Française neboli Val Francesque, jak tomu zpravidla říkávají. Kvečeru jsem začal vystupovat na kopec St. Pierre. Výstup byl dlouhý a příkrý. Za mnou se do St. Jean du Gard vracel prázdný kočár, jel mi stále v patách a teprve na samém skoro vrcholu mě předjel. Kočí, jako většina světa, pokládal mě jistě za podomního obchodníka, ale na rozdíl od ostatních jistě věděl, s čím obchoduji. Všiml si totiž, že z mého zavazadla na obou koncích čouhá modrá vlna, a hned byl doma: usoudil z toho, že prodávám chomouty z modré vlny, jaké zdobívají krky tažných francouzských koní. Nebylo v mé moci změnit jeho mínění.

S napětím všech sil svých i Modestininých jsem pospíchal, neboť jsem si horoucně přál vidět pohled na druhou stranu, než ještě den uvadne. Ale když jsem dospěl nahoru na vrchol, byla již noc. Vysoko na obloze plul jasný měsíc a jen několik šedých pruhů šera lpělo ještě na západě. Zející údolí rozšklebené ve tmě leželo přede mnou jako díra v stvořené přírodě u mých nohou, ale obrysy kopců se ostře odrážely od oblohy. Byl to Mont Aigoual, pevnost Castanetova. Castanet je hoden zmínky mezi camisardy nejen jako činný, podnikavý vůdce, neboť v jeho vavřínovém věnci tkví i snítka růží. Ukazuje, že i ve veřejné tragédii má své místo láska. V nejprudší válečné bouři se v své horské pevnosti oženil s mladou hezkou dívkou Mariettou. Byla veliká radost a na oslavu této veselé události ženich propustil na svobodu 25 zajatých. Za sedm měsíců poté padla však Marietta, cevennská princezna, jak jí posměšně říkali, do rukou úřadů a bylo by se jí jistě vedlo velmi zle. Jenže Castanet byl muž činu a svou ženu měl rád. Přepadl Valleraugue a zajal tam jednu vznešenou paní jako rukojmí. Poprvé a naposledy za této války byly zajatkyně vyměněny. Jejich dcera, plod lásky počatý za kterési jasné noci hvězdné na Mont Aigoual, měla děti a jejich potomci tam žijí dosud.

Na vrcholu St. Pierre jsme s Modestinou chvatně pojedli, byla to naše poslední společná večeře. Já na hromadě kamení a ona stojíc vedle mne zalitá měsíčním světlem způsobně mi žrala z ruky chléb. Takhle to nebohé zvíře žrávalo mnohem srdečněji. Modestina mě totiž milovala, ale já jsem měl její lásku zanedlouho zradit.

Do St. Jean du Gard sestupovali jsme dlouho a na té cestě jsme nepotkali než jeden povoz zdaleka viditelný, ježto se měsíční světlo odráželo od skla jeho vyhaslé svítilny.

Před desátou jsme přibyli do osady a zasedli jsme k večeři. Patnáct mil a notný kopec k tomu za šest hodin a něco!

Sbohem Modestino!

Když jsem 4. října ráno prohlížel Modestinu, shledal jsem, že se k další cestě již nehodí. Podle mínění hostinského byla by potřebovala aspoň dva dni odpočívat. Ale já jsem dychtil dostat se do Alais, kde jsem si měl vybrat poštu. A protože jsem byl již v kraji civilizovaném, kde jezdily dostavníky, rozhodl jsem se prodat svou drahou přítelkyni a odjet odpoledne poštou. Včerejší náš pochod podle svědectví kočího, který jel za námi až na vrchol St. Pierre, rozšířil příznivé mínění o mých oslařských vědomostech. Kupci, kteří se o to zajímali, viděli skvělou příležitost. Před desátou jsem měl nabídku na dvacet pět franků a před polednem po zoufalém vnitřním boji prodal jsem ji i se sedlem a se vším za pětatřicet franků. Zisk nebyl ohromný, ale zato jsem si vykoupil svobodu.

St. Jean du Gard je veliká osada, většinou protestantská. Starosta, rovněž protestant, mne požádal o pomoc v jisté drobné věci, významné pro tamější kraj. Mladé dívky cevennské totiž, těžíce ze shody společného náboženství a z různosti jazyka, odcházejí houfně do Anglie jako vychovatelky. A právě šlo o jednu rodačku z Mialet, která se potýkala s cirkuláři dvou anglických agentur v Londýně. Pomohl jsem, seč jsem byl, a také sám jsem ještě přidal ze svého radu, která se mi zdála skvělá.

Ještě poznámku. V okolních vinicích řádil révokaz a časně ráno jsem pod kaštany u řeky zastihl společnost mužů pracujících s lisem na cider. Zprvu jsem nevěděl, co dělají, i požádal jsem jednoho z chlapů o poučení.

„Děláme cider,“ odpověděl. „Oui, c’est comme ça. Comme dans le nord.“29

V jeho hlase zvonil posměch: země tu propadla ďáblu.

Teprve když mě kočí pohodlně posadil ve voze a když jsme rachotili dolů skalnatým údolím se zakrslými olivami, uvědomil jsem si svou ztrátu. Ztratil jsem Modestinu. Až do té chvíle jsem si myslil, že ji nenávidím, ale nyní, když byla tatam:

„Ach! Ouvé! Jaká to změna pro mne!“

Po dvanáct dní jsme byli spolu jako dva druhové. Urazili jsme spolu 120 mil, přešli několik úctyhodných horských hřbetů a cupali vedle sebe na šesti nohách přes mnoho skal a mnoho bažin na postranních cestách. Ač jsem po prvním dni leckdy býval pobouřen a nechoval jsem se vždy dost vlídně, přece jen jsem se od prvního dne držel trpělivě. A Modestina, nebohá trpitelka, naučila se ctít mě jako boha. Ráda mi žrala z ruky, byla trpělivá, měla pěkné tělo, ideální myší barvu a byla nenapodobitelně maličká. Její chyby byly chyby jejího pokolení a pohlaví, její přednosti byly její vlastní. Sbohem – a jestliže navždy – – –

Když mi ji otec Adam prodával, plakal. Když já jsem ji prodal, byl jsem pokoušen jít za jeho příkladem. Sotva pak jsem byl sám s kočím a čtyřmi nebo pěti příjemnými mladými lidmi, nezdráhal jsem se již poddat se svému citu.

29 Ano, je to tak. Jako na severu.

Robert Louis Stevenson
Putování s oslicí do hor

Překlad Josef Hrůša

Ilustrace na obálce Rawpixel.com / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 8. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4680-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4681-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4682-7 (prc)