S pepřem a solí

Úsměvné prózy

Stanislav Kovanda

Znění tohoto textu vychází z díla S pepřem a solí tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Družstvo Moravského kola spisovatelů v Brně v roce 1943.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Stanislav Kovanda: S pepřem a solí), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 15. 8. 2025.

Zpověď

Bylo to v malém městě, ještě k tomu na hodinu pěší cesty vzdáleném od železniční trati. A v zimě, když už napadalo sněhu. Bohatší lidé zaháněli nudu nedělních odpůldní vyjížďkami, v létě v kočárech, v zimě na saních (auty se tenkrát ještě nejezdilo). Také naše společnost si zahrála jednou, dvakrát do roka na takové panstvo. Složili jsme se, společným nákladem jsme si najali povoz a ujížděli pryč z města – před nudou!

Ale každou neděli jsme to podniknout nemohli, protože naše družina sestávala jen z takových, kteří po zaplacení dloužků už 5. nebo 6. dne v měsíci mívali opět poloprázdnou kapsu.

Proto jsme se oné neděle po 3. hodině odpolední sešli v mládeneckém bytě finančního koncipisty Pokory. Bylo to bizarní, ale v neděli odpoledne v onom městě byli bychom se smířili i s horším podnikem. Pokora si nás totiž pozval – na polévku. Polévka ve 4 hodiny odpoledne, mezi obědem a večeří, – k tomu bylo potřebí odhodlání! Náš hostitel sice mluvil o své polévce po celý týden, a kdykoliv ochutnal polévku v restauraci, vždycky zamítavě zavrtěl hlavou a pronesl: „To je polévka? Počkejte, mládenci, v neděli odpoledne u mne! To se budete olizovat!“ A pokynuv sklepníkovi, aby si odnesl zbytek polévky, z níž (pro vlastní reklamu) ujedl na tři lžíce, jal se nám vždycky přednášet dlouhatánský recept, podle něhož se vaří jeho polévka.

Ta pohotovost, s níž sypal ze sebe jména i drobná množství nejrůznějších koření, dokonce propočítaná pro jakýkoliv počet strávníků, mohla probudit i upevnit naši důvěru v znamenitost kuchařského výtvoru, na nějž jsme byli pozváni. Ale neženatí mladí mužové jsou divná chasa. Proto, když jsme se v tu neděli odpoledne scházeli před domem, v němž koncipista bydlel, nikdo z nás se netvářil vesele. Skličovalo nás a zbavovalo humoru pomyšlení, že budeme muset bez hladu sníst plný talíř polévky.

Naštěstí, když jsme společně vstoupili, nebyla polévka ještě uvařena. V kamnech sice už hořelo (koncipista obýval pokoj, v němž byla u kamínek i plotna), na plotně stál úděsně objemný hrnec s vodou, ale různé substancie, jež měly svou úlohu při vaření polévky, byly ještě rozloženy na koncipistově stole.

„Čekali jste, drahouškové,“ uvítal nás koncipista, „že už bude prostřeno a že jen zasednete k jídlu. Mýlili jste se. Úmyslně jsem vyčkával, až přijdete. Chci, abyste věděli, co bude v polévce.“

I rozestavil nás kolem stolu a zopakoval nám naposledy kuchařský předpis, přitom prstem ukazoval na útržky papíru, na nichž jsme viděli nejrůznější poživatiny od drobně posekaného hovězího a vepřového masa až po zrnka pepře.

Když skončil výklad a demonstraci, opásal se koncipista kuchařskou zástěrou, svlékl kabát, vysoukal si rukávy košile a ujal se práce u plotny. Začínalo nás to bavit, zdomácněli jsme nějak v tom pokoji, do něhož nevnikalo z ulice mnoho světla. Jeden seděl na posteli, druhý u stolu, třetí se opíral o pažení u okna, čtvrtý se probíral v knihách, uložených v nízké šteláži, pátý okukoval obrázky a fotografie na stěně.

Všichni jsme byli jednotni u vtipkování na koncipistu, ten však pojímal svou kuchařskou funkci vážně a nedal se ani nejvražednější ironií zviklat ve svém odhodlání, že nás nasytí toho odpoledne svou polévkou.

Potom začala voda v hrnci syčet a pobublávat, koncipista sebou mrskal od plotny k stolu a od stolu k plotně, substancie mizely ze stolu, vařečka se vrtěla v hrnci a pokoj se zaplňoval vůní, jež byla čím dál hustší a složitější.

Naše vtipy ustávaly (vtipkování vždycky brzo unaví), a než jsme se nadáli, vyprázdnil koncipista stůl, přetáhl přes něj bílý ubrus, rozložil po ubruse z té i oné strany stolu šest hlubokých talířů se lžicemi a už i rozestavil ke stolu šest židlí, pozývaje nás, abychom si usedli k malému, jak řekl, pohoštění. Polévka byla vřelá a my všichni, chopivše se lžic, míchali jsme jí horlivě, abychom ji mohli už okusit.

Potom nastalo ticho, pět hlav se sklonilo nad talíři, jen šestá zůstala vzpřímena; to náš hostitel, pojídaje též, pozoroval naše tváře a pátral v nich po známkách uspokojení.

„Nu, jaká je?“ otázal se potom do toho mlčení.

Lesní adjunkt řekl, že jedl už i lepší polévku, ale tahleta že se dá také jíst.

Měly následovat posudky nás ostatních, ale kritizování zarazil geometr, jenž jedl z nás nejrychleji, a proto si už poroučel druhé naplnění talíře.

Skončilo to tak, že v hrnci nezůstalo ani kapky a že jsme všichni byli jídlem rozehřáti, až jsme si rozpínali vesty.

Potom se rozhostila u stolu usměvavá nálada a nastávající soumrak vzbuzoval v nás takový pocit důvěrnosti, že jsme ani nedovolili koncipistovi, aby rozsvítil nad stolem visící lampu.

A tu náhle počal koncipista se svou zpovědí. Vysvitlo nám záhy, že mu bylo vaření polévky jen záminkou, aby se s naší pomocí zhostil tíže zlého svědomí. Zpozorovavše, kam svou řečí míří a že si z nás dělá zpovědníky, odmítali jsme od sebe takovou úlohu, ale koncipista se nedal a úsilným proudem slov si vynutil naši pozornost právě tak, jako předtím do nás vpravil nejméně po dvou vrchovatých talířích své polévky.

„Dopustil jsem se křivého svědectví!“ začal.

„Tak budeš zavřen!“ odtušil auskultant okresního soudu.

„Neodsuzuj mne, dokud mě nevyslechneš. – Bylo to předloni a trávil jsem dovolenou u svého strýce na venkově. Teta byla toho roku churava, strýc proto zůstával večer raději s ní doma, ale oba uznávali, že mě nemohou zdržovat od řádného užívání dovolené, a tak jsem večery trávil sám, někdy na kuželně, jindy u hospodského stolu, někdy také na tanečních zábavách, k nimž jsem, seznámiv se s několika mladými vesničany, dával i podnět. Místní hudebníci – jak se říká, kapela – neměli velkých nároků, sehnali jsme pro ně několik zlatek, řekli starostovi obce, že si na prostřední hospodě udělají hudební zkoušku, a jak zahráli, už tam bylo dost děvčat a vdaných žen, přišli i druzí selští chasníci, s nimiž jsem nebyl domluven, tančilo se, muzikantům lítaly na pult drobné i větší mince a do půlnoci – déle nebylo dovoleno – bývalo v takový večer v hospodě veselo jako o nějakém bále.“

Lesní adjunkt se chtěl pochlubit svými zkušenostmi v tomto směru, jichž jistě nebylo málo, ale koncipista hned ho umlčel, dovolávaje se znovu tíže svědomí, pro niž prý je slušno a záhodno, aby nebyl vyrušován v řeči.

„Hned při prvním takovém tanečním veselí připletla se mi do ruky mladá žena. Mohl jsem uhodnout, že je vdaná, mohl jsem se jí varovat, ale hleděla na mne tak žádostivě, kdykoliv jsem ji za tance míjel, že jsem si přišel i pro ni, a tu hned při prvním kole dala mi najevo tolik své vášnivosti, že bylo rázem o mně rozhodnuto. Nepustil jsem ji už z náručí, tančil jsem s ní několikrát za sebou, i vínem jsem ji pohostil, a vzal-li mi ji jiný tanečník do kola, hledali jsme se stále očima a každý ten náš vzájemný pohled byl tak vřelý, jako by ne naše oči, nýbrž už naše rty na sobě spočinuly.“

„To je jako v Dekameronu!“ prohodil geometr, musil však ztichnout s těmi poznámkami, poněvadž my všichni ostatní byli jsme příliš zvědavi na pokračování.

„Když tedy bylo po tanci, odcházela i ona s ostatními dívkami a ženami. Mne chtěli ti, s kterými jsem jindy vždy sedával u piva, zadržet, ale zaplatil jsem a rychle vyšel na silnici. Dověděl jsem se, že ta, v níž se mi zalíbilo, je ženou kamenického dělníka, který pracuje v Pruském Slezsku a jen tu a tam zavítá domů, ale kde bydlí, po tom jsem se neopovážil pátrat. Proto jsem se od těch schůdků před hospodou rozhlížel vzhůru, dolů po silnici a nedíval jsem se nadarmo! Tam, kde se už cesta, vedoucí k hornímu konci vesnice, zahýbala, uviděl jsem ženu, ohlížející se zpět. Ale jak mě spatřila, pokračovala rychle v chůzi a ztratila se mi z dohledu.“

„Tys šel ovšem za ní!“ řekl přísně soudní auskultant.

„Bohužel!“ potvrdil viník. „A sotvaže jsem minul ten záhyb cesty, uzřel jsem ji, stála tam a čekala na mne. Ta, na kterou jsem myslil a po níž jsem toužil. A jen jsem přistoupil k ní a podíval se jí, neschopen slova, do očí, už se událo mezi námi to, co vyplývalo z hříček náhlé záliby a vášně, prožitých za tance. Ani dobře nevím, objal-li jsem ji prvně já anebo ona se mi vrhla do náruče!“

„Jistě ona tobě!“ poznamenal magistr farmacie, známý svými dobrodružstvími s vdanými paničkami.

„Asi!“ potvrdil koncipista. „A líbajíc mě horlivě, vedla si mě k svému domku. Byl jsem jako začarován. Stokrát mě tou cestou napadlo, že bych se měl vzepřít a v poslední chvíli uprchnout, ale ta správná předsevzetí padala, klíč ve dveřích potom zaskřípal a za chvíli jsem stál v její světničce.“

Koncipista se dramaticky odmlčel, potřeboval si též zhluboka oddychnout, ale tím vyvolal jen u lesního adjunkta dychtivou pobídku: „A dále? Co bylo dále?“

Koncipista, přeskočiv tu celou kapitolu, pokračoval: „Zamiloval jsem se do ní úplně a bezohledně. Brzo potom věděla o mých spádech celá vesnice, neboť jsem už jen zřídka přicházel na partii kuželek nebo na pivo do hostince. Když se zvečeřelo, plížil jsem se k tomu domku. Stál na návršíčku a byl k němu přímý přístup z polí, tam mě už ona čekávala a spěšně si mě vedla domů, aby mě ukryla před zraky všetečných lidí. Ale jinak byla bezohledná. Naskytly se nové příležitosti k tanci, ať už to byla znovu veřejná hudební zkouška v hostinci nebo hasičská taneční zábava, ona pak si vždy ode mne vynutila, že jsem šel s ní a tancoval s ní jako s dobrou známou přede všemi i přede všemi s ní odcházel, abych ji doprovodil domů. Chápal jsem, že se chlubí svým úspěchem, jehož vydobyla u mne, pána z města, hrozil jsem se však, co mi z toho vyplyne, až se její manžel objeví ve vesnici.“

„A co tvoji příbuzní?“ optal se geometr.

„Ti zprvu nevěděli o ničem, protože jsem měl ložnici oddělenu, neslyšeli, kdy jsem se vracíval domů. Potom jim to někdo prozradil, i vyčítal mi strýc, vyčítala teta, ale bez úspěchu. Polibky mladé ženy byly pro mne příliš lákavé. Jedné soboty však se objevil ve vesnici její manžel!“

„Teď to přijde!“ ozval se zamračený auskultant.

„Uhádl jsi!“ povzdychl si viník. „Hned v neděli ráno, po noci, kterou jsem probděl zčásti v marné touze po objetí Mařenčině (tak se jmenovala), zčásti v úzkostech, co mě čeká, přišel do strýcova domu a ohlásil, že si přeje se mnou promluvit mezi čtyřma očima. Strýc ho zavedl k mému pokoji a nechal ho vstoupit. Ale pak se mi vyznal, že dlouho stál na chodbě, čekaje, kdy už začnu volat o pomoc. Než po úzkostech, jež mi sevřely prsa, když mi návštěvník řekl, že je jejím manželem, rychle jsem se vzpřímil v hrdém sebevědomí. Neboť manžel sice začal s bandurskou, hlas jeho hřměl, ale brzo jsem pochopil, že to on hřímá ne proti mně, nýbrž proti lidem, kteří kydají hanu na jeho ženu. Aby čerchman ty vesnické klepny spral! Tak se vyjádřil. Nakonec rozhodně prohlásil, že na své ženě žádnou špínu ani pomluvu nenechá, pročež abych se toho dne po obědě dostavil k starostovi obce a tam před obecním výborem dosvědčil, že všechny řeči, v obci rozšířené o mně a jeho ženě, nejsou od prvého do posledního slova nic než lež a nactiutrhání!“

„To je zábavné!“ smál se chutě magistr. „Tys ovšem mu řekl tvrdou pravdu!“

„Nikoliv!“ odpověděl váhavě koncipista. „Pomyslil jsem na sladké rty Mařenčiny a na to, že její muž zase za dva dny odjede, i přivolil jsem. Ta cesta odpoledne k starostovi obce byla ovšem pro mne trpkou zkouškou. Jen si rozvažte, přátelé, že jsem s tou ženou zažil všechny rozkoše, jichž lze u ženy dosíci, a že jsem stál před úkolem, abych všechno zapřel, jako by ani nejnesmělejšího polibku mezi námi nebylo bývalo! U starosty byl už manžel i se svou ženou a právě, když jsem vstupoval, zaslechl jsem, jak prudce útočil před starostou a radními na ty spoluobčany a spoluobčanky, kteří usilují jen o poskvrnění cti jeho ženy. A jak mě viděl přicházet, vítal mě a vybízel, abych před představenými obce vydal svědectví pravdě. Vystoupila mi snad všechna krev, kterou mám v těle, k hlavě, než jsem se odhodlal pronést slovo. Ale pohled manželův a hlavně povzbudivý pohled jeho ženy mi pomohly. Prohlásil jsem pevným hlasem, že je všechno lež a že se podle mého vědomí nic nestalo, co by mohlo být na újmu cti Marie Zikalové, manželky kameníka v Ostrově.“

„A stačilo to?“ zvídal auskultant.

„Úplně. Učitel, jenž na obci písařil, napsal mé prohlášení kaligraficky na půlarch papíru, podepsal jsem to, starosta to potvrdil a odcházeli jsme. Manžel mi venku děkoval, i ona mi tiskla ruku.“

„Potom manžel opět odejel a –“ dychtil po pokračování lesní adjunkt.

„Manžel potom odejel a my si znovu padli do náručí. Bylo mi první den stydno a čekal jsem, že se mi ona vysměje nebo že se aspoň vysměje svému manželovi proto, že si sám ode mne vynutil takový klam. Ale nesmála se. Viděl jsem, že hlavní věcí pro ni byla má láska.“

„Nevěřím!“ odmítl geometr.

„Nechci ti nic dokazovat. Nesetkal jsem se s ní od té doby a patrně se s ní už nesetkám. Strýc mě už vloni nepozval a už mi jistě nikdy nenabídne své pohostinství. Je to za mnou a nebyl bych ani o tom promluvil, kdyby mě netížilo svědomí. Křivé svědectví. Potřeboval jsem se vyznat. Nu, co říkáš, příteli soudce?“

Auskultant chtěl se vážně rozhovořit, tak jak se sluší na soudce, i když je v soukromé společnosti, mluví-li se o právní záležitosti, ale magistr přenesl hovor na veselejší pole. „Poslyš, Pokoro!“ řekl. „Kolik takových prohlášení měl ten její muž?“

Koncipista pozvedl udiveně zraky. „Jakých?“

„Prohlášení od milenců jeho ženy, že se nic nestalo, co by mohlo být na újmu cti Marie Zikalové, manželky kameníka v Ostrově!“

Koncipista nechápal.

„Což jsi v té vesnici neslyšel o dřívějších jejích milencích?“

„To jsem slyšel. Snažili se, aby mi ji znechutili. Napovídali mi o ní, že přede mnou měla stavitelského příručího, inženýra od meliorace, profesora, který bydlel ve vesnici a zapisoval v celém okolí lidové nářečí, tajemníka politické strany, když tam pracoval v době voleb, – už se ani na všechny nepamatuji, bylo jich snad ještě víc zapleteno do těch řečí, ale byli to všechno takoví lidé, kteří přišli na čas do vesnice a zakrátko zase odešli.“

„Shoduje se!“ řekl magistr. „A ještě něco! Pobyt na té vesnici tě stál hodně peněz?“

„Máš pravdu. Celé služné. A tři stovky jsem si ještě od strýce vypůjčil.“

„Čili: dával jsi jí dary?“ připojil se otázkou geometr.

„Nemohl jsem přece být tak neuznalý. Zlatý náramek jsem jí koupil v městě, potom jsem jí za své peníze objednal nástěnné hodiny – na splátky, splácím to dodnes – a na dvoje hedvábné šaty.“

„Ptal ses na mé mínění o své vině!“ hlásil se k slovu auskultant; patrně měl už připraven rozsudek.

Ale geometr zdvihl ruku a odbyl auskultanta zkrátka: „Dej pokoj s rozsuzováním Pokorovy viny! Je to jasné. Padl do nalíčené sítě. Ne odsuzovat, politovat ho je třeba. Byl u Marie Zikalové opět jedním, s nímž se jí to podařilo.“

„Dopustil se však křivého svědectví!“ tvrdil urputně auskultant. Zřejmě nesouhlasil se žertovným pojímáním věci.

„Nu, tak ho odsuď! Můžeš-li! Jdi a dokazuj manželovi, že mu byla manželka nevěrna, je-li manžel přesvědčen, že jeho žena je vzorem všech ctností!“ připojil se lesní adjunkt k většině.

Koncipista pohlížel z jednoho na druhého a nebyl si jist, kdo z přítomných mluví vážně a kdo si z něho tropí šašky.

„Ale povídka našeho přítele byla rozhodně zábavná!“ ozval jsem se do šumu a šepotu. „Jistě tak dobrá nebo snad i lepší než jeho polévka!“

To ovšem koncipistu dohřálo. Zmínka o jeho polévce a pomyšlení, že by někdo mohl pochybovat o znamenitosti této polévky, vytrhly ho úplně ze vzpomínek na ono dobrodružství lásky. Obořil se na mne zlostně: „Opovaž se ještě slovo říci proti mé polévce! Recept na ni mám od biskupského kuchaře, víš pak, že se na biskupských hostinách nejí nic špatného. A dobře-li si vzpomínám, ty máš nejmíň právo, kritizovat mou polévku, protože jsi jí snědl plné tři talíře!“

Od druhého stolu

Sedl jsem si ke druhému stolu. Připomínám to proto, aby mezi námi bylo jasno i o věci úplně samozřejmé. Jsem člověk určitého společenského postavení, předseda tu, podpředseda tam! Takovému je třeba, aby byl navýsost opatrný. Sedl bych si na pomazanou židli, obecenstvo spatří skvrnu na mých kalhotech (tam na tom komickém místě) a už mám po reputaci. Nebo bych se dal na veřejném místě do hovoru s neznámým mužem, vše je zdánlivě v pořádku, – vtom přistoupí k tomu člověku četník a hned na něho: „Vaše dokumenty!“ Odskočil bych ovšem jako od žhavé plotny, bylo by však už pozdě. Uviděli by mě snad jen dva lidé při té nesnázi, do večera však zvěděly by to o mně už tisíce spoluobčanů. Vím, že by se mi nikdo neodvážil říci do očí: „Ty taký a taký!“ Každý ví, že i na vyslovení pouhého podezření proti člověku jsou paragrafy.

Mně však by stačil i nedůvěřivý pohled něčí; už bych z úzkosti, že jsem kompromitován, po celou noc nezamhouřil oka.

Rozumějte: to ani ono se mi dosud nestalo. „Stojíš-li, dbej, abys nepadl!“ tak mě kdysi učili profesoři latiny. A já – chvála Bohu – stojím. Za to mohu děkovat jen své obezřetnosti.

Proto jsem si sedl k druhému stolu, ačkoliv si velice rád popovídám a hovorem byly by mi pěkně utekly dvě hodiny čekání na železniční přestupní stanici.

Nade mnou visel časopis, sňal jsem jej z věšáku a potom jsem se tvářil, jako bych jej četl. Byl to: Lázeňský věstník nebo Hlasy z lázní, tak nějak. List, jejž bereme do ruky jen z nejvyššího zoufalství. Úvodník o ničem, ve fejetonu sladké vzdychání za nějakou vdanou paničkou a potom na třech stranách kromě inzerátů seznam hostí, kteří byli v lázních právě před dvěma měsíci! Proto jsem se do těch stránek díval jenom tak a poslouchal jsem.

Dva mužové u sousedního stolu byli zabráni do plného hovoru. A ten, kterému se už oči leskly od požitého piva (v krátkých přestávkách volal na hostinského do druhé místnosti: Prosím ještě jednu!), měl pravou zpovědní náladu. „Mé začátky byly skvělé. Střední školu jsem vychodil s vyznamenáním a přešel na vysokou školu, abych studoval práva. Abych studoval? Byl jsem jen zapsán. Asi týden jsem chodil do přednášek a potom to začalo.“

„Pití po hospodách?“ otázal se jeho společník.

„Co vás napadá?“ rozzlobil se trochu mluvčí. „Na hospodu nebylo dost peněz. Byla to jen touha po vedlejší koleji. Ostatní seděli ve škamnách a doma dřeli z přednáškových archů, – já jsem navštěvoval schůze. Každý den jsem si prohlédl noviny a sestavil si program. Například: v jedenáct hodin v restauraci Slunce schůze domovníků, ve dvě v Typografické besedě valná hromada soukromých úředníků, v pět v malém sále Družstevního domu sjezd řezníků a v sedm v čítárně Měšťanského spolku členská schůze Ústředního spolku fotbalových soudců.“

„Že vás z polovice těch schůzí nevyhodili!“ zasmál se druhý.

„Pokoušeli se o to, ale já jsem to nepřipustil. V jedné schůzi jsem se představil jako zástupce tisku, v druhé jako zájemce, jenž by rád vstoupil za člena spolku, v třetí jsem jen něco prosebně zamumlal, takže pohodili rukou a nechali mě sedět. Ó, bývaly to zážitky! V mém bytě ležely archy, čekaly, kdy se k nim přilichotím, a já jsem se zatím zajímal o spor nějakého pokladníka s předsedou nebo o výbuchy nepřátelství mezi většinou a opozicí! Někdy jsem se přihlásil i k slovu. To byla teprv paseka! Začali volat: ‚Jak to? Je ten pán vůbec členem?‘ Ale vždycky se mne potom někdo ujal a prosadil, že jsem směl promluvit. Také jsem jim s tím důkladně zamíchal! Pochválil jsem většinu a hned za tím jsem zahrnul chválou opozici, byli z toho perplex a křičeli: K pořádku! Přejděme k dennímu pořádku! Pokukovali na mne hněvivě, už jsem si myslíval, že se někdo pozdvihne ze židle a vyhodí mě. Ale nikdo se neodvážil.“

„Byl jste vy filuta! Koho by to napadlo? Nedivím se, že za vámi skřípali zuby!“

„Neptáte se však, jak prospívaly přitom mé studie?“

„Ptát se vás na to, je snad zbytečné. Vím i bez otázky: propadl jste u zkoušek!“

Muž vzal svého společníka za knoflík u kabátu a řekl tajemně: „Neuhádl jste. Neboť já jsem nemohl propadnout u zkoušek, protože jsem k nim ani nešel! A když mi otec proto odepřel další příspěvky na studie, – začal jsem úředničit.“

„Je vždycky dobře, když se mladý muž včas vzpamatuje.“

„Kdyby nebylo mého životního fata, milý pane! Začal jsem úředničit a úředníka si přiskřípnou pořádně. Musil jsem být už v osm v kanceláři a odpoledne zase přesně ve dvě, na to, abych odešel minutu před skončením denní služební doby, nebylo ani pomyšlení. Byl jsem jako orel v kleci! Seděl jsem nad tabelami, zapisoval, sčítal, sestavoval přehledy, ale přitom jsem od minuty k minutě pomýšlel na nějakou vedlejší kolej.“

„Co to máte stále s tou vedlejší kolejí?“

„V tom je vtip, pane! Mohli by mě nazývat mužem vedlejší koleje, jak se o tom ještě v dalším přesvědčíte. Jiní lidé jsou spokojeni s tím, co jim život uloží a naloží. U mne byl vždy pravý opak. Život chtěl se mnou zarejdovat napravo a já sebou cukal nalevo, život chtěl vpřed a já schválně couval. Nedovedl jsem dýchat, neměl-li jsem rychle po ruce něco zcela jiného, na čem bych mohl si osvěžit ducha.“

„Napínáte mou zvědavost.“

„Ano. Proto, když jsem se stal tím úředníkem, vymyslil jsem si něco zcela šeredného. Začal jsem psát do novin. Ne nějaké povídačky o lásce, nýbrž suché články, v nichž jsem zkritizoval všechno, co mi na oči přišlo. Rýpal jsem do správy města, do veřejných institucí, do významných osobností, z jedné redakce mě vyhodili, v jiné si vyžádali čas na rozmyšlenou, ale potom se objevil můj článek v černém na bílém a byla podívaná pro bohy. Za mým článkem vyšlo písemné ohrazení dotčených činitelů, omluva redakce, replika, duplika, to se mi vesele žilo! Každý den přinesl nějaký rozruch. Abych nevyšel ze cviku, dal jsem se i do svých představených. Posvítil jsem si na jejich charakter a neopominul uvést ve svém novinářském článku taková fakta přímo z úředních spisů, že mně v redakci uvěřili každé slovo.“

„Potom to ovšem prasklo!“

„Pravdu díte! Vyčenichali to a vyšoupli mě z kanceláře tak rychle, že to až překvapovalo. Vrchní ředitel pozval si mě na tu rozlučku do své úřadovny a tak tak že se zdržel, aby se nedopustil na mně tělesného násilí. Rozumíte? I do novin strčili mé jméno a vyprali mě v těch novinách tak, že mě znala každá bába.“

„To jste byl ovšem na holičkách!“

„Pardon!“ zastavil muž takovou řeč tónem uraženého. „Dali mi jakési odbytné, a než jsem je utratil, oženil jsem se. Do teplého hnízdečka jsem si sedl.“

„Podívejme se!“

„Začala se o mne zajímat vdova, majitelka obchodu se střižným zbožím. Pročpak ne? říkal jsem si. Na to tady jsem, aby si mě některá žena přála mít za muže! Nebránil jsem se jí, i stál jsem za několik týdnů v tom obchodě, dívaje se, jak rukama mé ženy protékají peníze v takovém množství, že se mi o tom předtím ani nesnívalo.“

„To jste už přestal myslit na vedlejší kolej?“

„Začal jsem myslit na několik vedlejších kolejí najednou! Žena byla o pět roků starší a peníze svádějí k rozpustilostem.“

„Byl jste jí nevěren?“

„Ve velkém, jak jsem už naznačil. Ale snášela to. Trochu mi sice utáhla řemen kolem pasu, směl jsem být z domu jen do desíti večer a ty hříšky po vinárnách a nočních kavárnách mi brzo úplně znemožnila. Ale k tomu, abych žil podle jejího lineálu, mě přece jen nedostala. Začal jsem s její krámskou. Přistihla nás jedenkrát v polední přestávce v zákoutí svého obchodu, namátli se svědci a byl tu hned proces o rozvod. Ten ovšem ona vyhrála.“

Společníka už počala unavovat mužova odysea a neodhodlal se k nové otázce.

„Neptáte se, co dále, protože máte správné tušení o mých dalších osudech. Ledacos jsem potom začal a vždy mě potkal stejný osud. Vždy ta vedlejší kolej. Vždy choutky nezůstat při jednom, odbočit, aby můj život byl pestrý, aby mě těšilo žít!“

„Až nyní jste se dostal na hlavní kolej!“ řekl společník velmi tvrdě.

„Na jakou hlavní kolej?“

Místo odpovědi ukázal společník na čerstvě natočenou sklenici piva.

„Míníte tím kolej notorického alkoholika?“

„Tak! Tak!“ přisvědčil tázaný.

„I to je jen vedlejší kolejnice. Jsem totiž jinak solicitátorem u advokáta. Už mi naznačil, že za těchto okolností dlouho mě u sebe držet nebude. Za několik měsíců možná mě vyhodí a najdu si jiné zaměstnání a k němu ovšem také novou vedlejší kolej. Je docela možno, že potom zanechám pití.“

Ještě než jeho společník vydechl svoje: „Přál bych vám to upřímně!“, zavolal jsem hostinského a zaplatil útratu. Rám s novinami, jež jsem držel otevřeny stále po tu dobu na jedné straně, jsem pověsil a odcházel jsem důstojně, jak se patří na člověka s veřejnými a většinou čestnými funkcemi. Tomu druhému, jenž seděl obrácen ke mně tváří, jsem se trochu uklonil. Když se však za mnou, jak jsem mířil ke dveřím, ohlédl i muž „vedlejší koleje“, tu jsem se zaškaredil tak, že toho mohl mít dost! To tak! Jistě i pro mé uši to všechno vykládal, a kdybych mu uštědřil i jen jediný paprsek vlídného úsměvu, myslil by si hned, že jsem s ním kamarád!

Alibi

Do někoho musíme vtloukat mravní naučení jako hřebíky do nové zdi, na jiného se přilepí mravní naučení lépe než mucholapka, kterou zavěšujeme s vražednými úmysly na strop v kuchyni, která se však nám samým, kdykoliv zabloudíme do této, pro mužské plemeno nevhodné místnosti, přilepí na vlasy. Julius Dunka, na něhož se na vývěsním štítě obchodu vztahovala slova: „a syn“, měl zásadu: alibi. Mohli byste myslet, že si to alibi vycucal z prstu. Ne. Vyčetl je z novin.

Zdědil po otci „staroželezný obchod“ aneb „obchod se starým železem“. Dokud byl Dunka-otec živ, nedbal syn valně o záležitosti domu, obchodu, majetku. Byl vždy pohotově k chybnému kroku a snesl i to, že mu otec tu a tam dal za zaskleným oddělením obchodního lokálu důrazný pohlavek. Ale potom otec po obchodnicku, to jest: náhle a bez poléhání na posteli zemřel. Dunkou-synem to tehdy otřáslo. Nejprve se mu do domu nahrnuli cizí lidé, aby umyli mrtvolu, oblékli ji do rakve, postavili katafalk, při čemž slídili po domě, aby si odnesli domů aspoň lopatku na uhlí. Za tou první hordou přišli příbuzní. Sotva překročili práh, začali ronit slzy a pofňukávali až do té chvíle, kdy notář přečetl nebožtíkovu závěť. Tu svaly tváří u všech příbuzných ztuhly, bez rozloučení odešli z domu smutku a Dunka-syn uzřel na podlaze stopy jejich slin, jimiž udělali za životem Dunky-otce zřetelný puntík.

I zůstal Dunka pod tíží odpovědnosti za celý obchod v domě sám s hospodyní. Ta nebyla mladicí, tak stará však také nebyla, aby se zlomyslníci o ní a Dunkovi nedohadovali všelijakých špatností. Teprve, když se lidé v městě dověděli o zamilovaném jídle mladého Dunky (slanečky s cibulí), jež tato hospodyně mu třikrát za týden připravuje, uznali, že s takovým chuťovým požitkem nemůže souviset žádná romantika.

Dunka-syn žil po otcově smrti vůbec životem pravidelným. V polední dobu na dvě hodiny zavřel krám, najedl se, pak se natáhl na divan, a než se mu na krátké zdřímnutí zavřely oči, čítával si v novinách. I připadl na slovo: alibi. Ani mu zprvu nevěnoval pozornost. Byl mužem, jenž chodil po stezkách spravedlnosti a jenž opravdu nepotřeboval nikdy a nikomu dokazovat, že nebyl na místě, kde byl spáchán nějaký zločin.

Potom se mu však přihodila takováto věc. Vyšel si na procházku za město a tam, kde stály zchátralé už, dávno nepoužívané vojenské baráky, zapaloval si cigárko. Ovzduší nebylo klidné, lidé přecházeli mimo něho, on vždycky rozškrtl zápalku, zhasla, novou, zhasla, – teprve při páté nebo šesté se mu podařilo cigárko rozdýmat. Zápalky, s kterými se mu to nepodařilo, přitom vztekle odhazoval napravo, nalevo. A tu ho to napadlo! „Podívejme se!“ pomyslil si. „Tisknu se k ohradě baráků, aby do mne vítr nedul, odhazuji zápalky na zem, lidé mě tu vidí, nějaký dareba toho využije, podstrčí hořící sirku pod zprahlé dřevo ohrady, oheň vzplane, a najednou jsem v tom až po uši!“ Tak se tou úvahou poděsil, že se rychle vrátil z toho odlehlého místa na hlavní cestu a dokonce se ohlížel znovu a znovu k barákům, zdali se z nich už snad nedýmá. A počal dychtivě pozdravovat všechny známé, s kým mohl, krátce pohovořil, potřeboval svědků, že už je tu a ne tam, najednou pochopil a uznal, že i člověk spravedlivý někdy potřebuje důkazů, že tam a tam v tu a tu dobu nebyl, krátce: že alibi není věc ledabylá! A od té chvíle přemýšlel o alibi důkladně a ze všech stran, už ho to drželo jako v klepetech. Zda se neměl chvět v náhlých úzkostech, pomyslil-li, jak byl už blízko tomu, aby mu někdo přišil za límec žhářství, zločin to, na nějž je trest několikaročního žaláře? A zda se mu nemohlo přihodit, že by byl takovou a podobnou náhodou, shlukem náhodných okolností zatažen do jiného zločinu? Např. spadne novostavba, byl viděn v ten den, jak se opřel právě o její zeď, – už je v kleštích spravedlnosti! Nebo se stane možná loupež, vražda, octne se v nějaké souvislosti, ledacos bude svědčit proti němu, pachatel bude daleko za horami, vyšetřující orgány už ho do toho mrštně zapletou a bude mít plno starostí, aby od sebe odvrátil podezření, byť i bylo sebe nesmyslnější!

Měl těch obav hlavu tak plnou, že potom už ani v ten večer do hostince nešel, zamířil domů, a vytáhnuv si z otcovy knihovničky spisek: Právní poradce, přečetl si v něm pod heslem: alibi tři řádky, obsahující definici tohoto slova, načež proto, že v knížce nestálo, jak si má člověk alibi opatřit, přemýšlel, domýšlel a vymýšlel sám.

Výsledkem jeho úvah bylo, že si hned od následujícího dne počal zapisovat hodinu i minutu, kdy vyšel z domu i kdy se vrátil. Potom mu pochybovačná mysl pošeptala, že to nestačí, nýbrž že je třeba si poznamenávat též, kudy chodil, do kterého domu vstoupil, kterého známého a kde potkal. I vznikl z jeho snahy o bezpečné alibi pro každý případ takový shon po podrobnostech, že si místo reklamního kalendáříčku, jejž nosil v kapsičce vesty, koupil pořádný stostránkový notes a vyměřil v něm na každý den třetinu stránky, aby mu notes vystačil na celý rok. A do notesu náramně svědomitě zapisoval každý svůj krok z domu a vše, co se venku s ním sběhlo. Používal pak pro svůj důkaz bezpečného alibi i svědectví jiných lidí. Tak v hostinci, když si objednával pivo, vyzpovídával hostinského: „Pane Minksi, dnes máme 13. dubna, pravdaže? A já jsem k vám přišel o půl osmé, na minutu přesně! Já si to zapisuji, abyste věděl!“ Také hospodyni zavázal slibem, že si zapamatuje pro všechny časy, že on odchází z domu pravidelně a přesně 5 minut před sedmou a že se vracívá ve tři čtvrti na deset. Doporučil jí též, ať raději ani dřív než ve tři čtvrti na deset nikdy neusíná, aby si dobu jeho návratu mohla kontrolovat na svém budíčku.

Tak to dělal a přesně plnil po celé dva roky, nedbal, že lidé za ním povážlivě pokrucují hlavou nebo že si ukazují na čelo, on byl si jist, že čert nikdy nespí a že by po opuštění této cesty opatrnosti najednou mohl tu být malér, z něhož by se tak hned nevyhojil.

Potom byl onen červnový podvečer. Dunka vyšel ze svého domu, šel procházkou až na nádraží a odtud zamířil na náměstí. Ale tam byl nějaký hluk. Demonstrace. Zástupy se pohybovaly po chodníku, městská policie, zdvižené obušky. „To tak!“ šlehlo Dunkovi myslí. „Tady bys mohl do něčeho vlézt jedna dvě! Někdo se dopustí násilnosti, uteče, tebe však chytnou za rukáv a dokazuj si, žes to nebyl ty!“ Proto ucouvl rychle zpět do ulice a hle! byla tu vinárnička útulná, okno úplně zastřené narůžovělou záclonkou. Vínka nikdy Dunka nepíval, rozhodl se však rychle, neboť šlo o záchranu nejvlastnější kůže!

Ve vinárničce bylo prázdno. V okamžení přišla za ním šumná dívčina s dotazem, přeje-li si vínka. Usmívala se na něho povzbudivě, ani tomu úsměvu dobře neporozuměl. Jak by, nehledal-li tu vínko ani úsměv dívky s načerveněnými rty, nýbrž okamžité alibi? Proto i tu před objednávkou nápoje provedl zabezpečující proceduru. Řekl: „Slečno, dnes je 22. června a nyní je večer v 7 hodin 20 minut. Vy mne neznáte, ale potřebujete mě znát. Jsem Julius Dunka, zdejší obchodník. Notýsek nemáte?“ Slečna měla notýsek v kapse bílé zástěrky, která jí znamenitě slušela. Proto naléhal, aby si jeho tužtičkou do toho notýsku zapsala jeho jméno i čas, kdy k ní přišel. Teprve potom mu směla přinést vína.

„Pro sebe jsem si, pane Dunko, také přinesla skleničku,“ švitořila slečna. „Nalejte mi. Jsme tu tak pěkně sami, pan šéf i s paní šli se podívat na ten kravál, povídalo se už přede dvěma dny, že se v městě dnes večer něco semele.“

Dovolil jí, aby si s ním připila, dovolil, aby si sedla blízko k němu. Proto vzala po chvilce jeho ruku do své a chválila ji, jak je měkká a teplá. „To je dobře, milouši, že jsme si našli tak pěknou chvilku! Teď sem nikdo nepřijde.“

Dunka tvrdil advokátovi, který si ho, když už od té příhody uplynul téměř rok, pozval v zastoupení číšnice Amálky Šlajsové, že se mezi ním a touto slečnou tehdy nic nestalo. Možné prý je, že ji políbil, protože se k němu velmi tulila, a tak se mu zdá, že sama nejprv otočila k sobě jeho hlavu, aby se zmocnila jeho rtů. Rozhodně prý však není si vědom ničeho, co by odůvodňovalo požadavek té slečny, aby uznal, že je otcem jejího dítěte!

Advokát ho trpělivě poslouchal, potom však sáhl do zásuvky svého stolu a ukázal mu notýsek. „A toto tu?“ otázal se trochu s výčitkou, trochu se světácky důvěrným úsměvem. „Má klientka těm milým chvilkám, které prožila s vámi, věnovala mimořádnou pozornost. Podívejte se! Zapsala si vaše jméno, dokonce i čas!“

Dunka už otvíral ústa, aby se obhájil, že ty údaje číšnici sám nadiktoval, potom však jen mávl rukou. „Co ode mne chce ta slečna?“

Advokát se chopil jeho ochoty s velkou chutí. „Svěřila se s tou věcí, pane Dunko, jenom mně, nešla s tím prozatím na poručenský soud. A je ochotna dítě si ponechat, vás pak nikdy už neobtěžovat, dostane-li se jí odškodného v částce 5 tisíc korun.“

„A dostane se mi písemného potvrzení, že už nikdy nic ode mne chtít nebude?“

„Ovšem! Potvrdí vám to určitě a zabezpečeně pro vás. Tím obnosem se všechno vyrovná. Doporučuji jen, abyste se ani nepokoušel smlouvat. Tím by se záležitost pro vás, pane Dunko, šeredně zamotala. Zvlášť před poručenským soudem!“

Dunka se rozloučil s pěti tisíci korun. Rozžehnal se též se svou metodou pro alibi. „Jednoho se vystříhám a do druhého možná zase žbluňknu až po uši!“ pověděl si.

Ještě toho dne dal výpověď hospodyni, kterou zdědil po otci a jež mu při vzpomínce na rty mladé číšnice připadala jako přítěž jeho poměrně ještě mladého života. A když se mu nabízely nástupkyně, velmi si vybíral. Vyhrála to usměvavá mladá vdova, jež si žádala především „vlídné zacházení“. Toho se jí dostalo. Obchodník Dunka ode dne, kdy nastoupila službu, věnoval se jí pilně, i spánek po obědě vynechával, aby jí co nejvíce mohl být nablízku. Do hostince večer zřídka odešel, když pak uléhal ke spaní, liboval si, že v této hospodyňce našel teprve pravé a nepopiratelné alibi, jež ho zabezpečovalo proti všem nástrahám náhody a osudu. A usměvavá mladá vdova se starala, aby pouto mezi ní a Dunkou zpevnělo.

Jednou večer otevřel Dunka láhev vína, nalil sobě a hospodyňce, i opakoval se výjev, jak jej prožil Dunka před rokem v zapadlé vinárničce. Důvěrnosti však tentokrát pokročily dále, – proto se brzo potom konala svatba. Hospodyňka se radostně vžila v úkoly, jež připadají v spokojeném manželství choti trochu už postaršího, ale tím zamilovanějšího muže! Proto Dunka nechal nad obchodem štít, tak jak byl, a šeptává své manželce, že slova: „a syn“ zůstávají tam pro možný případ.

Venku prší

„Tati, jak bys napsal: smáčejí, – na začátku s, nebo: zmáčejí, – na začátku z?“

„Podívej se do Pravidel českého pravopisu!“

„V těch jsem už to hledala, ale nic jsem nezmoudřela. Hned ti přinesu Pravidla.“ Odběhla do sousedního pokoje k svému skladišti školních knih.

„Táňa píše domácí českou úlohu,“ vysvětlovala matka. „Venku prší.“

„Venku neprší!“ zaodporoval otec s důrazem. „Naopak, bude v noci opět mráz.“

„Nemluvím o počasí,“ bránila se matka. „Říkám, že Tánin úkol má téma: Venku prší.“

Otec se hlasitě zasmál. „Nedorozumění! Jako v té anekdotě…“

„Rudi, prosím tě. Nezačínej zase se svými anekdotami. Je tu Táňa, tvé dítě.“

Táňa, jeho dítě, byla v sextě gymnázia a přerostla už otce postavou o tři centimetry. Přihrnula se vzápětí s Pravidly, listovala v nich a ukazovala otci: „Na straně 106 máš: smáčeti, -ejí; jiné je zmáčeti. A na straně 148: zmáčeti, -ejí; jiné je smáčeti. Tak si můžeš vybrat.“

„Tak to se rozhodne podle smyslu věty. Přečti, cos napsala!“

Táňa vytáhla kus hustě popsaného papíru a čtla: „Procházívám se ráda po ulici za deště. Těší mě, když provazce dešťové vody smáčejí můj nepromokavý plášť a mé galoše.“

Otec rychle rozhodl: „Napiš: smáčejí, na začátku s. Voda s pláště stéká, pohyb shora dolů, tedy s. To je jasné.“

„Děkuji, tati. Máš pravdu.“

„Ale ty nemáš pravdu, Táňo!“ pozdvihl hlasu otec. „Píšeš o procházce za deště, jako by to byl nevímjaký požitek.“

„Ale nám to profesor zvlášť zdůrazňoval. Říkal, abychom svými myšlenkami dokázaly, že ulice i za deště má své krásy.“

„Směl bych si přečíst tvou úlohu?“

„Ó, prosím, tati. Jen si ji přečti!“

Ale otec, jak četl, tak sebou vrtěl. Pak už hlasitě zareptal: „To se rozumí! Profesor vám dal dovolení, dokonce, jak říkáš, vás vybídl, abyste lhaly, a vy ovšem lžete potom v úloze, jako když tiskne. Například: Déšť bije do oken. Připadá mi to jako sladká hudba, jež mě mocně láká ven, do ulic. – Zdrávi vzkazovali!“

Matka se ujala dcery: „Zkazíš Táně všechnu radost z té úlohy. A seděla nad ní déle než hodinu.“

„Nemohu si pomoci. Měli jsme znamenitého profesora z češtiny a ten nám říkával: Pište si v úloze, co chcete, ale pište vždycky jen skutečnost!“

„To byl tvůj profesor! Před třicíti roky!“ odmítala matka. „Dnes už svět pokročil.“

„Pokročil k takovýmhle povídačkám: Dešťové kapky pohupkávají napřed nesměle jako baletka při svých prvních krůčcích, ale potom už dupou o římsu jako celý roj tanečnic, oddávajících se síle rytmu.“

„Tati, ty se mi vysmíváš!“

„Nemělas otci úlohu vůbec ukazovat. Mně jsi ji přečtla, mně se líbila, mohlo ti to stačit.“

„Tak!“ pohoršil se otec. „Už ani dceři nesmím povědět, co a jak.“

„Protože se s každým jen hádáš, ačkoliv…“ nedokončila matka.

Otec se ovšem nedal. „Chtělas říci: ačkoliv sám bys takovou úlohu napsat nedovedl. Nu, řekni! Žes to tak myslila?“

Dceru Táňu to začalo bavit.

Matka se sice zapýřila, ale vytrvala. „Kdo se cítí, nechť se vtípí!“

„Inu, má drahá, máš ty zvláštní stanovisko ke mně. Vzala sis doktora práv, vzdělance, který je dnes šéfem vysokého úřadu, a přece ho podezíráš, že by nesesmolil úkol: Venku prší!“

„Také že ne!“ držela se matka. „Ty bys napsal pravdu – podle toho svého dávnověkého profesora! Napsal bys: Protože venku prší a mně se nechce do deště, sedím u kamen. Puntík. Písek na to. Úloha je dopsána.“

Tu se otec rozhněval už doopravdy. „Táňo, kus čistého papíru! A inkoust a pero! Já vám ukáži, dovedu-li či nedovedu! Bez lži a bez těch kudrlinek! Bez sladké hudby lijavce, bez prvních krůčků baletky, roje tanečnic a tak dále a tak dále!“

„Ale to téma, tati! Že je ulice i za deště krásná!“

„Bude krásná, nic ty se neboj! Pravdivě krásná!“ Při tom tak povýšil hlas, že se už potom matka ani dcera neopovážily slůvko povědět.

A otec spočinul u psacího stolu. Jen trošku se zamyslil, než zdvihl pero ke kalamáři; dal se do psaní.

* * *

Za deset dní poté kutila matka něco v kuchyni, když tam za ní přišel její choť. A hned začal: „Prosím tě, co je naší Táně? Vkročím do pokoje, sedí tam, začnu jako jindy zvesela a ona se na mne jen podívala. Ani ti nemohu povědět, jak se na mne podívala!“

„Mrzutě?“

„Mrzutě, zlostně, uraženě!“ doplňoval otec.

„To se všechno, bohužel, shoduje, milý Rudi! Má totiž na české domácí, na té tvé české domácí úloze čtyřku! A já jsem jí říkala, já jsem ji varovala: Nepiš to tatínkovo, napiš to svoje vypracování! Nedala si poradit. Teď to má! Vždycky mívala na úlohách jedničku, když to zle dopadlo, dvojku. A teď je z toho – s tvou přelaskavou pomocí – čtyřka!“

„To jsi na koni, viď?“ ozval se otec podrážděně.

„Jak to: na koni? Špatně jsem na koni, když má dcera spadla! Ale jenom když tatínkovi vyhověla!“

„Protože se chceš se mnou hádat, půjdu do kavárny!“

„Jako bys tam i jindy nespěchal! Ale než bys zase poradil Táně s nějakou úlohou tak, jako s tou českou domácí, to raději jdi!“

Byl to rozchod za třeskotu zbraní. A když se otec po sedmé hodině večer dostavil k večeři, viděl, že hněv jeho choti ještě nepolevil. V jídelně na stole byl už jen příbor pro něho, matka s dcerou tentokrát na něho nečekaly, povečeřely bez něho. Připadal si jako trestanec, jehož nejpilnější starostí musí být, aby dosáhl odpuštění.

„Kde je Táňa?“ otázal se ženy zcela skromně.

„V koupelně. Dopálila se potom na všechno a šla se vykoupat.“

Otci, když slyšel, že se jeho dcera na všechno dopálila, už se ani do jídla nechtělo. Bál se však odložit vidličku a nůž, aby potom nebylo ještě hůře.

Po jídle začal zase ostýchavou otázkou: „A co vlastně ten profesor…?“

„Ani se neptej!“ varovala ho žena před přílišnou zvědavostí.

„Vytýkal naší Táně kromě té čtyřky na úloze ještě něco ústně?“

„Do sešitu jí napsal: Pro nedostatky v slohu dostatečně.“

„Nedostatky v slohu? Mám chuť jít za tím profesorem a optat se ho, co tím myslil?“

„To bys tomu dal! Profesor řekl Táně: To vy jste nepsala! Táňa tě zapřela a ty bys šel profesorovi přímo se přiznat!“

„Tedy to nejde!“ souhlasil otec pokorně se svou ženou. „Ale byl bych zvědav na profesorovy námitky proti mému slohu. Když jsem byl mlád, psával jsem básně v próze a dvě z nich mi otiskli!“

„Bývávalo, Rudi! Dnes o tobě řekl profesor, že máš kožený sloh!“

„To řekl? Protestuji!“

„Neprotestuj!“ tišila ho žena. „Ono to bylo ještě horší. Profesor prý řekl Táně: Vy, jejíž úlohy vždy vynikaly vzletnými větami, tentokrát jste napsala úlohu příšerně koženým slohem. Ani jiskérky nikde, kůže jen a kůže, řekl bych rovnou: podrážková kůže!“

Otec už nepozdvihl hlavu. Seděl a nedutal.

Vtom vkročila do jídelny Táňa. Byla jako po koupeli: svěží a navoněná. „Snad jste se tu, rodiče, nehádali?“ vpadla do toho ticha svým humorem.

„Tatínek se kaje po té domácí české úloze!“ řekla matka, ale řekla to vlídně, aby otce nepodráždila.

„To je kat, ten profesor, viď, tati?“ podotkla Táňa.

Ale otec už jen mávl rukou. Potom povstal; chtěl se, jako vždycky, když byl rozčilen, proběhnout po jídelně.

Táňa ho však zastavila, objala ho pažemi kolem krku a zašeptala mu: „Tak jsme to my dva u našeho profesora prohráli.“

„Jak to: my?“ hlasitě namítl otec. „Já jsem to u něho prohrál!“

„Ale já s tebou cítím!“ doložila dcera.

Byla to věta z krásných Tániných úst, věta, jež by byla jejího otce smířila i s horší pohromou, než byla čtyřka od profesora na domácí českou úlohu. Ta věta otce potěšila i uklidnila, když se hlubokým pohledem do Tániných očí přesvědčil, že to nemínila ironicky.

Hlas ze tmy

Městský lékař dr. Smola teprve za soumraku navštívil onemocnělého pohodného, a než jeho ženě vysvětlil všechno, co má udělat pro uzdravení obecního služebníka, nastala tma.

Pohodný bydlil v nejnepřístupnější části města. Doktor si tu mohl nohy zlámat. Byl to břeh, pod nímž před dokončením regulace plynula řeka, a v půli svahu stálo několik chalup, mizerných chalup, hyzdících vzhled celého města. K chalupám vedla neupravená, jen ušlapaná cesta, pouliční lampy tu nebylo, i musil doktor dbát na každý krok, aby se pojednou neskutálel až někam dolů do křovisk. Než se dostal na pořádnou cestu, přestál opravdové úzkosti.

A tu, když mu bylo jíti postranní uličkou, v níž jen na nároží poblikávala padesátisvíčková žárovka, a on v té tmě několikrát šlápl do kaluže, přihodila se mu ona nepříjemná věc. Uslyšel za sebou hlasité zvolání: „Buď zdráv!“ Byl to velmi zvučný hlas. Doktor se zastavil a ohlížel. Ohlížel se po druhém boku ulice, odkud se výkřik ozval. Ale tam nebylo nikoho. Proto upíral zrak co nejostřeji, naslouchal, hne-li se něco. Nikde však ani stopy. Napadlo ho, že ten hlas mohl zaznít odněkud shora, jako z prvého poschodí, ale to nebylo možno, protože v té uličce byly jen přízemní domky.

A proto ho ta příhoda rozladila. Když za několik minut poté vstoupil do restaurace, aby povečeřel, mračil se na celý svět. Na dotazy, co se mu nemilého stalo, odpovídal jen: „Znáte to. Nepříjemnosti mého povolání!“

Ale chmurná nálada ho už neopustila po celý večer. Chtěl se rozptýlit, pil více než obyčejně, zahrál si partii kulečníku, přisedl na chvíli ke stolu správce důchodkové kontroly, jenž za častých výbuchů smíchu vykládal svým společníkům peprné anekdoty, – nic platno. Nepříjemný dojem z tmavé uličky trval, zhostit se ho nemohl, stále slyšel v duchu, jak někdo na něho volá: „Buď zdráv!“

Když potom uléhal na mládenecké lože, v samotě ho to ještě víc rozčilovalo. Proč by měl býti zdráv? Což je nemocen?

Potom ho, jak usnout nemohl, napadlo, že smysl toho výkřiku byl ironický. Rozpomínal se, že tam v oněch postranních uličkách stále ještě není zřízena kanalizace a že tam podél chodníků teče často všelijaký smrdutý kal, jak jej obyvatelé oněch končin města – hlavně v noci – vypouštějí z domů. O tomto zápachu byla na něho podána jako na městského lékaře v obecním zastupitelstvu interpelace, po té interpelaci psalo se v místních novinách o čistotě města a tvrdil tam pisatel, že, píše-li o čistotě města, píše o něčem, co vůbec neexistuje. Byl to snad posměváček nějaký a zavolal si na něho v té tmě, aby probudil jeho svědomí?

Tato myšlenka ještě zesílila jeho rozmrzelost. Převaloval se na loži. Tázal se sám sebe: Kdo způsobuje ten zápach? Je dovoleno podle městského domovního řádu vypouštět splašky z domů na ulici? Takový ničema, odlevoval si v duchu, nedá si žumpu vyvézt a otevře si jen výtok nad chodníkem. Načež z toho pocházejí interpelace a články v novinách! A ještě se někdo opováží ironizovat! Může on, jediný člověk, třebas městský lékař, poručit městu, aby vydalo nové miliony na rozšíření kanalizace?

Poněvadž usnul za těchto výčitek svědomí, vstával druhého dne z lože jako přelámaný a hned v osm hodin běžel na městský dům. Policejní strážmistr se podivil jeho zamračenému obličeji. Vídal ho vždy jen vlídného, vnitřně spokojeného, a hle! Najednou doktor zaklepe hlučně na dveře, prudce vstoupí a hned nařizuje: „Pokutovat! Nemilosrdně pokutovat!“ Strážmistr ovšem věděl dobře o onom zápachu v bočních ulicích, ale do té doby městský policejní úřad přestával na domluvách, po případě na písemných připomínkách majitelům domů. A najednou teď pokuty. „To už musí přestat! Právo i výkonnou moc k tomu máme. Jen jich interpelace!“ křičel doktor a jeho výkřiky patřily tomu včerejšímu hlasu. „Přiskřípneme my si právě takové, kteří potají ten zápach vyrábějí, přitom však podávají interpelace a píší články do novin!“

Byl rozezlen a zlost ho nepominula ani za denní práce. Ale k večeru už se cítil podivně stísněn. Proto si dal zatopit v ložnici, poslal si pro večeři, a když pojedl, četl. Nejprve noviny, potom odborný lékařský časopis, z něhož leželo několik nerozřezaných čísel na jeho nočním stolku. Zlá nálada trvala. Ba, zvětšovala se. Byl mdlý a všechno ho popuzovalo. I ty nerozřezané sešity odborného časopisu. Vzpomněl včerejšího výkřiku a rozlila se po jeho nitru lítost. „Tak se tu dru,“ říkal si, „že nemám ani pokdy, podívat se na pokroky vědy! Samé komise, schůze, pochůzky po nemocných, kteří krejcaru nezaplatí, a ještě se někdo opováží!“ Zhořkl mu život tak, že odstrčil zase odborný lékařský časopis, svlekl se, zhasl světlo a uložil se do postele. Ale i potom vířily mu všelijaké, většinou nepříjemné myšlenky v hlavě.

Ráno před osmou přešlapovala posluhovačka v rozpacích přede dveřmi doktorovy ložnice. V devět hodin měla být už zase na jiném místě posluhy, doktor si vždy žádal už o půl osmé snídani a toho dne nevstával, v ložnici bylo ticho. Konečně si dodala odvahy, zaklepala a vstoupila. Doktor byl v posteli, ani se neprobudil. Vrátila se se šálkem kávy a rohlíky do předsíně, když však přišel první pacient, šla znovu bez zaklepání do ložnice, přistoupila až k spícímu doktorovi a dotkla se jeho ruky. Procitl všecek červený v líci a trvalo chvíli, než ji v rozespalosti poznal. „Co chcete?“

„Nesu snídani a je tu nějaký mladík.“

„Ať jde k jinému lékaři!“ odpověděl s hněvem. „Jsem churav. Ohlaste to na městském domě.“ Po těch slovech, nevšímaje si snídaně, obrátil se na druhý bok.

Posluhovačka byla zmatena. Vyřídila doktorův vzkaz mladíkovi, ale ten se nechtěl z místa hnout, on prý je městský kočí a byl by prý blázen, aby si platil doktora, má-li u městského lékaře nárok na bezplatnou pomoc! I musila toho reptala přímo vystrčit ze dveří.

Teprve potom odběhla na městský dům a tam poplašila lidi zvěstí, že doktor umírá. Proto z upřímného soucitu vrátila se ještě do domu, v němž doktor bydlil, a požádala domácí paní, aby se chvílemi poohlédla po doktorovi, zdali si něčeho nežádá, protože ona je chudobná žena a musí zase běžet za svým výdělkem.

Doktor spal. Prosincové sluníčko vystupovalo po obloze a domácí paní už oznámila několika lidem, že by čekali přede dveřmi marně, protože doktor je nemocen. V ložnici bylo ticho, nemocný si ničeho nežádal.

K poledni přišel za nemocným doktor Trillinger. Probudil kolegu: „Co je to s tebou?“

„Vidíš. Ležím. Nastudil jsem se. To mi ještě chybělo!“

Kolega mu změřil teplotu. „Obyčejná chřipka,“ řekl. „To přejde. Po městě se ovšem už vykládá, že umíráš.“

„Kdo to zase?“ vyhrklo z doktora Smoly.

„Nebyl bych jinak přišel. Lidé mě však zastavovali a ptali se, vím-li už, že je s tebou zle?“

Doktor Smola si v tu chvíli opět vzpomněl na to prokleté: „Buď zdráv!“ I neodolal a s námahou vypravoval kolegovi, co se mu přihodilo přede dvěma dny.

„A v ulici nebylo nikoho?“

„Nejsem přece slepý ani hluchý!“

„Opravdu divná příhoda. Zřejmě sluchová halucinace. Dovolíš, abych si zavolal ještě kolegu Baudiše?“

„Vždyť je to specialista pro ženské choroby!“ pohoršil se dr. Smola.

„Nevadí. Mohlo by to být něco vážného a nesmím se spolehnout na svůj vlastní názor.“

Tak se dostal pacient ještě toho dne do rukou dvěma doktorům, kteří ho převraceli na loži, proklepávali a šeptali si na deset kroků od jeho postele. Nezjistili však nic víc než předtím: akutní chřipku. Zavolali však k doktorovi městského sluhu, aby nemocného ošetřoval.

Sluha, povolaný k doktorovu loži, napřed se zaradoval, že bude mít znamenitou „ulejvandu“ a že si vlastně odpočine. Ale už za jediný den měl toho až po krk. Manželka mu do předsíně doktorova bytu přinášela jídlo a tak, když jedl, potichu si ženě stěžoval, jaké má trápení s nervózním, podrážděným a netrpělivým doktorem. „Ani kůň by to nevydržel! Nic mu neudělám dobře. Nejhorší je to s obklady. Tu křičí, že jsem nemotora, tu zase naříká, že ho rozmrazila zima. Tak tak, že mě nebije! Raděj budu ve všech kancelářích zametat, než u něho sedět!“

Na třetí den nemoci zavolal si doktor, když se v podvečer probudil, zlostně sluhu k posteli a ptal se ho: „Do hroma! Co to tu voní?“

Sluha se rozhlédl po pokoji. „Asi ta kytice růží na stole.“

„U mne kytice růží?“ podivil se doktor. „Přineste ji k posteli!“

Doktor, právě před hodinou zabalený do čerstvého obkladu, jenom povytáhl krk a uviděl ve váze šest růží na vysokých stoncích. „V prosinci a růže. Ty jsou jistě ze skleníku!“

„To jsou!“ odtušil sluha.

„A kdo je sem dal?“

„To já, prosím, nevím. Obědval jsem, vy jste, pane doktore, dřímal, a v té době dala sem ty růže paní domácí. Od koho jsou, nevím.“

Doktor poručil sluhovi, aby zase odnesl růže na stůl, potom se uložil na bok a brzo znovu usnul.

V noci však, když se probudil, ucítil vůni růží a začal o nich přemýšlet. Myšlenku, že by koupila růže paní domácí, zamítl; za tak štědrou ji nepokládal. Usoudil tedy, že růže pocházejí od někoho jiného. Ale od koho? Zaklepal rychle na pelest, probudil sluhu a rozkazoval mu: „Jděte hned za paní domácí a optejte se, od koho jsou ty růže!“

Sluha, ještě rozespalý, díval se na něho a pobručoval si: „Pro mne – za mne! Já půjdu. Ale jestli mě vyhodí, tak se zase vrátím, jak jsem přišel!“

„Nu, neumíte poslouchat?“

„To umím, pane doktore, ale je po půlnoci a já tu paní budit nebudu!“

Doktor umlkl a sluha se odplížil k pohovce, na níž v noci u doktora sedával, aby si zdříml.

Ráno však doktor opakoval svůj rozkaz: „Jděte a zeptejte se na ty růže!“

Ani tehdy nebyla ještě doktorova zvědavost ukojena, protože se sluha vrátil se zprávou, že paní domácí není tu, odešla už do trhu. Doktor musil čekat a teprve k poledni se mu odkryla první stopa. Sluha šel za paní, vrátil se a ohlašoval doktorovi: „Tak je to takhle, pane doktore. Od koho růže jsou, paní domácí neví. Ví jen, že je přinesla služka v selském kroji a s vysokými botami. Ta prý – na velké vyptávání a naléhání – řekla, že růže jsou od jejich slečny. Od které slečny, nechtěla služka za nic na světě říci.“

Doktor se chvíli vrtěl na posteli, potom se ztišil, rozjasnilo se mu a počal se usmívat. Vzpomněl si, že služku v selském kroji zaměstnává vdova po advokátovi, paní Stoklásková. Vzpomněl si též, že tato vdova má dceru, o níž se už v společnosti mluvívá jako o staré panně, ačkoliv on, doktor, by ji neodsuzoval, protože je docela milá, a zejména k němu se chovala vždycky tak vlídně, že se tomu až podivoval. Při vzpomínkách se doktor usmíval a úsměv jeho znamenal: „Tedy ta si na mne vzpomněla. Kolega Trillinger a ona. Ostatní by mne nechali s gustem umřít!“

To vzbudilo v doktorovi pocit něhy. Za mladých let býval bouřlivákem, protože však byl potom několikrát přiskřípnut a za radovánky života buď musel zaplatit, nebo měl opletačky se soudy, odřekl se úplně ženského pokolení a všechny ženy kromě toho, že je prohlížel, byly-li nemocny, vypustil nadobro ze svého životního programu. Byly tu však růže. Voněly. A připomínaly mu tu, jež je poslala. Kdyby byl dostal kytici růží za dnů zdraví, byl by – snad, jisté to není – poděkoval za dar několika zdvořilými slovy, napsanými na vizitce, potom by byl v shonu práce zapomněl na dar i dárkyni. Ale v těchto dnech musel ležet, nemoc jen po troškách odcházela, mysl, již předtím zastíraly horečky, se uvolňovala a obraz milé slečny, která si na něho vzpomněla, stál mu stále před očima.

A tak hned v první den, kdy směl – jen tak na procházku, nikoliv za výkony svého povolání – vyjít z domu, odebral se doktor do domu vdovy po advokátovi, aby osobně poděkoval za kytici růží. Jeho návštěva byla přijata s velkou radostí a matka v milé tuše, že srdce doktorovo rozjihlo, odešla potom na chvíli z pokoje, aby nechala doktora s dcerou o samotě.

Byla z toho hned na jaře svatba. A dnes je už doktor čtyři roky ženat. Změnil se v stavu manželském důkladně. Práce má tolik jako dříve, ale nic už ho tak lehce nevyruší z klidu. Dnes by mohl někdo na něho zavolat ze tmy: „Buď zdráv!“ Odpověděl by mu: „Ty taky!“ a snad by se za původcem toho výkřiku rozehnal do některého zákoutí svou těžkou holí. Doma by se pak v náručí své ženy vysmál mystičnosti toho výkřiku tak směle a hlasitě, že by se zdi třásly.

V postranních ulicích ovšem ani dnes nemají kanalizaci. A je tam dnes jako tehdy cítit zápach, který dává podnět k novým interpelacím v obecním zastupitelstvu a k ostrým výpadům proti správě města v místních novinách. Jenže doktora už tyto projevy nedopalují ani nehnětou.

A strážmistr městské policie? Tehdy před čtyřmi roky, když se doktor tak rozčilil, nikoho naštěstí nepokutoval a od té doby, jde-li některou postranní uličkou a zpozoruje čichem, že zas někdo použil noci k tomu, aby tajně vypustil z domu obtížný kal, ucpe si jen nos dvěma prsty levé ruky. Pro příklad ostatním spoluobčanům!

Medik

Hřeší ten, kdo pochybuje o úžasných pokrocích moderní vědy. Například v lékařství. Za starých časů studovávali mladí mužové na medicínské fakultě šest roků a bohatší synkové z Hané až i dvanáct let, ale takový, právě promovaný doktor, byl-li otázán na radu, pokrčil rameny a skromně děl: „Co vám mám poradit? Chybí mi ještě nemocniční praxe!“ I hodlám vám tu podat příběh, který sice nepochází z posledních let, jímž se však dokazuje, že někdy výcvik budoucích pěstitelů nauky Aeskulapovy pokračuje o mnoho rychleji.

Byli jsme na letním bytě v takové romantické krajině. Byly tam kopce, jež nás měly lákat k turistice, byly tam lučiny, které po východu slunce čarokrásně zářívaly perličkami rosy, byly tam lesy, plné hříbků, ale všechny ty krásy jsme si obhlédli jen jedenkrát a potom jsme se oddali pohodlíčku. Spávali jsme téměř až do samého poledne, a když jsme se naobědvali, natáhli jsme se na postel nebo na divan znovu; od čtyř hodin však odpoledne jsme žili! V hostinci! Bývalo to pestré. Začínali jsme hrou v kuželky na hospodské zahradě, po ní (pro změnu) potěšili jsme mysl kartami, se soumrakem nám podali večeři, následovaly tedy pitky, znovu karty a někdy také, abychom si protáhli údy, tanec. Společnost jsme měli milou i důstojnou. Stačí, uvedu-li, že mezi námi byl generální ředitel obchodní společnosti, pak ministerský rada a nějací tři obyčejní ředitelé.

Také se nás přichytil z domácího obyvatelstva hospodářský správce ve výslužbě se synem Arturem, medikem po čtvrtém semestru. Pačner nebo Pašner, tak nějak se jmenovali; jméno při představování obyčejně přeslechneme. Otec byl hovorný a syn se tomu asi od otce naučil. Otec besedovával jen s námi staršími, syn se přidržoval našich manželek a dcer, což vzbuzovalo někdy i vážná pomyšlení. Ne proto, že by se mezi studentem a některou z našich dlouhonohých dívčin mohla vyvinout láska! O své manželky měli někteří z nás obavy, protože se z takové nudy na letním bytě snadno paničce zamotá hlava. A stává se, že se ani čtyřicetiletá neubrání novému vzkypění krve.

Potom se však všechno obrátilo jiným směrem.

Arturův otec ve společnosti mužů hovoříval jen o svém synovi, o pokrocích moderního lékařství a o skvělé budoucnosti, která jeho syna čeká. „Stojí to studium spoustu peněz, jsem však rád, že je mohu Arturovi poskytnout!“ tak se kasával. „Neboť, co bude mít, až dostuduje! Už lékař-začátečník si dnes hravě vydělá deset až dvanáct tisíc měsíčně, což je k neporovnání se začátečníkem v jiném oboru!“ A jestliže jsme se na něho podívali tak, jako bychom podle obyčejné násobilky chtěli přezkoumat pravděpodobnost toho velkého měsíčního výdělku, bránil se: „Ovšem dnešní výučba mladých lékařů je učiněná radost. Pomyslím-li, že je Artur teprve dva roky na fakultě, nevycházím z údivu, jak se už ve všem vyzná. A rozhovořím-li se s ním o těch věcech, prostě žasnu!“

Ministerský rada byl z ministerstva pošt a telegrafů, i měl nejméně práva mluvit do medicíny, opovážil se však pochybovat. Optal se, k čemu že by byly další tři roky předepsaného studia, kdyby takový student věděl všechno už po dvou letech? Nezlomil tím správcovo sebevědomí. Správce se prostě nedal a uvedl i příklady, jak jeho syn znamenitě poradil předně jemu samému proti rannímu pobolívání hlavy, potom staré služce proti suchému lámání v kříži, konečně klukovi od sousedů, když spadl z třešně do křoví a doškrábal se na rukou i na nohou tak, že mu krev prosakovala přes šaty. „A hlavně si cením Arturovu pohotovost!“ uzavíral správce svou chválu. „Mluví-li o takovém případě, učené názvy nemocí hrnou se mu z úst; jsem opravdu nadšen!“

K tomuto tématu se vracel otec s obměnami každodenně. Marně jsme začínali hovor o něčem jiném, například o potřebě meliorace místních luk nebo o významu lidového peněžnictví; správce (říkejme mu: Pačner) nejprve s námi trpělivě podebatoval, ale potom to nějak zamotal a už jsme zase poslouchali jeho chvalozpěvy na syna Artura a na Arturovu skvělou lékařskou kariéru.

Pochopíte, že to v nás nevzbuzovalo sympatie pro toho mladíka. Ani jsme se na něho podívat nechtěli, protože jsme mu bezděčně záviděli. Spočítávali jsme své vlastní roční příjmy, vzpomínali jsme na své těžké začátky – a tu mezi námi dlel den co den červenolící mladík, nad nímž už za tři, čtyři roky mělo na dosah ruky viset 120 až 140 tisíc ročního důchodu! I naše ženy, když jsme jim to řekli, na to žehraly. Reptávaly: „Našinec musí počítat s každou korunkou! Inu, nejhůř jsou na tom vždy úředníci.“

Mladý Pačner, zaslechl-li někdy, jak se otec chlubí jeho velkolepou budoucností, nic z otcových slov nevyvracel; jistě mu lahodilo, že je k němu upjata pozornost. Chodil pak s hlavou vztyčenou, jako by už napřed – budoucí Nabob – rozdával blahosklonně svou přízeň. Pohyboval se mezi námi jako člověk, jenž bude mít za několik roků svůj automobil, svou vilu, veliké perské koberce a kdovíco!

I vzrostl v nás odpor proti mladému Pačnerovi. Litovali jsme všichni, že jsme úplnými ignoranty v lékařství a že nemůžeme starému Pačnerovi dokázat, jak se hrubě mýlí ve chvále synových znalostí lékařské vědy.

Potom jakousi cestičku k úspěchu vynašla paní Melounová. Byla to choť bankovního prokuristy a dlela na letním bytě bez manžela. Protože byla nejmladší z vdaných dam, otáčel se Artur kolem ní až příliš horlivě, i usuzovali jsme, že ho chtěla paní Melounová zchladit a zpražit. Co tedy učinila? Seděli jsme na zahradě našeho hostince porůznu, kluci už snášeli na kuželnu koule a kuželky a najednou se přibelhává brankou do té zahrady stařenka. Viděli jsme hned, že nastal v dámské společnosti vzruch, my mužové jsme jím byli též přivábeni a paní Melounová už předváděla stařenku před Artura, vyličujíc mu její bolesti a žádajíc ho, aby jí lékařsky poradil. Zazdálo se nám, že se mladík při té scéně začervenal, byl to však jistě jen náš zrakový klam. Neboť Artur už přistupoval k stařence, vzal ji za ruku, ohmatával jí puls, spodní klapku z očí jí odtahoval, bolavé místo oklepával. Přitom se obracel k nejbližším divákům, gestikuloval před nimi a pronášel latinská slova tak, jako bychom všichni, kdož jsme tam byli, jinak než latinsky nemluvili. Byli jsme nemálo vzrušeni, ale výsledek útoku, podniknutého na mladého adepta vědy, zklamal. Jako by se nechumelilo, potiskl Artur posléze stařence ruku a sliboval jí: „Zítra dopoledne pojedu do města, vrátím se v poledne. Zastavím se v lékárně pro lék. Přijďte si pro něj odpoledne k nám. Uvidíte, že se vám do dvou dní ulehčí v bolestech!“ I odbelhala zase stařenka, předtím však poděkovala nejen mladíkovi, nýbrž i paní Melounové, že jí opatřila tak lacinou ordinaci. Artur však si rychle usedl jako po těžké práci, ač se tvářil velmi spokojeně. Proč by ne? Vždyť to nade všemi pochybovači vyhrál!

Třetího dne se pokusil o nový manévr ministerský rada. Vytáhl z postele nějakého chlapíka a čekal s ním na zahradě dřív ještě, než jsme se začali scházet. Pačner se synem se toho dne opozdili; když přišli, opakovala se podobná scéna jako se stařenkou. Ministerský rada se před námi vytasil s nadějí, že tentokrát bude mladý Pačner určitě kapitulovat, protože ten mladík chorobného a utrápeného vzhledu, jejž přivedl, byl už u lékaře a má od něho předepsánu léčbu; i nebude těžko porovnat Arturovy znalosti s nálezem osvědčeného praktika. Ale pohled na pacienta s velkou boulí na krku uvedl do rozpaků jen Pačnera starého. Artur přijal nový útok zcela klidně, přistoupil k mladíkovi, rozkázal mu sundat šátek z krku, mačkal mu krk na bolavém místě a konec konců mu jenom vyčinil, že si opuchlinu nedostatečně protírá mastí, načež ho poslal domů s příkazem, aby lépe dbal pokynů, jichž se mu dostalo od lékaře, protože se jinak otoku nezhostí ani za měsíc.

Byli jsme – jak se říká – umyti. Starý Pačner nás provázel na kuželnu jako načepýřený páv. Jeho pýcha neměla už mezí. „Jsem rád, že jste se přesvědčili na vlastní oči a uši,“ říkal nám. „Pokroky dnešní vědy! Žasnu.“

Dva nezdařené pokusy o zviklání mladíkova sebevědomí a tátovy chlubivosti nám úplně stačily. Už jsme si umínili, že necháme všechno tak, jak to je. Řekli jsme si: „Eh, co je nám vlastně do toho! Pro nás – za nás ať je třeba už na podzim univerzitním profesorem!“

A tu nečekán, nepozván, ukázal se nám ten mužíček s ryšavým plnovousem. Pokulhával na nohu. Sedl si v první den na hostinské zahradě docela stranou a sám tak pro sebe si popíjel pivo, – kdo by si ho všímal? Druhého dne byl tam zas, už nás pozdravil a sedl si k nám blíže. Třetího dne čekal nás u našeho stolu. Chtěli jsme se podle toho zařídit, to jest: posadit se jinam, potom jsme ho však přece přijali do své společnosti. Jako bychom si byli v duchu unisono řekli: „Ať žije rovnost mezi lidmi!“ I dalo slovo slovo a z našeho společníka se vyklubal muž, postižený na noze kostižerem a známý už na několika klinikách. To jsme se jenom na sebe podívali a už se to z nás hrnulo: „Vás sem na zahradu přivedla šťastná náhoda! Máme tu znamenitého odborníka, mladého pána, odkojeného moderní lékařskou vědou, na toho se obraťte!“ V našich slovech bylo mnoho zlomyslnosti.

„Který je to pán?“ optal se mužík.

Ukázali jsme mu ho.

„To mládě?“ opáčil se smíchem. „Páni moji, na mně si už prolámali hlavu specialisté, že jim není v světě rovných, staří a zkušení, ale můj případ je i pro ně tvrdým oříškem. Sami se přiznávají, že je to – jak to říkají? – aha! novum v lékařské vědě!“

„Proto právě se musí s vámi seznámit náš mladý přítel!“ setrvávali jsme na svém.

„Co mne se týče,“ souhlasil muž, nikoliv bez trpkého úsměvu, „jsem mu pro trochu hovoru vždycky k službám.“

Otci Pačnerovi to milé nebylo, protože mužík byl ošuntělý a v jeho hlase se zařezávaly přízvuky jízlivosti, tak přirozené u člověka, jejž trápí úporná choroba. My jsme však byli neústupni a sami jsme přivedli mladého Pačnera až ke kulhavému mužíkovi, sami jsme mu k tomu stolu přistavili židli.

Leč co jsme tím vyzískali? Napřed jsme pozorně naslouchali z kuželníkové verandy, ale nic jsme z toho hovoru nezjistili, co by nasvědčovalo, že byl mladý muž postižen na svém zranitelném místě. Klidně se vyptával ryšavého mužíka, vlídně se k němu choval, a vypadl-li mužík proti němu nějakou ironií, nedal se tím vyrušit z klidu. Tím chladnokrevněji komentoval mužíkovo vyličování choroby latinskými názvy, jindy pokyvoval hlavou, jako by říkal: „Samozřejmé! To se rozumí! Úplně správně!“ I vyprchávala z mužíka ponenáhlu všecka smělost, krotl a díval se potom na mladého Pačnera jako na osmý div světa.

„Váš případ je opravdu jedinečný!“ potvrdil za řeči mladý Pačner. „Jak vy se jmenujete?“

„Ryboš.“

„Křestním jménem?“

„Alois. Alois Ryboš!“

„Tak už jsme doma!“ ťukl se mladý Pačner lehce do čela a rychle mu vypadlo z úst dlouhatánské latinské jméno. „Souhlasí úplně. O vašem případě jsem slyšel.“

„Není možná. Od koho?“

„Od profesora Hořavy.“

„Ale ten mě neléčil vůbec. Snad od profesora Vlašína?“

„Máte pravdu. Od toho! Vidíte, jak si to člověk poplete. Musíte však uznat: máme toho mnoho. Téměř každý druhý den při přednáškách na univerzitě projednávají s námi různí profesoři takové zvláštní případy ze svých klinik.“

Tím nás mladý Pačner porazil na hlavu. A potom den po dni cítili jsme se ještě dokonaleji poraženi, protože ryšavý mužík úplně přilnul k mladému Pačnerovi, vyhledával ho, sedával s ním samotným u zvláštního stolu a tak se ve vší důvěrnosti obírali oba jen tou tvrdošíjnou nemocí. Dámy potom na to reptaly. Říkaly: „Takový obyčejný chlap a obsadí si mladého muže, ač by mohl pochopit, že mladý pán, ať už je medikem nebo právníkem, má povinnost bavit přítomné dámy!“

Potom se ryšavý mužík jedenkrát nedostavil. „Co je s ním?“ ptali jsme se, neboť, ať byl vítán nebo nevítán, mezi námi zdomácněl.

Starý Pačner pospíšil si s odpovědí: „Ryboš? Jel zase na kliniku. K prohlídce své zatrolené choroby. Ale vzal jsem si ho, než odejel, stranou a dal mu malou ceduličku se synovým jménem, aby se optal profesorů, až s ním budou hotovi, na mého syna. Artur o té věci nemá ani tušení a také mu, prosím vás, páni, nikdo nic neříkejte, vysmál by se mé otcovské zvědavosti. Je mu často proti mysli i to, že poukazuji na jeho mimořádné schopnosti!“

Zdrželi jsme se poznámek.

„Ryboš je mým synem nadšen. Ochotně vzal to poslání na sebe, a když už odcházel na nádraží, volal na mne přes plot: Až uvidí páni profesoři jméno pana syna, ti budou mít radost!“

Pak jsme se dověděli, že se už mužík z kliniky vrátil, ale nijak nás to nepotěšilo. Obávali jsme se naopak, že nás starý Pačner nyní teprve důkladně potýrá velebením svého syna.

Přihodily se však věci neočekávané! Toho odpoledne starý Pačner za námi nepřišel, nepřišel ani mladý, a když jsme už pilně hráli v kuželky, přišoural se do zahrady muž s ryšavým plnovousem. Oči mu zářily, pochichtával se. Přišel za námi až na verandu a hned uštěpačně podotkl: „Aha! Pan správce ani jeho syn tu nejsou!“

Byli jsme zvědavi, co z toho vyjde. Mužíka však nebylo třeba pobízet k hovoru. Vypravoval o ceduličce, kterou dostal od správce, vyličoval, co s ním profesoři na klinice dělali a jak se dal, když slezl po prohlídce z lehátka, s profesory do řeči o mladém Pačnerovi, jak jim nastrkoval ceduličku s jeho jménem. „Chválil jsem ho, jak by ne?“ vyprskl pak, protože už nemohl zadržet hlasitý chichtot. „Ale profesoři se jen usmívali. Říkali, že už mi to na tu ceduličku napíšou. Také napsali! Znám to zpaměti a také jsem si to opsal!“ Podal nám ušpiněný notes, v němž vzadu na jedné straně stálo: „Z přednášek ho neznáme. Víme o něm jen tolik, že už dvakrát propadl při předběžné zkoušce z botaniky.“

Mužík potom už nijak neomezoval svou škodolibost, smál se, smál!

Ale tím si nás všechny proti sobě popudil! Začali jsme se k jeho smíchu tvářit odmítavě. Cítili jsme totiž, že mužík, drtě mladého Pačnera svými úsměšky a zakousávaje se s gustem do jeho poražené pýchy, dopouští se neuctivosti i vůči nám! Jeho odřený kabát, plátěné nohavice a velmi obstarožní čepice, kterou k tomu ani z hlavy nesundával, příkře kontrastovaly proti jeho smělosti! To, jako by všechny vzdělance světa deptal a pošlapával, jako by pod tzv. inteligencí podtrhával židli! Zda neobíral také nás svým výsměchem o poslední sebedůvěru? Bylo to nesnesitelné!

Proto jsme mu dali i pocítit svou rozladěnost. První se od něho odvrátily dámy, my muži za nimi. Nechali jsme ho samotného tam nad schůdky, vedoucími na verandu, a shlukli jsme se až na druhém konci. Ať ví, co si myslíme!

Mužík proto hned zmlkl, podíval se dlouze po nás všech a odcházel. Odmítl i sklenici piva, kterou jsme mu objednali a již mu hostinský už stavěl na stůl.

Pačnerové se mezi nás nevrátili. Poznamenat však mi je třeba, že jich nikdo z nás neodsuzoval. Shodli jsme se totiž v tom, že inteligence v podobném případě musí zachovat solidaritu a hájit autoritu vzdělaneckých vrstev!

Inv. č. 84a, b

Tento příběh se udál už dávno a potom vysvětlím, proč jej tak pozdě přihřívám na svém skromném spisovatelském rendlíčku.

Bylo to v těch letech, kdy ještě bylo v našem městě velkou událostí, šla-li z rozhodnutí městské rady deputace do Prahy. Potom, o několik roků později, jezdily od nás deputace do Prahy tak zlehka a tak legračně, jako by šly např. – na májovou pobožnost.

Ale tenkrát! Potřebovali jsme půjčku na vydláždění ulice u nádraží, proto se nejprve městská rada a po ní městské zastupitelstvo usnesly, že vysílají k ředitelstvím různých pražských bank starostu, prvního náměstka a mne jako předsedu finanční komise. Den nebyl určen, protože napřed muselo město písemně vyjednat, kdy nás v bankách přijmou. Sláva však už v té době očekávání byla veliká. Kdokoliv mě potkal, nezapomněl se mne dobrácky optat: „Tak do Prahy? Do Prahy?“ Nebylo snadno najít na tu otázku vhodnou odpověď; proto místo odpovědi jsem se vždycky jenom nafoukl.

Pak nadešel onen den. Vlak ku Praze odcházel z naší stanice v 10 hodin dopoledne, ale služka pro tu mou cestu vstala tenkrát už o půl páté, žena brzo po páté, děti vypudila z postelí v šest a já za hodinu poté seděl jsem už u snídaně.

Mému ústroji věnovala má žena největší pozornost, a to od ponožek až po pentli na černém měkkém klobouku. Žaketový černý oblek byl jako nový. Ani nevím, co s ním žena se služkou dělaly, zdali jej čistily benzinem anebo jen tak dobře vykartáčovaly. Potom už jsem byl oblečen jako na svatbu a před dům právě přijel pro mne městský kočár, když si žena vzpomněla: „Jejej! Manžety! Málem bych ti je byla nedala!“ Vzhlédl jsem zřejmě polekán, když už žena někde zezadu z prádelníku vytáhla pár manžet, úplně nových, nejmodernější tvar, radost bylo pohledět. Natáhl jsem si je přes ruce na zápěstí a postavil se před zrcadlo, abych se podíval, jak mi to sluší s manžetami. Neměl jsem manžety na rukou už roky rokoucí, zdálo se mi však, že s manžetami je to přece jen lepší, rukávy jsou jimi na samém konci pěkně nadité a také kabát má s manžetami ladnější formu.

Pokusil jsem se však přece zviklat manželčino rozhodnutí. „Nemyslíš,“ optal jsem se letmo, „že by to šlo i bez manžet?“ To jsem si však dal! Hned jsem litoval, že jsem vůbec promluvil. „V žaketu a bez manžet, jak tě něco takového může napadnout? Jdeš přece k ředitelům bank!“ řekla má choť rezolutně, a když viděla, že jsem se hned dal na ústup, doložila: „Dej si však na manžety pozor! Knoflíky v nich jsou z ryzího zlata, dárek, jak si vzpomínáš, k Vánocům od mého bratra, stály asi peněz! Abys – proboha! – manžety někde nakonec neztratil!“ Zavrtěl jsem hlavou tak horlivě, jako bych se ošíval před houfem much, vtom jsem se však podíval na hodiny, a proto s nejstručnějším rozloučením pádil jsem ze schodů a usedl před domem do městského kočáru. Můj kufřík mi ještě v poslední okamžik, než kočí pobídl koně, podali do vozu. „Vida!“ pomyslil jsem si. „Pro manžety byl bych málem zapomněl doma kufřík, kde mám noční košili, trepky a proviant!“ Uznal jsem, že bych bez toho kufříku nenasedal do vlaku celý a že bych byl za tím proviantem asi celou cestu vzdychal nejmohutněji.

Ale události měly rychlý spád. U radnice ke mně přisedli oba starostové, koníčci se znovu vesele rozběhli, dojeli jsme na nádraží, kdež jsme si koupili – pro reprezentaci – rychlíkové jízdenky druhé třídy, a po malé chvilce čekání lezli jsme ve vší slávě do vlaku. Byli jsme v náladě znamenité. Starostí, jak dopadne náš deputační zákrok u ředitelů bank, jsme si nepřipouštěli. Obklopovala nás radost a krása! Měli jsme celé kupé pro sebe, říkali jsme si: To se nám to pojede! Tmavé svrchníky jsme si svlékli a pověsili, když si pak každý z nás dobře vyzkoušel své posezeníčko, rozhořely se nám tváře úplnou spokojeností.

Tu padl můj zrak na rukávy spolučlenů v deputaci! Nebyly v nich manžety. Napřed mě to zamrzelo, potom jsem si v duchu řekl: „Ó, mají oni také manžety, ale v kufřících. Praktičtí lidé! Navléknou si je teprve zítra ráno, až se vypravíme na tu křížovou cestu po bankách.“

Ale mýlil jsem se. Neboť i oni si prohlíželi můj ústroj a pak mě oslovil starosta: „Pane Brousku, vy jste si vzal manžety?“

Napřáhl jsem ruce před sebe, aby mi manžety ještě lépe povylezly z rukávů, načež jsem řekl slavnostně, používaje argumentů své vlastní manželky: „To se rozumí, že jsem si je vzal! K žaketu patří manžety!“

Starosta zmlkl a já jsem se už radoval, že se oba moji druhové topí ve výčitkách svědomí, proč si nevzali také oni manžety, proč nepamatovali na takovou nezbytnost.

Ale první náměstek do toho broukl neomaleně: „Eh! Manžety jsou přežitá věc!“

To už mě píchlo! Bránil jsem však okrasu svých rukávů stále ještě klidným tónem: „Pane můj, takových přežitých věcí je plno, plničko! A přece se zachovávají. Úzkostlivě. Například: naše deputace. Z moderního stanoviska by stačilo poslat žádost do prvé, druhé, třetí banky, tam by to projednali, a jsme-li hodni úvěru, banka by nám jistě i tak povolila půjčku. A my přece jedeme, tři tady cestujeme, abychom se poklonili u ředitelství bank osobně. A také vy jste si vzali žaketové obleky – podle přežitých, jak vy říkáte, zvyků! Jenom na manžety jste zapomněli.“

Tu zase starosta proti mně vybuchl: „My na ně nezapomněli, viď, kolego? Snad si dokonce nemyslíte, pane Brousku, že manžet nemáme? Ba, máme! Ale když jsem o nich uvažoval, řekl jsem si: Lépe mi bude bez manžet!“

Uznal jsem mu to blahosklonně. Pověděl jsem mu: „Vaše osobní stanovisko já plně respektuji; vždyť jde jen o společenskou formu. Ale právě tato forma v některých případech, jako je i náš dnešní, je nezbytná a nevyhnutelná!“

To jsem zaťal do živého, neboť jsem jim uviděl na ústech, jak mi chtěli oba najednou a oba zlostně odpovědět. Do oddílu našeho však právě v tu chvíli přišel průvodčí kontrolovat jízdenky, zarazil jim řeč, a když odešel, ovzduší bylo klidnější. Jenom první náměstek podotkl:

„Manžety mi připadají jako protivný krunýř.“

Odvětil jsem: „Nepozoruji.“

Náměstek pokračoval: „Bez manžet je ruka volná a ten pocit volnosti také něco znamená.“

Bránil jsem se: „Točíme se v té řeči stále dokola. Jedu-li do Prahy v tak vážné věci, jakou je naše půjčka, musím obětovat trochu svého pohodlí.“

Starosta měl však jiný názor: „Nuže, pane předsedo finanční komise, o tom pohodlí! Město vás poslalo s deputací, abyste obhájil v Praze co nejlépe zájmy naší obce. Bon! A teď si představte, že budete s ředitelem banky mluvit a najednou vás při té řeči začnou tlačit manžety!“

Věděl jsem, kam tou řečí mířil, a mně především šlo o to, abych ukázal na přednosti svých nových manžet. Proto jsem na nich demonstroval: „Tyhle manžety že by mě tlačily?“ Přidržel jsem pravicí levý rukáv s manžetou, i pohyboval jsem touto objímkou, aniž by má levice tím trpěla, protože se manžeta jí ani nedotkla.

„S manžetou však na ruce, říkejte si, co chcete, nemůžete rukou svobodně pohnout. Zatřepat byste jí takhle nemohl!“ namítal náměstek a horlivě při těch slovech třepal oběma rukama, v čemž ho starosta bezděčně následoval.

Tím můj pohár trpělivosti přetekl. „Jakže? Že bych nemohl?“

Náměstek doložil uštěpačně: „Ano! Vám by manžeta vyletěla z rukávu!“

„Uvidíme!“ rozkřikl jsem se přímo, i rozhodl jsem se všechno na místě dokázat, ale jak jsem seděl u otevřeného okna, jen tak tak, že jsem pravicí odrazil manžetu do vnitřku vozu, když mi už z levého rukávu měla vyletět přímo ven z ujíždějícího rychlíku.

A nepochybně jsem se přitom zatvářil komicky, neboť se oba moji společníci jen s námahou zdržovali od hlasitého smíchu.

Byla to hrůza! Kdyby mi byla vyletěla ta manžeta, byl bych zajisté i druhou vyhodil za ní, neceně si ani knoflíků z ryzího zlata, porážka má by pak byla úplná.

Proto nedbaje ostudy, již jsem si utržil, vložil jsem chvatně zbloudilou manžetu do rukávu a zmlkl. Byl bych už slovem nereagoval na nic, ať by byli povídali, co chtěli. Nebyl bych jim odporoval, ani kdyby říkali, že manžety v rukávech překážejí dobrému trávení.

V té smířlivosti dal jsem se do čtení novin, v té smířlivosti dal jsem se po chvíli znovu s nimi do hovoru, o manžetách však ani muk, manžet jako by už nebylo.

Ale ty manžety, jež mi má choť, uvážím-li o všech okolnostech, prostě vnutila, jako by mi je byla na ruce nadiktovala, vyrušovaly mě po celou cestu.

První den už s nimi nic nebylo – až na to, že jsem je cítil v rukávech. Večer jsme přijeli do Prahy, povečeřeli v hotelové restauraci a ubrali se na lože.

Druhého dne pak vydali jsme se na tu pouť po bankách, já ovšem s manžetami; byl jsem na ně hrd. A vrchní ředitel první banky, do níž jsme vkročili, věnoval mým manžetám pozornost. Postřehl jsem, že si mých manžet všiml, u mých spolučlenů deputace pak že pohledem zjistil, že manžety nemají, ačkoliv sám, jak jsem zase já konstatoval, byl sice v žaketu, ale bez manžet. Reputaci toho ředitele v mých očích zachránilo a nepříjemné pocity, jež se mi vtíraly, potlačilo jen to, že hladce a příznivě vyřídil naši věc.

Potom mi manžety způsobovaly rozličná nepatrná i patrná trápení, a to u oběda v restauraci, odpoledne v kavárně, v podvečer v biografu a nejhůř jsem dopadl, když jsme, už dávno v noci, z rozhodnutí našeho starosty, jenž ve svém rodném městě slynul, a ne bez zásluhy, jako bonviván, zapadli do baru, pyšnícího se názvem: „rodinný“. Rodinného totiž na tom baru nic nebylo, až snad na to, že tam kromě nás a dvou hostů, kteří o dámskou společnost nestáli, nebylo nikoho. Proto si nás, hned jak jsme do baru přišli, okupovaly tři „slečny“ a starosta brzo rozproudil velmi bujarou zábavu. Místo vedle mne zabrala děva poněkud korpulentní, i chtěl jsem se zařídit podle všeobecné nálady. Vyhověl jsem dokonce děvině žádosti a objednal pro ni šampaňský střik, ač podle ceníku na stole stál nekřesťanské peníze, když tu děva při letmé mé důvěrnosti vykřikla: „Prosím vás, pane! Co to máte v rukávě? Vždyť to tlačí! Ne, ono to řeže!“ A už mi sahala po rukávě, chtíc patrně z něho vytáhnout a někam do kouta zahodit mou manžetu.

Toto jednání, ačkoliv jsem se ubránil proti dívčinu násilí, úplně mi pokazilo náladu. Poděkoval jsem té slečně za její společnost, a tak jsem se začal mračit na svět, že i moji druhové brzo měli po zábavě.

Starosta proti mému jednání reptal, potom se však umoudřil a za půl hodiny jsme odcházeli z rodinného baru sice bez humoru, zato však s neporušeným štítem svých manželských ctností.

„Pánové, domů odjedeme teprve zítra půlnočním rychlíkem!“ rozhodl starosta, když jsme se před spaním loučili na chodbičce hotelu. „Řeknu v městské radě, že jsme musili druhého dne projednat v bance různé podrobnosti. A tak aspoň tady v Praze prožijeme jeden úplně bezstarostný den!“ Souhlasili jsme se starostovým návrhem, abychom ještě jeden den strávili v Praze na útraty našeho města, a já si hned na té chodbě umínil, že se zhostím – manžet! Také jsem je hned, jak jsem vkročil do svého pokoje, vyloupl ze svých rukávů a uložil do kufříku. Přiznám se, že mi v ten okamžik bylo tak blaze, jako by centové břímě spadlo z mých rukou.

Načež ten druhý den v Praze stál opravdu za to. Sršel jsem humorem. Moji druhové tvrdili, že nikdy netušili, jak dovedu být vesel. A že jsme odjeli z Prahy domů teprve půlnočním rychlíkem, i to bylo v pořádku.

Jak jsme se a kde všude bavili, neprozradím; nemá to vztahu k mé příhodě a ještě by z toho byly v našem malém městě klepy. Řeknu jen tolik, že jsme si všichni tři, jakmile jsme na cestě domů spočinuli na sedadlech druhé třídy rychlíku, prostřeli umně svrchníky přes kolena a po tom všem, co jsme prožili, počali spokojeně podřimovat. Já jsem ještě zjistil, že náš starosta ve spaní opravdu starostovsky chrápe, pak mě však sladká únava obestřela též svým závojem.

Probudil jsem se, když už svítalo. A žádná výčitka pro to, co jsme onoho druhého dne tropili v Praze, mne nebodla, jen jsem si, s duší hned polekanou, vzpomněl: „Manžety!“ Uvažoval jsem: „Žena ti dala manžety, abys je měl na rukou; smíš se domů vrátit bez nich?“ Uznal jsem, že nikoliv, proto jsem manžety rychle zase přemístil z kufříku do rukávů, aby nebylo doma zle, aby se neprozradilo, jak jsem s nimi za té cesty manipuloval. Rozmyšleno – uděláno, manžety byly opět na svém místě, jak jim je má žena určila, moji druhové si spokojeně oddychovali ze spánku, i usedl jsem si pohodlně a přivřel znovu oči. Upadl jsem pak do hlubšího spánku než předtím, protože, když se rychlík zastavil v naší stanici, sám starosta mě budil ze spaní a já s tím nebyl srozuměn.

To bylo v devět hodin dopoledne, zas tu byl městský kočár, z nádraží byl jsem za chvilku doma. Žena byla ráda, že jsem se ve zdraví vrátil, uvítala mě krátce, načež jsem se vysvlékl z parádního úboru, trochu se umyl, oděl se v šaty všednodenní, vypil ranní kávu a hajdy dolů do obchodu. Bylo tam pro mne práce nad hlavu. I tři dni nepřítomnosti postačí, aby se našinec přesvědčil, jak to v obchodě vypadá, není-li šéf přítomen.

U oběda jsem si zaláteřil na tu nespolehlivost personálu, a jen co jsem snědl kouštíček moučníku, už jsem uléhal na pohovku, abych si ještě zdříml. Zdálo se mi, jak jsem ležel, že stále ještě slyším rachotivý pohyb železničních kol, zvuk ten sice zněl jen v unavené mé mysli, mne však tak příjemně ukolébal do spánku.

Probuzení bylo méně příjemné. Žena stála nade mnou a ptala se: „A manžety? Nikde jich nevidím, ač jsem je hledala!“

Probíral jsem se těžce ze sna. Řekl jsem ženě: „Manžety, manžety! Počkej, vzpomenu si!“

Žena se ironicky usmála. „Vzpomínej!“ děla mi. „Já počkám.“

Na ten výsměch jsem se úplně vzpamatoval ze zadřímání. „Ve vlaku jsem měl manžety na rukou.“

„Když jste jeli do Prahy! To vím!“ drtila mě žena svými slovy. „Ale zpátky!“

„Právě když jsme jeli z Prahy domů, měl jsem manžety v rukávech!“ ohradil jsem se rozhodně.

„Jsou však pryč!“ prohlásila žena. „Není jich. A to jsem očekávala. Zůstaly ve vlaku. Kdežto já jsem ti říkala, abys na ně dbal, abys je nakonec někde nenechal!“

Bylo to jako litanie a hrozilo to pokračováním. Proto jsem se rozběhl po bytě a slídil na stolech, na židlích a na všech místech, kde by mohly být. Manžet však nebylo.

„Takové krásné knoflíčky…“ hořekovala žena.

„… z ryzího zlata!“ doplnil jsem ochotně, abych ukázal ženě, že se kaji.

„A co povíš mému bratrovi, až se optá na zlaté manžetové knoflíčky?“

„Což o to! Řeknu mu rovnou, že jsem ztratil manžety a ty knoflíčky s nimi!“

„Takového nic mu neřekneš!“ rozhodla žena. „Nýbrž zatelefonuješ – a to hned – přednostovi stanice, žes v rychlíku nechal manžety s knoflíky z ryzího zlata. Ať je hledají, a až je najdou, ať ti je vrátí!“

Nezbývalo než poslechnout. Zamířil jsem přímo do obchodu, kde jsem měl telefon. Ale za chvíli už jsem byl zpět za ženou. „Chtějí vědět, jak vypadaly ty knoflíčky.“

Ženu to rozlítilo. „Byly čtyřhranné, zlaté. To je trápení. Nechtěli vědět, v kterém obchodě byly koupeny? Kdyby je raději hned začali hledat!“

Vyřídil jsem to s přednostou stanice v míru a pokoji. Řekl jsem mu, že knoflíčky byly darem od mého švagra a že jsem se na ně ani kloudně nepodíval, abych je mohl popsat. Čímž byla věc vyřízena, nikoliv ovšem u mé ženy, neboť ta se na mne mračila důkladně. Co by byla teprve činila, jakých kárných prostředků byla by proti mně užila, kdyby byla i jenom tušila, jak jsme dováděli a co jsme prováděli v Praze!

Ale druhého dne ráno, sotva jsem na posteli otevřel oči, už se mi rozbřesklo. Pomyslil jsem si: „Manžety jsem měl cestou zpátky na rukou, a to v rukávech, z rukávů jsem je nevyndával, jsou tedy v rukávech a jsou ve skříni!“

I běžel jsem bosýma nohama k té skříni, hmátl na rukávy svého žaketového obleku, – manžety tam byly. Oblil mě po tvářích náhle takový mráz. Pověděl jsem si v duchu: „Ale teď jsi to pořádně zamotal! Teď to máš na motyku! Manžety jsou na světě a tys je u dráhy reklamoval. Co teď? To stojí za uváženou!“

Stálo to za uváženou, ale člověk je náklonnější ke hříchu než ku ctnosti, proto jsem sám sobě takto odpověděl: „A co vykonáš nyní, ó slabý člověče? U ženy už sis tu ztrátu manžet se zlatými knoflíčky odpykal, proto manžety klidně necháš ve skříni a v rukávech. Najde-li je tam někdy tvá žena, bude dobře, – nenajde-li, také tak, aspoň ti už nikdy manžety vnucovat nebude. A na nádraží? Na nádraží tu reklamaci odvolávat nepotřebuješ. Žádné manžety jsi neztratil, proto je ve vlaku najít nemohou a všechno je v nejlepším pořádku!“

Nebylo!

Asi za rok a nějaký měsíc dostal jsem přípis z ředitelství drah: „K Vaší reklamaci ze dne toho a toho oznamujeme, že byly nalezeny Vaše manžety se zlatými knoflíčky. Protože jste však manžety ani knoflíčky přesně nepopsal, může Vám Váš staniční úřad vydat zmíněné předměty teprve ode dneška za tři měsíce na řádnou potvrzenku (vzor se přikládá), ačli se do té doby nepřihlásí jiný údajný majitel těchto předmětů. Přihlásil-li by se někdo takový, musili bychom od Vás požadovat dokazování Vašeho vlastnictví.“

Že někdo jiný zanechal ve vlaku manžety se zlatými knoflíčky, ohřívalo mou duši uspokojením; takovým popletou já jsem přece jen nebyl, ač se mne manžety dost a dost natrápily. Že mi však dráhy pojednou přímo vnucují cizí majetek, cizí manžety, uvádělo mě v úplný mravní zmatek. A čím více se ta tříměsíční lhůta blížila, tím byl ten mravní zmatek větší. Připomínal jsem si stále: „Uvidíš, že tě zapletou do těch důkazů! A ty nebudeš moci s pravdou ven. Proto se snad zamotáš i do křivého svědectví, takže tě, váženého obchodníka, posléze zavřou!“

Osud však se naplňoval neúprosně. Jednoho dne mi telefonoval přednosta stanice, že manžety přišly. Že je třeba jen napsat tu potvrzenku. Úzkost se mne zmocnila, ale musil jsem se rozhodnout. Proto jsem vyhledal jednatele divadelního ochotnického spolku, optal se ho, zdali by mezi rekvizity divadelní nepotřebovali manžety, když pak přitakal, řekl jsem mu důvěrně – lež! Řekl jsem mu, že jsem nechal ve vlaku manžety se zlatými knoflíčky, na dráze je našli, ale já už je nechci ani vidět, pročež ať jednatel s mou potvrzenkou někoho pošle na staniční úřad, aby pro spolek vyzvedl tam manžety.

Jednatel souhlasil. Přijal potvrzenku a já jsem si oddychl. Svědomí jsem měl čisté. Vnucovali mi cizí manžety, ale já jsem na ně nesáhl!

Zbývá mi povědět, proč teprve dnes vypravuji o té příhodě.

Manžety jsou už několik roků mezi rekvizitami divadelního ochotnického spolku. Někdy si je některý herec vzal na jeviště, někdy je jiný herec odmítl, podle toho, jak se mu hodily na ruku a do rukávů. Ale teď právě přišel k nám na měšťanku nový ředitel, také herec-ochotník, hlavně však rýpal přenáramný. Ten při poslední valné hromadě slyšel podle jednatelské zprávy, jaké má spolek rekvizity, a uslyšel i o páru pánských manžet se zlatými knoflíčky. Rovnou se jednatele otázal: „Jsou to knoflíčky z ryzího zlata?“ Jednatel potvrdil: „Z ryzího!“ Interpelant se tázal dále: „Tak-li se tomu má, jsou ty manžety označeny inventárními čísly?“ Na tu druhou otázku jednatel pomlčel a ředitel měšťanky se do něho dal, až hrůza! „Nu, pánové,“ křičel, „to prostě nejde! Zlaté knoflíčky v manžetách a ty manžety jsou bez inventárního čísla! Navrhuji a žádám, aby do čtrnácti dní sepsán byl přesný inventář jevištních rekvizit!“

Valné shromáždění ovšem musilo ten návrh přijmout, a proto mi jednatel ochotníků předevčírem řekl, když mě potkal na náměstí: „Panečku, tys mi pěkně zatopil těmi svými manžetami se zlatými knoflíčky! Víš ty, že jsem kvůli nim musel sestavovat inventář všeho toho divadelního harampádí? Víš ty, že jsem dva dni nalepoval na každý kus cedulky anebo namalovával barvou inventární čísla? Ale abys i ty byl ode dneška spokojen, věz, že je na tvých manžetách inventární číslo 84a, b!“

V podjezdě

Hospoda to byla znamenitá, nikoliv ovšem hostinec, nikoliv hotel. Již v den, předcházející výročnímu trhu, bývalo tam veselo. To v poledne začali někteří jarmarečníci stavět své dřevěné výkladní stánky. A k takové práci patří zavlažit si po každé hodince hrdlo.

Pak se do té hospody sjížděli řezníci. Z Ostravska a z jiných vzdálených končin. Všichni rovnou do té hospody. Řezníka totiž, takového, který jezdí po výročních trzích, neláká elegantní restaurace s bíle prostřenými stoly, s vázami a květinami na nich. Potřebuje krčmu s baculatou hospodskou, která se neurazí pro nějaké šťavnaté slovo, potřebuje sklepnice, není-li jich, holky z ulice, jež by mu pomohly vybouřit se. Trhový řezník rád zalije dubový stůl vínem, proto na něm nesnese ubrusu. Potřebuje si zahrát hazardně o větší peníze – to je sláva sama o sobě, i nežádá si kromě diváků, sledujících hru s otevřenými ústy, jiného přepychu. Rád si též zazpívá. Vysokým, přeskakujícím hlasem. Proto je mu dobře, je-li daleko od pánů s naškrobenými límci, kteří se hned, sotva si člověk zazpívá, vrtí na židli, kritizují a volají sklepníka, aby zjednal klid a pořádek. Nesnese takových pout, nesnese omezení, protože den před výročním trhem je jeho dnem, dnem řezníků. Druhého dne se musí od úsvitu plouhat po tržišti (často rozbláceném) mezi kravami, volky a jalovicemi, musí podnikat úporné zápasy se sedláky, a když mu nákup dobře dopadne, po celé odpoledne nakládat nakoupený dobytek do vagonů. Zda nemá tedy před takovou dřinou právo se opít až do bujarosti a s děvčicí na klíně utratit nějakou tu stovku?

Večerním vlakem, když už je zábava v proudu a sklepnice roznášejí mezi hosty po plných litrech vína, přicházejí noví návštěvníci té znamenité hospody. Podomek s najatými výrostky vyjel jim s trakaři a vozíky vstříc až na nádraží, tam naložili bedny a veliké rance na ruční vozidla a odebrali se v hlučném průvodu i s majiteli zavazadel k hospodě.

A cílem jejich cesty nebyly slunkem vyhřáté hotelové pokoje, nýbrž jen široký podjezd v domě hospody, veliká to noclehárna drobných trhovníků, kteří nechtějí mnoho zaplatit za přespání.

Podjezd toho dne důkladně vymetli a to bylo celou přípravou. I skládají tam trhovníci z trakařů a vozíků své bedny a rance, každý na určitém místě podjezdu, na bedny a rance prostírají si své pokrývky, upravují si lože. Hluk z hospody jich nevyrušuje, ani neláká. Ani neohlašují v hospodě, že přišli. Ráno příštího dne vybere od nich hospodská po dvou korunách za nocleh a tím bude jejich účet vyrovnán.

Podjezd se naplnil do posledního místečka. Při zdi nalevo je po bednách a rancích lůžko za lůžkem, stejně tak u zdi napravo, ani místo pod schodištěm, vedoucím do prvého patra, není prázdné. Ten, kdo se uložil pod schodištěm, je člověk otrlý, je s tím srozuměn, že přes něj domácí lidé překročí, až půjdou v noci po schodech.

Aby málo utratili, přinesli si jídlo s sebou. Rozložili je na pokrývky, ten slaninu s chlebem, onen pečínku, jiný chuchvalec domácího sýra a začali večeřet. Přihrblý obchodník s plechovým nádobím v popředí podjezdu vytáhl i láhev slivovice a počal si upíjet po tučném vepřovém.

„Měla by hospodská něco udělat s domovními vraty,“ zahájil rozhovor, „dole je skulina na dva prsty, zatraceně to tady profukuje!“

„Ta a dát korunku na správku něčeho?“ odpověděl jeho soused-plátýnkář a ohlédl se nevraživě po díře pod vraty, protože jeho lože bylo na samém kraji. „Ona ví dobře, že za jednoho dostane tři nové, kdybys jí dal – výpověď!“

„Až sem je to cítit!“ ohlásil se prodavač nožů. „A jsem až na druhé straně. Minulou zimu mě dřelo v pravé noze. To mám z tohohle noclehu.“

„Nejlépe je, hodně hluboko si přihnout ze sklenice,“ radil přihrblý a poplácal dráždivě svou láhev. „Člověk aspoň upadne do tvrdého spánku a je mu potom všechno jedno.“

Vzadu zašelestilo na ta slova přitišeným smíchem. Seděl tam pár lidí: muž se ženou. Na třech, stejně vysokých bednách, postavených vedle sebe, měli ustláno pro dva a jistě jim bylo k smíchu, že se lidé starají, jak se vyspí. Věděli, že jim i v podjezdě bude dobře, – přitulí se, zahřejí se.

Přihrblý, zaslechnuv smích, bystře se podíval až tam na konec podjezdu a potom, jako by potřeboval spláchnout nějaké slovo, znovu si upil ze své láhve.

„Vedle v hospodě je veselo!“ poznamenal prodavač nožů. „Jenom aby brzo přestali, aby se člověk aspoň trošku vyspal.“

„Ať hulákají, když se jim to líbí!“ vykřikl muž, obchodující s mletou paprikou; ležel úplně nízko na zemi, protože jeho tovar, směstnaný do dvou pytlů, sotva mu stačil na podložení hlavy.

„Já vždycky říkám, že to tady našince ukolíbá jako ve mlýně. Jezdím sem už roky a roky, doma musím mít ke spaní ticho, ale tady bych bez hluku oči nezamhouřil!“ rozvykládal se jiný trhovník, v jehož bednách se skrývala zrcadla, šle, vařečky, kravaty, hračky a nač si kdo pomyslil.

Tu se obrátil plátýnkář polohlasně k přihrblému: „Ten, co je tu se ženou, je tvůj konkurent?“

„Je!“ odvětil hlubokým hlasem přihrblý.

„Žijí spolu jistě teprve měsíc,“ šeptal plátýnkář. „Naposled tu byl ještě sám.“

„Asi je to tak!“ zabručel oslovený vztekle.

„Jeho žena, jak vidím, je hezká děvčica. Potáhne!“

Přihrblý se zahleděl před sebe. Pohled jeho zatemněl jako lesní tůně. Aby do něho hrom! pomyslil si. Vždycky měli zboží vyloženo vedle sebe a městští strážníci zajisté ani zítra nedovolí jinak, budou muset se svým zbožím stát vedle sebe. Přihrblý už i v duchu slyšel konkurentovo jarmareční vykřikování: „Za sedm! Za sedm! Pojďte, paničky, slečinky! Za sedm korunek hrnec na kávu, na polévku. Za sedm tenhle velký plecháč na vodu! Za sedm pánvičku na pečení. Za sedm! Za sedm!“

Byl vynalézavý jeho sok. Po každé si vymyslil něco nového a působivého. Tu velký plakát s pestrobarevným nápisem, tu zvon, na který zvonil, aby přilákal obecenstvo, jindy se zase oblékl do strakatých kalhot a poskakoval jako blázen, jen aby lidi připoutal k svému výkladu zboží a více všeho prodal nežli on. A teď si vzal dokonce ženu na jarmark. Budou křičet dva proti jednomu!

Tak ho přemohly ty myšlenky, že posléze bezděky seskočil z bedny, napil se a hlasitě, vyzývavě si odkašlal.

„Nu, co ty?“ obořil se na něho paprikář. „K čemu tropíš hluk? Nenahlučí toho dost ti tam? Už jsem zavíral oči.“

„Starám se já o tebe a tvé spaní!“ odmítl ho přihrblý. „Napadne-li mě, abych byl veselý, pak je mi tuze jedno, zda se někomu chce nebo nechce spát!“ Znělo to furiantsky a vzbudilo to u všech mlčenlivou pozornost. „Ani takový chlap,“ pokračoval přihrblý, „který si sem přitáhne ženskou, nebude dnes spát, když já nechci!“ Zahoukl ta slova přímo tam dozadu, na konec podjezdu. Namířil svými vyzývavými slovy na určito. Věděl, že konkurent, s nímž zápolí o každém jarmarku, pochopí.

„Zakazuji si takové drzé poznámky!“ vybuchlo odtud, ale poslední slovo vyznělo už bez přízvuku, protože bylo utlumeno hlasem ženy, která tišila svého muže, aby se nerozčiloval.

Tím noclehárna v podjezdu náhle ožila a na všech rancích a bednách vzpřímily se do sedu ztemnělé postavy trhovníků.

„Máš jazyk jako břitvu!“ podněcoval přihrblého plátýnkář. „S tebou bych se nechtěl hašteřit!“

Přihrblému to dodalo odvahy. Hned se rozkročil až doprostřed podjezdu a začal horlit: „Inu, holek v téhle hospodě vždycky měli dost. Ale že by i za vraty chovali pro své nocležníky děvky, to tu ještě nebylo, pěkně prosím!“

„Chcete-li vědět – je to moje řádná žena!“ vykřikl do toho konkurent a celou silou se vyprošťoval z objetí ženina.

„Žena! Žena! Byl, kamarádi, někdo z vás snad na svatbě?“

Zasmáli se.

„Nebo dokonce za svědka? Ženíváme se takhle i my! Někdy na jedinou noc, někdy i na týden!“

„Drzý člověče!“ vpadla do toho s plným hněvem žena, ale muže držela tím pevněji.

„Hlavní věc, hájit svou čest!“ odpovídal jí stále výsměšně přihrblý. „I když mě sebrali někde na ulici, jen když hájím svou čest!“

„Pusť mě, pravím ti, pusť mě!“ křičel muž na ženu.

A všichni se dychtivě dívali do přítmí, jak muž mocně odstrkuje svou ženu, aby se mohl vrhnout na přihrblého.

„Nu, tak pojďte už, leknu se vás! Podívejte se, jak se třesu!“

„Kde mám nůž?“ hrozil muž.

„Proboha, nech nůž na pokoji! Zabiješ ho!“

„Cože? Kdo koho zabije? On mne? Přijďte si jen, panáčku, čekám vás!“ Přihrblý nadhodil hrdě tělem a ohlušil svým hřmotným hlasem všechny, že ztichli a jen očima těkali po podjezdě.

Ale muž setřásl již ženu a hrozivě vykročil proti přihrblému.

Nastoupil proti svému sokovi tak prudce, že paprikář vyskočil od země a ustupoval pozpátku na schodiště a nožař se rozehnal, aby zadržel rozkaceného manžela. Byl však prudce odmítnut, tak prudce, že se až zapotácel.

Přihrblý pozoroval soka, jak se k němu blíží, ale na důkaz, že se ho neleká, obrátil se k němu zády. Přitom posměšně ohlašoval: „Vy si myslíte, že se jde se mnou bít? Co vás napadá! Jde vám všem nabídnout jenom své odřené plecháče. Hned začne křičet: Za sedm! Za sedm! Za sedm plecháč, za sedm hrnec, za sedm, chcete-li, i ten plecháč, který se nazývá mou ženou!“

V tu chvíli ho chytil muž zezadu pod pažemi, aby ho strhl k zemi.

Ale přihrblý se mu šťastně vycukl z rukou, obrátil se svižně k němu čelem a poskočil si, vysoukávaje si rukávy.

„No, no!“ zareptal plátýnkář, protože se přihrblý rozmáchl tak, že mu zavadil o nos. „Dělejte oba rozumně!“

Ale soupeře už těžko bylo tišit. Naráželi na sebe, schytávali se do křížku, shazovali druh druha k zemi, nedbajíce ani, že narážejí tělem na hrany beden.

Žena z pozadí pohlížela vznícenými zraky na zápas, do hluku se mísily její úzkostné výdechy.

„Já si tě už položím, hrbáči!“ křičel muž.

Ale přihrblý za několik vteřin znovu povstal a máchal rukama, jako by z nich chtěl setřást bolestivé rány, jež utržil při zápase. „Uložím-li však já tebe tady na zemi, tak si vezmu výhru!“ křičel na soka. „Půjdu se vyspat za tvou nevěstinkou!“

„Kam půjdeš?“ sípal hněvem muž a všecek rozvzteklen vrhl se znovu na přihrblého. Vypadl proti němu s takovou silou, jako by ho chtěl smést z povrchu země.

Vtom se rozlil do podjezdu proud světla. Otevřely se dveře a hranatá postava hospodské objevila se v nich. „Jaký to provádíte hluk? Vy tam!“ rozkřikla se tak, že celý podjezd jejím hlasem zahlučel.

Soupeři, jak se v překvapení pustili z křížku, v divoké vášni znovu chtěli narazit na sebe, ale hospodská se nedala: „Buď půjdete na kutě, nebo ven! Na ulici vyhodím každého rváče!“ Aby potvrdila své rozhodnutí, vykročila už do podjezdu.

„Spravím se s tebou jindy!“ zabručel muž, zanechav zápasu.

„Ty mně toho uděláš!“ vysmíval se přihrblý.

„A už ani slova!“ vykřikla hospodská, stanuvši přímo mezi nimi. „Myslím to docela vážně. Kdo se hned nepoloží k spaní, toho chytím i s jeho bednou a vyhodím ho ještě teď v noci na ulici!“

Ucouvli oba a vrátili se ke svým zavazadlům. Muž i přihrblý vysedli si na bedny.

„Položit se a spát!“ poroučela hospodská.

Poslechli ji i v tom.

„Nepřejte si mě, abych zase zaslechla hluk! Máte mě tu hned a budu jednat bez milosrdenství!“ Rozhlédla se ještě přísně po celém podjezdu a pak se pomalu vracela do výčepu.

Nastalo utišení. Nikomu nebylo do řeči. Ani plátýnkář se neopovážil vyřknout k přihrblému nové dráždivé slovo.

V pozadí se přitulila na bednách žena k muži, v popředí se utišoval přihrblý ze zápalu boje. Na toho, jenž se tam vzadu ve tmě objímal s mladou ženou, nesměl přihrblý ani pomyslit. Tak ho dráždila jará životní síla konkurentova. Ale hospodské byl vděčen, že vstoupila mezi ně včas. Bylo by hloupé, aby trhovník v hádce zapíchl trhovníka. Stojí-li na tržišti vedle sebe, prodávajíce stejné zboží, mají povinnost se překřikovat, druh druhu se vysmívat, přetahovat si zákazníky, i plivnout si do tváře smějí, žádá-li si toho prospěch obchodu. Ale aby se zabíjeli – to by bylo přece jen přespříliš!

Řeč

Bylo to při místní slavnosti. V předvečer lampionový průvod, jehož vnější úspěch uváděl v nadšení – pořadatele. Nad spolkovou místností byl transparent, neobvyklé v tom městě velikosti, a poněvadž měl spolek místnosti v hostinci a hostinský byl předsedou spolku, nahrnulo se po skončení lampionového průvodu všechno do jeho lokálů a hluku tam bylo všude plno až dlouho přes půlnoc.

A hned zase časně ráno byl budíček, městská kapela obehrávala: „Kolíne, Kolíne“, ospalci nadávali a lidé, trpící nespavostí, byli rádi, že se brzo dostali z postele. Před osmou hodinou byl už sraz členů spolku k slavnostním bohoslužbám, jež byly poměrně nejpokornější částí těchto oslav, a v 11 hodin dopoledne následovala slavnostní valná hromada, při níž se teprve započal můj příběh.

Stál jsem na náměstí před radnicí, na chodníku bylo plno obecenstva, chystajícího se na onu valnou hromadu, když tu náhle vedle mne povstal hluk a šum! Někdo mě prudce oslovil, plno radosti zaznělo z toho hlasu: „Zjistil jsem, že sedíme při banketě vedle sebe!“

Byl jsem překvapen a podíval jsem se ostře na mluvčího. Už jsem mu chtěl říci: „Potěšení z toho je jistě jen na vaší straně!“

Ale zdržela mě od toho slavnostní nálada, kterou byly vůkol mne prosáklé všechny tváře. Optal jsem se: „Snad jste už nebyl v hotelu ve velkém sále?“

„Ovšem, že jsem byl! Právě byli hotovi s rozsazováním. Sedíme na levém křídle, 4. a 5. sedadlo od průčelí.“

Pomlčel jsem. Můj soused při banketě však zachvácen byl sdílností. Pobídl mě: „Což, abychom šli už nahoru? Nepospíšíme-li si, budou zatím všechna sedadla při valné hromadě obsazena.“ I vedl si mne a neopustil mě už, dvě pěkná místa vyhlédl. „Jsem dnes nějak duševně povznesen!“ připomínal zbytečně. „Celé město je v neobyčejném ovzduší. Necítíte to?“

Necítil jsem to, jen jsem chápal, že v tomto muži, v sousedu, který bude sedět při banketě vedle mne, ztělesněn je můj osud pro celý den. Přitom jsem vytušil, že se ještě k něčemu chystá, co posud přede mnou utajuje, a že budou pozdější věci horší prvních. A tak, snaže se na jeho otázky odpovídat co nejzdvořileji, nemohl jsem se zbavit myšlenky: „Co ten člověk vlastně dnes od tebe chce?“

Ale vzápětí udeřila jedenáctá hodina, předsednictvo spolku se usadilo na podiu a vše šlo obvyklým pořádkem: proslov předsedův, čtení telegramů a pozdravných přípisů, zprávy funkcionářů. I byla potom ohlášena krátká přestávka, a protože měly následovat projevy hostí a volné návrhy, jal se mne pokoušet můj společník: „Přihlásíte se též?“

„K čemu?“ odbyl jsem ho téměř.

„K proslovu!“ odtušil, opláceje mi prudkost, s níž jsem mu odpověděl, nejsladším úsměvem. „Vy přece umíte vždy promluvit k věci a pak – přiznám se vám – velmi rád vás poslouchám, když řečníte.“

„Hm,“ řekl jsem. Na víc jsem se nezmohl.

„Všichni vás chválí jako řečníka. Udělejte mi tu radost a přihlaste se!“

Cítil jsem, že se mi na krajíček srdce usazuje samolibost a začíná mnou viklat. Ale zapudil jsem ji šťastně a řekl rozhodně: „Řečník musí mít látku k řeči. A já nemám látku k proslovu, protože nemám nijaký poměr k tomuto spolku. Nebudu tedy mluvit.“

„Škoda!“ zaznělo po mém boku, ale nový ruch v sále donutil hned mého společníka k mlčení.

Držel se mne však už jako klíště. Po schůzi provázel mě i cestou k hotelu, a zastavil-li jsem se se známými, poodstoupil sice, ale jakmile jsem se od přátel odloučil, přidal se znovu ke mně, takže dosáhl, že jsme v jeden okamžik spočinuli na židlích 4. a 5. místa od průčelí vlevo v skupině banketových stolů.

A když si už prostíral pod bradu ubrousek, obrátil se ke mně, tvář se mu podivně rozzářila. „Připravil jsem si též něco,“ svěřoval se mi zvlášť dychtivě.

Podíval jsem se naň nechápavě.

„Nerozumíte? Přípitek! Je toho přece potřebí při banketě.“

„Máte pravdu,“ potvrdil jsem mu. „Při banketě lidé pronášejí přípitky.“

„Proto také já dnes… Zcela skromně. Jako začátečník.“

„Každý začátek je těžký!“ pokusil jsem se ho povzbudit, vyhrabav tu odpověď z moudrosti našich předků.

„Ale já jsem pevně odhodlán!“ připomenul mi, jako bych to byl už dávno nepředvídal. „Ostych jsem šťastně překonal. Cítím, že se mi ani nezachvěje hlas.“

Tím se mi události dne seřadily do příčinné souvislosti, a když jsem zjistil, že si právě mne vyvolil tento muž jako pevný bod při svém prvním řečnickém vystoupení, jako živé opěradlo, pokoušelo mě to, abych se z té funkce vysmekl a pořádně ho od řečnického výkonu zastrašil. Potom jsem se však znovu ubránil svůdnému pokušení, ač mi už i to bylo zřejmo, že ne pořadatelstvo, nýbrž on sám to tak zařídil, abychom při slavnostní hostině seděli vedle sebe.

Zatím sklepníci podávali jídla a hned po předkrmu začal mého souseda svědět jazyk. „Snad nyní by bylo vhodno?“ otázal se mne pološeptem.

„Ale kdež!“ odvětil jsem s úsměvem. „Přípitky, můj pane, musí zahájit někdo z předsednictva.“

„Ovšem. Zapomněl jsem!“ omlouval se ochotně.

Skutečně hned po jeho slovech povstal předseda; z papírku přečetl oficiální přípitek šéfovi politické správy a děkoval mu za podporu spolkových snah. Předseda domluvil a znovu tu byl pokus mého souseda o svolení a nový můj výklad, že nyní odpoví ten, jejž předseda za spolek oslovil, pak že nepochybně bude na řadě přípitek starostovi města, starostova odpověď – a potom že snad…

Pozoroval jsem, že mému společníku pro nedočkavost ani jídlo nechutná, ale přetrpěl ty nutné toasty, jež jsem mu už napřed ohlásil. Potom ovšem začal na mne naléhat znovu, když tu z jednoho z nejposlednějších míst povstal človíček útloučké postavy a načechraných vlasů, místní totiž básník, který dlouhým veršovaným říkáním humoristicky oslavoval spolek a jeho funkcionáře. Trvalo to dlouho, ale posluchači se dobře pobavili tou rýmovačkou nejvolnějšího stylu, na niž se výborně hodil název, v tom městě oblíbený: klapancie.

Ale smíchu, který se hojně ozýval, nezúčastnil se můj soused. Trpně se díval do talíře, a když „básník“ skončiv sám se přeochotně šinul s pohárem k předsednictvu a na všechny strany děkoval za potlesk, jehož se mu dostalo, tu můj adept řečnictví se mne už neoptal, ale náhle energicky povstával se židle. Tak tak, že jsem ho ještě včas strhl zase dolů rychlým pohybem ruky!

„Opět ne?“ podivil se mrzutě.

Odpověděl jsem mu otázkou: „Váš přípitek je vážný?“

„Jaký by byl? Vážný a důstojný oslavy!“

„Pak s ním ani nezačínejte!“ šeptal jsem mu důvěrně. „Přece to pochopte! Obecenstvo se rozesmálo a vy se k němu chcete obrátit vážným proslovem.“

„To znamená, že bych už vůbec…“

„Ano. Vystihl jste, co jsem vám chtěl říci. Už to prostě nejde!“

Svěsil hlavu a nepromluvil už ani slova. Myslil jsem, že se na mne hněvá.

Ale nezlomil ještě nade mnou hůl. Když jsme odcházeli od banketu, provázel mě a vnutil se mi, abych mu dopřál ještě na chvíli své společnosti, třebas prý ve své kanceláři.

Má úřadovna byla krásná místnost se širokými okny, jež poskytovala výhled do širého kraje na dvě světové strany. Byl slunný jarní den, okna sluha nechával otevřena, i bylo možno kochat se půvabem dálných obzorů. Ale v tu chvíli, když jsme tam vkročili, zlým tušením všechno mi zešedlo a zesmutnělo. Zlé tušení pak se naplnilo. Můj společník ještě mě požádal, abych se poohlédl do sousední místnosti, zda tam někdo neposlouchá, a potom hned vyhrkl se svou žádostí: „Musím vám přednést svou řeč. Musím. Je to neodolatelné. Kdybych to neučinil, nevím ani, co by se se mnou stalo. Tolik jsem té řeči věnoval píle a teď mě vnitřně tíží, protože nebyla proslovena. Doslova: trpím tím. Kromě toho byste si mohl myslet, že jsem ke své řeči nebyl ani připraven!“

Vžil jsem se podle těch slov do jeho trápení a ochotně jsem se posadil na pohovku; on pak se postavil k mému dlouhému pracovnímu stolu, opřel o něj pravici, levici významně pozvedl a začal tak, jako by byl ještě tam u hodovních stolů: „Slavné předsednictvo! Vážení hosté! Milí spoluobčané!“

Byla to řeč skvělá, řeč, plna nejmoudřejších zásad, řeč, vybavená všemi účinnými řečnickými prostředky od apelu na blahovůli posluchačů přes řečnické otázky a výkřiky až k mohutnému závěru, jenž měl zaznít jako jásavá fanfára, jenž si však v mluvidlech tohoto muže obral takovou útočnou sílu, že by byl sfoukl chatrnější třípatrovou novostavbu.

Dovedete si představit, jak mi bylo. I hmotný účin této řeči byl strašlivý, ale nadto mě v srdci hryzly trpké výčitky. V duchu jsem se obviňoval: „Hle, tohoto muže tys připravil o úspěch! O úspěch rozhodný, jakého tu dosud nebylo!“

Seděl jsem, hlavu v dlaních, neopovažoval jsem se vzhlédnout. A tak by bylo sedělo s hlavami, složenými do dlaní, všech 65 banketových stolovníků, pokořeno řečí, jakou nepamatoval ani nejstarší občan města.

Proto, když vyvanuly všechny řečníkovy přízvuky otevřenými okny do širého kraje, povstal jsem s temným přísvitem v oku, což znamenalo, že mě zdrtily výčitky svědomí, potiskl jsem mu pravici a s prosbou, aby o této příhodě nepromluvil s nikým ani slova, vyprovázel jsem ho ze dveří kanceláře a potom – pro své bezpečí – i ze vrat úřední budovy.

Myslil jsem, že tím je pro mne ta věc skončena. Mýlil jsem se. K večeru mi vstoupil řečník znovu v cestu. Nikoliv osobně. Vyšel jsem si na procházku po náměstí a tu přede dveřmi kavárny div do mne nevrazil berní správce, šampion místních šachistů. „Ach, jaká náhoda, že potkávám právě vás!“ uvítal mě. „Vy jste prý s ním seděl dnes při banketě. Ten nám dal!“

Tón jeho řeči byl prudký, oči se mu jen koulely. „Sedíme si pokojně a hráme u tří šachovnic,“ vykládal mi berní správce, „když si on přisedne k nám, ač šachům nerozumí. Neříkali jsme nic. Seď si a koukej! Ale on najednou se postavil před nás a pomyslete si! Za pozdvižení všech návštěvníků kavárny spustí na nás řeč. Okřikovali jsme ho, prosili, demonstrativně vstali a odcházeli – nedbal, poodešel jen k vedlejšímu stolu a horlil tam, vykřikoval, nepřestal, dokud nedořečnil, co měl přichystáno. Nyní tam sedí jako vítěz, protože jsme dali odnést šachovnice a rovnou utekli všichni na čerstvý vzduch. Nemáte nás tak trochu na svědomí? Slyšel jsem, jak říkal, že jste mu tu řeč schválil.“

Rozloučil jsem se s pobouřeným posluchačem, odebral se domů a nevyšel už ani na krok, abych neslyšel nových výčitek.

Proto jsem se dověděl až ráno, co následovalo. Můj řečník odešel z kavárny do plzeňské restaurace a tam si zařečnil. Z plzeňské restaurace zamířil do vinárny, kdež podnikl nový pokus o řečnický výkon. V plzeňské restauraci sice pokazil svou řečí všem hostům chuť na večeři, ale v půli výkladu ucpal mu restauratér milosrdně ústa. Hůř to dopadlo ve vinárně: tam se totiž v neděli večer schází hojně obecenstva k nočnímu programu barových tanečnic. Snad proto mého řečníka hned po dvou větách z vinárny vyhodili. Vyhodili ho tak prudce, že několika pochopy odletěl až k akátu na druhé straně chodníku a tam v mechanismu paměti, jak vinárenští hosté ještě ode dveří zaslechli, pronesl zlomeným už hlasem několik slov ze své řeči. Ale potom definitivně umlkl.

Svatební host

Strýčka Emila nezvali příbuzní na rodinné slavnosti. Někteří to s ním zkusili a hned potom se zařekli, že už ho do smrti smrťoucí nechtějí uvidět u svého stolu.

Strýc Emil se nepohnul z domova bez své ženy, ta však nikomu neublížila. Byla sice nemluvná, a tak divně vždycky pokukovala po všech lidech u stolu, to bylo nepříjemné, ale potom už si na ni hodovníci zvykli. Zato on! Všude ho bylo plno, nikde se nedal odstrčit, oplýval také výřečností, ale jakou! Co pověděl, to vždycky vyznělo jako velikánská životní moudrost. A to jeho stálé poučování zakousávalo se lidem zatrachtile pod kůži, začalo posluchače svědět po celém těle, bývalo ve chvilce po náladě, lidem se ani do jídla nechtělo, – pohroma! Proto se strýc po roky nesetkal se žádným příslušníkem svého rodu u prostřeného stolu a schůzky příbuzenstva o křtinách, svatbách a pohřbech se konaly bez něho. Teprve, když bylo po všem, posílávali mu synovci a neteře, švagrové a švegruše psaníčka, plná omluv, že ho nechtěli vyrušovat z klidu a že mu také nechtěli způsobovat výdaje a útrapy cestování.

I zaskvěl se strýc Emil loni v říjnu na svatbě jen čirou náhodou. Vlastně z umíněnosti nevěstina otce. „Ty si nazveš plno příbuzných na tu svatbu ze své strany,“ prohlásil k ženě nevěstin otec, bodrý jinak muž, „nemysli si tedy, že já zůstanu pozadu. Pozvu si aspoň strýčka Emila!“

Svatba Máničky Zárubové, dcery tesařského mistra na malém městě, s berním úředníkem Pajerem, byla už svým vznikem způsobilá k tomu, aby se na ní zaskvěl strýc Emil. Uskutečnila se totiž jen z násilí, ze ženichova násilí. Otec ani matka ze svatby radost neměli. Dvacítiletá slečinka (pár měsíců přes) seznámila se v létě s Pajerem, když byl v tom městě úředně na substituci. Rodiče ovšem nebyli slepí a pozorovali, že se něco klube v dceřině srdci, když se však Pajer zase vrátil do Brna a Máničce odtud přilétala poštou psaníčka v růžových obálkách, říkali si: „Ale to známe. To je jen na čas. Potom: sejde z očí, sejde z mysli!“ Zmýlili se však. Neboť brzo potom, jednou v neděli, Pajer přijel ráno vlakem, naparáděn byl, jak se patřilo, přímo od nádraží si namířil k Zárubům a tam, jak byl spěchem udýchán, vyhrkl před rodiči, že prosí o ruku jejich dcery Máničky. Nastal poprask. Otec Pajera vyslechl, kroutil hlavou a pak prohlásil, že to snad tak rychle přece nejde, matce se rozčilením třepetaly pysky, zčervenala ve tváři jako uvařený rak a šeptala: „Což o to! Kde však já tak nahonem seženu pro Máničku výbavu?“ Ale rodičovské námitky se neuplatnily. Pajer si žádal, aby byla svatba hned na podzim, Mánička mu pomáhala, když to jinak nešlo, pomáhala mu pláčem, a tak to za půl hodiny dojednali, rodičům se z toho zamotala hlava, na stole se objevilo víno se skleničkami a snoubenci byli šťastni, líbali se i před rodiči, až to mlaskalo, matka jen ruce spínala: „Ach, to dnešní mladé pokolení!“

A potom přikvačil onen den, jemuž dodal mimořádného lesku strýc Emil. Přijel časně ráno, jeho žena měla nevyspalé oči a rozcuchané vlasy, neboť projeli vlakem půl Moravy a říkali, že nasedali do železničního vozu ještě za úplné tmy. Tetička Gustýnka měla podle toho náladu, stěžovala si, že ji zase trápí obvyklá migréna, našli proto pro ni v služčině kumbálku kanapíčko, řekli: „Tetičko, lehněte si!“, tetička si lehla a měli od ní pokoj až do samého poledne.

Strýc Emil byl však jako nezmar! Po ospalosti nebylo u něho ani stopy a nohy mu mrskaly jako strunky. Napřed se všem nabízel, že by pomáhal, ale kde ruku přiložil, tam jenom překážel, tak ho zapřáhli, aby vítal a bavil přicházející hosty. To bylo něco pro něho! Hosté přijížděli vlakem, přijížděli autobusy a strýc Emil je vítal a bavil. Bavil je pak tak horlivě a tak neústupně, že by se byli svatebčané málem rozutíkali z domu svatebního veselí ještě před cestou do kostela. Proto, když už všichni od něho odsedali nebo se mu celým kolem vyhýbali, chytil si strýc Emil na slovíčko ženicha, ale ženich, jak se hned ukázalo, byl mistrem v rozeznávání lidských povah, poslechl si několik strýcových vět a hned si v duchu řekl: „To tak! Tenhle strejda by mě dovedl kapitálně otrávit!“, i obrátil se rovněž k němu zády a hajdy ke stolu, kde byly obložené chlebíčky, byl odhodlán raději se přecpat jídlem než poslouchat, v den své svatby poslouchat taková mravní naučení!

Na ten ženichův čin se strýc Emil zamračil, pomyslil si něco škaredého o nevychovaných mladých lidech, jinak ho to však nezdolalo. A protože se o ostatní svatebčany už nechtěl pokoušet, vrhl se na lidi domácí a bral je po pořádku, nejprv mistra Zárubu, potom Zárubovou a nakonec i dceru jejich, samu nevěstu. Mnoho se ani od nich nedověděl, ale po troškách přece jen připadl věci na kloub, i chodil pak po domě jako člověk, který mnoho ví, nikomu však nic neříká, protože kdyby začal mluvit, tak by bylo z toho všem náramně horko! Jak jen mohl, mračením, pobručováním naznačoval, že to a ono není v domě radosti v pořádku. Proto též odmítal výzvy, aby si přiťukl skleničkou s vínkem na budoucí štěstí ženicha a nevěsty, potácel se po pokojích i po kuchyni jako černý mrak, z něhož co nevidět začnou sršet blesky. Nezasršely. Když však už všechno to, co ho hnětlo, nemohl zadržet za zuby, rozběhl se za svou ženou do služčina kumbálku, probudil ji a bručivým hlasem jí pověděl do ouška: „Gustýnko, já ti mám náladu! Nejraději bych tady někoho rozpáral. Budu ti o tom vypravovat až doma. Ale nestarej se! Ti si to tady ještě dnes odnesou!“

Vyhrůžky strýce Emila nikdo sice neslyšel, ale bylo to jedno. I kdyby se byli všichni spikli proti němu, naplnění toho, čím hrozil, nebyli by zabránili.

Svatební obřad se konal v kostele teprve o páté hodině, ve tři se už nevěsta počala strojit, od půl čtvrté se už mluvilo o tom, jak uspořádají svatební průvod, kdo s kým a v jaké posloupnosti půjde do kostela a z kostela. A toto chystání, na jiných svatbách tak radostné, zahořklo jako žluč přičiněním strýce Emila. Když se Mánička strojila v zadním pokoji, strýc tam vnikl za ní, nic nedbal nevěstina pokřiku a musili ho násilně vystrnadit ze dveří. Když se pak řadil průvod, postavil se se ženou na první místo, řekli mu, že to nejde, tak na druhé, pak na třetí, až se rozkatil, stoupl si stranou, trucoval a jen proudem ostatních byl stržen k parádnímu odchodu z domu.

A potom, když už bylo po svatebním obřadě, když se svatebčané vrátili k Zárubům a nadešla tak kýžená doba svatební hostiny, provedl strýc Emil svůj kousek vrcholný. Posadil se totiž ke stolu, pokládaje patrně sám sebe za nejvýznamnějšího hosta, zrovna vedle nevěsty, ani o svou ženu nedbal, ať si sedí, kde chce, jen když on má z té slávy dne největší kus! Účinky byly ovšem katastrofální. Nejprve nevěsta vysílala k rodičům svým úpěnlivé pohledy, každý tomu rozuměl, že volá v nejvyšší nouzi o pomoc. Když se však ani otec ani matka neodvážili zakročit proti strýci Emilovi, vyvodila z toho nevěsta důsledky a na znamení protestu posadila se prkenně u stolu, což se jí tak znamenitě podařilo, že z toho byl ženich všecek nešťasten. Nakonec nevěsta odmítala jídlo, ačkoliv jí při té svatební proceduře znamenitě vytrávilo, a jen ženich ji šeptanými domluvami přiměl k tomu, že si vzala přece trošku jídla na talíř a jedla. Potom si však nevěsta vzpomněla, že se ženich tím nucením do jídla dopustil něčeho, co mohlo vypadat jako komandování, a protože nevěsta musí už u svatebního stolu ukázat, že manžel bude poslušen své ženy, a ne žena svého manžela, začala se vzápětí na ženicha veřejně durdit a od něho se ucukovat. Ale na ženicha si s takovou nepřišla! Ženich si pomyslil: „To zase ne, milá holka! Mračit se tady před lidmi na mne nebudeš!“ A tak, když se dále tvářila jako nadobro nahněvaná a on měl už i husí pečínku pěkně v sobě, utřel si ještě pohodlně ubrouskem ústa, potom však se zdvihl ze židle a v té ráži, jak byl, zamířil do vedlejší světnice, tam seděly družičky s mládenci, tak mezi ně, začal on se s nimi bavit hlučně a se smíchem, jako by se nebyl ani toho dne oženil!

Tím pohoršení vyvrcholilo a na scénu musil vystoupit nevěstin otec Záruba, mistr tesařský, který, jak namíří, tak i utne a který příliš dlouho rostl, než aby si takovéhle žertíky nechal líbit na svatbě své jediné dcery. Zárubovi v první chvíli zatanulo na mysli, zda neměl pravdu, když napomínal svou dceru i jejího ženicha, aby se do svatby tolik nehnali, potom však zapudil od sebe takové úvahy jako opožděné a raději se zadíval na svou dceru, která seděla uprostřed stolu vedle strýce Emila jako zmoklá slípka a rozmýšlela se nad dortem se šlehačkou, zda se má do něho dát anebo jej zkropit svými slzami. A tu ho to všechno nabralo jako na nože, postavil se na nohy, kývl na dceru: jsi vdaná, ale tátu musíš vždycky poslouchat, kývl do vedlejšího pokoje na ženicha a odstoupili čtyři, nevěstina matka jako čtvrtá, do zadního pokoje.

Co se v tom zadním pokoji sběhlo a událo, svatebčané se nedověděli, jen kdosi si všiml, že nevěsta měla, když se zas vrátila se ženichem v hovoru nejsladším a takořka v objetí, jednu tvář rozhodně červenější nežli druhou, proto si svatebčané začali šuškat a šuškali si, že táta je táta a že si takový otec může dovolit, aby se i při svatební hostině dopálil, a když to jinak nejde, jednu nebernou nevěstě vsolil, což se však přihodit může i v rodinách nejspořádanějších. Tím, že si to od ucha k uchu řekli, svatebčané s tím případem úplně skončili, pořádek však, jejž mistr Záruba tak mistrovsky zjednal, měl znamenitý i překvapující účinek na strýce Emila. Neboť když se nevěsta se ženichem zase v plné slávě štrachali za stůl na svá místa, strýc Emil se náhle rozhodl, ještě se podíval všem hodovníkům do očí a to tak ostře, jako by se chtěl tím pohledem do vnitřností jim propálit, potom však vstal od stolu a pryč, pryč i se ženou! Svatebčané se dívali a divili, co se to stalo, nikdo z nich se však nezdvihl, aby strýce Emila zadržel, všichni jen poslouchali, jak tam venku bouchly dveře a jak potom s hlukem zapadla i zahradní vrátka do svých závěsů. Strýc Emil byl pryč a nadobro!

A tu to začalo, jako by jim nějaký kouzelník švihl nad hlavami čarovným proutkem. Do všech srdcí vjela náhlá radost. Toho hlasitého smíchu, hovoru, těch vtipů, jak se patří na svatbě! Hlava se nakláněla k hlavě, byli by se nejraději vespolek objímali, jak jim pojednou bylo dobře. Brali si sami znovu na talíř dortu se šlehačkou, dolévali si sami vínka do skleniček, měli zkrátka pekelnou radost, že se vysvobodili. Vždyť dokud ještě u stolu seděl strýc Emil, to nevypadalo jako svatba, nýbrž jako pohřeb. Pohřeb první třídy s fakulemi!

Hrdina

Společnost, jak ji nazýváme a obecně pěstujeme, je rozhodně podnik akciový a s ručením omezeným. Každý její člen uplatňuje v ní všechny své kapitály, což se děje tak horlivě, že, sedíte-li opodál, nerozumíte z těch hovorů, všelijak se křižujících a prolínajících, ani slovíčku. Na burze nebývá hůře než u stolu, kolem něhož se rozsadila dvacetičlenná společnost. Ručení jsem udal jako omezené; sahá totiž až do urážek na cti a někdy až do políčků přislíbených nebo udělených a do potahů svědeckých u soudu.

Kapitály, jež členové společnosti uplatňují, nebývají vždy cenné, ale ať jsou, jaké jsou, sem s nimi! Vše je třeba zužitkovat, uplatnit! Bylo by zle se společností, kdyby někomu odmítla jeho trošku! Jako v obchodě je pravidlem vážit si peněz, ať už byly vyzískány „na zlatě či na blatě“, tak i duševní statky údů společnosti posuzují se rovnocenně a nikoho nenapadne, aby k nim přikládal etická a estetická nebo jiná měřítka. Tento vousatý soudní oficiál přichází denně s četnickými historkami, plnými krve. Přijímá se, ačkoliv nikdo ze společnosti nemůže se přesvědčit, zda ta krev skutečně byla prolita. Růžolící obchodník „baví“ nejbližší sousedy úvahami o tom, jak se podle posledního čísla časopisu Merkur budou pohybovat ceny kávy a petroleje. Učitel vykládá, co se mu stalo za vyučování, vtipového ostří těch příhod nikdo nepostihuje, ale ozývají se zdvořilé výbuchy smíchu. Nádražní skladník –! Ne! Nebudeme pokračovat ve výčtu. Mohli bychom vás při pouhé četbě počastovat takovou trapnou nudou, do jaké se dobrovolně vrhají tito lidé, zasedající k večerní družné pitce. Přišli sem jako odsouzenci k vykonání rozsudku. Vědí všichni, že se ani toho večera nepobaví, spěchali však do hostince úprkem, aby nepromeškali ani minutu. Ještě než někdo ústa otevře, už všichni vědí, o čem promluví. Ale to nevadí nikomu. Tak se najde řečník o politických událostech, sběratel anekdot, análista, jenž uplatňuje svou znalost nejstarších památek města, jakož i skandálista, který zase ví o událostech nejposlednějších. Opět mi na mysl připadá ta podobnost s burzou, v níž vás také ze všech stran tahají za rukávy. I ve večerních společnostech se vyskytuje taková nabídka, že ani nejste dost rychlý, abyste se stačil obracet ušima ke všem, kdož si žádají vašeho sluchu. Proto nejlépe učiníte, zúčastníte-li se sám činně té vřavy. Neboť jinak byste mohl být dán na pospas takovému vypravěči, který už pozbyl posledního posluchače.

Samo však přenášení duševního zájmu od zrnek kávy na hraběcí konírnu a od spodniček paní radové k disciplinárnímu vyšetřování působí na lidského ducha tak, jako by jím na způsob hadry vytírali v tom hostinském lokále podlahu. Člověk aby potom vypil dva džbánky přes míru, chce-li doma užít zdravého spánku. Proto hostinský i se sklepníkem běhají ke stolu s nápoji jako o přítrž a mnou si ruce radostí, nikoliv proto, že se tolik piva vypije, nýbrž že se společnost tak dobře baví. Pokládají to i za renomé místnosti. Každého nováčka potom posazují k onomu velikému stolu.

Běda však „mladému zajíci“, nemá-li, co by vychrlil!

* * *

Chápete již, co se nazývá společenským talentem. Je to schopnost mluvit po tři sta šedesát pět dní a od Nového roku nanovo – o jedné věci.

Lesní účetní Pour se uplatnil v tomto směru hned napoprvé, když zasedl k měšťanskému stolu. Jeho tématem byla láska. Měl úhlednou tvář, černý knírek, oči plné lesku.

Nikdo mu tedy nezazlíval pro jeho povídky, plné dobrodružství, vášně i úspěchu. Z počátku tím svým žánrem vítězil tak, že i největší mluvkové zmlkali a poslouchali ho, jako by byli na kázání.

A bylo jej také zajímavo poslouchat. Člověk tento, aspoň podle toho, co vypravoval, potřeboval jen podívat se na slečinku nebo na mladou, sličnou paní a už byla jeho, s duší i tělem. Žádná neodolala, na kterou zaútočil, padaly mu do náruče, jako by je kosil.

Život lidský je krátký, ale Pour napočítal svým posluchačům za určitý čas více svých milenek, než prožil od kolébky dní a nocí. Byly mezi nimi ženy všech stavů, od čiperné domovnice až po choť štábního lékaře, byly mezi nimi příslušnice různých, ba prarůzných národností, různých také letor a charakterů. Tím nabývali Pourovi posluchači stále pevnějšího přesvědčení, že se v něm setkali s člověkem vysoce a všestranně vzdělaným, ne však školsky, knižně vzdělaným, protože se zeměpisu i národopisu, mravouce a psychologii, státovědě a sociologii učil na živých modelech, totiž na ženách. Tak neodolatelně uměl povídat o svých příbězích.

Pour ani nedopustil, aby zájem posluchačů utuchl. Uměl stupňovat dramatičnost svých povídek až do těch mezí, že kdekdo sice vrtěl hlavou a naznačoval, že mu nevěří, ale přitom s otevřenými ústy poslouchal, aby mu ani slůvko neuniklo. Tak začal například idylicky líčit život prosté švadlenky, která, když ji Pour probral z tesknoty po zrádném posledním milenci, rděla se a nevěděla, kam s očima; ale z idyly rychle přeskočil do romantiky a posluchači se pak dověděli, že milá švadlenka, sotva okusila polibek z jeho rtů, tak prudce a dychtivě ho vlekla do své komůrky, že si div nohy nezlámal. Jindy seznámil posluchače s podváděným manželem, ale vylíčil ho tak, aby se mu posluchači raději smáli, než ho litovali; přesto však podle pravdy pověděl, že ho ten manžel hnal pohrabáčem na uhlí z manželčiny ložnice. Jindy zabloudil do příšerností. Posloužil společnosti povídkou o tom, jak si jej dáma, oděná do hedvábí, pozvala na schůzku do chodby opuštěného domu, kamž se na nocleh utíkala nejhorší individua. Ale největšího zájmu u svého posluchačstva dosáhl vypravováním o tom, jak jedenkrát od jedenácti hodin v noci do dvou hodin po půlnoci čekal v cizím bytě na svou milenku, protože ta milenka měla tetičku a nemohla za ním přijít, dokud tetička po užití rozmanitých prášků neupadla do nejtvrdšího spánku.

Divíte se, že všichni potom podléhali svůdnosti Pourových povídek? Překvapuje vás, že jej sami večer co večer vybízeli, aby jim něco o sobě vypravoval? Ale záhy to nečinili z prosté zvědavosti, nýbrž spíše ze zpytavé nedůvěry v pravdivost jeho příběhů; hnali ho do nových a nových vypravování, protože čekali, kdy mu jako lháři vyschne jeho vynalézavost a on zabřede do opakování nebo do protismyslnosti, která jej docela usvědčí.

Ale Pour těm nástrahám odolával a jistě si vždy po celý den trápil hlavu vymýšlením nové kapitoly ze své erotické autobiografie, aby přišel zase večer k svým posluchačům s něčím novým, s něčím, co tu dosud nebylo.

Pak už toho bylo více, než mohla trpělivost obyčejných lidí snést. Není totiž příjemno slyšet denně o dobrodružstvích, plných sladkostí, blaha a vnady, tone-li sám posluchač v životě všedně trpkém a nezbývá-li posluchači než vrátit se domů za ženou, jež nevyniká ničím, nepokládáme-li za její ctnost, že chodí po domě s roztrhanými spodničkami.

Proto postřehoval Pour, když býval na vrcholu své nové povídky, despektní úsměšek na rtech některého posluchače nebo dotěrně zkoumavý pohled jiného posluchače, upřený mu přímo mezi oči. Neskrývali už před ním, že by byli rádi, kdyby obrátil list!

A pak na něho vyjeli. Je-li prý tak slavný svými úspěchy v lásce, proč prý vysedává celé večery v hostinci, proč se nepřičiní místo toho, aby jim, tu v městě, podal praktickou ukázku svého svůdcovského umění?

Neměli to říkat. Tím Poura neumlčeli, dosáhli jen, že Pour zahájil novou sérii svých povídek, povídek místních, v nichž sice vynechával taktně jména hrdinek, jež však přece tak znepokojily mnohého posluchače, že odcházel pojednou o celou hodinu dříve z obchodu nebo z kanceláře, aby zjistil, není-li jeho žena nebo dcera s Pourem někde na záletech.

A už tyto obavy vznítily potom mysli měšťanů proti Pourovi do té míry, že si umínili všichni, účetního nějak kompromitovat, zahanbit, a bylo-li by možno, zničit.

„Poslyšte, pane účetní,“ obrátil se po společné úmluvě jeden z hostí na Poura, „znáte slečnu Krškovou?“

Byla to dívka, jež vystudovala na učitelku cizích řečí, po studiu však se uchýlila do úplného soukromí.

„Proč se ptáte? Znám ji. Ze Sušilovy třídy.“

„U té byste nic nedokázal, vy hrdino tolika milostných historek!“

„Možná. Ale jen proto, že se mi ani zvlášť nelíbí.“

„Líbí – nelíbí! Není možno, aby se vám byly všechny líbily, o kterých jste nám už tu vypravoval. O to vám jistě nejde, milý pane. Ale cítíte, že by vás slečna Kršková odmítla a hned na první ráz!“

Žahadlo vjelo na pravé, bolavé místo. Pour se nadmul jako holub před houfem holubic. „Tomu nevěřím. Nestalo se mi tak dosud ani jednou a slečna Kršková není z jiných.“

„To říká vaše teorie. Ale praxe? Skutek utek. Začínám vůbec – a ostatní páni se mnou – pochybovat o pravdě všeho, co jste nám tu říkal o svých úspěších v lásce.“

„Tak ať mi někdo dokáže, že jsem lhal!“ zlobil se i vysmíval se Pour.

„To se rozumí, rozběhneme se do všelijakých těch míst, kde jste žil, a budeme sbírat důkazy proti vám! To se vám povedlo!“ smál se řečník řezavě. „Ne tak, brachu! Hic Rhodus. Zde u nás máte příležitost upevnit si svou reputaci, která se viklá, zatroleně viklá!“

Pour se rozmýšlel. „Trváte na slečně Krškové?“

„Trváme na slečně Krškové!“ volali sborem.

„A jaká je mezi námi úmluva?“

„Nepodaří-li se vám to, pak nám dovolíte, abychom považovali za lež všechno, co jste nám tu kdy vypravoval. Potkáte-li se s úspěchem –“ Shlukli se hlavami k sobě, aby se poradili. „Po dokonalém úspěchu – rozumíte zajisté, co je tím míněno – překvapíme vás bohatým darem.“

V hlavě Pourově v tu chvíli soupeřil strach s dotčeným sebevědomím, i vyhrála to ješitnost, proto vyhrkl, že úmluvu přijímá, rychle však odešel z hostince, stydě se za to, že jej postihli.

* * *

Slečna Kršková zřídka vycházela na ulici. Zálety Pourovy proto pokračovaly krokem hlemýždím. A nebylo mu vůbec už na světě veselo. Do hostince bál se vkročit, aby se ho neoptali, jak dopadl, čtvrt města, kde stál Zlatý soudek, míjel jako rozžhavené železo.

Měšťané se proto nezlobili. Konečně se zase mohli vrátit k té zábavě, kterou pěstovali od let. Každý si poví svoje, řeč se mluví, pivo se pije a všechno je v pořádku. Chválili si, že chytře vypudili Poura, který mluvíval po celé večery sám, jako by si byl Zlatý soudek i s denními hosty pronajal.

Ale už se jim po tak dlouhém odmlčení ani v řečňování nedařilo. Obchodník si pletl zprávy z burzy, takže nakonec sám nevěděl, kolik bylo na Hamburk a kolik na Pešť, penzista se dal do anekdoty, ale obrátil ji srstí nahoru, oficiál se ujal delšího vypravování o tom, jak chytali Schlossarka, ale nešlo mu, nemohl při nejlepší vůli vycedit z toho arcizločince kapku slušné krve!

Odvykli. Měli kdysi vypravovatelský talent, ale ten zakrněl, protože byl nekalou Pourovou konkurencí dušen po celé měsíce. I bylo jim třeba nového cviku a hosté se mu oddávali s takovou vášní, že se od jejich stolu rozléhal hluk jako z tržiště.

Na Poura šťastně zapomněli. Už ani nedychtili vědět, jak se mu daří při záletech za slečnou Krškovou. Byli prostě rádi Pourově nepřítomnosti.

Nešťastný Poure, proč jsi nevyužil toho? Proč jsi mermomocí chtěl strhnout vavřín na svou hlavu?

Hnal se on za slečnou Krškovou jako zběsilý. Všechny volné chvíle prochodil pod jejími okny, jako by pevnost obléhal. A slečna Kršková byla opravdu pevná i neoblomná nade vši lidskou zkušenost. Už celé město rozumělo procházkám Pourovým před jednopatrovým domem, v němž bydlila, jen ta, jíž patřila ta Pourova pozornost, tvářila se, jako by neviděla a neslyšela.

Účetní prokazoval vytrvalost takovou, že se mu staří divili a mladí smáli. Takřka usychal před zastřenými slečninými okny, ale nepřestal a klapal dále svými perky po uzounkém chodníku.

Nitro Pourovo ovládla tak neúmorná snaha, že pro ni nebylo příkladu. Snad tak vytrvale čekává rybář-penzista s udicí v ruce od osmi do dvanácti a ode dvou do šesti (bývalé úřední jeho hodiny) na jedinou a pravidelně praničemnou rybku, jíž se konečně uráčí zachytit návnadu. Pour nedbal, že si už lidé v ulicích na něho zvykli tak, že si dům slečny Krškové neuměli představit bez Poura, jako si mnozí neuctiví synovci nedovedou představit strýčkovu tvář bez velké bradavice u nosu. Nedbal ničeho a hnal se dál za slečnou Krškovou, protože horší pohromou se mu zdálo, kdyby musil před výsměšnými svými soudci u Zlatého soudku přiznat, že se o slečnu Krškovou sice pokoušel, ale nepochodil.

Vytrvalost přináší růže, přinesla je i Pourovi. Není naším úkolem, abychom vyličovali duševní zápas slečny Krškové, když dusila v sobě zapřisáhlou nenávist vůči mužům a odhodlávala se, vydat se za Pourem ven na procházku z domu. Nám stačí povědět, že jednoho večera vyšla, Pour se k ní hned přidal a splnil všechny formality, jež předpisuje etiketa mladým mužům, chtějícím se seznámit s budoucí královnou svého srdce.

Téže noci, nedbaje, že zastihne už všechny návštěvníky hostince na odchodu domů, vrazil Pour k Zlatému soudku a pochlubil se, sotva že usedl, že hradby jsou již zdolány. „Musím pak říci,“ doložil, aby mu uvěřili, „že je to dáma velmi milá i inteligentní!“

„A dostal jste už od ní políbení?“

Zarazil se v úžase nad jejich neskromností. „Nu, dovolte, slušná dáma nelíbá toho, který se jí teprve toho dne představil!“

„Tak?“ podivili se. „A jak tomu bývalo ve vašich milostných povídkách? Proč jste i tu, dobyvateli ženských srdcí, nespěchal kroky mílovými?“

Musil se opanovat, aby údivem neotevřel dokořán ústa.

„Řekneme vám to přímo!“ pokračoval mluvčí. „Nevracejte se za námi, dokud se nebudete moci pochlubit všemi, pravím: všemi důkazy, že jste získal lásku této dámy. Nic na polovic, milý pane!“ Byli tak nevlídni k němu, že se Pour nezdržoval, rychle dopil a vytratil se, jako by ho vyšlehali z místnosti.

Jak to bouřilo v Pourově mysli! Nevěděl, má-li spáchat sebevraždu nebo požádat, aby ho z toho města přeložili.

Druhého dne se odebral Pour za slečnou Krškovou. Zamýšlel ji požádat, aby sama rozhodla, čeho se má chopit, zda revolveru anebo archu papíru s pětikorunovým kolkem. Ale slečna Kršková byla rozumná. Usnadnila mu cestu k plnému úspěchu co nejlépe.

* * *

Pochlubil se tím úspěchem Pour celému městu ve formě tištěného oznámení, že si p. V. Pour a sl. A. Kršková pokládají za čest atd. Na hostech u Zlatého soudku bylo, aby splnili, čím se vůči Pourovi zavázali, dosáhne-li úspěchu. I poslali svatební dar ceny tak pozoruhodné, že všichni svatební hosté žasli v podivu.

Z vděčnosti stal se Pour po čase, vyměřeném na líbánky, opět pravidelným hostem u Zlatého soudku. Přijali ho s otevřenou náručí. Věřili všemu, co jim kdy vypravoval o svých úspěších v lásce, jako evangeliu. Dokonce ho vybízeli, aby jim o tom vypravoval znovu. Ale Pour se vždycky jenom usmíval a mlčel. Bál se ženy!

Milionář

Byl to pěkný pivní sklípek ve středu Brna a už ho není, už mu odzvonili. Byl umístěn v suterénu starožitného domu, ale nějaký stavitel si usmyslil, vystavět na tom místě mrakodrap, mrakodrap z toho nebyl, jen čtyřpatrový dům, pivní sklípek však už v novostavbě obnoven nebyl, zřídili v přízemí jenom bufet, ale bufet není pivní sklípek, v bufetu se zastavíte dopoledne na párek s hořčicí, nikdy vás však nenapadne, abyste tam šli večer na pivo.

I zanikla sláva toho brněnského pivního sklípku před čtyřmi roky, a to nebyla sláva – polní tráva! Ten pivní sklípek proslavil – milionář!

Pěkný pivní sklípek! Nemyslete si však, že se půvaby pivního sklípku jeví venku, v nějakém portále, ozdobeném umělým mramorem nebo v širokých oknech a vývěsním štítě, popsaném zlatými písmeny! Pěkný pivní sklípek je ten, ve kterém se dobře sedí. Zajdete tam a hned to poznáte. Cestou jste si umiňoval: Vyzunknu jedno pivo a půjdu! Sotva se však v tom pivním sklípku octnete, už jsou z jednoho piva tři, a ještě se vám nechce domů.

Pivní sklípek měl dvě místnosti. Hned z ulice jste sestoupili do výčepu, a kolik bylo schůdků z ulice dolů do výčepu, tolik schůdků bylo na protější straně výčepu a po těch se vzestupovalo do druhé místnosti, určené pro stálé hosty. Dole ve výčepu posedávali přelétavci a – mrzouti. Nahoře bylo vidět červeňoučké a usměvavé tváře lidí společenských a hovorných. Byly tam tři dlouhé stoly, u všech bylo večer co večer obsazeno a nemluvívali tam lidé šeptem! Od stolu ke stolu hovor, tu a tam přeletěl i vtip a rozezvučel se řehot. Hosté dolejší chovali se většinou tiše. Zádumčivě popíjeli a poslouchali, jak nahoře to hlučí a burácí.

Ale jednoho večera se stalo, že tomu bylo naopak. Zahlučelo ve výčepu. Napřed jen trošinku, potom stále směleji, až se tam ozývaly srdnaté hlasy, mísily se, srážely se, byl z toho kravál. Stálí hosté nahoře se podivili, až ztichli v úžase, a optali se – slyšte! – pološeptem sklepníka:

„Co se tam dole, prosím vás, děje?“ A tu sklepník řekl jen jediné, ale tajemné slovo: „Milionář!“

Ještě se někdo optal: „Který je to z nich?“ a sklepník nedbale ukázal celou dlaní dolů do výčepu, otázka však byla pronesena zbytečně, všichni už bystře hleděli do výčepní místnosti, někteří se i přes stůl nakláněli a krky vystrkovali, i nebylo těžko rozeznat od ostatních onoho, jenž všem hostům tam velel a příjemně velel, protože pro ně na svůj účet objednával pivo a pak je hlasitě pobízel, aby jen pili a pili.

Ti v hořejší místnosti byli z toho janci. Ukáže se, jednou za čas, v pivním sklípku návštěvník, ochotný platit za všechny, a zůstane dole, nevzestoupí po schůdcích za nimi. Vždyť by ho byli uvítali. Srdečně uvítali!

Zajímalo je však, jak to, že milionář? Na milionáře nevypadal. Slušně sice byl oblečen, ale žádná nádhera. Skutečný pak milionář nebyl by se přec usadil dole! Uvažovali o tom všelijak, i nahoře se hovor rozprouďoval, až jakýsi Karousek, kromě večerního vysedávání v hospodě soustružník zvolal: „A já toho člověka znám!“ Odpovídali mu otázkou: „Skutečně?“ Karousek nato: „Skutečně.“ Naléhali: „Jak se jmenuje?“ Karousek pokrčil rameny: „To nevím.“ Tu již zareptali: „Znáte ho a nevíte, jak se jmenuje!“

Karouska taková řeč dopálila, proto si, jak seděl za stolem u zdi, rychle prodíral cestu ven a ohlašoval: „A já vám dokáži, že ho znám. Přivedu si ho sem nahoru.“ Hned pak seběhl po schůdcích do výčepní místnosti.

Všichni byli v největším napětí. Přivede ho? Zná se s ním? Mohli však jen pokukovat tam dolů, mohli jen naslouchat zpovzdáli.

Karousek to ovšem vyhrál. Po jeho zákroku muž, k němuž se upínal zájem všech, vypletl se z chumlu lidí, ještě dal nové rozkazy hostinskému a pak zamířil s Karouskem ke schůdkům. Držel se s ním okolo krku. A všem se nahoře zatajil dech, neboť ten muž vystupoval po Karouskově boku k nim sebevědomě a slavnostně, jako by stoupal do nebe.

„Pane sklepníku, všem pánům tady po sklenici čerstvě natočeného piva!“ tak se uvedl v nové společnosti. A bez upejpání se usadil tam, kam mu ukázali, na prostřední místo, z něhož měl, jak mecenášovi patřilo, dobrý rozhled. Karousek ho ovšem neopustil, Karousek si sedl hned vedle něho.

„Ano, pánové!“ ujal se ten muž znovu slova. „Mám dnes radost. Mám také starost. Radost mám, že vidím od samého poledne vůkol sebe veselé tváře a že slyším jen ples a jásot. Starost mám, protože si musím zítra opatřit – milion!“

„Ale to bychom my měli z nastávajícího milionářství jenom radost!“ prohodil někdo, aby přiměl hosta ještě k větší sdílnosti. Nezapomněl se otázat: „To budete dědit?“

„Nikoliv! Koupím si los páté třídy třídní loterie. Za sto dvacet korun. Hned zítra dopoledne. Je poslední den. Kdybych to zmeškal, milion by mi ufrnknul.“

Chtěli se ho otázat ironicky: „A proto tu hýříte?“ Ale právě v tu chvíli přinášel sklepník plnou náruč džbánků čerstvě natočeného piva, bylo nutno dopít a z nového si přiťuknout s hostitelem.

„Vy se mi asi smějete!“ řekl hostitel po přípitku. „Teprve si hodlám koupit los a už mluvím o milionové výhře. Ale je to tak. Mám to jisté.“

Bezděky se podívali na sebe; nechtělo se jim věřit, že tu s nimi sedí člověk zdravého rozumu.

Mluvčí se však tím nedal vyrušit. Pokračoval dychtivě: „Vy asi nevíte o tom studentovi v pražském hotelu Platýzu. Před mnoha lety. Seděl tam a přišel k stolu, u něhož seděl, muž. Prodával pro hlavní tah nějakých losů promesy. Student mu řekl, že nekoupí. Tak muž odešel, obešel ostatní hosty a zase se vrátil k tomu studentovi a znovu na něho. Student zase říkal: Nekoupím a nekoupím! Muž tedy odcházel nadobro, ode dveří však se ještě jednou vrátil k studentovi a stál, stál u něho, až student vykřikl: Tak dejte tu promesu sem! A co se stalo? Za tři dni byl tah a student na tu promesu vyhrál spoustu peněz. Tak se musí na to! Člověka musí někdo ke koupi losu donutit, doslova: donutit a pak vyhrá!“

„Ale kdo vás nutí?“ namítali. „Zítra si koupíte los, svobodně, bez donucení.“

„V poslední den!“ připomněl muž důležitou podrobnost.

„Takových už bylo, co zaplatili za los až v poslední den! A nevyhráli!“ podotkl jeden z jeho společníků.

„Pardon! Ještě jsem nedopověděl všechno. Ještě jsem vám neřekl, že mně byl ten los – vnucen! Zdědil jsem jej.“

To se už hlasitě zasmáli. „Zdědil jste los a musíte si jej zaplatit!“

„Zcela správně, pánové! Měl jsem bohatou tetu, mne neměla ráda, že prý kdesi cosi, že prý všechno utratím, před třemi týdny zemřela, mým bratřím a sestrám odkázala peníze a šperky, mně odkázala – ten los. Sama na něj hrála až po čtvrtou třídu a mne v závěti – to je důležitá okolnost – pověřila, abych na její los dohrál v třídě páté, v té nejlepší. Vyhrám milion!“

Chichtali se. Bylo to k smíchu. „Odkázala vám teta aspoň těch sto dvacet korun?“

„Ani krejcar, pánové!“ odpověděl muž zcela vážně. Ještě za to svou příbuznou velebil: „Ó, má dobrá teta!“

Nechápali.

„Kdyby mi byla odkázala peníze na koupi losu, kouzlo by bylo pryč. Ale takhle… Říkám vám, má výhra celého milionu je jista!“

Tu přišel sklepník. Přinášel účet za pohoštění návštěvníků ve výčepu a hned už k tomu připočítal celou večerní útratu hostí v hořejší místnosti. Než to provedl, optal se hostitele, smí-li to udělat, a ten mu odbroukl jenom: „Samozřejmě!“ Jako milionář.

A nedbale zaplatil, dal i značné spropitné. Pak, obraceje se zase k celé společnosti, své jednání vysvětlil: „Vůbec, pánové, na výhru celého milionu musí se jít zchytra. Jiný si koupí los, a než dojde k tahu, škrtí se s každou korunkou. Těší se ovšem v srdci, že vyhraje. Má výhru vidět! Já se na svou výhru připravuji jinak. Utrácím napřed, rozhazuji plnými dlaněmi a ještě jsem si ani los nekoupil. Zálohu na plat jsem si vyžádal, ale budu-li z ní mít zítra dopoledne v tobolce jen těch sto dvacet korun na los, na haléř jen tolik, tím lépe, ó věřte mi, pánové, tím lépe!“ Rozřečnil se nadšeně.

Ale Karousek, jediný ze společnosti, jenž se s tím mužem znal a také s ním cítil, podíval se při placení účtu do mužovy tobolky. A viděl, že už tam po vyrovnání té velké útraty mnoho peněz nezbylo. A tak, jako člověk opatrný, i zapochyboval, má-li štědrý muž ve své tobolce opravdu ještě těch sto dvacet korun, o kterých se tolik namluvil. Srdnatě tedy na něho zavolal: „Františku!“

Muž sebou cukl, když uslyšel své křestní jméno, a Karousek pokračoval: „Františku, pojď na chvilku ven, chci ti něco říci soukromě.“ S těmi slovy jej hned pozvedl ze židle a vlekl ven, na dvorek, pod hvězdnatou oblohu.

Co tam spolu hovořili, ostatní hosté se nedověděli, viděli však, že se štědrý muž vrátil úplně zvážnělý a že se díval po svém klobouku. „Musím vás, pánové, ač nerad, opustit. Můj přítel mě pozval, že mi dá pro dnešek nocleh, i nesluší se vyrušovat domácí paní v pozdní hodině noční.“

Karousek za toho doslovu netrpělivě přešlapoval. Pak vyzval Františka: „Hlavně už pojď!“ A tak štědrý muž hlavně už šel a Karousek byl rád. Hned přede dveřmi pivního sklípku mluvil Františkovi do duše: „Máš už jenom sto padesát korun dvacet haléřů. Kdybych tě nechal s nimi dál sedět, tak bys všechno prohýřil. Teď se však u nás vyspinkáš, bydlím hned za rohem, a zítra pro los! Půjdu ráno raději s tebou až do prodejny losů, abys zase někam nezapadl.“

Karousek to měl dobře promyšleno. Věřil ve Františkovu výhru a umínil si, že podnikne všechno, aby se ta naděj na výhru stala skutkem. „Tetiččin los ze čtvrté třídy máš u sebe?“ optal se po cestě svého nocležníka. „Mám. Tady v kapse!“ – „Tak to je dobře, Františku!“

Ale nebylo dobře. Karousek s Františkem po dost svízelném vzestupu až do druhého poschodí potichu vkročili do předsíně Karouskova bytu, tam je pak čekala už paní Karousková. Netvářila se však nijak vlídně jako domácí paní, která přiběhla uvítat hosta. Právě naopak. Vykřikla: „Tak teď se chodí domů? A ještě si přivedeš kolegu z flámu? Říkám ti: Už ať je všechno, jak bylo! Já takového tvého hosta nepřijmu. Vyveď ho zase z domu a sám se rychle vrať! Budu tě čekat tady v předsíni.“

Karousek musel poslechnout. Rděl se sice před Františkem, ale spěchal s ním poslušně dolů k domovním dveřím, otevřel je a vypustil Františka zase na ulici. Ani se s ním nerozloučil. Když pak zavřel dveře, udělal ve tmě rukou velikánský kříž. Kříž nad Františkovou výhrou!

Správně ten kříž nad ní udělal. Neboť druhého dne se potkal s kupcem Voříškem, též denním hostem v pivním sklípku, i dověděl se, jak to skončilo. Dověděl se, že František, jak to Karousek předpokládal, zamířil znovu do pivního sklípku, byl uvítán ovšem hlučným provoláváním slávy, proto dal přinést novou sérii piv, pak zavlekl celou společnost do vinárny, i tam zaplatil účet, a když k ránu zašli do nádražní restaurace na černou kávu, měl František tobolku prázdnou. Na zaplacení černé kávy musel se už přihlásit jiný mecenáš.

Bylo tedy po výhře. Po výhře, na jejíž jistotu byl by František vypil jed.

Karousek se sice doma o tom případě ani slovem neozval, ženě své však v duchu nemohl odpustit, že to pokazila. Kdyby se byl František té noci u nich v pokojíčku vyspal, byl by koupil ten los a pak –! To by byly časy! František a milionář! Vždyť v tom uměl tak dobře chodit! Vždyť se už jako kandidát milionové výhry v jejich společnosti tak znamenitě uvedl!

Lásky pomíjivé

Chodil už dvacet minut po nábřeží. Byl už netrpěliv. A když se zastavil, aby zaslídil očima do ulice, z níž vždy přicházela, zaklepal hůlkou o dlažbu, jako by řekl: „Má drahá, dnes už si to pořádné odnesete!“

Ale Marii Obručkovou asi nezajímalo, kolik ukazovala minutová ručička na Šrámkových hodinkách. Teprve, když zahoukly z druhé strany řeky tovární píšťaly a po kamenné lávce počaly proudit davy dělnictva, přispěchala v jarním kloboučku na smluvené místo.

Ovšem tak, jak se srdnatě na ni kasal, pokorně spolkl všechny výtky, pozdravil ji a s pyšnou zálibou patřil na dvé sličných líček, jež mu učarovala.

„Nemyslete si však, že mohu s vámi chodit bůhvíjak dlouho!“ prudce zahájila konverzaci. Mluvila to přímo před sebe, jako by průvodce ani k ní nepatřil.

„A proč? Rád bych věděl!“ rozmrzele namítal.

„Především zapomínáte, že máme už za týden písemky, maturita je tu a musím se učit. Nemohu s vámi brouzdat po ulicích.“

„Děkuji!“ řekl trpce Šrámek. „A za druhé a za třetí?“

„Za druhé a poslední: slečna profesorka něco už tuší. Nadhodila celému ročníku, že je teď u kandidátek učitelství v módě pěstovat schůzky s pány. Řekla přímo: s ne-stu-den-ty! Hned to mnou trhlo. Mířila na vás!“

Ta slova Šrámka pokořila. Ale jen na chvilku. Neboť potom jí odpověděl břitce:

„A kolikrát vám mám opakovat, že mně ta vaše slečna profesorka neimponuje!“

Podívala se na něho z boku a zatvářila se jako mučednice. „Vám ovšem neimponuje! Ale mně musí imponovat. Bude-li chtít, lupnu z matiky jedna radost!“

To ho pobouřilo. „To se rozumí: lupnete! Čtyři roky studujete s vyznamenáním, jste výborná počtářka – a najednou propadnete!“

Po té lichotce sice na chvilečku pomlčela, brzo však zase začala se svými stesky: „Neprojdu-li u maturity, půjdu se přímo do této řeky utopit!“

„Je-li možná?“

„Anebo půjdu do Zlína šít boty!“

„To už by bylo rozumnější!“ zasmál se jí přímo do očí. „Brala byste nejméně dvacet korun denně.“

Upřela zrak k zemi. „Vy také neumíte nic jiného, než se mi vysmívat!“

„Protože jste směšná.“

„Už jsem vám směšná?“

„Tím strachem z maturity!“

Proskočil jí zorničkami plamének radosti. „Tatínek mi psal, že mi za maturitu, jestli se mi podaří, koupí novou kožešinovou garnituru. To bude stát peněz, viďteže?“

„Vaši páni rodiče jsou bohati!“ podotkl k tomu.

„Chtěl byste vyzvídat? – Moji rodiče jsou sedláci. Daří se jim dobře. Prodají jalovičku a mají hned peněz a peněz. Kolik vy berete platu ročně?“

„Teď bych zas já mohl něco povědět o zvědavosti. Ale povím vám to: tisíc jedno sto korun měsíčně, za rok – to si už vypočítejte!“

„Ó jé! To dnes není nic. To buďte rád, že jste ještě svobodný. A já už musím domů.“

„Smím vás doprovodit?“

„Ne, ne! Zůstaňte! Darmo byste mě zdržel od učení. Sbohem, pane Šrámku! A vzpomeňte si na mne, jak se učím.“

„Na vás vždycky, Maroušku!“ zašeptal, vyslovuje s citem zvlášť vřelým její jméno. Chtěl jí ještě podat ruku. Ale dívčina už odcupitala na protější chodník. Ještě se za ním ohlédla, potom však mu zmizela za rohem ulice.

Šrámek, jenž tu v městě od podzimku pracoval jako bankovní úředník, byl mladým mužem, nadobro už zamilovaným do Marie Obručkové. Měl věku svého dvacet čtyři roky, i předtím už zavadil několikrát o srdce ženské, ale tak hluboko, jako tentokrát, do lásky ještě nezabředl. S Maruškou se seznámil na studentských tanečních, do nichž se – v pravém smyslu slova – vplížil. Sám se tehdy divil, že ho profesoři z tanečních hodin prostě nevyhodili. Ale bez trestu pro něho to nezůstalo. Jen třikrát si zatančil s Marií Obručkovou a už jako by mu srdce řemeny k ní přitáhl!

A co horšího! Taneční byly v lednu, koncem května pak nebyl u ní ani o krůček dále. Stěží si vymámil na ní jednou za týden takovou schůzku na čtvrt hodiny na nábřeží. Na promenádě, kde chodily její kolegyně a kde se tu a tam ukázal i ředitel ústavu nebo některý z profesorů, nesměl ji ani pozdravit! A mluvila-li s ním, vždy se s ním vadila nebo se mu vysmála, aby ho ani nenapadlo si myslit, že ho snad má ráda. On však přece doufal a věřil. Věřil v pravdivost přísloví, že ani dub jednou ranou nepadne. Věřil, že Maruščiny oči, ač se k němu pozvednou jen zřídka, zato však s tak upřímným pohledem, nejsou schopny klamu.

Když se konaly na ústavě učitelek v následujícím týdnu písemné zkoušky dospělosti, byl i Šrámek zatažen do toho osudového kola. Netřásl se ovšem osikově jako 46 chovanek, které už v sedm hodin ráno stály (v tmavých šatech) na náměstí před školní budovou, ale přece se chvěl! Věděl nazpaměť: v pondělí pedagogická, v úterý matematická, ve středu česká. A také byl by dovedl odříkat všechna témata, jež ročník očekával, mezi nimi pak zvláště ta, jichž se kandidátky bály. Bály se z matematiky příkladů se zkráceným násobením a dělením, složitých úloh tělesoměrných s koulí, vrstvou a vrchlíkem, z češtiny „národopisných, vodo- a horojevných obrazů naší vlasti“, z pedagogiky vývoje univerzit a „citů nižších a vyšších“.

A když v ty dni Maruška přiběhla v podvečer na nábřeží, musila mu povídat, jak se měla, které téma padlo, kdo dozíral, jak jí to šlo; nepadlo ani slůvko, blízké oblastem lidské lásky, pro Šrámka však i to vzpomínkové klasobraní z maturitních písemek bylo sladkou hudbou.

Netřeba připomínat, že všechny písemky dopadly pro Marušku skvěle. Ale naříkat si nepřestala. „To ještě nic není! Písemky jsou jenom jako větší školní úloha. Zato při ústní maturitě si nás skřípnou. Co bych za to dala, kdybych už měla po všem!“

Čtrnáct dní před maturitou mu řekla, že už na nábřeží nepřijde. „Vůbec nikdy už! Včera jsem o tom uvažovala, kolik času s vámi promarním, a vlasy mi hrůzou vstávaly na hlavě. Maturitu na krku a procházet se, vykládat o hloupostech! Vám je to ovšem jedno, propadnu-li nebo ne.“

Ujistil ji, že mu ohromně na tom záleží, aby prošla.

„Od zítřka začnu časně ráno vstávat, a bude-li pěkně, budu chodit ještě před snídaní s knihou do parku.“

„Smím tam přijít za vámi?“

„Co vás to, pane Šrámku, napadlo?“ zhrozila se. Ale potom si všimla, že se zatvářil příliš smutně, i dodala: „Leda, že byste mě chtěl zkoušet!“

„Zkoušet? Vždyť to neumím!“

„Číst umíte. A dám-li vám knihu do ruky, to už snad dokážete, dívat se, zdali dobře odříkávám.“

Tak se dohodli a příštího jitra seděl skutečně Šrámek v parku na lavičce s knihou v ruce, Maruška přecházela před ním jako nějaký profesor a brebentila lekci za lekcí, div jí jazyk z úst nevyletěl. Slova, pojmy, vzorce, značky přeletovaly Šrámkovi před očima jako mušky, stěží stačil vnímat, co tak rychle vybavovala dívčina paměť, – něco však mu vždycky z toho uvízlo v hlavě. I dopadalo to s ním potom v bance komicky. Rovnal hromádky bankovek, ale něco jej stále ponoukalo, aby začal odříkávat. Například článek: „Vyučuj trvale!“

Tak to s ním šlo až ke dnům maturitním. Pak si už doma sám potichu přiznával, že načisto z toho všeho zhloupnul. Zhloupnul proto, že v těch ranních hodinách, strávených s Maruškou v parku, už ji vlastně ani nezkoušel, nýbrž jenom den co den uklidňoval ze samého nářku, jak to dopadne, a z přímé zoufalosti.

Věděla už, že bude ústně zkoušena jen ze dvou předmětů, a to z dějepisu a češtiny, protože jí zkouška z ostatních předmětů jako výborné žačce byla prominuta, ale i po takovém zjednodušení maturity zůstávala přesvědčena, že propadne. Každého dne něco vynašla, co prý neumí, a tu – i se slzami v lících – jala se líčit tu scénu, až se při odpovědi u zeleného stolu zakoktá a nebude vědět ani slova.

Otevřela před Šrámkem učebnici dějepisu. „Nu tak, dejte mi otázku!“ A Šrámek se podíval do učebnice, vychytil z ní nějakou zpropadenou podrobnost, úplně vytrženou ze souvislosti dějinných událostí, i otevřela Maruška v údivu ústa a stála před ním jako solný sloup. „Říkám vám, že nic neumím, a pořád mi nevěříte. Teď jste to zažil sám. A já raději ani k maturitě nepůjdu! Odstoupím a bude to!“

„To byste to provedla!“ hrozil se Šrámek. „Už za to mé zkoušení to nesmíte udělat!“ Opravdu pociťoval, že by se mu stala veliká křivda, kdyby se za všechnu tu dřinu s tureckými válkami, reformami Marie Terezie a vládou Babenbergovců, již s Maruškou po tolik ranních hodin podnikal, nemohl ani nadít vysvobozujícího konce!

Jindy, začala-li zase s takovou, přešel v rozlícený tón. „A já vám povím, Maruško, že už toho mám dost! Nepřestanete-li mi tu fňukat, seberu se a odejdu. Udělám vám tak!“

To vždycky rázem pomohlo. Utřela slzy a počala o maturitě uvažovat rozumněji.

A nadešel památný týden! Šrámka očekávalo vysvobození. Dychtil po něm. A pevně si umiňoval, že si už nikdy, neuvízne-li jeho srdce na celý život u Marušky, nenamluví kandidátku učitelství před maturitou.

Před budovou školní bylo jako na česnu včelího úlu. Černal se tam zástup slečen, které nohama stály na chodníku, ale myslí dlely v prvním patře školní budovy u zeleného stolu. Šířily se pověsti hrůzostrašné. „Chce,“ šeptaly si o předsedovi zkušební komise, „aby byl každý příklad dopočítán!“ Nebo: „Dal“ – zase předseda – „sám otázku: Co víte o Vilému Slavatovi?“ Tu kterási z kandidátek vytáhla střelhbitě Dějiny české literatury, obracela v nich stránky a celý věnec dívčích tváří zbledl křídově.

Šrámek měl v těch dnech v bance plno práce, ale svodu Maruščiny maturity neodolal. Nemohl-li jinak, aspoň se na chvilku přiblížil k zástupu před školní budovou, v němž stála Maruška. Nevadilo mu ani to, že se vyvolená jeho srdce k němu vůbec nehlásila, – stál opodál tiše a pokorně a radoval se, že se smí zajímat o „společnou věc“.

V pátek odpoledne v šest hodin se dověděl, že už byla vyzkoušena a že skákala radostně v průjezdě školy, objímajíc po řadě všechny své kolegyně. O půl osmé hodině pak chytila jej sama na náměstí za ruku a zašeptala, jako by mu zvěstovala něco naprosto neočekávaného: „S vyznamenáním!“ Spadl mu kámen ze srdce. Ze samé radosti hned si s ní smluvil schůzku v parku a tam si dlouhým řečněním a poukazováním na své zásluhy o její maturitu vymámil od ní jediné a poslední políbení na rty.

Na rozluční večírek nových učitelek se Šrámek nedostal. Marně dokazoval, že je oprávněn, aby se zúčastnil. Maruška ho odmítla: „Co si myslíte? Musila bych vás představovat všem profesorům!“

Proto na tom zůstalo a Šrámek stál na náměstí, toužebně pokukoval ke čtyřem ozářeným oknům, za nimiž vířilo veselí.

Ráno si rodiče odvezli Marušku z města s kufry i peřinami. A byla nadobro pryč ta, o niž po dva měsíce trnul, již se tolik nakonejšil a pro niž si i nacpal hlavu novými, pro bankovní zaměstnání nepotřebnými vědomostmi.

* * *

Potom vyslídil Šrámek maturantčinu prázdninovou adresu. Napsal jí dopis. Opatrně v něm naznačil city, které k ní chová. Dostal na ten dopis zdvořilou, nic víc než zdvořilou odpověď. Proto jí poslal nové psaníčko, už prostořečnější, ale tím byl s jeho zamilovanou korespondencí konec, protože mu Maruška odpověděla s krutou stručností: „Čekám na učitelské místo a připravuji se na svou školní práci. Na čtení dopisů, k tomu takových, nezbývá mi času. S pozdravy…“

Když ten dopis obdržel, dopálen byl Šrámek po několik dní na všechny ženy, na ty pak, které studují, především. Ale čas vše zhojí; proto se potom upokojil a začal se ohlížet po jiných děvčatech.

I uplynulo šest let. Šrámek byl už ženat. A usedal si jedenkrát do vlaku, když tu v oddělení, do něhož vstoupil, uzřel svou někdejší přítelkyni. To už nebylo děvčátko, nýbrž, jak se říká, zralá žena. Smekl před ní uctivě. „Slečna Maruška Obručková? Učitelka?“ otázal se. A ona se též přesvědčila otázkou: „Pan Šrámek, bankovní úředník?“ Zasmáli se tomu oba.

Potom spatřila učitelka na Šrámkově ruce snubní prsten a pohoršila se: „Jste ženat a přisednete si k svobodné děvčici! Kdyby byl náhodou ve vlaku některý z mých žáků, co by si pomyslil?“

Šrámek na to odpověděl vtipem: „Je vidět, že jste se nezměnila. Tenkrát jste se bála, aby vás se mnou neuviděla vaše třídní profesorka, dnes se bojíte, že by vás při hovoru se mnou zastihl váš žák! – Kde nyní vyučujete?“

Odpověděla, že už rok učí na měšťanské škole.

„Aj, aj!“ uvítal tu zprávu Šrámek. „To jste si zajisté už odbyla několik nových zkoušek!“

„Zatím dvě: způsobilku a zkoušku pro měšťanské školy z prvního odboru. Ale ráda bych ještě vykonala zkoušku pro měšťanské školy z druhého odboru, abych dostala na měšťance definitivu. Potom bude se zkouškami konec.“

Na dlouho se zamyslil, než podotkl: „Doufám, že jste si ke každé té zkoušce někoho namluvila!“

Odpověděla mu napřed úplně zlostným pohledem, potom řekla: „A kdyby! V té věci mi nemůže nikdo poroučet ani zakazovat.“

„Ovšem, že nemůže!“ souhlasil se smíchem. „Vzpomněl jsem si na to jen tak, že nepochybně ten váš přítel vás musel před zkouškou zkoušet a zkoušet a někdy chlácholit a uprošovat. Nezapomněl jsem!“

Pomlčela, protože mluvil pravdu.

„A když bylo po zkoušce, jak se samo sebou rozumí, s vyznamenáním,“ pokračoval Šrámek, „propustila jste mouřenína ze svých služeb, protože vykonal svou povinnost.“

„V té věci vy mi nejméně smíte vyčítat! Po jediném mém odmítavém dopise našel jste si jinou a oženil jste se s ní!“ Měla zřejmou radost, že ho ťala.

„Vy toho litujete?“ vrátil jí ránu naplno a podíval se jí přímo do očí.

To už dobře nesnesla. Odsedla si od něho k oknu. Ukázala mu, že s ním přerušuje rozhovor.

Ale když už se vlak blížil k stanici, na níž měla vystoupit, obrátila se k Šrámkovi a řekla mu spěšně: „Abyste to však věděl, povím vám, že se k té nové zkoušce teď učí se mnou adjunkt z velkostatku tam u nás. Uvidíte ho. Hezký pán, třicet pět roků. Jel na dva dni k rodičům a tady jsme si domluvili schůzku!“

Neřekl na to: ano, neřekl: ne. Tak rozhodně mu to bylo oznámeno.

Uviděl pak toho šťastlivce skutečně na nádraží. Také ho uslyšel. Když učitelka vystoupila z vlaku, přiběhl k ní, vzal od ní brašnu a optal se jí: „Knihy jste si vzala s sebou? Všechny, Maruško?“

Proto se ta, kterou adjunkt oslovil tímže milostným jménem, jehož kdysi používal Šrámek, neohlédla už k vlaku; rděla se. Neboť se chtěla před Šrámkem pochlubit tím adjunktem z velkostatku jako opravdovým milencem a adjunkt dvěma svými otázkami vyklopil zatím celou, tak neromantickou pravdu!

Na pedagogické téma

Úřadovali v jedné budově, byli stejné služební hodnosti a téměř stejného věku, podle příjmení pak patřili k sobě, protože jeden se jmenoval Buben a druhý Palička. Netykali si, rádi se však vždycky uviděli.

Poměry rodinnými se velmi různili. Palička, jenž se oženil mlád, zplodil tři syny a dvě dcery, dcery provdal a synové se mu oženili, nemluvíval proto už o dětech, nýbrž jen o vnoučatech, jichž měl už více než prstů na obou rukou. Proti tomu Buben s ženitbou dlouho otálel, a tak se honosil pouze jediným synem a teprve dvacítiletým.

Jednou potkal Buben Paličku a oslovil ho: „Pane kolego, vy jste měl pět dětí!“

Paličkovi taková řeč na místech úředních byla nevhod, proto odsekl: „Co je vám vlastně po tom?“ a obrátil se k Bubnovi zády.

Buben za ním běžel až na konec chodby. „Snad jste se neurazil? Nechtěl jsem se vás nelibě dotknout.“

„Dobrá, dobrá!“ řekl Palička. „Ale co jste tím chtěl říci, smím-li vědět?“

„To, že mám velikou starost!“ přiznával se Buben. „Víte, můj syn je v takovém věku, že v nás – rodičích vznikají různé obavy.“

„Začíná vám flámovat?“ hádal Palička.

„Právě, že nikoliv. Je to učiněný domabyl. Nic ho netáhne do hostince ani do divadla, bez nás nejde ani na krok z domu, naopak se stává, že my jdeme na procházku a on zůstane doma.“

„Tak nač ty vaše starosti?“

„Když jsme my, já i moje žena, tak nezkušení! A máme jen toho jednoho.“

„My jsme jich měli pět, teď chápu, kam jste mířil, když jste mě oslovil. Ale stále nevím, oč jde.“

„O toto!“ začal Buben a důkladně na další řeč nabral dechu. „Čtli jsme nedávno se ženou o nebezpečích, jež se na ulicích velkoměsta naskýtají pro mladé muže. Po ulicích večer nechodím, slýchám však, že je nyní všude plno ženštin, které číhají právě na nezkušené mladíky a dovedou je strhnout s sebou do bláta. Psalo se pak v onom článku, že je povinností rodičů, aby své dítky o těchto věcech – rozumíte, o kterých? – včas informovali.“

„Informovali?“ otázal se Palička, jako by byl dobře neslyšel.

„Ano. V novinách použili právě toho slova. A proto jsem se obrátil na vás. Myslil jsem, že mi dáte nejlepší radu.“

„A mýlil jste se. Pět dětí, představte si! Což jsme měli se ženou čas zabývat se takovými starostmi?“

„Já jsem však mínil…“

„Rozumím vám!“ zasmál se Palička. „Dcery se mi vdaly a synové oženili, myslil jste si tedy, že, chystá-li se dcera nebo syn do stavu manželského, musí vědět, co následuje, až se mladý pár vrátí od oltáře.“

„Tak jest, pane kolego. To jsem myslil!“

„Tak vám povím, že v těch mých případech šlo všechno velmi hladce. Hlavu jsme si tím ani žena, ani já netrápili, na takové otázky jsme ani nepomyslili, dcery si přivedly ženichy, vdaly se a jsou šťastny. A o kluky mě teprv nenapadlo se starat!“

„Ale přece, pane kolego! Ten článek v novinách mi nasadil do hlavy brouka. Svěřuji se s tím jenom vám. S jiným bych o tom ani nepromluvil.“

Palička slíbil, že o věci uváží; s tím se rozešli.

Ale na druhý den přišel Palička za Bubnem a mlčky mu podával v papíře zabalenou knihu.

„Něco na čtení?“ ptal se Buben.

„Každá kniha je na čtení!“ zabručel Palička. „Rozbalte to a podívejte se!“

Buben zprostil knihu obalu, podíval se na titul a řekl: „To je něco lékařského?“ Pak začal převracet stránky. Ale sotva zahlédl některá vyobrazení, už se ohlížel po úřednících, sedících u sousedních stolů, zavřel knihu a ukryl ji ve své zásuvce.

„Pane kolego, něco takového v knize jsem ještě neviděl!“ šeptal Paličkovi a rděl se.

„Chtěl jste ode mne radu. Tak tady ji máte. Položte tu knihu panu synovi do pokoje! Jedná o otázkách, které mladého muže mohou zajímat. Pan syn si knihu prohlédne i přečte a – máte po starosti!“

Za několik dní však Buben vrátil Paličkovi knihu. „Myslete si o mně, co chcete, ale já jsem to neudělal!“

„Co jste neudělal?“

„Nedal jsem tu vaši knihu synovi do pokoje. Říkali jsme si se ženou každého dne: Zítra! Zítra mu knihu tam položíme a bude to. Ale přišlo zítra a my jsme zase neměli odvahu.“

„Ta kniha je opravdu vážně napsána!“ tvrdil Palička. „Škoda!“

„Proti knize nic nenamítám. Doufám, že si neučiníte o mé choti nesprávnou představu, řeknu-li vám, že jsme si ji sami se zájmem přečtli od A do Z.“

„Co vám tedy vadilo?“

„Musil byste znát náš poměr k synovi. Byli jsme od malička vždycky s ním. I dnes, chce-li si koupit například letní čepici, tak dlouho žadoní, až s ním oba jdeme do obchodu. Má-li odpovědět dopisem kamarádovi, přijde nám povědět, co napíše. A najednou jsme mu měli – to je důležité, pane kolego – beze slova dát do jeho pokoje takovou knihu?“

„Měli jste zbytečné starosti. Byl by pochopil, proč jste mu ji položili na stůl!“

„Má žena prorokovala, že by přiběhl za ní i s knihou. – A říkala, že by tu chvíli pro hanbu nepřežila!“

„Je-li tomu tak, pak nevím, co bych vám poradil. Vezměte si syna stranou, řekněte mu, že už je ve věku, kdy musí rozumět mnohým věcem, a potom mu vyložte všechno bez obalu!“

„Jaké všechno?“ otázal se Buben a Palička strnul nad jeho naivností.

Pak si vzpomněl: „Ještě něco bych měl! V knihkupectví jsem uviděl brožuru: Co má vědět mladý muž před sňatkem. To by bylo něco. Kupte si ji, naučte se jí vy anebo vaše choť nazpaměť a bude to!“

Buben se díval, zda si už Palička netropí z něho šašky.

„Říkám to vážně. Kupte si tu brožuru a vesele ji přelouskejte, když vám tolik na tom záleží!“

Střetli se potom v den přednostových jmenin. Gratulantů bylo mnoho a musili oba čekat. Palička si povšiml chmur v Bubnově tváři, odvedl si ho proto k oknu a tam se ho optal: „Jak je s vaší záležitostí?“

„Nepostoupili jsme ani o krok a jsme už z toho, já i žena, nemocni. Tu knížečku máme, snad už umíme odříkat celé kapitoly slovo za slovem, ale abychom provedli ten úkol, k tomu se nemůžeme odhodlat.“

„Inu, pak je to safraportské!“ konstatoval Palička.

„Jak my se oba toho bojíme!“ pokračoval Buben v otcovských stescích. „Věříte, že usnout proto nemůžeme? Zavřu oči, ale nespím, myslím si: Ať se aspoň žena trochu vydříme! Ale za hodinu slyším, jak se žena šeptem táže: Spíš? Ptám se jí, o čem po tu celou hodinu přemýšlela, a ona jenom řekne: O tom! Ty víš, o čem! Ano, vím, o čem přemýšlí, protože také já o tom přemýšlím a už jsme oba z toho utrápeni, usouženi, v koncích se svým rozumem!“

„Tak povězte někomu jinému, nepromluvil-li by s vaším panem synem! Nějakému profesoru!“

„V sousedním domě bydlí penzionovaný gymnazijní ředitel!“ připomněl Buben rychle, jako by se tona chopil stébla.

„Znamenitě! Zná vás? Zná i vašeho pana syna?“

„Velmi dobře. Syn ho několikrát pozdravil a ředitel ho teď i někdy zastaví a ptá se ho, jak se mu daří na prvním místě. To víte přece, že je můj syn jako absolvent obchodní akademie zaměstnán od podzimku u zasilatelské firmy Transkontinental!“

„Navštivte tedy toho ředitele a svěřte se mu! Takoví profesoři dovedou všechno! S tím to půjde! A kdyby si nevěděl rady, půjčte mu tu brožuru!“

Bubnovi zazářily zraky. Tiskl Paličkovi tak vřele ruce, že se sluhové za nimi obraceli.

A na třetí den oznamoval Paličkovi radostně, že se ředitel s poukazem na obzvláštnost úkolu nejprve zdráhal, ale potom svolil. Vyžádal prý si však delší dobu na přípravu, protože podle jeho vědomí o vhodných způsobech, jak podat mladým lidem instrukce v otázkách života pohlavního, vyšla řada spisů a on ty spisy musí probádat v univerzitní knihovně.

I plynul čas a Palička málem zapomněl, jaká starost trápila kolegu Bubna. Teprve po třech měsících o to Palička zavadil: „Tak, kolego, co je s vaším synem? Už máte po starosti?“

Buben se podíval na Paličku a řekl: „Po starosti!“ Po chvilce pak dodal: „Raději o tom nemluvme!“

„Zas to k ničemu nebylo, co jsem vám poradil?“ zvídal Palička.

Tu Buben nadobro zvážněl a prudce dal se do hovoru: „Pane kolego, stydím se za každé slovo, jež jsem s vámi o té věci promluvil. Co jsem se jenom vás natrápil! A všechno bylo – nadarmo!“

„Jak to?“ tázal se v plném údivu Palička. „Váš pan syn nepřipustil snad, aby byl poučen?“

Buben se na tu otázku podíval Paličkovi truchle do obličeje a děl tragicky: „Nepřipustil své poučení, nepotřeboval poučení, byl už poučen! Důkladně poučen!“

„Co pravíte?“

„Ve vší důvěrnosti, pane kolego! Prosím, abyste to přijal na vědomí jako tajemství. Je to naše rodinná tragédie.“

„Jen se mi, pane kolego, s plnou důvěrou svěřte!“ pobídl Bubna Palička.

A tak vysypal Buben plnou pravdu: „Měli jsme služku. Byla mimořádně hezká, ale důvěřovali jsme jí ve všem, nikdo by se byl toho od ní nenadál! A ve čtvrtek tomu bylo týden, v noci, když jsme už dlouhou chvíli leželi v posteli a čtli, napadlo mou ženu: Jdi se podívat, nezapomněl-li Ludvík zhasnout světlo! Má pokoj oddělený od naší ložnice jídelnou a už několikrát nechal světlo zbůhdarma svítit celou noc. Tak žena si obula trepky a šla se podívat. A tu zjistila, že Ludvík sice světlo ve svém pokoji zhasnout nezapomněl, ale vůbec – pomyslete si, pane kolego – ve svém pokoji nebyl! Proto, už jata zlou předtuchou, šla po špičkách k služčinu pokojíčku a uslyšela dvojí veselý smích! – Co vám mám ještě povídat? Otevřela bleskurychle dveře a uviděla tam scénu… Nelze prostě vylíčit. Byl z toho hned v té noci křik a hlomoz. Hněvem jsem promluvit nedovedl, když matka vstrčila Ludvíka do naší ložnice. Považte si: půl roku to už trvalo! Naštěstí, že bez následků! A já, starý bloud, sužoval jsem si hlavu, jak mu poskytnout poučení! Trápil jsem sebe, trápil a obtěžoval jiné! Hanbím se.“

Zůstali chvíli v mlčení.

Potom se Palička opatrně optal: „A co ten ředitel?“

„To byla nejmrzutější kapitola celé příhody. Chudák! Dřel se s tím po všech knihovnách a sepsal si už toho tolik, že to jistě stačilo na celý doktorský spis. A najednou jsem musil přijít za ním a říci mu, že už ničeho není zapotřebí!“

„Rozzlobil se?“

„Jak se rozzlobil! Vypoulil na mne zraky a pak pochopil. Když jsem mu chtěl povídat podrobnosti, vyzdvihl proti mně obě ruce. Ale od té rozmluvy dosud mi ani jednou nepoděkoval za pozdrav. Uvidí-li pak mého syna, zavře prudce před ním okno!“

Specifický strach

Tato vzpomínka byla vyvolána deštivým večerem. Plácalo to do chodníku, trapná melodie. Naslouchá člověk, kdy už déšť začne slábnout, ale jako navzdory: stále stejné tempo, stejná síla!

Jenže tenkrát byl jiný svět! Dnes to nikoho netrápí. Jsou gumové a celofánové pláště do deště a mladé dívky si je umějí obléci tak, aby jim tahle zlovůle přírody nijak nevadila. Dnes milenci pro několik kapek deště schůzku neodloží, bije-li pak déšť příliš do zad, zajde si mladý párek do nejbližší kavárny. Směle, bez ostychu. Nemyslí na to, co tomu poví svět, poněvadž kromě obapolné lásky na ničem jiném jí ani jemu nezáleží.

Před dvacíti pěti lety však, začalo-li v předvečer pršet jako z konve, milenky zůstaly pěkně doma u maminek a milenci naplnili hostince. To si hostinští radostí mnuli ruce! U všech stolů bývalo plno, každodenní hosté se smísili s hosty nahodilými, všude zněl hovor a smích. A zábava byla čím dál tím rušnější. Ven se nemohlo, proto zhurta do toho! Končívalo to hádkami aneb rvačkou.

Ale to bychom zabíhali do samého příběhu. Bylo to v létě a na malém městě. Vůkol města všude rozkošná příroda, nebývalo ani nouze o letní hosty. Dnes už ovšem mají v tom městě čistě sezonní hostince s dvojími cenami jídel i nápojů: jedna cena pro letní hosty, jiná cena a nižší pro domácí obyvatelstvo. Takových rozdílů před čtvrtstoletím nebylo. Tenkrát letní host ve dne se potuloval po kopcích nebo podřimoval na trávníku pod lesem, u večer však zasedl s domácími lidmi do hostince a tam si v družné shodě s nimi odpil obvyklý počet piv. Byly to milé i krásné a hlavně idylické chvíle pro všechny.

I vyskytl se mezi letními hosty tenkrát rukavičkářský mistr Haderka. Odněkud ze severních Čech. Jméno jeho si všichni brzo zapamatovali, nomen-omen! Vtipkovali – i v jeho přítomnosti – o něm, že to jméno je špatným doporučením pro rukavičky, které vyrábí. Ale Haderka byl muž usměvavý, nerozzlobil se pro nějaké žertíky. V sedm hodin býval už v hostinci, v deset odcházel, s veselou přišel a v nejlepší náladě se ubíral potom na lože, dokonce ho vždy někdo vyprovázel až k domku, v němž přes léto bydlel.

Jen onoho vzpomínaného večera, když tolik pršelo, zdrželi ho daleko přes obvyklý čas. Měl deštník, kdykoliv však se chtěl už vzchopit, usadili ho znovu, dokazujíce mu, že v lijáku deštník pranic nepomáhá a že je mu lépe v suchu a v dobré společnosti.

Společnost měl jistě znamenitou. Dokola stolu byly nahusto nastaveny židle, viděl tu mnoho lidí nových; to byli ti mladí muži, zavítavší do hostince jen proto, že jim déšť pokazil obvyklou večerní procházku po boku milenek. A ti noví členové společnosti přinesli nové náměty hovoru, dobré to bylo, ale brzo po desáté hodině večerní začaly se jevit neshody v názorech. Zablesklo to poprvé a – ztichlo. Zablesklo podruhé a vyznělo v hádku. A potom pojednou ovzduší té celé společnosti ztěžklo, z úst vyletovala prudká slova, z očí do očí přeletovaly hněvné pohledy. Mistr Haderka byl jako na trní. Znovu se zvedal k odchodu, znovu ho usazovali na židli, už i cinkl pečetním prstenem o sklenici, aby přivolal hostinského k spočítání útraty, ale nic mu to platno nebylo, hostinský nepřicházel.

Potom se hádka přiostřila, až jeden z těch mladých mužů vykřikl proti svému odpůrci surovou nadávku a sáhl i po své sklenici s pivem takovým gestem, jako by byl rozhodnut, zasadit tou sklenicí svému protivníkovi ránu do hlavy! Byla to scéna vzrušující, ačkoliv ten, jehož se gesto týkalo, ani brvou nemrkl, jen klidně povstal a řekl: „Pánové, jste mi svědky. Slyšeli jste, viděli jste. Posloužíte mi u soudu!“

V tu chvíli Haderka, jak si odhrnoval pěnu z nového půllitru piva, tak bez jakéhokoliv rozmýšlení vzchopil se od stolu a spěšně odcházel ven. Váda sice proto neutichla, vesele pokračovala, ale náhlý odchod Haderkův neušel pozornosti, vzbudil dokonce překvapení a rozvážnější údové té společnosti začali se i zlobit: „Hádáte se, hádáte, až rozumní lidé raději odejdou!“

Potom přešlo deset minut, čtvrt hodiny, Haderka se nevracel. Hosté věděli, že na dvorku není zákrytu proti dešti, začali se tedy zajímat o svého spolustolovníka. „Aby tak tam venku ochuravěl!“ ozval se starostlivý hlas.

Vypravili se dva pro něho. Našli ho. Stál v průjezdu. Za dveřmi v temnu.

„Není vám dobře?“

„Nic mi není!“ Odpověď Haderkova byla téměř příkrá.

„Proč jste tedy od nás odešel?“

Místo odpovědi žádal rezolutně, aby mu přinesli klobouk a deštník, útratu že zaplatí na druhý den.

„Urazil vás někdo z nás?“

Mlčel zarputile. I museli ho energicky uchopit a doslovně odvléci zpět do lokálu. Násilím ho potom usadili a ve velké ochotě až ke rtům mu podali půllitr, z něhož neměl upito.

V tu chvíli ovšem váda u stolu zmlkla, zájem všech se soustředil k Haderkovi. Také hosté u sousedních stolů chtěli se dovědět, co se to vlastně stalo.

A trvalo to hodnou chvíli, než se mistr Haderka uklidnil. Seděl zakaboněn, vyhýbal se lidským pohledům.

Potom se někdo ozval převlídným hlasem: „Mohl byste nám povědět, pane Haderko…?“

„Ano. Rádi bychom,“ připojil se jiný, „věděli, proč jste tak náhle odešel.“

Nebyl ochoten odpovědět. Teprve, když mu znovu domlouvali a šeptem, ohlásil se Haderka otázkou: „A jak je to s těmi dvěma?“ Pro lepší porozumění pohodil hlavou k těm dvěma, kteří se tu před čtvrthodinkou tak pohádali, že i sklenice zvedali proti sobě.

„Ale toho nedbejte!“ tišili ho. „Oni jen tak vybuchnou! Vybuchli a teď už jistě o tom ani nevědí!“

„Já vím!“ reptal Haderka. „Teď o tom nevědí a zítra poběží k advokátovi!“

„Směli by se opovážit!“ vzepřeli se všichni sborem. „Pak bychom jim řekli: Nic jsme neviděli, nic jsme neslyšeli! To tak! S každou hospodskou hádkou chodit k soudu!“

„Myslím však, že záleží jen na těch dvou pánech!“ Haderka znovu ukázal na ony dva mladé muže, dobře si je zapamatoval.

A ti klopili zrak. Bylo vidět, že už je kuráž přešla.

„Nu tak, vidíte, pane Haderko, že z toho nic nebude! Nám však zůstává nevysvětlitelným…“

„… že vás to tak dojalo!“ doplňoval druhý. „My jsme si řekli: Pro nás – za nás! Byli bychom klidně svědčili. I kdyby někoho z nich zavřeli! Do hospody taková věc nepatří, v hostinci nemají se hašteřit!“

„Vy se tedy nebojíte soudu?“ otázal se opatrně Haderka.

„Ani trochu!“ prohlásil mluvčí za ostatní.

„Já se bojím!“ šeptl Haderka a rychle upil z piva, jako by chtěl ten strach spolknout.

„Máte nepříjemné zkušenosti?“

Haderka se znovu rozhlédl, a když se přesvědčil, že všude je zase mír a pokoj, zasedl si spokojeně za stůl a počal vypravovat: „Též jsem si kdysi myslil, že svědčit u soudu je hračka, dokonce se mne zmocňovala zvědavost. Říkal jsem si: zestárneš a neuvidíš ani, jak to u soudu vypadá!“

Seděli jako pěny, jsouce vděčni za to, že se mistr konečně rozhovořil.

„Potom jsem jedenkrát obdržel poštou obsílku před soud. V trestní věci. Řekl jsem si: Tím lépe! Aspoň uvidím, jak si tam někoho přidrží, uslyším rozsudek. Bylo to pro podvod. Nemohl jsem se dočkat dne, až se setkám s viníkem.“

„Věděl jste, čeho se věc týká?“

„Věděl i nevěděl. Tušil jsem jen. Jméno, které bylo uvedeno na obsílce, bylo mi úplně neznámo. Domýšlel jsem se ovšem, že se to týká losů. To tenkrát před krátkou dobou ke mně přišel muž, nabízel losy ke koupi, ale losy neměl, jen jeden na vzorek, i prodával lidem jen čísla losů. Vybíral ovšem zálohu, losy pak nepřišly, a to byl ten podvod. I četníci to měli v práci.“

„Podvod s losy! Náramně běžný případ!“ krátce poznamenal Haderkův soused zprava, ale řekl to opatrně, aby nepřerušoval vypravování.

„Mne též podvedl. O padesát korun. To víte, že jsem si sliboval: Bude-li se to týkat těch losů, tak chlapovi mizernému pořádně přisolím. A opravdu jsem se těšil na den přelíčení. Vyšel jsem si pak z domu jako na nějakou svatbu. Pohvizdoval jsem si. A když jsem už stál v soudní budově na chodbě, byl jsem v nejrůžovější náladě. Viděl jsem tam několik dobrých známých, z města i z venkova, ptal se jednoho, druhého, každý mi dal stejnou odpověď, že je to jistě pro ty losy. Tak ve mně zlobná nálada ještě stoupala. Tvář pachatele, jenž mne obral o celou padesátku, vyvstávala čím dál zřetelněji přede mnou, šeptal jsem si: Oh, až tě uvidím, šetřit tě jistě nebudu!“

Posluchači se rozplameňovali zároveň s vypravěčem, poposedali na židlích, aby mu byli co nejblíže.

„Potom mě zavolali. Šel jsem směle. Soudní místnost, jak asi víte, dýše vážností, vzbuzuje mimoděk úctu. Ale mně to v tu chvíli nevadilo. Myslím, že jsem se na soudce usmíval, neboť jak jsem se k němu přibližoval, tak zpřísňoval obličej. Ve mně už i hrklo, a když jsem počal odpovídat na jeho formální otázky, chvěl se mi hlas. Ale potom, jak soudce jal se číst z obžalobního spisu můj příběh: příchod muže do mého obchodu, jeho svody ke koupi losů, loudění ode mne padesátky, – dokonce když na pachatele, sedícího tam na lavici, prstem ukázal, rozhorlil jsem se velice, i vyjelo ze mne několik vět, ostrých a útočných, že si je ten viník jistě nedal za rámeček. A soudce vyslechl ty mé projevy rozhořčení, jen něco si z toho poznačil na papír, načež mi řekl: Můžete si jít na chodbu, ale neodcházejte, budeme vás ještě potřebovat.“

Posluchači vytušili, že v tom soudcově výroku je nějaký dramatický obrat, proto ani nehlesli.

„Zamrzelo mě to. Odcházeje na chodbu přemýšlel jsem, co to asi znamená, že mám čekat v soudní budově a že mne budou ještě potřebovat. Svěřil jsem se se svými úvahami několika známým, kteří ještě čekali na chodbě na předvolání, a tu jeden, jen jako namátkou, se optal, byl-li jsem vzat pod přísahu. Odpověděl jsem, že nikoliv. Můj známý napřed pomlčel, a když jsem na něho naléhal, řekl mi, že se mu nezdá, že by to pro mne bylo dobré, vypadá prý to tak, jako bych byl též – obžalovaný. Hned mi vyběhla krev až do hlavy. To tak! – myslil jsem si – padesátka je v pekle a ještě být obžalovaným! Už mi plály tváře, styděl jsem se, zlobil jsem se, hlavně však trpěl hrůzami čekání; chodba byla plna lidí, pomalu je povolávali, kdo však odsvědčil, ten hned, jak vyšel ze soudní síně, odbočil ke schodům, jen já tam stál a čekal, čekal na nový rozkaz, jenž pro mne skrýval něco horšího než tajemství!“

„Napijte se, pane Haderko!“ pobídl ho jeden z posluchačů. „Jistě už vám vyschlo v hrdle.“

„Máte pravdu!“ odpověděl Haderka, dopil a vyzdvihl k pikolíkovi prázdnou sklenici. Pak pokračoval: „Konečně jsem z té chodby byl znovu zavolán dovnitř. A páni moji, to už pode mnou kolena klesala, když jsem tam vstupoval. Soudce byl ke mně studený jako rak a otázka šla za otázkou jako břitva, když se rozjede a řeže do masa. Zbledl jsem, ba co víc, pocítil jsem, jak mi mráz ožehl obě tváře, až mně projela myšlenka hlavou: Brzo bude s tebou konec, svalíš se tady jako špalek! – A mé obavy nebyly naprázdno. Bylo to právě tak, jak mi to na chodbě do hlavy nasadil můj známý! Soudce chtěl skutečně ze mne udělat spoluobžalovaného, a to podle výpovědi toho chlapa, který mě okradl a na nějž jsem se tak kasal, že mu u soudce zatopím. A zatím on zatopil mně! Vypovídal, že jsem byl mu radou, na koho se má v městě a okolí s nabídkou losů obrátit, řekl dokonce, že mi slíbil zdarma jeden los na přídanek, budou-li ty moje adresy známých pro něho úspěšné! Proto prý jsem – řekl soudce – spoluviníkem na těch podvodech!“

„Tohle by ten soudce před odvolacím soudem neudržel!“ zazněla jadrná poznámka.

„Udržel – neudržel!“ rozzlobil se Haderka. „Na tom mi, mladý příteli, v tu chvíli čerta záleželo! Pro tu chvíli, co jsem stál před soudcem, byl jsem do spoluviny na podvodech omočen až po hlavu! Proto mě soudce hned zamotal do křížového výslechu, přeskakoval s otázkami: kde to bylo, kdo byl při tom, v kterou hodinu se to stalo, napsal-li jsem jména svých známých na papírek sám anebo napsal-li je ten šejdíř, řekl-li jsem něco o tom své ženě, – hrůzou mi vstávaly vlasy na hlavě, pak jsem už nevěděl, co říkám, hned bych se byl rozplakal, že jsem nevinen a že mě lidé zbytečně týrají, hned bych byl plivl sám na sebe, jaký jsem ničema a vyvrhel lidstva!“

„Ale vyšel jste z toho, doufáme?“ povzdychl si kdosi na protější straně stolu.

„Vyšel! Sám soudce nakonec ustoupil od té myšlenky, ale promluvil mi do duše, že jsem se všecek ustrašil. Jen prý pro tentokrát nechává to tak, ale abych si ten případ zapamatoval pro celý život, protože prý s trestními paragrafy nemá si nikdo zahrávat! Když skončil a propustil mě, vyběhl jsem ze soudní budovy, jako by za mnou hořelo. A měsíc nebylo se mnou kalé řeči. Žena mi nesměla doma slova povědět, hned jsem byl v ohni a hned mi připadalo, že musím něčím praštit do kouta nebo spáchat nějaký jiný zločin, aby mě doopravdy posadili na lavici obžalovaných!“

Mlčeli, čekali ještě nějaký doslov.

„Pak se divte, že, slyším-li něco o soudu, utíkám. Do díry v zemi bych raději vlezl, nežli šel ještě jednou před soud. Jde tam člověk nevinný jako lilium a obratem ruky udělají z něho zlosyna!“

Pozorovali, jak ho to vypravování pobouřilo, proto za chvilku začali mluvit o jiném, ale každý v duši sám rozjímal o Haderkově příběhu. Byl tak pravdivý, že se jeho účinku nikdo neubránil. Proto když Haderku pro jeho úplné osvěžení zatáhli ještě do noční vinárny a setrvali tam s ním do dvou hodin z půlnoci při smíchu a rozpustilostech, tu, jdouce domů, ohlíželi se úkradkem k siluetě budovy okresního soudu, neboť i oni všichni byli nakaženi tím Haderkovým strachem.

Překladatel

Stalo se v druhém poschodí činžovního domu. V Plotní ulici, druhý dvůr vpravo. Vokáčová, žena krejčího, oháněla se v kuchyni u dřezu, její muž v pokoji pilně šil na stroji. Hluk nádobí, umývaného v dřezu, a hrkot a šustot šicího stroje sdružovaly se v podivnou, ale této ženě milou harmonii. Vokáčová si pochvalovala v duchu: „Chválabohu, Franci si zase hledí práce. Už jsem ho odnaučila toužit jen a jen po hospodě.“

Tu se ozvaly z pavlače spěšné kroky, bylo zaklepáno na dveře a hned potom do kuchyně vstoupila vysoká žena tvrdých rysů. Nesla v ruce sešit.

„Váš pan syn není už doma?“ otázala se, zapomenuvši na pozdrav.

„Myslíte tím našeho Lojzíka?“ ohradila se jemně proti předčasnému titulu matka Lojzíkova a utírala si rychle mokré ruce do zástěry.

„Ano, ráda bych si promluvila s vaším Lojzíčkem.“

„To je jiná řeč. Posaďte se! Anebo by bylo libo do pokoje? Můj muž však pracuje.“

„To, co si přeji,“ pospíšila si povědět návštěvnice, „nejraději bych vám řekla tam v pokoji.“

„Prosím!“ svolila Vokáčová, uvedla sousedku do pokoje a vysvětlovala svému muži: „Paní Matyková přišla za naším Lojzíkem.“

Vokáč povstal od stroje s radostí, že si může na chvíli protáhnout záda, a mávl rukou: „Kde už je Lojzík! Dávno už sedí v lavici v gymnáziu. Co jste si od něho přála?“

Matyková se na chvíli zamlčela. Rozmýšlela se, jak začít. Potom vyhrkla:

„Jde o mého muže. Časy jsou zlé, každá vdaná žena se musí dnes bát o svého manžela.“

„To bych řekl!“ potvrdil Vokáč. „Manželství, které je na beton, je dnes vzácností, viď, Emilko? Ale nevíme, jak to souvisí s Lojzíkem.“

„Tak si mě trochu poslechněte. V neděli jsme byli na výletě. Sedli jsme si potom do zahradního hostince. Bylo tam plno a už nikde nezbývalo místa. Jen u jednoho stolu a tam seděla už nějaká slečna. Ne mladá. Jistě jí nechybí ani rok do třicíti, není-li starší. Ale navoněná a namalovaná! Můj muž se dá s každým do řeči, dal se i s ní a to u mne vzbuzuje nepokoj.“

„Nu, pro trochu řeči se svobodnou nemusí být hned tak zle!“ pokoušela se Matykovou odbýt Vokáčová, neboť ji mrzelo, že muž poslouchá a nepracuje, jí pak že zůstalo ještě polovic nádobí v dřezu.

„Musí být zle!“ rozhorlila se Matyková a oči jí rozplály žárlivostí. „Můj muž se s tou slečnou rychle a velice dorozuměl. Pochlubila se, že je úřednicí v zemské účtárně a že maturovala na gymnáziu. A to u mého muže rozhodlo. Hned se jí otázal, umí-li ještě latinsky, a když přikývla, začal jí něco latinsky povídat, ona se chytila jeho posledního slova a pokračovala sama v tom, nakonec se oba zasmáli a tím to teprve začalo! Vzpomínali společně na studie a zase do toho vplétali latinská slova – přímo mně na zlost!“

„Vás to rozčilovalo?“

„Příjemné mi to nebylo. Vždyť jsem tam seděla jako nejubožejší a nejnevzdělanější tvor! Můj muž sice maturitu nemá a musí být rád, že má místo u špeditéra, ale na tom, že má latinské školy, velmi si zakládá. A když mluvil s tou nafintěnou a navoněnou slečinkou, také to prozradil. Všecek se rozzářil, jako by to už nebyl ani on!“

„No, no!“ chlácholila ji Vokáčová.

„Nechte mě. Vím, co vím. Vypadalo to rovnou takhle: oni dva vzdělaní a já proti nim – holé nic!“

„Ale náš Lojzík! Co má s tím společného?“

„Tu latinu. Učí se latinsky, že je tak?“

„Pochybuji, že by vám dovedl pomoci. Nemyslím, že by byl v latině tak silný, jak si představujete!“ poznamenal Vokáč.

„Ty Lojzíka nehaň! Učí se, co může!“ bránila syna Vokáčová.

„Nechci od něho mnoho. Jen toto!“ ukázala Matyková na sešit. „Je to deník mého muže. Věděla jsem, že si každý večer do něho něco píše, nikdy mě to nezajímalo, ale dnes ráno mě napadlo: podívej ty se do jeho deníku!“ Položila deník na stůl, rychle v něm listovala a zastavila se prstem u jedné řádky. „Jinak jsou v deníku samé hlouposti: s kým se setkal, kterou knihu četl, – najednou však, právě po té neděli, je tu něco, čemu nerozumím. Jistě je to něco latinského. Co-ni-ugi-um in-ter-dum o-nus,“ čtla, jak to bylo napsáno.

„Tomu my také nerozumíme!“ podotkl krejčí.

„Ale váš syn!“ doplnila Matyková, jsouc ráda, že se jí už podařilo vysvětlit, proč vyhledávala Lojzíka.

„To je pravda. Latinsky se učí už pátý rok, mohl by to vědět. Byl bych však rád, kdybyste Lojzíka do toho nezamíchávala. Má se učit a nic mu není do takových manželských nedorozumění.“

„Velice bych však prosila…“

„Aby vám to přeložil? To se může stát. Emilko, kus papíru! Tak. Ukažte to. Opíšu to, Lojzík to přeloží, žena vám to nějak podstrčí a budeme mít všechno v pořádku. Beztoho je to nějaká hloupost. Neznám se s vaším mužem kromě vidění, šít šaty si u mne ještě nedal, ale nezdá se mi, že by byl schopen, myslet si na úplně cizí slečinku.“

Po té obhajobě usedl krejčí k stolu a pozorně opsal tři latinská slova na kus papíru. „Do večera to máte přeloženo. Můžete si i přijít pro to.“

„Velice vám děkuji. Sama bych byla ráda, kdyby to nic nebylo, rozumějte: ta latinská slova. Uvidíte však, že je v tom ta slečna.“

Vokáčová rychle podávala Matykové ruku a odváděla ji ze svého bytu; ve dveřích se však ohlédla za mužem a nepřivřela dveře, dokud si Vokáč zase neusedl k šicímu stroji.

Po obědě se vytasil otec před Lojzíkem s papírem. „Malou zkoušku! Přelož mi to!“

Lojzík se podíval na papír a velmi se začervenal. „Co zas toto je? Mám latiny dost ve škole.“

„Ale ta tři slova bys mi mohl přeložit,“ ucházel se otec o Lojzíkovu ochotu.

„Onus, oneris, neutrum – břímě, to vím. Ale ta dvě další slova neznám.“

„V slovníku bys je našel.“

„Víte přec, že latinský slovník nemám. Nedali jste mi na něj peníze. Musím běhat s latinou za kolegou Bradou.“

„Tak tam sběhni i s tím lístkem a přines to přeloženo.“

„Přinesu. Musíte mi však říci, k čemu to potřebujete.“

„Do toho ti prozatím nic. Potřebuji to, zkrátka. Běž a už ať jsi doma!“

„Zvlášť pro překlad těch tří slůvek tam nepoběžím, vezmu si hned už latinu na zítra a udělám si u kolegy Brady přípravu. Vrátím se až k svačině.“

Když už se ohřívala káva k svačině, čekal otec u šití netrpělivě na Lojzíka.

Lojzík však přišel včas.

„Přeložils?“ bylo první slovo otcovo, když syna uviděl.

„Tady to máte!“

„Manželství čas od času břemenem!“ četl krejčí. „Tomu nerozumím.“

„Ale já tomu rozumím. Latinsky se to poví zkrátka, znamená to však: Manželství je někdy, nebo: stává se někdy břemenem.“

„Tak to napiš. Jdi ke stolu a napiš to, jak jsi to nyní řekl.“

„Snad to může počkat, až se Lojzík nají,“ zastavovala manželka Vokáčovu horlivost.

„Ne! Hned ať to napíše! Ať to nezapomene!“

A když mu Lojzík dal lístek s volným, ale srozumitelným překladem, byl spokojen. Jen si pobrukoval: „Tak je to tedy? To už má smysl. Podívejme se!“ Pak se potichu zasmál.

Syn se jen díval na otce. Horlivost, s níž otec zastrčil lístek do kapsičky u vesty, vzbudila jeho pozornost.

Za prvého soumraku potom vyšel krejčí Vokáč na pavlač a ohlížel se chvílemi napravo, kdy se ukáže Matyková. Konečně vyšla ze dveří, a jakmile uviděla Vokáče, hned za ním pospíšila. „Máte?“

„Mám.“ Podával jí lístek.

Zahloubala se do čtení, trochu se zamyslela, ale pak vybuchla: „Manželství je mu břemenem. Rozumím už. Nu, dočkej jen!“

„Za mnou však, paní Matyková, už s tou latinou nechoďte!“ doložil tvrdě Vokáč. „Lojzíka to zdržuje od práce pro školu. Měl s tím dnes běhání a shánění po slovníku.“

„Děkuji vám. Už vás nebudu obtěžovat,“ slibovala Matyková, rozpálená ještě všecka hněvem.

Ten slib však nedodržela. Na třetí den si počkala na Lojzíka dole u schodů. Znovu našla v mužových zápiscích latinská slova, hned si je pozorně opsala na zadní stranu upotřebené obálky, a protože se bála jít s tím ke krejčímu Vokáčovi, vyhledala přímo syna. Lojzík měl rezaté a vždy rozcuchané vlasy, pihovatou pleť a předtím jí bývalo nepříjemno na výrostka pohledět. Protože ho však potřebovala, promluvila k němu sladce: „Pane Vokáči, prosila bych, abyste mi tohle přeložil do češtiny.“ Ukázala na své písmo na obálce.

„Tak to bylo pro vás?“ otázal se Lojzík překvapen. „To jsem pro vás překládal ta tři latinská slova o manželství a břemeni?“

„Pro mne, Lojzíčku,“ přitakala Matyková. „Jen to nepovídejte tatínkovi. Zakázal mi, že se nesmím už na vás obrátit.“

„To se rozumí, ani o tom nešeptnu!“ ujišťoval ji Lojzík a díval se na několik nových latinských slov.

„Tak, co je to?“ tázala se dychtivě Matyková.

„Jo, to je plno slov, na to se musí jít se slovníkem.“

„Ale navečer mi to povíte?“

„Navečer v sedm hodin.“

„Lojzíčku, tady u schodů. Budu na vás čekat.“

Lojzíček byl dochvilný, a co slíbil, splnil. Měl s tím starosti, ale bavilo ho, že se stal důvěrníkem dospělé osoby, jakož i že podniká něco tajemného, o čem neví otec ani matka. Ani spolužákovi Bradovi, jehož pomoci při tom překládání potřeboval, protože sám byl v latině sláb, neprozradil, k čemu je mu třeba překladu. Řekl mu jen: „Překládej a nestarej se!“

V sedm hodin večer odevzdal překlad latinského povzdechu: Amoris celati conflagravi flamma. Bylo opět na papírku nejprve doslovně: „Lásky utajené vzplanul jsem plamenem,“ pod tím i volný překlad: „Vzplanul jsem plamenem lásky, již bylo třeba utajit.“

Účinek překladu u Matykové byl pro Lojzíka senzací. Spatřil, že se Matyková zapotácela, div že nespadla. V tváři vzplanula studem, ruce se jí rozklepaly, rty se chvěly, jako by chtěla něco povědět a nemohla. Teprve za chvíli ze sebe vypravila: „Strašné!“

Když odběhla s poděkováním, jež zašeptla téměř neslyšitelně, a Lojzík pomalu za ní vystupoval po schodech, aby zatajil každou stopu, že se setkal s tou ženou, měl už svůj výklad o celém příběhu v hlavě: Je to nějaká neplecha manželova s cizí ženštinou, píše si o tom latinsky, aby tomu jeho žena nerozuměla, ale ta je chytrá a už mu na ty jeho spády připadla! Lojzíka to začínalo bavit. Dokonce přímo dychtil po tom, aby mohl zase a znovu nakukovat za oponu toho rodinného tajemství.

Dočkal se. A ještě několikrát. Matyková ho čekávala jako poprvé dole u schodů s papírkem a s latinskými slovy na tom papírku, opsanými pozorně těžkou její rukou.

Ale Lojzík si potom už tu proceduru zkrátil. Nenamáhal se se slovníkem. Líbilo se mu, zahrát si před neučenou ženou na dokonalého znalce latiny, proto se potom vždy jen podíval na papírek, a namátkou zachytiv se slova, jehož význam znal, překládal volně, ale pohotově. Tak četl-li: Inquietae noctes, desiderii plenae, přeložil jednoduše: V noci toužím po tobě. Četl-li jindy: Exoptata comitat me imago, řekl Matykové, že to znamená tolik jako: Chtěl bych tě zase brzo uvidět.

Potom byl vzrušen činžovní dům událostí. U Matyků se strhl příšerný křik a ryk, neboť v tom nevelikém bytě otloukala manželka svému muži sešit, vázaný do polotuhých desek, zvaný obyčejně deníkem, o hlavu. A její počínání bylo násilné, ale úspěšné, neboť listy z deníku odletovaly, až i odletěly oknem ven na pavlač, v tváři pana Matyky však zůstalo několik šrámů, dobře podběhlých krví, kterou nebylo možno nazvat nevinnou. Paní Matyková totiž při té exekuci nelenila ani jazykem, a roztřepávajíc deník o manželovu hlavu, mluvila o smilstvu a o jedné nestoudnici, kterou prý si Matyka vybral k tomu ohyzdnému hříchu.

Vokáčovi poslouchali ten křik ode dveří, jež nechali na dva prsty otevřeny. Za rodiči pak v přítmí stál zrzavý a pihovatý Lojzík. Byl by však lépe učinil, kdyby byl v tu chvíli zmizel. Neboť, sotva si jeho otec srovnal všechno trošku v hlavě, už se podíval na Lojzíka a zahřměl na něho: „Ty v tom máš prsty?“ Lojzík odmítal obvinění, když však otec přísně vysvětlil, že se ptá, překládal-li paní Matykové i nadále latinská slovíčka, musel Lojzík s pravdou ven a málem byl by dostal výprask už za to, že měl před rodiči takové tajnosti.

Výprasku se mu potom dostalo a v míře dvojnásobné hned následujícího dne, když otec, pohnut synovými úspěchy, jichž si získal svými překlady z jazyka latinského, zašel si do gymnázia, aby se také tam poptal na schopnosti Lojzíkovy. „Neplechu s latinou v cizí rodině tropit, to umíš, ale učit se latinsky, to ne!“ vykřikoval starý Vokáč na Lojzíka, když ho vyplácel. A z těch slov vyrozuměl i člověk nechápavý, že zprávy profesorské o Lojzíkovi nevyzněly příznivě, nýbrž že ohlásily i blízkou katastrofu.

Ó rodičové moderní studující mládeže, ó otče Lojzíkův! Tento povzdech mi tryská ze rtů, pomyslím-li na krejčovský dřevěný metr, jímž se mistr Vokáč oháněl proti svému synovi. Trestal-li Lojzíka za to, že se neučil z latiny, bylo to v pořádku; pakliže mu však přidával ran za rozmíšku manželů Matykových, dopustil se proti synovi těžké křivdy. Neboť za dva dny už viděli lidé v domě Matyku a Matykovou, jak si jdou ven na procházku, pod paží zavěšeni, k sobě přituleni a v sebe zalíbeni. A domovnice tvrdila, že Matyková Matykovi všechno odpustila, když před ní poklekl na parkety a s pozdvižením tří prstů pravé ruky přislíbil, že latinu už navždycky pověsí – na hřebík.

Dva aspiriny

Stalo se to před čtyřmi roky v menším městě, které vítalo vždy v parných měsících, ač se o to nepřičiňovalo, mnoho turistů a letních hostí. A hrdinkou příběhu byla studující lékařství, dívka pěkné tváře i statné postavy, bylo možno do ní se na první setkání zamilovat. Jedinou její nevýhodou bylo, že byla chudobná. Proto v ony prázdniny cestovala od města k městu, a navštěvujíc bohaté soukromníky, ředitele peněžních ústavů a ředitele průmyslových závodů, slovem: lidi, jimž nezáleží na vydání několika set korun, snažila se v zastoupení vydavatelství získat je k subskripci fenomenálního, všestranného a jedinečného Domácího praktického lékaře, díla o 560 stranách s ilustracemi a bohatým přehledem léčiv i léčivých bylin.

Aby si usnadnila přístup do parádních pokojů a bohatě vypravených úřadoven, podstrčila vždy v předsíních služtičkám a sluhům svou vizitku, na níž bylo před jejím jménem vytištěno hrdé MUC. Proto se jí shánění předplatitelů dobře dařilo. Patrně si kupci Domácího praktického lékaře představovali, že v budoucnu pověsí lékaři léčení lidí na věšák a raději se rozběhnou všichni po městech a vesnicích prodávat takové palékařské tiskoviny!

Krásná medička odbyla si ty obchodní návštěvy vždy za dopoledne a od oběda až do večera sedávala v restauraci. Čtla tam, učapená u některého postranního stolu, noviny, potom pro změnu se dívala z okna na náměstí a nejvíc času strávila přemýšlením o tom, zda dobře činí, když se tak toulá samotinká od města k městu a mluví do lidí, jichž předtím okem nespatřila, jen proto, aby si z prodeje knihy, kterou v skrytu svého srdce nenáviděla, nastřádala pár grošů, pro její další studium potřebných.

V onom městě, v němž se příběh udál, míjel jí odpolední čas v restauraci veseleji. Bylo tam stále rušno, lidé přicházeli, odcházeli, někteří křápali turistickou obuví, mluvili hlasitě a rozkřikovali se na sklepníka, jiní našlapovali zlehka a šeptali, chvílemi zase vpadli do restaurace rodiče s dětmi, měla nač se dívat a co poslouchat.

A když potom už povečeřela a hostinská místnost, plná chtivých jedlíků, zazářila svými světly, přišel do restaurace – on.

„Dovolíte, milostivá?“ optal se jí, jakmile dospěl k jejímu stolu, nečekal však na její svolení, nýbrž hned si usedl naproti ní. „My se už známe!“

Podívala se na něho.

„Ano. Známe se. Byla jste u mne. Dnes dopoledne.“

Rychle se rozpomínala. A vzpomněla si, že pán, jenž ji tu tak sebevědomě přepadl, přijal ji toho dne ve své úřadovně a vyslechl dlouhý její výklad o znamenitosti Domácího praktického lékaře, potom však, když uviděl listinu subskribentů, zdvihl ruce do výše a zvolal: „Ah, to, milá slečno, ne! Nic nikdy nikomu nesubskribuji! S tím se už musíte spřátelit!“ Vzpomněla si též, že jí chtěl své odmítavé stanovisko vysvětlovat (za horlivého stiskání její ruky), ona však že mu řekla: „Neomlouvejte se! Nekoupíte a tím je to vyřízeno. Mám ještě mnoho práce.“

Načež že on neřekl už ani slova, jen se jí mlčky uklonil a nechal ji odejít.

A navečer za ní přiběhl!

Chtěla proti němu vybuchnout a odehnat ho od stolu. Pak se jen hlasitě zasmála.

„Čemu se smějete?“ otázal se. „Mně?“

„Vám ne, ale vaší odvaze!“ odpověděla. „Jste jako Caesar. Ráno jste mě uviděl a teď jste přišel, abyste zvítězil.“

Octl se v rozpacích, rychle však z nich vybředl. „Báječně pověděno! Znamenitě jste mne vystihla.“

„Při vašich způsobech jednání dalo mi to málo námahy!“ odbyla jeho samolibost a tím chtěla rozmluvu skončit.

Ke stolu však přišel číšník a pán si objednal láhev vína se dvěma skleničkami.

„Pijete ze dvou skleniček?“ bodla ho.

„Proč by ze dvou? Vy si se mnou přiťuknete!“

„Jste jasnovidec?“

„Nikdy se nemýlím. Tak i vím, že my dva budeme ještě dnes dobrými přáteli.“

„V tom se tedy mýlíte!“ vpadla mu rychle do řeči. „Ale o to nic. Malý dotaz: Jste ženat?“

„Ženáč na malém městě a bavil by se veřejně s cizí mladou dámou? To by byl poprask!“

„Rozumím. To by nešlo. Tedy svobodný? Ještě k zadání?“

„Rozvedený, mám-li vám říci pravdu.“

„Hm. Zajímavé. S jednou se vám to už nepodařilo. Proto zkoušíte znovu.“

„Pardon! O sňatku nikdo nemluví. – Připijete si se mnou?“

„Uhádl jste!“ zasmála se. „Nepřipiji si. Nepiji nikdy vína.“

„Čím bych se vám tedy mohl zavděčit?“

„Nezavděčil jste se mi už tím, že jste se přihrnul k mému stolu.“

„Přihrnul! To je tvrdé slovo. Vždyť jsme po vaší dopolední návštěvě nebyli sobě už neznámi.“

„Neznámi jsme si nebyli, ale známi také ne!“

„Stále mne nechápete, drahá slečno!“

„Chápu vás. Kráčíte přímo k cíli. Přes překážky! Nedbáte jich. Hrdino!“

„To zase už zaznělo jako výsměch. Jsem vám tak nepříjemný? Je vám má přítomnost protivná?“

„Rád útočíte otázkami. Jak vám odpovědět? Pro cíl, jejž jste si vysnil, rozhodně stvořena nejsem!“

„Jistě ne?“

„Jistě ne! Na to se můžete napít jedu! A dovolte mi, abych to dotvrdila tímto gestem!“ Zlehka zacinkla prstenem o sklenici.

„Chcete mi odejít?“

„Ano. Vám chci odejít!“ břitce mu řekla, a protože už přišel sklepník ke stolu, požádala ho, aby jí spočítal celodenní její útratu.

„Slečna neplatí!“ ozval se pán.

„Jen to spočítejte, pane vrchní!“

„Slečna neplatí!“ opakoval pán už důrazněji, a když sklepník setrvával u stolu, rozkřikl se na něho do třetice: „Řekl jsem, že slečna neplatí. A na tom zůstane! Rozuměl jste?“

Tak rozhodným tónem ovšem odpudil sklepníka od stolu, pročež si pochvaloval: „Vidíte, slečno? Teď jsem to nad vámi vyhrál!“

„Laciné vítězství!“ řekla ona. „Vy se tu můžete hlasitě ozvat. Jste tu v městě doma. Já jako cizinka nemohu.“

„Pro mne nejste cizinkou. Od rána nosím obraz vaší sličné tvářičky v mysli!“

„Jářkuže – v srdci! To jste mě polekal. Z mysli vám brzo tvář má vymizí, ze srdce by to šlo tíž, o mnoho tíž!“

„Ráda žertujete.“

„Velmi ráda. Ale dnes se mi žerty nedaří. Přiznám se vám, že mě bolí už hodnou chvíli hlava.“

„To jen tak říkáte.“

„To neříkám jen tak! Hlava mě bolí, a to čím dál – potěší-li vás to – tím prudčeji!“

„Dovolíte-li, sednu si k vám a můžete si opřít hlavu o mé rameno.“

„Aspirin by mi byl milejší.“

„Zase jste mě ťala!“ posteskl si. „Ale přejete si opravdu ten aspirin?“

„Ano. A hned dva!“

„Sklepník mívá aspiriny. Hned jsem s nimi zpět!“ ohlašoval a spěchal za sklepníkem.

Ve chvilce se vrátil a sklepník přinášel na tácku sklenici vody a vedle ní dvě tabletky žádaného léku.

„Tak!“ pochvaloval si pán. „Hned vám bude lépe. A já budu šťasten.“

Požila obě tabletky, zapila vodou, ale tvářila se dál zamračeně.

„Nuže! Už se rozveselte. A třeba do mne šlehejte svým vtipem, jen když se už nebudete mračit!“

„Protivná bolest!“ postěžovala si.

„Protivná!“ souhlasil ochotně.

„Měla bych si po požití prášků na chvíli lehnout. Měla bych na půl hodinky odběhnout do svého bytu.“

„Na půl hodiny? To bych vám dovolil. Lehnete si, bolest vám pomine za malou chvíli a vrátíte se vesele za mnou.“

Nic neslíbila, jen se rychle pobírala od stolu, chvatně snímajíc klobouk z věšáku a nasazujíc si jej na hlavu.

„Mám vás doprovodit?“

„Ne! Prosím vás, ne!“

„Ale za půl hodiny jste zase tu!“ vyhrazoval si. „Budu vás tu čekat!“ Chytil ji, když odcházela, letmo za ruku. A teplo té ručky jej dlouho hřálo v prsty.

Pak usedl, dal se do čtení novin a čekal. Čekal půl hodiny, čekal tři čtvrti hodiny, ba i celou hodinu. Popíjel vínko.

Posléze kývl na sklepníka. „Ta slečna se nevrací. Bydlí tu u vás?“

„U nás? Kdeže! U nás je všechno obsazeno.“

„Tak, kde bydlí?“

„Potuchy nemám. Dáma tu včera obědvala a večeřela a dnes zas tak. O to, kde bydlí, jsem se nestaral.“

„Slečna už jistě nepřijde!“ povzdychl si pán.

„Myslím též, že už nepřijde!“ potvrdil sklepník, jako by pána politoval.

„Tak zaplatím!“ rozhodl se pán, už rozmrzen.

„Prosím.“

„Tu láhev vína!“ přiznával se pán k útratě.

„A účet slečnin!“ připomněl sklepník.

„Jaký účet slečnin?“

„Ten, jejž slečna chtěla zaplatit, ale vy jste nedovolil.“

„Já že jsem nedovolil?“

„Ano. Vy jste třikrát řekl: Slečna neplatí. Dokonce jste mě odehnal od stolu.“

„Nedorozumění!“ odbyl sklepníka pán.

„Pro mne to není nedorozumění. Já musím mít účet slečnin zaplacen!“ bránil se sklepník.

„Prosím. Běžte si tedy za ní!“

„Na běhání nemám pokdy.“

„Pak je to vaše věc!“

„A trochu též vaše, pane! Musím sice dnes všechno šéfovi zaplatit, a to, i když od vás peníze nedostanu, ale potom, – potom si už někdy zaplacení vymohu!“

„Chcete říci, že si je vymůžete soudně?“

„Možná i soudně!“ odtušil sklepník. „Ale říkám to nerad.“

„To si myslím!“ načepýřil se pán. „Víte přece, kdo já jsem?“

„To nevím, pane!“

„Ředitel zdejší továrny na pletené a trikotové zboží!“

„Hluboce mě těší, pane řediteli!“

„Nu tak! Nu tak!“ lahodil si pán.

„Ale o zaplacení slečnina účtu bych přece jen uctivě prosil.“

„Jen řeknete-li mi, kde bydlí! Rozumíte mi? Musím mít její adresu. – A kolik činí účet?“

„Maličkost, pane řediteli! Třicet dvě koruny. S tou lahví vína čtyřicet osm korun.“

„Tu jsou. Zbytek si ponechte. Teď však slečninu adresu!“

„Neznám ji, opravdu neznám. Slečna bydlí asi někde v soukromí. Kdož to ví?“ odpovídal sklepník a kvapně odcházel.

Na odchodu si však náhle ještě vzpomněl: „Pane řediteli…“

Pán se toho zavolání chopil radostně a dychtivě. „Ah! Teď vám připadla na mysl adresa té mladé krásné dámy?“ tázal se.

„To ne!“ omlouval se sklepník. „Jen jsem si vzpomněl, že jsme zapomněli, vážený pane řediteli, zaúčtovat ty dva aspiriny!“

„Co ještě!“ odbýval ho mrzutě pán. Dokonce se ironicky ušklíbl nad ubožákem – sklepníkem, který připomíná takovou maličkost.

„Dostanu ještě dvě koruny čtyřicet haléřů!“ hlásil směle sklepník.

„Tu je máte! A doufám, že si už nevzpomenete na nic!“ řekl ředitel továrny při nové platbě a byl tak rozezlen, že sklepníkovi už ani neodpověděl na přání dobré noci.

Plaše jen se rozhlížel po místnosti, neviděl-li ho při těch pohanách některý známý, a rychle pak spěchal ven na čerstvý vzduch. Nešel však honosně, naopak divně se krčil. Odcházel jako člověk, který se naparoval a naparoval a jemuž potom odněkud přisedl na tvář zvučný políček!

Váza

Ten, kdo poznal Landu teprve jako ústředního ředitele, a zvlášť ten, jehož zrak se někdy střetl s přísným pohledem jeho očí, tak přísným pohledem, že jím člověka přímo rozsekával na kusy, nebyl by uvěřil, že tento Landa před lety důvěřoval všem lidem. Tehdy byl ovšem mladým mužem, plným životní spokojenosti, na tichém venkovském působišti pobíral jako hospodářský adjunkt slušnou měsíční gáži, z domova mu také posílali nějaký groš, k tomu se na vesnici lacino i dobře stravoval, – míval proto peněz, že často ani nevěděl, co s nimi. I konejšil ten blahobyt jeho smýšlení vůči lidem, s nimiž se stýkal. Nic nedal na staré pořekadlo, že „člověk člověku nejhorším vlkem bývá“, kudy chodil, tudy si pozpěvoval anebo aspoň pohvizdoval a všemu, co kdo řekl, věřil doslova. Respicient finanční stráže Jaške – uvedu příklad – byl by jej na malíčku levé ruky vytáhl třeba až na kostelní věž.

Jaške byl v takovém díle opravdovým mistrem. Mohli to dosvědčit Jaškovi karetní spoluhráči. Mohli vylíčit, jak sladkým hlasem je Jaške vítával, když usedali ke hře. Se stejným elánem však se potom na ně obořil, když, obehráni o všechno, co u sebe měli, v liché naději, že by se snad mohlo štěstí na ně ještě usmát, žádali, aby směli hrát dále – na dluh!

„To nemám rád,“ ošíval se respicient Jaške. „Kdybyste byli řekli, že nemáte do hry dost peněz, nemuseli jsme ani začínat!“

Respicient Jaške bydlil na té vesnici u své tchyně. Byl takový vytáhlý, úzký v hrudníku, nekašlal sice, ale lidé mu netroufali, že by se dožil vysokého věku. Ale tak, jako na všechno, vyzrál Jaške i na svou tělesnou slabost. Uměl si to zaonačit u úředních lékařů, dostával dovolenou za dovolenou, seděl si pohodlně doma. Jeho tchyně měla hostinskou živnost. Jaške však sám nikdy žádnému hostu džbánek piva nepodal. Do výčepní místnosti ani nevkročil. Zdržoval se výhradně v tak zvaném „pokojíku“, v němž jídávala hostinská s ním a dcerou a v němž u jiného stolu usedali k obědu nejvzácnější strávníci. Respicient – to už bylo jeho zvykem – pilně brebentil i za jídla u stolu, sedával tam na čelním místě v parádní blůze své uniformy, knoflíky se na ní třpytily, jako by byly z ryzího stříbra.

Protože se Landa stravoval u tchyně Jaškovy a denně sedával v „pokojíku“ u onoho bočního stolu, míval Jaške často příležitost, nakouknout do Landovy tobolky a vídal, kolik v ní mívá mladý hospodářský adjunkt peněz. Při té podívané se v respicientových očích vždycky zajiskřilo. Myslíval si: „Toho tak dostat do hry!“ Ale Landa hrát v karty neuměl. Jaške mu proto několikrát nabídl, že ho zdarma tomu umění naučí, – byl odmítnut. I nezbývalo respicientovi nic jiného než obrátit hlavu na opačnou stranu, kdykoliv se Landa přichystal k zaplacení svého účtu v hostinci a vytáhl z kapsy tobolku.

V onom „pokojíku“ stála skříň, ve vrchní části zasklená, nazývali ji kredencí. Bylo tam poskládáno všelijakých věcí a věciček na odiv lidským zrakům: porculánové talířky, vyzdobené pestrými květy, sklenice a skleničky, cukřenky, misky, vázy, koflíky, džbánky. Landa se někdy u kredence zastavil a ty věci si prohlížel. Nic nedbal, že už vedle něho u stolu šustěly respicientovi a jeho partnerům v rukou karty, pohled na pěknou růži, neuměle, ale tak barevně namalovanou na dně starodávného talíře, vábil ho víc nežli halas náruživých karbaníků.

Proto se k němu jednou respicient přitočil a optal se ho: „Zajímáte se o takové věci?“

„Ani nemohu říci, že bych se o ně zajímal. Jenom rád se na ně dívám. Je mi tak, jako bych stál v maminčině parádním pokoji. Má matka má též starodávné talířky s takovými růžičkami.“

„Takové talířky už dnes ani nejsou na prodej!“ podotkl respicient. „Vím, že od tchyně je chtěl jeden pán koupit, ale nepochodil. Co však říkáte, pane adjunkte, této cukřence a téhle váze?“ Ukázal. I zasklené dveře kredence otevřel.

„Pěkné!“ pochválil adjunkt. „Ale to už je moderní zboží.“

Tím se jejich rozmluva před kredencí pro ten den skončila.

Ale respicient už i té nitky se zachytil. Za několik dní pověděl Landovi:

„Taková váza by byla pěkným dárkem. Třeba pro vaši matinku nebo pro sestřičku.“

Landa se na respicienta podíval. „Paní hostinská by ji prodala?“ otázal se.

„Ach, to ne! Jistě ne! Já jsem jí tu vázu přivezl a víte, že dárek nikdo neprodá.“

Potom si zase vyhlédl vhodnou příležitost a oznámil Landovi: „Po neděli musím odejet do svého služebního působiště. Nechtěl byste, abych vám odtud – kdyby se mi to podařilo, to připomínám – přivezl nějakou takovou vázu? Pro vás zcela nezávazně. Koupil byste, jen kdyby se vám to líbilo.“

Landa byl tak překvapen tou nabídkou, že neřekl na to ani slova.

Uplynul však týden, uplynul i druhý, jejž respicient strávil na cestách, a pak byl Landa překvapen znovu, neboť respicient se vrátil a při prvním setkání zavedl Landu do podkrovního pokoje, v němž se svou ženou obýval.

Ukázal mu tam, co pro něho přivezl. Na stole stály dvě vázy, jedna cukřenka a skleněná miska na máslo se skleněným víkem, vše přepychově vypraveno, bohatě pozlaceno, vše z těžkého skla. „Tak, co říkáte?“ oslovil Landu respicient. „Je to krása!“

Adjunkt Landa uznával, že jsou všechny ty předměty na pohled pěkné.

„Jak to: na pohled?“ protestoval respicient. „Ty všechny věci jsou skutečně krásné! Jsou to vzácné kusy cizozemského zboží. Pane!“ A hned, zapřisáhnuv napřed Landu, že to, co mu řekne, zachová v úplné tajnosti, připojil celou povídku o tom, jak přišla veliká zásilka toho a takového zboží do pohraniční stanice, ale nebyla řádně vyclena, proto – „Chápete?“

Landa se tvářil tak, jako by byl nechápal.

Doložil tedy respicient šeptem: „Mám už takové příjemné styky s našimi orgány. Jedním slovem: pamatoval jsem na vás a koupil jsem to pro vás!“

Respicient mluvil tak horlivě a tak obratně, že se už Landa nevypletl. Pokusil se uniknout. Řekl, že neví, co by si s tím vším počal. Respicient však zvolal ihned: „Dárky, pane adjunkte, dárky! Potěšíte matinku, sestřičku, tetinku i paní švagrovou pěkným dárkem!“ Landa jen užasl, jak se respicient dobře vyzná v jeho příbuzenstvu. Slabým jenom hlasem namítl: „Ale co to stojí? Nebudu mít tolik peněz!“

Tu prozradil respicient cenu. Byla vysoká. Ale hned a velmi laskavě nabídl, že dovolí, aby mu adjunkt tu částku zaplatil v několika splátkách.

„A tak to, pane adjunkte, ještě dnes pečlivě zabalíme a rozpošleme!“ vyvrcholil svou řeč respicient a utíral si kapky potu z čela; nezakrýval ani, jak je rád, že už má tento zápas o úspěch za sebou.

Čtyři bedničky byly rozeslány, tobolka adjunkta Landy pořádně splaskla a ještě po čtyři měsíce potom inkasoval respicient od Landy všechny jeho peněžní přebytky.

Ale přešla léta a Landa na tu příhodu zapomněl. Zapomněl na ni tak, jako lidé vůbec zapomínají na trpké zkušenosti z mládí, i když jim přehluboko vsáhly do kapes.

Až zase po dlouhém čase! A pouhou náhodou!

Landa, už ve své vysoké hodnosti, navštívil svou sestru. Byl dobře pohoštěn, seděl po obědě se svou sestrou v jídelně a při takové příjemné siestě se lehko vybavují vzpomínky. Řekl náhle sestře: „Neposlal jsem ti kdysi dárkem vázu?“

„Poslal!“ odtušila sestra.

„Ale tady v jídelně ji nevidím. Nu, ovšem! To je roků! Už je jistě rozbita!“

Místo odpovědi sestra povstala a přinesla onu vázu. Byla v ní kytice šeříku.

„Kde byla?“ otázal se Landa.

„V služčině jizbičce.“

„Služka! A má mou vázu!“ podivil se Landa.

Hostitelka se zarděla. Pak – právem starší sestry – pověděla Landovi plnou pravdu: „Jindy ji míváme v kuchyni. Sem do jídelny ji dát nemohu, protože je to – promiň mi – póvl!“

„Póvl,“ opakoval divný název Landa. „Tomu slovu nerozumím.“

„Tedy po česku: brak!“ řekla sestra. Hned pak vyhodila povadlou kytici otevřeným oknem do zahrady na trávník, vylila touž cestou i vodu z vázy a jala se na váze ukazovat bratrovi: „Vidíš tady tu rýhu ve skle? To je kaz. V továrně vyrábějí vázy, některá má kaz, tak ji vyřadí a prodají jako brak za pár krejcarů!“

„Pěkných pár krejcarů!“ připomněl si se zřejmou bolestí Landa.

„Cože? Tys za ni jistě hodně zaplatil!“ podivila se sestra.

„Nevím už, kolik. Vím jenom, že to byly hříšné, jak se říká, peníze, jež jsem za tu vázu dal. Vždyť jsem ti chtěl poslat cenný dar!“

Jak ta rozmluva bratra se sestrou skončila, na tom nezáleží. Landa však se při ní velmi rozčilil. I po letech člověka mrzí, že se dal někým napálit. A Landa byl si tím už jist, že také ona druhá váza, cukřenka i miska na máslo, čili všechno, co od respicienta tenkrát koupil, byl podle sestřina slovníku „póvl“. Že tedy respicient to, co lacino v nějaké továrně koupil, jemu za několikanásobnou cenu prodal. K předraženému zboží připojil jenom lež o nevyclené zásilce cizozemského zboží a o úředním tajemství.

Respicient byl dávno už pochován na venkovském hřbitůvku, Landa by byl však nevímco za to dal, kdyby ho byl v tu chvíli měl v té parádní uniformové blůze před sebou. Ó, jak by se byl s ním důkladně vypořádal!

Potom mu bleskla hlavou ještě jedna vzpomínka. Respicient, sám vytáhlý, prsa jako housličky, krátce: mužský k ničemu, měl ženu pěknou a plnou života. A jednou uviděl Landa respicientovu ženu stát na schůdcích, vedoucích k podkrovnímu pokojíku. Neutekla před Landou, dívala se na něj, usmála se, když se pak zastavil před těmi schůdky, usmívala se dále a potom maličko, jen tak maličko pohnula hlavou směrem ke dveřím pokojíku, ale každý jiný byl by porozuměl, že ho zve, aby ji následoval. Landa tomu též porozuměl, ale zarděl se jenom a – uprchl. Proč se tenkrát nedal na cestu po těch schůdcích? Proč aspoň tím nepotrestal respicienta?

Vzpomínka byla živá. Tak živá, že najednou Landa, sedě se sestrou v jídelně, mávl ze široka rukou. Sestra myslila, že mávl rukou nad zbytečně vyhozenými penězi, Landa však mávl pravicí i nad oním, tenkrát tak lákavým ženským svodem. Neboť když si připomněl respicientovu tvář, byl přesvědčen, že se i za tím úsměvem jeho mladé ženy a za jejím romantickým vybídnutím skrývala jen respicientova léčka – na jeho kapsu!

Stanislav Kovanda
S pepřem a solí

Úsměvné prózy

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 15. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4683-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4684-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4685-8 (prc)