Myšlenky lehké jako vzduch

William Hazlitt

Vybral a přeložil Antonín Přidal

Znění tohoto textu vychází z díla Myšlenky lehké jako vzduch tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Vyšehrad v Praze v roce 2002.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (William Hazlitt: Myšlenky lehké jako vzduch), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 8. 8. 2025.

Ctnost není zadarmo

Proč je tak těžké být spravedlivý k druhým? Protože uznáváme jejich zásluhy, jen když nepřekážejí našim zájmům; v opačném případě se jimi cítíme ohroženi. K tomu, abychom dokázali druhé pochválit, je zapotřebí buď velké slávy, o niž se lze bez obav rozdělit, nebo velké soudnosti a sebedůvěry, anebo velké upřímnosti a lásky k pravdě, vítězící nad sebeláskou.

Upírat někomu nesporné klady znamená popírat, že vůbec existují, a popírat je tedy i u sebe. Tak se naše nesnášenlivost obrací snadno proti nám.

Tajemství naší sebelásky je přesně takové jako tajemství naší velkorysosti a nepředpojatosti. Máme raději sebe než druhé proto, že jsme o svých zásluhách a přednostech lépe zpraveni a pevněji přesvědčeni než o zásluhách a přednostech kohokoli jiného.

Uznání zbavuje dobrou duši závisti. Nejspravedlivější k druhým bývají ti, kdo cítí, že svět je spravedlivý k nim. Nepřivádí-li nás úspěch k velkorysosti, nezasluhujeme jej.

Závist se skládá mimo jiné z touhy po spravedlnosti. Nezasloužené štěstí nás pohoršuje víc než zasloužené.

Závist je malost ducha, jenž nedokáže vidět za určitou mez a cítí se utištěn, dokud nezaplní veškerý prostor sám.

Nejvíce závidí ti, kdo si nejméně věří; právě tak jako nejslabší a nejzbabělejší bývají nejpomstychtivější.

Lidé nevalné duševní síly se děsí soupeření právě tak, jako se bojí trpaslíci, že je na ulici někdo zašlápne. Z ješitnosti však takový pokus riskují, nejinak než ženy honící se bezhlavě za davem.

Závist je nejuniverzálnější vášeň. Pyšníme se tím, co máme, či co si myslíme, že máme. Závidíme však to, co mít chceme a nemáme, ba i co mít nechceme.

Závidíme sebevětší ctnosti i sebemenší výhody. Závidíme sebesměšnější zdání či předstírání nadřazenosti. Závidíme pošetilost a ješitnost. Ano, závidíme vše, čím se lze odlišit nebo proslavit, i neřest a bezectnost.

Závidíme druhým sebenepatrnější rozmnožení jejich uznaných zásluh víc než všechny jejich zásluhy dohromady, podobně jako je nám proti mysli zaplatit přirážku k účtu či jako žehráme na něčí nenadálé štěstí.

A to buď proto, že rozrůstáním jejich úspěchů si připadáme zaskočeni a že svědčí o nadání, s jakým jsme nepočítali, anebo proto, že nám připadá urážlivé a nepoctivé, aby se někdo odlišil a vynikl, či proto, že jeho dovednost nemůžeme odbýt jako něco běžného: „Je to přece jeho obor.“

Podobně bývá naší největší ctižádostí vyznamenat se v něčem, v čem vyniknout nemusíme, a nesmírně nám lichotí uznání našich nejpochybnějších ambicí. Chceme tyto mrzáčky vykrmit a ze svých vad a slabých stránek vypiplat ctnosti. Uznání našich známých ctností nás příliš netěší – je to obehraná písnička –, ale náramně nás blaží pochvala nějakého našeho vrtochu. Ten je naší chloubou, novým vítězstvím, posílením našeho pocitu moci. Někdo má dobrou hlavu, ale chce, aby se o něm říkalo, že má pěknou postavu a vybrané způsoby. Ministerský předseda Walpole toužil mít pověst galantního člověka, i když k tomu měl na hony daleko. Inteligentní žena chce být považována za krasavici, krasavice za vtipnou a tak dál.

Závist je nejmocnější lidská vášeň. Vysvětlení je nasnadě. Protože sobě přikládáme daleko větší význam než veškerému okolnímu světu, hlavním cílem našeho duševního snažení je přesvědčit ostatní o našich nesporných, leč upíraných kvalitách, vyzbrojit se jedinečnými známkami a zárukami vlastní nadřazenosti a nenávidět a potlačit vše, co nám stojí v cestě nebo co naši nesmyslnou ctižádostivost zastiňuje. Každý se na sebe dívá jako na monarchu zbaveného trůnu a na ostatní jako na své vzpurné poddané či prchající otroky, kteří mu upírají jeho přirozené právo a trhají řetězy názorů, jež by jim rád vnutil. Blázen na Hogarthově malbě, jenž má korunu ze slámy a žezlo ze dřeva, není než obrazem a prostinkým symbolem každodenního života.

Někteří lidé umějí objevit jen ty naše dobré stránky, které ostatním ušly. Jiní soustavně vynášejí naše zásluhy, které už uznal celý svět. První jsou dobrodinci, ne přátelé; druzí nejsou přátelé, ale patolízalové.

Není pochlebnictví tak nehorázného a nadsazeného, aby nebylo přijatelné. Nechává za sebou pronikavý pocit blaha, neboť právě jeho přehnanost jako by napovídala, že musí mít nějaké opodstatnění. Řekněte nejošklivější osobě na světě, že je nejpěknější, největšímu hlupákovi, že je bystrá hlava, a s díky vám uvěří. Je přinejmenším možné, že to myslíte upřímně. I pochlebníkův ironický smích vede k samolibému úsměvu nad naší domnělou dokonalostí.

Není hany tak podlé a nezasloužené, aby se z ní něco neujalo. Zlá slova ruší kouzlo dobrých skutků. Nasazujte někomu celý rok psí hlavu a na konci roku ho (jen kvůli tomu) nepoznají ani nejlepší přátelé. Není příjemné pomyšlení, že někdo byl, byť neprávem, obviněn z pošetilosti či ze zločinu.

Bezděky si spojujeme slova s věcmi; a naše představivost si uchová nepříznivý dojem ještě dlouho potom, co byl rozum vyveden z omylu. Neboť postavit se proti nařčení či křivdě znamená vyměnit pohodlí za nepohodlí, a naše zbabělost se brzy postaví na stranu lidské zlovůle. Útočníci jsou vždycky odvážnější. I nezasloužená výtka člověka ponižuje, protože vzniká dojem, že kdyby byl bez chyby a viny, nikdo by se ho neodvážil napadnout; proto čím špinavější a vymyšlenější je pomluva, tím více zneuctí ne toho, kdo ji šíří, ale toho, kdo je v očích veřejnosti jejím terčem. Vidíme-li člověka pokrytého blátem, vyhneme se mu, aniž otevřeně zdůvodníme proč. Oblíbence veřejnosti, stejně jako Caesarovu manželku, nesmí podezřívat nikdo. Dost na tom, že obdivujeme a dosvědčujeme přednosti těch, kterým poměry přejí; dělat totéž navzdory pomluvám a sprostému spílání je vrchol ušlechtilosti, k jakému svět dosud nedospěl.

Duševní zbabělci se bojí vyjádřit silně kritický názor anebo ostře zaútočit, protože se bojí, aby nedostali ránu na oplátku. Vydávají se na milost svému protivníkovi a doufají, že jejich bezvýznamnost je beztrestná.

Nejbezvýznamnější lidé jsou nejhorlivější posměváčci. Nemusí se bát odvety a nemají žádnou naději, že by jejich sebeúcta mohla stoupnout jinak než ponížením jejich bližních. Nejpřísnějšími kritiky jsou vždycky ti, kdo se sami nikdy nepokusili tvořit anebo při tom neuspěli.

Vědomí, že jednáme nespravedlivě, nás má k ještě větší křivdě. Zvětšíme-li ji, máme pocit, že jsme ji ospravedlnili. Opakovaná rána rozněcuje naši vášeň a umrtvuje myšlení.

Člověk někdy nemůže uniknout pocitu bezvýznamnosti jinak, než že zraní sebelásku druhého. Ale pamatujme, že slušnost je povinná pro všechny, kdežto vyniknout na její úkor není povinen nikdo.

Štěstí je stejně nakažlivé jako posměch. Alespoň nám je nemůže dát nikdo než ten, kdo je šťasten sám. Žádná chytrost, moudrost, bohatství ani krása nemůže tento pocit sdělit: jen šťastní mohou rozdávat štěstí. Láska a radost jsou dvojčata anebo se rodí jedna z druhé.

Zdraví a klidná mysl jsou dva největší dary. Ve všem ostatním jsou si lidé rovni nebo si mohou najít náhradu.

Samolibost uráží víc než hrubost nebo nespravedlivá a bezohledná kritika, protože kritiku lze odrazit a pochopit jako důkaz, že stojíme za povšimnutí; cizí samolibost však otřásá základy našeho sebevědomí a dává najevo, že nestojí ani o naše uznání. Ničím se člověk nepřipravuje o sympatie tak, jako když je k nim lhostejný.

Nikdo není docela opovrženíhodný. Nemůžeme klesnout o mnoho hlouběji než idiot; a idiot má některé dobré stránky, jichž se nedostává moudrému.

Rousseau si správně všiml, že rozdílů mezi námi a nejlepšími z nás je méně než toho, co s nimi máme společného. Rozdíl mezi vysokým a malým člověkem dělá jen pár palců, ale oba měří několik stop. A tak i moudrý či vzdělaný člověk ví mnohé, o čem nevzdělaný nemá potuchy, ale pořád je daleko víc toho, co znají oba stejně dobře.

Společnost má vyrovnanější povrch, než si myslíme. Potkat moudré lidi či naprosté hlupáky je stejně nesnadné jako potkat obry či trpaslíky. Nejhorší, co můžeme složení společnosti vytknout, je průměrnost; a mnozí z nadprůměrných by se měli počítat k průměrným. Naše domnělá převaha nad ostatními spočívá v jediné věci, na níž si zakládáme, protože v ní vynikáme anebo se jí nejvíc zabýváme; přitom přehlížíme, že druzí nad nás vynikají v něčem jiném, čeho si rovněž nade vše cení. Žádná strana tedy nepřichází zkrátka. Nikdy jsem nad nikým necítil převahu, pokud se nesnažil předstírat kvality, které neměl. V rámci své povahy a svého oboru má každý své vědomosti, zkušenosti a cvik; a kdo může říci, který obor jich vyžaduje nejvíc, a neprozradit tím omezenost svého pohledu a nekompetentnost svého soudu?

Talentovanost či genialita neznamená všestrannost. Ti nejmnohostrannější jsou málokdy v čem mistry; a i nejhloupější lidé zpravidla něco umějí. Vyznamená-li se někdo v některém oboru, pak proto, že na něj soustředil pozornost a schopnosti. Kdo čeká, že člověk vynikající v politice, filozofii nebo v umění bude stejně vynikat v jiných věcech, málo zná lidskou povahu. Naše síla spočívá v naší slabosti. Lidé zběhlí v knihách nebývají zběhlí ve světě. Kdo nezná knihy, často zná leccos jiného. Neboť život je stejně dlouhý pro učené i neučené; mysl nemůže zahálet; neupoutá-li ji jedno, obírá se druhým, ať již dobrovolně, či z nezbytí; a stupeň povolanosti k tomu či onomu je pouhá loterie.

Neštěstím soustavného studia umění a vědy je, že člověku postupně bere schopnost vyrovnávat se s úkoly a nenadálostmi vyžadujícími jen odvahu a hbitost. Každému, kdo poznal, jak obtížné je i při sebevětším a sebedelším vypětí sil přiblížit se k pravdě či kráse, připadá bezcenné vše, čeho lze dosíci pouhou troufalostí nebo přetvářkou. Ať někdo zkusí vytvořit krásný obraz nebo vyřešit složitý problém tím, že se bude tvářit důležitě – a uvidíme. V každodenním životě však na tomto druhu sebejistoty a šarlatánství záleží víc než dost. Proto vědci a jiní vynikající lidé tak často v osobních záležitostech troskotají. Nedovedou využít lidské pošetilosti a smířit se s tím, že by měli něčeho dosáhnout nedůstojnými prostředky. Ti, kdo ve své milované pracovně nepostoupí o jediný krůček kupředu bez nekonečné úzkostlivosti a přípravy, se nesníží, aby dobývali světa či úcty jediného člověka naparováním a drzostí. A přece tyto vlastnosti sklízejí často úspěch, aniž si ho sebeméně zaslouží, a „hlupci se hrnou tam, kam andělé bojí se vkročit“. V devíti případech z desíti nám stačí k úspěchu bezmezné sebevědomí; jenže čím více kdo namáhá své duševní schopnosti, tím méně může být domýšlivý. Duševní práce stejně jako tělesná dřina oslabují naši živočišnou smělost a mrštnost. Kdo nic nedělá, myslí si, že dokáže všechno; ale kdo napíná všechny své síly, cítí jejich meze a nemůže se sobě obdivovat ani se povyšovat nad druhé. Čeká ho práce a nemá čas ani smysl pro podvody. Proto největší lidé nikdy jako největší nevypadají.

Bezzásadovost je síla. Pravda a poctivost kladou našemu usilování meze, které bezohlednost a pokrytectví snadno přeskakují.

Pravá skromnost a pravá hrdost je v podstatě totéž; obojí znamená stanovit svou správnou cenu – ani větší, ani menší. Jen malodušní se mají za podřadné v tom, v čem vynikají. A jen domýšliví a nerozumní chtějí platit za vynikající, aniž to mohou dokonale zdůvodnit.

Zasloužit si štěstí znamená přisoudit mu pravou hodnotu. Všechny strázně, jež kvůli němu podstupujeme, jsou toho jen důsledkem.

Polovina útrap v našem životě pochází z toho, že si neuvědomujeme, jak neslučitelné jsou různé hodnoty, a proto usilujeme o příliš mnoho. Ničíme se marnou touhou po výhodách, kterých se nám nedostává; a nebereme v úvahu, že kdybychom je měli, bylo by zcela vyloučeno udržet si ty, které už máme a s nimiž bychom se, kdyby na věc přišlo, nechtěli rozloučit kvůli žádným jiným.

V lidských povahách je myslím zásadní rozdíl mezi těmi, co chtějí něco dělat, a těmi, co chtějí něco mít. Vidím, jak lidé touží mít krásné koně, ohaře, šaty, ekvipáž a podobně, a jak závidějí těm, kdo je mají. Sám takové pocity neznám a nemám nejmenší touhu zaskvět se jinak než tím, že bych něco uměl lépe než ostatní. Miluji schopnosti, ne majetek. Rád bych byl rychlejší než chrt; ale styděl bych se vidět nějakou přednost v tom, že vlastním nejhbitějšího chrta na světě. To, co jsem, nemohu přenést ze sebe na to, co je mé jen podle jména. Většině lidí stačí, že jsou oceňováni podle toho, co mají, a ne podle toho, co jsou.

Lstivost je přirozená lidská vlastnost. Je to vědomí naší slabosti a pokus dosáhnout skrytě toho, co nemůžeme získat otevřeně a silou.

Měřítkem naší ctnosti je, co bychom dělali, kdyby neexistovalo nic z toho, co nás drží na uzdě: ani zákony, ani veřejné mínění, ba ani naše předsudky.

Výraz Raffaelových obličejů se nám líbí, aniž je to zákonem přikázáno. Nevím, proč by se podle téhož principu nemohl utvářet vkus ve věcech mravních.

Na mnoha věcech je lákavé jedině to, že jsou zakázány.

Strach z trestu je možná nezbytný k potlačení nemravnosti, ale zároveň odstraňuje ušlechtilejší pohnutky mravnosti.

Když systematické zastrašování a vyhrožování dovede představivost na okraj nepravosti, lidé se vrhají do propasti už ze strachu, aby do ní nespadli.

Kde je morálce dopřána větší volnost, přibývá nectností, ale také ctností; přinejmenším je jistější, že ctnosti jsou upřímné. A z nectností je třeba počítat jen ty, které výjimečně neplynou z nevědomosti či pokrytectví.

Na světě není ani tolik zla, ani tolik dobra, jak by se na první pohled zdálo. Mnoho lidí páchá věci, které nenávidí, a předstírá ctnosti, které jsou jim pro smích, jen proto, že to dělají druzí.

Většina morálních kodexů vychází z předpokladu prvotního hříchu; jako by jediným cílem bylo oslabit tvrdošíjné tíhnutí ke zlu a jako by neexistovalo žádné přirozené nadání k dobru, které lze posilovat, tříbit a pěstovat. Tento negativní systém ctnosti vede k velmi nízké úrovni mravního cítění. Jako by na obraze bylo nejlepší to, že se malíř vyhnul hrubým kreslířským chybám, či v knize to, že je bez gramatických chyb. Naším cílem v ctnosti i jinde by mělo být „dosáhnout krásy mimo všechen um“.

Pravda z úst poctivého a pokárání z úst dobrotivého má dvojnásobný účinek.

Přiznání vlastních nedostatků je nevděčná věc. Spíše než upřímností či skromností zavání vychloubáním. Jako bychom si mysleli, že naše slabiny jsou stejně dobré jako přednosti ostatních.

Máme rádi povahy a skutky, které neschvalujeme. Nectnosti jsou sympatické a ctnosti protivné prostě proto, že cítit s někým, kdo podléhá zjevnému pokušení a libým (byť škodlivým) podnětům, je příjemné, kdežto vciťovat se do sebepřemáhání a statečnosti je náročné a namáhavé. Ctnost není zadarmo ani pro ctnostné, ani pro diváky.

Jsou lidé, které máme rádi, přestože nemají rádi nás. Stává se to velmi zřídka; a vlastně to znamená, že máme vysoké mínění jak o nich, tak o sobě. Myslíme si, že kdyby nás poznali lépe, hned by viděli, jak by jim přátelství s námi prospělo. A jsou jiní, kteří se nám nepřestanou protivit, byť byli sebeuctivější a sebeúslužnější. Ale možná i tuto nechuť zdolá čas a zvyk.

Lidé, kteří rádi obtěžují, jsou rádi obtěžováni; a ti, kteří se neohlížejí na pohodlí druhých, nedbají zpravidla ani o svoje. Jednáme podle toho, jak chápeme; a chápaví jsme natolik, nakolik jsme citliví.

Potkáváme lidi, jejichž záliby a city se řídí jen protikladností. Nelíbí se jim nic z toho, co se líbí druhým, a mají přirozený odpor ke všemu, co je svou povahou příjemné. Čtou knihy, které nikdo jiný nečte, a jásají nad pasážemi, kterým nerozumí nikdo krom nich. Poznávají krásu jen skrze vady a překážky a všechny jejich myšlenky přicházejí na svět jakoby císařským řezem. Je to buď úpornou snahou o jedinečnost, anebo morbidním vkusem, který nemůže vychutnat nic, co je jasné a prosté.

Nevysvětlitelná protikladnost prostupuje někdy i chování a jednání. Takoví lidé nejednají nikdy z bezprostředního motivu ani upřímně. Zbavují se nejrůznějších závazků a bez nejmenšího důvodu se ženou do zkázy. Mají zvrácenou radost, mohou-li si počínat nejen v rozporu s rozumem, ale i v rozporu s vlastními sklony a vášněmi, takže jsou neustále sami proti sobě.

Mnozí lidé jsou tak posedlí strachem z neúspěchu, že úspěch je přivádí k zoufalství. Pokud se jim vše daří, jsou jako ryby na suchu. Jejich štěstí je jim podezřelé a nepochopitelné a mají je za přechodné mámení. Stačí trocha nejistoty, a už jimi zmítá zlá předtucha; stačí, aby všechny jejich naděje ztroskotaly, a znovu cítí pevnou půdu pod nohama. Z nedostatku odvahy či zvyku se jejich představivost nedokáže vznést nad nížiny pokornosti, neumějí zrcadlit rozjásané barvy duhy, jsou těžkomyslní a malomyslní a nedovedou vychutnat naději ani dobýt úspěchu. I když jej mají na dosah, neodvažují se vztáhnout po něm ruku a hrozí se nečekaného zdaru jako něčeho, zač by se měli stydět nebo čeho nejsou hodni. Tito sýčkové mají z cizího neštěstí menší potěšení než z vlastního. Nedůtklivé nářky a předvídání fiaska jsou jejich vezdejším chlebem, a nakonec si to, o čem tak rádi přemítají a hovoří, vroucně zamilují.

Starosti oslazují klid

Připravuje-li se někdo svým chováním soustavně o přátele, možná si neuvědomuje, že jeho jednání má takovou tendenci, rozhodně však je určováno takovým motivem. Chladnost a nepřístupnost ostatních je mu milejší než jejich srdečnost a důvěrnost.

Sympatické je to, co projevuje svůj požitek. Pocit našeho potěšení vyvolává pocit potěšení u druhých. Umění potěšit je zdát se potěšen.

Často si vybíráme přítele podobně jako milenku – ne pro skutečné přednosti, ale jen pro nějakou okolnost, která lichotí naší sebelásce.

V lásce nikdy nemyslíme na morální vlastnosti a sotvakdy na intelektuální. Lásku probouzí jen temperament a chování (spolu s krásou).

Nejjistější způsob, jak být druhým příjemný, je dát najevo, že jsou příjemní nám. Vidí-li, že si plně uvědomujeme jejich kvality, prominou nám, že sami žádné nemáme.

Jsou lidé, kteří všechno vidí očima nadšení nebo předsudku. Proto si myslí, že přiznat nějakou přítelovu vadu znamená zostudit celou jeho povahu. Stačí, aby o své bujné vidiny přišli, a mají pocit, že ztratili půdu pod nohama.

Jsme tak směšní, že chceme dávat příklad dokonalosti ostatním, ale sami si jej z druhých nebereme. Nejlépe je nevynášet své bláznovství z domu.

Nemáme přátele o nic méně rádi, poskytují-li nám někdy příležitost, abychom se jim od srdce vysmáli. Jejich chyby nás smiřují s jejich ctnostmi. Ba vskutku si vážíme jen těch, jimž můžeme otevřeně říkat, co si myslíme, jejichž pošetilosti nás trápí tím více, čím více dobrého jim přejeme, a jejichž dobré stránky bohatě vyvažují jejich vady. Když „zvětříme nešvary“ tohoto druhu, je moudřejší a poctivější dát průchod své netrpělivosti a rozladěnosti než si jimi lámat hlavu, zamořovat mysl a otravovat prameny dobré vůle.

Největší drzosti se neříkají úmyslně, ale bezděky. Znal jsem člověka, který téměř neotevřel ústa, aby někoho neurazil, a to jen proto, že nechoval v srdci žádnou zášť. Přetlak přirozené energie ve spojení s bezstarostnou dobrodušností si udělá více nepřátel než nejchladnokrevnější nenávist a zlovolnost, která nepřestává být ve střehu a útočí obezřele a bez rizika.

Otevřeně si s přítelem promluvit znamená z poloviny odstranit příčinu rozladění. Svěřit důvody své nespokojenosti někomu třetímu je totéž jako přejít je mlčením. Nemáme-li odvahu říci příteli o jeho vadách, prozrazuje to, že se stydíme přiznat je a že s ním můžeme být zadobře, jen když jsme slepí k jeho pravé povaze.

Je dobře, že není člověka bez chyby, neboť by na celém světě neměl přítele: vypadal by, že patří k nějakému jinému druhu.

Ani mezi herci, malíři a jim podobnými nesklízejí vždy největší úspěch ti nejdokonalejší. Největší odezvu mají ti, kdo překvapují svou nevyrovnaností a jejichž chyby a výtečnosti udržují nepřetržitou válku mezi stoupenci obou stran. Nic nemůže vyniknout, není-li to kontrastem samo sobě. Emery hrál bez chyby. A to je také vše, co se o něm kdy řeklo. Kean své diváky vzrušuje a téměř rozčiluje protikladnými extrémy. Je otázka, zda by Raffael dosáhl takového věhlasu, kdyby jeho barvy byly stejně dobré jako jeho kresba či výraz. Jeho postavy však čnějí jako skála oddělená od svého základu; a Correggiovy se zase ztrácejí ve své kráse a líbeznosti. Vše, v čem není přísada nedokonalosti, se brzy zajídá anebo se zdá „hloupě dobré“.

Dost na tom, vynikáš-li v jedné věci. Ve všem ostatním chtěj být obyčejným člověkem. Kdo touží vyznamenat se ve všem možném, končí jako podvodník a chvástal. Jeden klasik řekl, že „nejmoudřejší a nejdokonalejší člověk je jako socha postavená u zdi: zpředu Apollo či Merkur, zezadu obyčejný kus mramoru“.

Lidé zakládající si na své moudrosti bývají odměření a povýšení. Ti, kteří se snaží o vtipnost, jsou příjemní a družní. Kdo je trvale závislý na potlesku společnosti, musí si získávat její přízeň všemi dostupnými prostředky.

„Šaškovo štěstí přebývá v uchu toho, kdo mu naslouchá.“

Snižuje-li vtipkování člověka, pak na úroveň ostatních. Vtipnost vede k nicotnosti; moudrost v sobě má mnohem více hrdosti.

Satirikům se netleská z lásky, ale ze strachu.

Parodisté stejně jako imitátoři vystihují jen vady a z krásy dělají kaz. Bývají z nich špatní spisovatelé a tuctoví herci.

Člověk by čekal, že rozeznat vadné předpokládá rozumět krásnému. Ale není tomu tak. Nejlepší karikaturisté nedokáží udělat obyčejnou skicu a nejlepší komikové nedovedou přednést jediný vážný verš, aby to nebylo k smíchu. Snad to lze zčásti vysvětlit tím, že dokonalá směšnost předpokládá uvolněné nebo nesouvislé myšlení, pro které je největším požitkem a překvapením neobvyklost a kontrast a které se od přírody nesnáší se stálostí a jednotou citů, jakou vyžadují věci vážné či jemné a krásné.

Lidské mysli je vrozena zásada protikladu. Zřídkakdy uznáme nějakou přednost, abychom ji vzápětí nevyvážili nějakou vadou, která má náš soud vyrovnat. Tak říkáme: „Tizian byl vynikající kolorista, ale neuměl kreslit.“ Prvé je pravda, ale druhé je pouhá konstrukce odvozená z prvého, cosi jako střídavý rým či ústupek slabé stránce lidské povahy, jíž se rychle zmrzí chvála.

Opatrné uznávání zásluh má svůj důvod; není totiž nutné, aby byl někdo dokonalý ve více než jedné věci, protože nikdo není dokonalý ve všem a představu dokonalosti si nakonec musíme skládat z množství různých příkladů. Stačí, když někdo umí lépe než druzí jen jednu věc. Co nadto jest, působí nepatřičně.

Je úžasné, jak rychle nabudou lidé nadání pro vysoký a významný úřad. Čím vyšší máme postavení, tím lepší o sobě máme mínění. S naší sebedůvěrou rostou naše schopnosti. Považujeme za samozřejmé, že jsme na výši situace.

Těžké je vysokého postavení nabýt, nikoli je zastávat; podobně jako je snazší na hoře stát než na ni šplhat. A přece jen ten je opravdu velký, kdo je jím bez pomoci okolností a navzdory štěstěně, koho příliv přízně vynáší stejně málo, jako ho sráží přehlížení či zapomenutí, a kdo nepřijímá pocty od nikoho než od sebe samého.

Nejmálomluvnější bývají ti, kdo si o sobě nejvíc myslí. Domnívají se, že převyšují všechny kolem, ale protože si nejsou svými cíli jisti, odmítají vstoupit na kolbiště. Tak si „potírají duši lichotivou mastí“ přesvědčeni, že by uměli mluvit lépe než ostatní a že debata byla pod jejich úroveň.

Mlčení patří k velkým uměním konverzace. Není hloupý, kdo ví, kdy držet jazyk za zuby; a někdo si získá pověst inteligentního, výmluvného a vtipného člověka jen proto, že neřekne nic, po čem by si ostatní připadali méně inteligentní, méně výmluvní a méně vtipní, než za jaké se mají.

Jsme málomluvní, nemluvíme-li o sobě.

Je omyl myslet si, že obíráme-li se pořád sami sebou, točí se kolem nás i myšlenky ostatních. Správný je opačný závěr.

Při posuzování nového známého, ba i přítele, dáváme přednost intelektuálním a společenským vlastnostem před morálními. V běžném styku nám totiž jde mnohem častěji o pobavení nežli o pomoc. Proto nám méně záleží na tom, co pro nás někdo blízký dokáže udělat v kritické chvíli, než na tom, co nám dovede říci v normální situaci. Oželíme jeho služby, jen když nás zachrání před nudou. V civilizované společnosti mají slova právě takovou důležitost jako skutky.

Mnozí mluví spíše proto, že nevědí, a nevědomost je jim nevyčerpatelným zdrojem konverzace.

Angličané lichotí své odměřenosti a nemluvnosti tím, že haní mnohomluvnost a prostořekost Francouzů.

Když národy nechtějí nebo neumějí napravit své chyby, ospravedlňují je opačnými chybami jiných národů.

Kdo mluví se stejným zápalem o každém tématu, nezíská posluchače pro žádné. Klidné tóny jsou nezbytné pro hovor nejinak než pro obraz.

Nejlepší způsob hovoru je ten, který by se dal nazvat myšlením nahlas. Líbí se mi, když mohu říkat, co si myslím (nebo poslouchat, co si myslí druzí), a rozvíjet problém podle toho, s jakým přirozeným zájmem se setká, a když se každé téma nerozrůstá v přednášku. Na druhé straně jsou lidé, kteří jako by se na svých posluchačích ustavičně cvičili pro nějakou debatní společnost anebo od nich dostali zaplaceno za advokátské služby, takže se cítí povinováni vysvětlovat kdejakou nejasnost a odpovídat na všechny možné námitky. V soukromé společnosti a mezi přáteli to není namístě. Člověk se tak připravuje o dvojí účel rozhovoru: poznat mínění druhých a dovědět se, co si myslí o vašem. Jeden z nejlepších řečníků, jaké znám, se dopouštěl té chyby, že se tvářil, jako by ho váš názor zajímal mnohem víc než jeho vlastní, a přitom vás poslouchal, ne aby uvážil, co říkáte, ale aby vám odpovídal jako váš poradce. Tento zvyk dodával jeho rozmluvám jedinečný spád a lesk, ale zároveň jim ubíral na solidnosti a hodnotě; měnil je v proud živých plynulých, duchaplných frází (zatímco pravé a ryzí postřehy jsou jako „kapičky kanoucí z břečťanu“, a ne jako nepřetržitý lijavec), a přestože ten muž tak přiváděl svůj talent k vrcholům obratnosti, myslím, že dále než k nim se dostal málokdy, pokud vůbec.

Lidé si někdy stěžují, že nemluvíte, a přitom vás za celý večer nepustí ke slovu. Skutečným důvodem jejich zklamání je, že neprojevujete náležitý zájem o to, co říkají oni.

Dovedu trpělivě naslouchat sebenudnějšímu a sebehloupějšímu společníkovi, pokud nevyžaduje, abych dělal něco víc, než naslouchal.

Kdo na druhém odsuzuje vtipnost, závidí mu ji.

Vážný hlupák by měl vždycky chodit s veselým hlupákem; na každém by tak vyniklo to nejlepší.

Žvanivý hlupák je pro společnost dobrodiním. Mlčení či těžkopádnost vypadá vedle pitomosti jako moudrost.

Nudíme sami sebe, ale mnohem víc nás nudí druzí. S vlastní nudností nás může částečně smířit zvyk, ale k nudnosti druhých tak otcovsky shovívaví nejsme. Vyprávět dvakrát totéž dokážeme, vyslechnout nikdy.

Lidský život trvá déle než zájem, který o sebe lidé v různých životních obdobích mají. Zapomeneme-li na dávné přátele, je to znamení, že jsme zapomněli i na sebe anebo že pohrdáme svými někdejšími způsoby a názory tak, jako nyní pohrdáme jejich.

Máme za to, že jsme lepší než ostatní, protože se nám zdá, že jsme se zlepšili. Ale nikdy jsme si nemysleli, že jsme horší než oni.

Pro přátelství nejsou žádná pravidla. Musí se nechat samo sobě; nedá se vynutit o nic víc než láska.

Na přátelství je lepší jeho mládí než stáří.

Přemíra obdivu či přátelství mnohdy končí lhostejností horší než nenávist či pohrdání. Není to zdravé vnímání chyb, ale chorobný odpor k pouhému pomyšlení na osoby, kterých jsme si dříve vážili, nechutenství představivosti či vědomá netečnost a neschopnost vzkřísit jisté city – stav, jenž se duši hnusí víc než který jiný.

Touž osobu můžeme nenávidět i milovat, ba dokonce v téže chvíli.

Být schopen trvalého přátelství či stálé lásky jsou dva největší důkazy nejen dobrého srdce, ale i silného ducha.

Jsme pyšni, že naše láska je milenkou opětována; měli bychom být ještě pyšnější, že ji dokážeme milovat jen pro ni samu, bez pomoci této sobecké myšlenky. Takové je náboženství lásky.

Nejsou-li muži u žen oblíbeni, pak buď proto, že navykli sprostému smilstvu, nebo pro nějakou konstituční vadu; anebo pro přepjatou a pedantskou představu o druhém pohlaví, převzatou z knih a neodpovídající ničemu ve skutečném životě.

Prostopášná žena pohrdá nejvíc mužem, který si umínil považovat ji za ctnostnou. Neodbytně jí připomíná, jaká by měla být; a za trýznivý pocit ztraceného charakteru se mstí hlupákovi, který v něj ještě věří.

Pomsta na milované osobě je šílenství. Nikdo by nezabil ženu, kterou miluje, kdyby si nemyslil, že ji bude moci vzkřísit. Její smrt mu připadá stejně dočasná jako jeho unáhlený čin. Vzpomeňte na Othella. „Má žena! Už nemám ženu!“ Nevztáhl ruku na její život, ale na její proradnost. Chtěl zabít prostopášnici, a ženu si nechat.

Mstíme se ve spěchu a vášni; kajeme se pomalu a s rozvahou.

Myslím, že dřív milenci žárlili víc na své soky; teď jsou žárlivější na své milenky a dávají vinu jim. To znamená, že dříve pro nás bylo důležitější milenku pouze vlastnit, což se dalo zajistit odstraněním svůdného ctitele; teď jsou pro nás důležitější ženiny city, které za ním mohou jít až do hrobu. Zabít soka znamená zabít hlupáka; teprve bohyně, kterou zbožňujeme, může být obětí hodnou bohů. Moderní žárlivec nestřílí na soupeře, nýbrž na svou milou.

Dobro a zlo jsou zřejmě pro život stejně nezbytné jako světlo a stín pro obraz. Neustálé úspěchy unavují a rozkoš se brzy zajídá. Starosti oslazují klid, hlad vychutná i nejprostší jídlo, únava vystele nejtvrdší postel prachovým peřím a svízelné a nejisté hledání zvyšuje cenu nalezeného. Nešťastní jsou v tomto smyslu nejšťastnější, neboť ze všech nejvíc prahnou po štěstí; a toužit, toť svým způsobem mít. Kdyby se daly uskutečnit plány utopistů, proměnil by se náš život v jakýsi šedivý blahobyt. Nikdo by nedokázal napsat krásnou tragédii; a nikdo by ji neocenil. S rozvojem civilizace k tomuto konci spějeme.

Všechno má svůj čas

Oženit se s herečkou kvůli obdivu, který sklízí na jevišti, znamená napodobit toho, kdo si koupil kašpárka.

Herci rozprávějí buď nudně, nebo mizerně. Pokoušejí se říkat veselé či krásné věci, jaké si zvykli pronášet s potleskem na jevišti, ale nedovedou to, protože si zvykli opakovat, co se museli naučit nazpaměť. Je-li dobrý komik rozumný, zpravidla ve společnosti mlčí. Není jeho povoláním vymýšlet bonmoty, ale šířit je; a je pod jeho úroveň dosahovat divadelního účinku grimasou a pouhou bodrostí. Velká tragédka by měla mimo jeviště oněmět. Pozvednout tón běžné konverzace na úroveň tragédie nemůže a vše ostatní jí musí připadat mdlé. Potřebuje si odpočinout. Jestliže předešlého večera umírala jako Kleopatra, neměla by vstát z mrtvých, dokud se znovu neobjeví jako Kasandra nebo Aspasie. A v přestávkách mezi svými velkými postavami by se měla spokojit s nenápadnou nebo nenucenou, nenastudovanou rolí.

Umělci a vědci jsou nešťastníci, protože se nedovedou těšit z duševního klidu. Horlivé přepínání sil se u nich střídá s únavou a ochablostí.

Je směšné předpokládat, že spisovatel mluví tak, jak píše; kdyby tak vskutku mluvil, vyčítali byste mu škrobenost. Spisovatele máme číst, a ne s nimi konverzovat.

Jeden francouzský malíř radil mladým začátečníkům, aby si příliš nelibovali v rozmanitosti barev, neboť ta se může vyplatit na malé ploše, ale když začnou malovat velký obraz, zjistí, že brzy vyplýtvali všechny své prostředky. Tak i povrchní spisovatelé vystřílejí svůj chatrný zásobník frází v co nejvyšperkovanějších větách, kdežto ti, kteří se psaním dopracovávají k poznání, nesmějí spotřebovat veškerou svou výmluvnost naráz; na cestě za pravdou musejí používat stále případnější výrazy a zlepšovat svůj styl úměrně svému myšlení. Dobrý generál si nechává elitní jednotky v záloze, aby je poslal do útoku teprve v rozhodující chvíli.

Jen špatný styl potřebuje hodně pomlček a vykřičníků.

Jistý druh kritiků a filozofů čte výhradně to, co se objevilo za posledních deset let, a všechny starší výrazy a obraty jim znějí podivínsky. Nechápou, jak mohli lidé v Shakespearově době mluvit tak zastarale; Addisonův styl jim není pro dnešní časy dost dobrý; ba i Junius by podle nich vypadal v moderních novinách omšele. Veškeré bohatství, které jazyk za stovky let nastřádal, všechny idiomatické zásoby vzniklé studiem či náhodou jsou šmahem zavrženy – a mizejí v hlubinách; to jediné, co slaboši obdivují či ješitní vyhledávají, je tenoučká vrstva nicotných strojeností a okázalých vymyšleností.

Někteří spisovatelé se nikdy nevzepnou k vrcholnému výkonu, aby v případě nezdaru nezůstali sami před sebou bez omluvy. Dokud si s námětem jen pohrávají, připadá jim, že nad ním mají vrch. Nechtějí si s ním dát opravdovou práci, protože by se při ní ověřilo, co vskutku umějí, a vymezilo, na co mají nárok; jejich ješitnost však žádné meze znát nechce. Čím více je kritizujete, tím jsou nedbalejší, a touto strojenou ležérností se snaží zaštítit před výtkami či pohrdáním ostatních. Myslí si, že pro čtenáře musí být dobré všechno, co milostivě sepíší.

Nic mi není odpornější než slyšet, jak se fráze vyvyšuje nad pravdivý přirozený cit.

Jediný hřích, který nelze odpustit, je pokrytectví. Kaje-li se pokrytec, kaje se z pokrytectví.

Dokonalý charakter má patrně jen pokrytec, neboť dosahuje k nejzazším mezím toho, čím lidská povaha je, i toho, zač chce být považována.

Největší pokrytci jsou největší hejlové. A to buď proto, že věčně hledí, jak klamat druhé, a sami se na pozoru nemají, anebo proto, že neznajíce soucit, nedovedou se vcítit do druhých a vyznat se v jejich pocitech a povahách. Uchylovat se především k úskokům a podvodům znamená mít nejen okoralé srdce, ale i tupý rozum, který by s poctivostí nikam nedošel. I omezená a hloupá dívka je dost mazaná, aby se uchýlila k mlčení jako k jediné možnosti, jak působit inteligentně.

Co se na světě vydává za talent či dovednost nebo odvahu, je často jen nedostatek morálních zásad. Můžeme mít úspěch tam, kde jiní ztroskotali, ne proto, že bychom byli vynalézavější, ale protože nejsme tak úzkostliví ve výběru prostředků.

Největší pokrytci jsou pokrytci od přírody. Neznají totiž soucit, jenž by je mohl zadržet, netrpí útlocitností, která by mohla ustrnout či zaváhat nad prostředky, bez nichž se jejich podvody neobejdou. O tom, co se děje v jejich hlavách, víte tak málo, jako by to byli tvorové naprosto jiného druhu. Ve svých morálních záměrech a cílech jimi vskutku jsou: a to hraje v jejich prospěch. Myslíte si, že vás s nimi něco spojuje, a ve skutečnosti vás nespojuje nic.

Nemusí být pokrytec ten, jehož skutky jsou v rozporu s jeho slovy. Zdá-li se jednou světcem a jindy hříšníkem, je možná obojím nejen napohled, ale i ve skutečnosti. Někdo může mít rád zlo i dobro; a dělat jedno či druhé podle momentálního pokušení. Kněz může být zbožný a zároveň opilec či fanatik. Žena může být cudná, a v srdci prostopášná. Básník může obdivovat krásu v přírodě, a závidět ji druhým autorům. Moralista může jednat zcela proti svým zásadám, a přesto je upřímně doporučovat jiným. Jistě, jsou to rozpory, ale plynou z rozporných rysů naší povahy. Člověk je pokrytec, jen když předstírá, že ho těší, co ho netěší, a ne proto, že má scestné potěšení z protichůdných věcí.

Největší hřích proti dobru je hanět je. Nabádat k jistým věcem je horší, než je dělat. Skutky lze koneckonců omluvit slabostí vůči vášni; ale nabádání k nim pramení z naprosté zkaženosti povahy. Každý může podlehnout pokušení a přitom upřímně milovat dobro a toužit po něm; ale kdo podporuje zlo teorií, nemá o dobru ani ponětí a není ho schopen. Lidé chybují; dobru se posmívají jen zloduchové.

Špatnost je lidská přirozenost; dobro je zvyk – či maska. (Tento aforismus ukazuje rozdíl mezi pravdou a jedovatostí.)

Poctivec říká pravdu, i kdyby zraňovala; ješita proto, aby zraňovala.

Požitek plynoucí z tragédie lze vysvětlit takto: zobrazením krajního lidského neštěstí rozněcuje kontrastní city a vyvolává nanejvýš intenzivní představu dobra a touhu po něm.

Problém iluzivnosti dramatu není správně formulován. Víra má rozdílné stupně a způsoby. Nejde o to, zda věříme či nevěříme, že to, co vidíme, je absolutně skutečné, ale nakolik a jakým způsobem tomu věříme. Neříkáme si co chvíli: „To je skutečnost,“ ale také si co chvíli neříkáme: „To není skutečnost.“ Tento nedobrovolný pocit se nás zmocní, teprve když se vzpamatujeme. Zdání skutečnosti je vlastně skutečností tak dlouho a do té míry, než si uvědomíme opačné okolnosti, které to vyvracejí. Věřit dobře zahrané tragédii nemá nikdy takový účinek jako být svědkem skutečné události, ale nikdy to neklesá na úroveň pouhé fantasmagorie. Tragédie neztrácí svou působivost, ani když se s ní přestaneme ztotožňovat; neboť i pak vyvolává silnější představu, jaká by skutečnost byla, právě tak jako portrét nám silněji připomíná toho, koho zpodobuje, i když si uvědomujeme, že to není on.

Dobře napsanému historickému románu věříme při četbě víc než normální historii. Živost zpodobení v něm mnohonásobně převažuje pouhou znalost pravdy a fakt.

Všimněte si, jak je při divadelním představení každý ctnostný a ušlechtilý. Všichni bez rozdílu tleskáme tomu, co je správné, a odsuzujeme, co je nesprávné, když nás to nestojí víc než pouhé dojetí.

I kdyby malířství nemělo žádnou jinou přednost, stačila by ta, že je nejpravdivějším a nejpřesvědčivějším druhem historie. Díky jemu poznáváme, nejen že dávno před námi žili lidé, ale jací byli, a poznáváme je ne z temné knihy, ale na vlastní oči. Ne nějakou nedokonale modelovanou hlínu a starodávný kostým, jak bychom si představovali – ale živoucí linie, dýchající výraz. Díváte se na van Dyckův obraz a vidíte v něm jako v kouzelném zrcadle ušlechtilou Angličanku před dvěma stoletími: sedí, nic netuší, u nohou má hrající si dítě a vyzařuje z ní všechna holubičí nevinnost, krása a jemnost, jakou může ctnost a dobrá výchova dát. Stačí to, abychom byli pyšni na svůj původ a na naše venkovské ženy, a rázem to zaplaší povrchní, povýšenecký předsudek, že všechno před námi bylo ošklivé a málo civilizované. Nezdá-li se náš pokrok tak velký, jak jsme si namlouvali, co to znamená? S takovými vzory na očích musí být naším hlavním cílem nezdegenerovat; a i když je pak výhled do budoucna méně okázalý a oslnivý, ohlédnutí do minulosti otvírá širší a jasnější perspektivu velikosti.

Lidská mysl se napohled zdokonaluje, protože je stále v pohybu; ale jak postupuje k nově nabývanému a dobývanému, ztrácí to, co ji zdobilo a zaměstnávalo dříve. Lidé jsou lepšími lékárníky, než bývali, ale jsou horšími proroky; čtou sice noviny, ale zanedbávají klasiky. Všechno má svůj čas. I omyl, místo aby byl vyhlazen, nabývá spíše nových forem a bere na sebe rafinovanější převlek. Hloupost mění půdu, ale dorůstá do staré výšky: pro nerozum se vždycky najde výmluva. Kdo dříve naivně věřil na sny a znamení, dnes konvertoval k vážnějším a důstojnějším formám šarlatánství. Fanatikové, vizionáři a lehkověrníci – lidé, kteří věří tomu, co si přejí anebo co je oslňuje, a ne tomu, co vědí nebo co lze rozumově vysvětlit – si nedají nikdy pokoj; a jen přenášejí svou vrozenou lásku k zázrakům ze starých a zavržených chimér na módní teorie a neprobádaná území moderní vědy.

Platnost vědy, která by měla být tak trvalá jako pravda, je často právě opačná, jeden objev vytlačuje druhý; a světlo postupující vpřed odhazuje minulost do tmy. Co zbylo v chemii z Blacků, Lavoisierů, Priestleyů? V politické ekonomii je Adam Smith odložen do knihovny a Davenant a De Witt ustoupili Sayům, Ricardům, Malthusům a MacCullochům. Tito lidé jsou v jistém smyslu šťastni: bezmezně pohrdají všemi, kdo přišli před nimi, a ani ve snu nepomyslí na ty, kdo přijdou po nich a zmocní se jejich místa. Kdykoli se skupina lidí domnívá, že jen jejich věda stojí za studium a že jen oni jsou v ní neomylní, dokazuje to, jak málo je spojena s obecnými otázkami lidského života. Čím hlubší je bádání, tím může být zbytečnější. Nejdůležitější a trvalé pravdy bývají nejzřejmější. Příroda nás klame novými a novými tajemstvími jako kejklíř svými triky, jenže nezná nepoctivou přetvářku a nechce, abychom jí za to platili. Rozum ve snaze věci vysvětlit víceméně bloudí; srdce soudí podle svého citu a dojmu: a ty se nemýlí a nemění.

Rozum sídlí v hlavě, moudrost v srdci. Kdo správně necítí, nemůže správně myslet. Příroda je silnější než rozum; neboť je koneckonců textem, kdežto rozum jen komentářem. Je věru nešťastný, kdo necítí, že pravda je větší než to, co zná nebo dovede uspokojivě vysvětlit druhým.

Nepřejeme sluchu radám moudrých a zkušených, protože je máme za staré, zapomínajíce, že kdysi byli také mladí a procházeli týmiž situacemi jako my.

Jsme egoisté v morálce i jiných věcech. Každý si umíní posuzovat své jednání jen podle sebe, a když pozná, co měl udělat, je na to už pozdě. Proto musí svět začínat znova s každou novou generací.

Naslouchali bychom pozorněji moudrosti starých, kdyby byli shovívavější k pošetilostem mladých.

Nejlepší, čemu se lze naučit při setkání s lidskou hloupostí, je nerozčilovat se nad ní.

Kdyby svět nebyl k ničemu jinému, je to výborný námět k přemýšlení.

Když posuzujeme druhé, vždycky něco slevujeme kvůli jejich povaze; neboť i v případě, že není příjemná či chvályhodná, lze si na ní cvičit bystrost a otupit ostří našich výtek.

Každý je ve svých očích výjimkou z obecných pravidel mravnosti.

Některé věci jsou lidské mysli prospěšné už jako pojem. Ať lidé hanobí mravnost, talent a přátelství, jak chtějí – už pouhá jména těchto napadaných vlastností jsou lepší než všechny jejich náhražky a září i pod nánosem nejvzteklejších nadávek.

I kdyby dobro bylo jen teoretické, byla by škoda, kdyby o ně svět měl přijít.

Nic nemůže zničit lidské srdce

Když slyšíme nářky na bědnost či marnost lidského života, bylo by nejpřípadnější odpovědět, že sotva žije na světě někdo, kdo aspoň jednou nemiloval. Uvážíme-li, jak nesmírně tento cit povznáší, jak je hluboký, čistý, jak rozkošně zjemňuje i nejdrsnější srdce, jak je posvátný a jak sladký, už jen to nás může s lidským údělem smířit. Tato kapka balzámu mění sebehořčejší kalich v lahodný nektar a „očišťuje před lidmi cesty boží“.

Je nemožné cele milovat, nejsme-li milováni. Jinak by báje o Pygmalionovi neměla smysl. Ať ten, kdo byl dlouho zamilován do ženy neopětující jeho lásku, řekne, co cítí, když poznává, že její pohrdání či lhostejnost ustupuje vzájemné úctě – to vzrušení, to krásné vytržení, to splynutí dvou bytostí v jednu, to stvoření nového já v ní! – a přizná, že předtím miloval jen napůl.

Určité chování podmiňuje víc než inteligence či krása. Dejme tomu, že nějaká žena má půvabně nenucené vystupování a že z každého jejího pohledu a tónu vyzařuje klidné sebeovládání; to okamžitě zapůsobí na člověka opačného či vznětlivého temperamentu – uklidňuje ho to a zároveň okouzluje. Jako by v místnosti zněla jemná hudba. Od této chvíle může dýchat jen v její přítomnosti a být od ní odloučen je totéž jako být navždy odloučen sám od sebe.

Ženy nikdy nerozumují, a proto se (poměrně) zřídka mýlí. Své bezprostřední postřehy či zkušenosti posuzují instinktivně a nikdy si nelámou hlavu dalekými či spornými důsledky. Nedělají sice velké objevy, ale zato jsou ušetřeny velkých nesmyslů. Jen s pomocí rozumu a logických závěrů se člověk, řečeno s Hobbesem, „stává velikým mudrcem anebo velikým hlupákem“.

Ženy jsou méně ochromeny okolnostmi či vzděláním než muži. Jsou více dětmi přírody a impulsu a méně odlitky z kadlubu zvyku či předsudku. Pozorujete-li mladou dvojici na sváteční vycházce, vidíte, že dívka má převahu ve vystupování i oblečení. Umí citlivěji pochytit od lidí lepších než ona vnější přednosti a způsoby. Dívka, která se dala ke kvakerům, je často stejně rozumná a družná jako jiné ženy; kdežto kvaker je ranec přepjatých názorů a domýšlivosti. Ženy nezkazilo vzdělání a předstírání vyšší moudrosti. Využívají důvtipu a chytrosti a uplatňují své přednosti podle situace či nálady. Jejich schopnosti (takové, jaké jsou) rostou volně a půvabně jako útlé lesní stromy, a nejsou přistřihovány a ořezávány, jak tomu bývá u mužů, do ohavných tvarů a vymyšlených patvarů jako tisy ve staromódních zahradách. Ženy se zkrátka podobají mužům-samoukům, ale mají pružnější a jemnější cit.

Když ženy osamějí, baví se hlavně o šatech; o svých milencích více přemýšlejí, než mluví.

Ženy mají bystřejší smysl pro směšné než muži, protože usuzují z bezprostředních dojmů a nečekají, až jim je někdo vysvětlí.

Propadnou-li ženy nevázanosti, neznamená to, že prostě ztratí charakter. Jen projevují neřestně sklony, které předtím musely tajit. Neloučí se hned se ctností, ale odhazují roušku přetvářky a prudérie.

I u těch nejnevázanějších žen lze obvykle nalézt jeden silný a jedinečný vztah, kterým nic na světě neotřese. Ctnost se provinile vkrádá do tajných doupat neřesti a hanby, přilne k jejich oddaným obětem a nikdy se nedá docela vypudit. Nic nemůže zničit lidské srdce.

Je heroismus zločinu stejně jako heroismus ctnosti. Neřest a bezectnost mají své oltáře a své náboženství. Ani v nejmenším je to neomlouvá, ale je to hrdá pocta lidské povaze. Ať je člověk čímkoli a dělá cokoli, známku své božskosti zcela vymazat nedokáže. Ať o to sebevíc usiluje, nedokáže se zbavit vrozené vznešenosti myšlení a cítění, jakkoli ji znetvořuje a przní.

Člověk je inteligentní zvíře, proto je sám sobě věčným protikladem. Jeho smysly se soustřeďují na něho, jeho myšlenky se vzpínají k hranicím vesmíru; je tedy napjat na skřipci mezi těmito dvěma póly, aniž má naději, že tomu někdy bude jinak. Spokojenosti se sebou může dojít jen čistě tělesná bytost anebo čistý duch.

Extrémy se přitahují. Přílišná jemnost se často druží s neméně velkou hrubostí, jsou si navzájem úlevou a příjemným kontrastem.

Dívat se ještě neznamená vidět

Zájem druhých je pro nás stejně nezbytný jako vzduch, který dýcháme. Nemůžeme-li u nich dosáhnout uznání, měníme taktiku a snažíme se vyprovokovat jejich nenávist a pohrdání.

Většinou se snažíme řídit své počínání méně svědomím a rozumem než tím, co o nás řeknou lidé. Jenže „lidmi“ rozumíme ty, kteří jsou nám nakloněni. Tento okruh se nesmírně mění, ale vždycky je jen zlomkem celku. V politice, v armádě, ve městě, na venkově, u soudu, ve vězení, všude se váží naše ctnosti a nectnosti na speciálních váhách těch, kdo nás znají a mají podobné názory a cíle. O jiné mínění nestojíme. Takový morální obzor omezuje rozhled a zeje za ním prázdnota. Veřejnost se tak dělí na množství různých soudních pravomocí pro různé potřeby; a budoucnost není než slovo – i pro ty, kdo o ní někdy sní.

Ty, kteří mají jiný názor než my, nenávidíme někdy víc, než kdyby nám chtěli smrtelně ublížit. Oblíbená teorie je majetek na celý život; proto nestrpíme, aby se na ni útočilo.

Jsme ochotni dát život nejen za svůj názor, ale i z úcty k názoru jiných. Svědomí či jeho stín, čest, převládne nad strachem ze smrti. Zámožný švihák odfoukne svůj život jako bublinu, aby se vyhnul sebenepatrnějšímu zneuctění. Tak málo nám vládne sobectví a tak mnoho představivost a pochopení pro druhé!

Jsme do značné míry to, zač nás mají druzí. Odezva našich slov nás buď povzbuzuje, anebo odrazuje. Někdo je v jednom prostředí mudrc a filozof, ale v jiném si netroufá otevřít ústa a platí za hlupáka. V některých společnostech mají úspěch jen hrubé, primitivní žerty, kdežto sebelepší postřeh či sarkasmus zapadne bez povšimnutí.

Nadaní lidé rostou se svým prostředím a osvědčují se podle příležitosti. Domýšlivci a chvástalové přerůstají jen hlupáky a nevzdělance, kterým opakují věčně totéž.

Drzost nevzdělanců je úměrná jejich nevědomosti; na všechno, čemu nerozumějí, se dívají svrchu.

Skutečný barbar je ten, kdo považuje za barbarské všechno kromě svého vkusu a svých předsudků.

Ignoranti a hulváti si myslí, že když je neurážíte a netriumfujete nad nimi, jste mdlého ducha; jsou na velkém omylu.

Diváci spílají neúspěšnému autorovi nebo herci, jako by spáchal nějaký ohavný zločin. Dopustil se toho největšího zločinu, neboť se nad nás vyvyšoval a nedokázal, že na to má právo.

Nejhorší zločin v očích světa je snaha poučit jej nebo napravit.

Naše pohrdání ostatními jen ukazuje, jak omezený a krátkozraký je náš pohled. Angličané se smějí cizincům, protože ze svého ostrova nevidí, jak se žije jinde ve světě.

Rozdíl mezi ješitností Francouze a Angličana je patrně tento: Francouz si myslí, že správné je všechno, co je francouzské, Angličan si myslí, že nesprávné je všechno, co není anglické. Francouz má dost na své vlastní zemi; Angličan musí být v rozepři s každou jinou.

Kdo se všemožně brání přiznat své vady, dokazuje, že nemá žádné ctnosti, kterými by je vyvážil.

Jaká škola, dostat se do styku a sporu s cizinci! Na jejich odlišné povaze, cítění a hlediscích si lze vyzkoušet pravdivost a rozumnost vlastních názorů. Mezi sebou považujeme leccos za samozřejmé, ale jakmile se octneme mezi cizinci, musíme to vysvětlit. Lidi myslící a cítící jinak, než jsme zvyklí, musíme rozumově přesvědčit o tom, v co věříme, nebo příliš slavně nepochodíme. Konfrontace zkušeností a křížová palba otázek odhalí, nakolik máme pro svůj názor dobré důvody a nakolik jsme jej pouze důvěřivě převzali. Kromě toho poznáme, kolik našich přesvědčení se zakládá na jakémsi získaném instinktu a jak málo umíme analyzovat věci, které většině z nás připadají na první pohled jasné. Není špatný filozof, kdo dokáže zdůvodnit polovinu toho, co si myslí.

Vždycky se bojím hlupáka; nemohu vědět, není-li také darebák.

Výrazný charakter je na cestě za pravdou stejně dobrým vodítkem jako výrazný intelekt. Vidíme-li, jak se u jiných nápadně a úporně projevuje jednostrannost a předpojatost, naučíme se ji odhalovat také u sebe; je-li nám jejich bláhovost k smíchu, začínáme pochybovat o rozumnosti vlastních, zcela opačných závěrů. Když jsem byl před časem ve Skotsku, naučil jsem se nejvíc od člověka, jehož názory nebyly nejsprávnější (jak si myslím), ale byly nejskotštější. V takovém případě stačí jako při hře v kuželky počítat s jistou odchylkou, abychom se trefili; anebo jako v algebraické rovnici odečíst národní povahu a předpojatost, a co zbude, je pravda.

Z úporných pří či názorových střetnutí se příliš nepoučíme, nedochází-li při nich ke srážce osobních povah, kterou lze neshodu vysvětlit a připomenout si, v čem je naše vlastní slabina. Při této srážce je rozumné předpokládat, že nakolik se mýlí druzí, natolik se mýlíme i my; neboť největší propast mezi diskutujícími otvírá vzájemná předpojatost.

Pravda není jedna, je jich mnoho; a jeden poznatek může být pravdivý a přitom odporovat jinému stejně pravdivému. Záleží na hledisku, z něhož o věci uvažujeme.

Správně řekl Coleridge, že lidé se nikdy nezlepšují neshodou, ale tím, že se shodnou na své rozdílnosti. Probíráte-li nějaký problém přátelsky, můžete do něj vnést více světla; přete-li se o něj, jen si navzájem házíte písek do očí. V každé hněvivé či prudké kontroverzi je vaším cílem ne učit se moudrosti, ale dokázat, že váš protivník je hlupák; a dlužno uznat, že v tomto ohledu dosáhnou zpravidla obě strany svého.

Jsou jisté kadluby národní povahy, z nichž se odlévají veškeré naše názory a pocity, pokud nejsou předstírané a falešné. Francouz a Angličan, Skot a Ir si zřídkakdy myslí o tomtéž totéž. Je marné chtít tyto protiklady smířit – mají je jaksi v krvi. Není možné, aby Francouz obdivoval Shakespeara, leda snad neupřímně; ale není to ani nutné, protože se může obdivovat vlastním spisovatelům. To však není důvod, proč bychom se Shakespearovi neměli obdivovat my. Na škodu není přirozená rozmanitost vkusu a postojů, ale stanovení umělé jednotné normy, kvůli níž nám naše názory nepřinášejí uspokojení, dokud je nezastávají všichni anebo dokud je nevnutíme celému světu jako zákon.

Dívat se na svět neznamená ještě jej vidět. Myslíme si, že všechno, co máme před očima, vidíme celé, protože o tom nevíme víc, než co vidíme. Zbytek nám přirozeně uniká; a snadno usoudíme, že představa v naší mysli a skutečný jev jsou jedno a totéž. Ve skutečnosti však vidíme jen nepatrnou část světa a nedokonale zobecňujeme, pomíjejíce nekonečné množství zvláštností, které bychom měli vždy co nejsvědomitěji hledat. Podle zvyku či vrozeného nadání je jedni hledají přesněji, jiní méně přesně. Například malíř, který několik dní pracuje na něčí tváři, v ní nalézá stále něco nového, čeho si předtím nevšiml a co se snaží zachytit, aby ji napodobil dokonaleji – což dokazuje, jak málo může obyčejné a necvičené oko obsáhnout z celku na jediný pohled. Mladý malíř poprvé kreslící podle přírody je se skicou brzy hotov, protože vidí jen celkové obrysy a nápadné odlišnosti či kontrasty. Když pokračuje, otvírá se mu nový výhled; odlišnosti se jen kupí; a jak se jeho vnímání tříbí, mohl by se celé dny zabývat jediným detailem, aniž by s ním byl nakonec spokojen. Žádnému malíři se ani na sklonku života zasvěceného umění a při největší péči a sebedelším čase věnovaném jediné studii hlavy či jiného předmětu nepodařilo přivést obraz k takové dokonalosti, jakou by si přál, anebo nenechat na něm nic nedokončeného. Největší umělci všech dob dokázali pracovat jen s jedním pohledem na svět anebo s jednou jeho stránkou. Tak se Tizian proslavil barvami, Raffael kresbou, Correggio odstupňováním světla a stínu a Rembrandt jejich krajními podobami. Ani kdyby se spojilo pozorovatelské nadání a umění všech nejlepších malířů světa, nestačilo by vystihnout vše, co obsahuje kterýkoli přírodní předmět; a přece si neotesaný divák myslí, že to, nač se dívá, vidí beze zbytku a bez nejmenší námahy.

Jen ti zasluhují pomník, kteří jej nepotřebují

Kdo potkává denně tisíce lidí, kteří ho nikdy neviděli ani o něm neslyšeli, brzy se naučí, pokud je myslící člověk, nemyslet si o sobě příliš. Londýn je místo, kde se rozumný rychle vyléčí z domýšlivosti anebo kde hloupý beztrestně ukájí svou ješitnost tím, že se vydává, za koho se mu zlíbí. Komorník a lord jsou tam téměř na jedné úrovni. V milionu lidí nepočítáme jednotky, protože nemáme čas.

Londýnský měšťák si myslí, že když se narodil v Londýně, má plné právo na všechny ostatní pocty; ve svých očích je jedním z privilegovaných.

Pro rodilého Londýňana je typická drzost a domýšlivost. Má v pramalé úctě nejlepší věci, protože je může vidět často a bez námahy; s velikou úctou však vzhlíží k sobě, protože je zná. Viděl už všechny slavné herce, slavné postavy veřejného života, slavné veřejné budovy a jiné divy metropole, a proto u něho klesly na váze; neuvěřitelně však pohrdá všemi, kdo neviděli, co on.

Stísněné ovzduší velkoměsta škodí duším a tělům těch, kdo nikdy nežili jinde. Je nečisté, zatuchlé, není v něm dost prostoru, abychom se mohli podívat s odstupem na sebe či na druhé; a plodí nedomrlé, neduživé, nevzhledné a zdegenerované tvory.

Množství věcí, které vidíme, když žijeme ve velkém městě, baví mysl jako pouťová atrakce, ale nezásobí ji myšlenkami. Myšlení pak obvykle zmechaničtí a zpovrchní.

Je lépe pít hluboký smutek než upíjet mělkých radostí. Je lepší toužit než získat – milovat než být milován.

Lidé, kterým pro ustavičnou změnu rozptylování něčím vnějším nezbude chvíle klidu pro vlastní myšlenky, si neumějí vážit sami sebe a nenaučí se pořádně ctít ani ostatní.

Pokrytec pohrdá těmi, které podvádí, ale sebe si neváží o nic víc. Kdyby mohl, podvedl by se taky.

Předstírat ctnost je snadnější, jednodušší a účinnější než se k ní vskutku dopracovat.

Bohatci, kteří sami nic nedělají, říkají, že lenost je největší zločin. Mají pravdu: někdo pracovat musí.

Je k vzteku slyšet, jak se lidé, kterým nic neschází, dovolávají rozumu, když mluví se zoufale trpícími. Můžete-li skoncovat jejich utrpení jediným slovem, udělejte to; a pak dokáží naslouchat hlasu klidného rozumu.

Proti některým názorům se mysl bouří podobně, jako žaludek odmítá strávit některá jídla.

Nejhorším svědectvím o lidské špatnosti je to, že se lidé vyhýbají nešťastným, místo aby je povzbudili a pomohli jim. Jakmile zvětří, že někde vzrostla potřeba jejich účasti či štědrosti, prchají před ní jako před padajícím domem.

Nedostatek peněz, jak praví básník, lidi zesměšňuje. A nepostihuje tím jen nás, ale často nám ukazuje v náramně nelichotivém světle i druhé. Klesneme-li vinou nepříznivých poměrů v očích světa, stejně tak klesá svět v našich. Chudoba je zkouškou občanských ctností a zkušebním kamenem přátelství.

Není pravda, že se ucházíme o společnost bohatých a mocných, abychom od nich něco získali. Láká nás, protože cosi v její vnější velikosti a nádheře lahodí a imponuje naší představivosti; právě tak jsme raději s lidmi zdravými a veselými než s nemocnými a těžkomyslnými nebo rozmlouváme raději s krásnou ženou nežli s ošklivou.

Shakespeare říká: „Názory lidí jsou součást jejich osudu.“ Člověk v tísni nejenže nemá s kým mluvit; nemá ani dost ducha, aby mluvil dobře.

Být vzpomínáni po smrti je mizerná odměna za to, že jsme přezíráni, dokud žijeme.

Lidé tak rádi chválí mrtvé, protože mrtví to neslyší anebo z toho už nic nemohou mít. I sláva je dítě závisti.

Smrtí končí každé rivalství a soupeření. Mrtví se nemají čím chlubit a nemáme je v čem předstihnout.

Jen ti zasluhují pomník, kteří jej nepotřebují – to jest, kteří si jej vystavěli v našich myslích a paměti.

Naděje je největší bohatství. Nikdo na tom není bědněji než lidé bez naděje. A málokdo klesne tak hluboko.

Smrt je největší zlo, protože jí končí naděje.

Přání je často „otcem myšlenky“. Ale jsme stejně schopni věřit, že si zoufáme, jako že doufáme.

Umění žít, toť vědět, jak vychutnat malé radosti a unést velká břemena.

Volnost je ušlechtilejší vůdce než strach

Volnost je jediné pravé bohatství; všeho ostatního jsme pány i otroky zároveň.

Cožpak to necítím při sebemenším náznaku omezování, spoutávání, podřizování? Proč si tedy stěžuji? Celý život mohu jen přemýšlet, těšit se z toho, o čem přemýšlím, ze smyslu pro pravdu a krásu, z dokonalé celistvosti ducha. Nikdo mi neříká: „Budeš věřit tomu a tomu, dělat to a to, říkat, co chceme, abys říkal,“ nikdo se nestaví mezi mne a mou svobodnou vůli. Ve srovnání s tímto neohraničeným, nepodrobeným bohatstvím myšlenkového a přírodního vesmíru nemá to, co mi schází, téměř žádnou váhu a nezaslouží si jediného povzdechu. Ó volnosti! Jaká jsi milenka! Což jsem tě nemiloval jako nevěstu a nepil tvého ducha jako z vinné číše? A přece nepřestanu, dokud dýchat budu.

Není však volnost nebezpečná a lpění na vlastní vůli přepjaté? Neřekl bych; neboť koho nevede vlastní cit, toho svádí z cesty předsudek a zištnost; a rozum je spolehlivější průvodce než reputace – volnost ušlechtilejší vůdce než strach.

Což nevidím Claudův obraz? Co mi brání, abych na něj upřel oči, srdce, rozum? Který sofista mi namluví, že se mi nemá líbit? Co mě může zastrašit, abych nevyslovil, co si myslím? Zmocňuji se celé jeho krásy a pravdy. Žasnu nad ní, pátrám po každém skrytém půvabu a nadšeně, s rozkoší jej vychutnávám beze stínu nejistoty či pochybnosti. Neznamená to být pánem jeho i svým? Ale což je tento obraz můj? Není – ach, je, nejméně desetkrát!

Ta věc – lež – mi byla vždycky vzdálená. Nevím, co je to bát se myslet nebo bát se říci, co si myslím.

V každém jiném ovzduší než takovém se dusím jako ve vězení. Nemohu pochopit, jak králové a dvořané dokáží zůstat naživu. Kdybych nesměl říkat, vidět, cítit, co si myslím, dokázal bych žít jen tu chvíli, jak dlouho lze zadržet dech. A nedovedl bych brát tuto výsadu ani jiným. Kdyby svět mocných sám nehrál roli otroků, nesnesl by pomyšlení, že není obklopen ničím než otroky, a nesnesl by pohled na nízkost a pokrytectví plazící se před ním tak, jako nám přes cestu leze pavouk.

Příliš vysoká hodnost znemožňuje projevit i přirozenou náklonnost, natož obyčejnou lidskost.

Kdo neumí poroučet sobě, poroučí druhým.

Mocní se s oblibou ujímají nadaných lidí, pokud jsou zcela bezvýznamní, takže si s nimi lze pohrávat jako s papoušky či pinči, anebo pokud se vyznačují nějakou neohrabaností, které se lze vysmívat, nebo nízkostí, jíž lze pohrdat. Nechtějí podporovat nebo ctít moudrost a ctnost, ale být svědky vad či směšností, které je provázejí, a mít tak záminku, aby mohli přezíravě pominout všechny nesporné přednosti. Chtějí se nanejvýš pobavit, ne poučit. Pravda je největší nestydatost, jaké se může člověk ve vybrané společnosti dopustit; a vzorem dokonalosti pro moudré a talentované jsou tam komedianti a šašci.

Pravda v politice je pomluva – pravda v náboženství rouhání.

Tory nedokáže nikdy víc než předstírat povolanost. Kdyby spoléhal na něco jiného než na zvyk a úřední moc, přestal by být toryem. Je osobně zaujat pro určité věci a proti určitým lidem; toť vše, co o věci ví. Proto prohlašuje, místo aby dokazoval, proto tupí, místo aby si namáhal rozum. Zeptáte-li se ho na jeho názor, zasype vás nadávkami; a zeptáte-li se, proč to dělá, opakuje každou nadávku tisíckrát, aby dokázal, že je v právu. Spílání je pro něho důkazem pravdy. Ulevuje jeho zášti, posiluje jeho předsudky a mechanicky je sděluje jeho posluchačům.

Výtvarný vkus mocných je zvláštní, ale ne nevysvětlitelný. Král prý má raději holandskou malířskou školu než italskou; a když se tomu sebeméně podivíte, dívají se na vás jako na učiněného barbara a podivína. Člověk by čekal, že mocní a vysoce postavení lidé budou hledat v umění ušlechtilost, ale zřejmě si oblíbili jen průměrnost a stereotypnost. Mysleli byste, že ti, jejichž každé slovo je zákonem, ocení velkorysé a smělé tahy štětce; oni však obdivují jen titěrnost a propracovanost. Mají slabost pro salónní obrázky a tím větší odpor k dílu, čím je v něm víc ducha. I umění musí být servilní, mají-li ho trpět. Snad se dá ten zdánlivý paradox vysvětlit takto: Řečené osoby stojí nad ostatními smrtelníky tak vysoko, že jim vzrušené a vzrušující snahy lidstva připadají jako hemžení mravenců v mraveništi. Nezajímá je nic krom vlastní pýchy a důležitosti. Naše vášně jsou pro ně drzost – takový výraz hlubokého citu je jim proti mysli jako trapný a povýšenecký pokus o rovnost. Proto se jim líbí, co je napohled třpytivé a na omak hladké; ale instinktem svrchovaného vkusu se vyhýbají všemu, co má duši a co vyžaduje vzájemnost citu. Pozemské bohy nezajímá nic lidského; nemají nejmenší pochopení pro „lidské nitro a dílo“. Místo aby se povznesli nad své obvyklé pocity majestátnosti, chtějí své pružiny přepínané pózami uvolnit „drobnostmi lehkými jako vzduch“, chtějí se bavit něčím známým a frivolním, chtějí, aby se svět jevil jako zátiší, jehož klid smějí porušit jen oni. Po dusivém pocitu vnější velikosti si potřebují pro změnu ulevit malými myšlenkami a city. Proto králové blábolí a opakují, čemu nerozumějí. Vědomí absolutní moci je často provázeno stařeckou dětinskostí. Někde si musí odpočinout, a když se smysly přejídají, duše spí. Navíc lze stereotypní a do detailů vypracované umění považovat za věc udělanou na objednávku. Je to zakázka odvedená více či méně dokonale podle zaplacené sumy a umělcovy píle.

Jako bychom jeho práci přihlíželi, vyžadovali větší úhlednost a přesnost a puntičkářsky rozhodovali o každé jednotlivosti. Posuzujeme, zda jsou detaily dost minuciózní, a pranic nás nepohoršuje, jsou-li provedeny tak perfektně, že nám neobjevují nic, co bychom dávno nevěděli. Z řemeslníka sice stěží vyroste umělec a pojmu nadání dělá spíše hanbu než čest, ale zasloužili jsme se o dílo tím, že jsme za ně zaplatili, a nejvyšší cena tedy stačí, aby dosáhlo nejvyšší dokonalosti. Jenže u děl nadaných a tvořivých to neplatí. Jejich cena je nad rubíny. Inspirace múzy nepřichází na monarchův povel ani s mecenášovou podporou; proto se mocní s pohoršením či zhýčkanou lhostejností odvracejí od úchvatných mistrů italské školy, neboť tyto obrazy otřásají jejich sebejistotou a dávají jim pocítit, že v lidské mysli je něco, co nemohou dát ani vzít.

Kdybych měl na nějakém loajálním a vlasteneckém shromáždění pronést přípitek, zněl by: „Pryč se Stuartovci na celém světě!“

Lidé jsou nepolepšitelní. Stačí jim dát strašáky a idoly a budou spokojeni; rozdíl mezi spravedlností a křivdou, pravdou a falší, dobrem a zlem je jim víc než lhostejný.

Nevydržím stát u moře a poslouchat, jak řve a zuří jako divoké zvíře v doupěti. Připomíná mi to nekonečné úsilí, s nímž se lidská mysl probojovává na svobodu a končí tam, kde začala.

S králi, kteří se vydávají za bohy na zemi, by se mělo zacházet jako s šílenci, jimiž jsou z jedné poloviny, anebo jako s pitomci, jimiž jsou z druhé.

Jaká škoda, že králové a mocní nepíší knihy místo obyčejných spisovatelů! Jak dokonalý názor jistě na všechno mají a jak by světu takové poučení prospělo!

V nedávném sporu o svobodu bylo zabito přes pět milionů lidí a jen jeden král!

Reformátoři jsou od přírody hloubaví, a hloubaví lidé bývají málo mužní a činorodí. Tolik se oddávají úvahám, že skutečnost jim nakonec začne být téměř lhostejná. Mluví, když mají jednat, a obírají se krásnými pochybami a jemnostmi, zatímco u bran hřmotí nepřítel a u nohou jim vybuchují granáty. Jako svůj štít zvedají papírovou smlouvu, kterou meč prorazí až k jejich srdci. V jádře jsou zbabělí a bojí se zasadit rozhodující úder, aby jim nebyl vrácen. Když žvaní o umírněnosti a veřejném blahu, myslí na to, že kdyby došlo k nejhoršímu, budou mít aspoň otevřená zadní dvířka, a doufají, že se skryjí za vlastní slaboduchost. Nejsou jako jejich protivníci, kteří dávají v sázku vše a brání to z pudového vzteku a navyklé chytrosti. Veřejné blaho je pojem příliš abstraktní, aby dal zahořet silnému citu anebo vedl k osobním obětem, a přijde-li se o ně, nebude lepšího námětu pro krasořeči a elegie.

Vlastenci jsou svým vnitřním ustrojením básníci; a slyšet či přednášet žalozpěv na porážku volnosti je pro ně stejně zajímavé jako slyšet či přednášet chvalozpěv na její nejslavnější vítězství.

Kdo se bojí udělat si nepřátele, nebude mít nikdy pravé přátele.

Nejlepší způsob, jak dojít potupy, je nebránit se jí. Každý si zaslouží jen tolik úcty, kolik si jí vymůže.

Lid (správně vzato) není stádo otroků, vypuštěné či dohnané, aby slepě vykonávalo příkazy svých tupých dozorců; je to sbor svobodných občanů, kteří se naučili znát svá práva a chtějí je uplatňovat.

O autorovi

Aforistické maximy anglického novináře, kritika a esejisty Williama Hazlitta (1778–1830), na jejichž počátku byla touha zaznamenávat příležitostné myšlenky stejně krásně a přesvědčivě, jak to o půldruhého století dříve dělal francouzský šlechtic La Rochefoucauld, představují jen nepatrný zlomek monumentálního Hazlittova díla, zaplňujícího 21 svazků studií, úvah a polemik o umění, mravech a politice (např. Kulatý stůl, The Round Table, 1817, Přednášky o anglických básnících, Lectures on the English Poets, 1818–1819, Duch doby, The Spirit of the Age, 1825). Přesto jsou v nich jakoby v esejistově náčrtníku zachyceny hlavní rysy Hazlittova stylu a myšlení – a zároveň důvody, proč jeho metoda zapůsobila na další generace kritiků a esejistů (Sainte-Beuve, W. Pater, R. L. Stevenson, O. Wilde, A. France): hutné, maximálně přehledné vyjadřování, jehož názornost posilují jednak obrazné analogie, jednak osobní imprese, dále neobyčejná schopnost psychologického pozorování, umění objevovat nenápadné, ale podstatné odstíny a souvislosti v lidských povahách a skutcích (včetně umělecké tvorby) a konečně vzácná mravní důslednost, pro niž je nepřijatelná jakákoli polopravda, natož nepravda, jakákoli předpojatost a neopodstatněnost nároků.

Žurnalistika se sice tomuto nadanému, ale nezajištěnému malíři a filozofovi stala východiskem z nouze, nikdy však činností pouze náhradní a podřadnou. Vnesl do novinářské praxe nebývalou kulturu výrazu a současně zbavil psaní o umění všeho pedantského balastu; pochopil roli kritika jako průvodce nezasvěcených, většinou středostavovských diváků a čtenářů, jako rádce a objevitele, a nikoli diktátora vkusu; učil své současníky používat umění jako „mikroskop ducha“ a rozeznávat nejen „zaokrouhlená čísla“, ale i „zlomky“, nejen „neměnné“, ale i „proměnlivé barvy a duhové tóny“, a to jak v dílech starých mistrů, tak u soudobých autorů, Wordswortha, Coleridge a dalších romantiků; položil základy anglické divadelní kritiky a jako první poznal v Keanovi velkého herce; pomohl vyprostit Shakespeara zpod zjednodušující klasicistní šablony a odhalovat v jeho postavách mnohotvárnost a jedinečnost lidského charakteru; vytrhl anglický esej z elegantní, literárně salonní idyly a rozmlouval v něm s čtenáři o nejrozmanitějších otázkách a zážitcích každodenního života, vtipně, ale ne plytce, důvěrně, ale ne shovívavě. Byl to snad nejvervnější anglický polemik a patrně také nejpomlouvanější, jak dokazují reakce jeho protivníků, konzervativních politiků, monarchistů, malthusiánů, oficiálních pochlebníků, samolibých arbitrů a vlivných frazérů – nebo i někdejších přátel, zříkajících se postupně myšlenek Francouzské revoluce, od nichž se on sám do smrti neodklonil a jejichž dědice úporně hledal i v Bonapartovi.

Jeho otec, nekonformní irský duchovní a zastánce vzbouřených amerických kolonií, ho vychoval ve víře, že „stačí spravedlivě myslet, abychom zdeptali všechny obránce tyranie“, a francouzští osvícenci ho ve velkém snu o vítězství republikánského rozumu navždy utvrdili. Přesvědčení, že předpokladem a korekcí rozumu je cit, mu dávalo naději, že osvobozený svět by mohl být podobně harmonický jako obrazy jeho milovaného Rembrandta, Raffaela či Clauda Lorraina; neboť až příliš bolestně narážel na otrlost absolutizované „rozumnosti“ a neméně dobře znal pohromy plynoucí ze zaslepených citů. (Jednu si odtrpěl sám, když se dal unést romantickou láskou k neromantické dívce; svou pokořující zkušenost pak popsal v příběhu Liber Amoris neboli Nový Pygmalion z roku 1823, v jedné z nejupřímnějších zpovědí, jaké literatura zná.) A tak se mu přemýšlení o hlubokém vesmíru lidských pohnutek a vázaností, omylů a prozření stávalo stále více přemáháním další tyranie: té, kterou na sebe netříbená mysl uvaluje svými návyky, předsudky a sobectvími i po pádu despotů. Proto o něm mohl anglický kritik Ronald Blythe napsat: „Byl především mluvčím dosud němých, klamaných, sebe klamajících a méně statečných spoluobčanů. Svědomím doby – ale pro budoucí čtenáře.“

Antonín Přidal

William Hazlitt
Myšlenky lehké jako vzduch

Výběr, překlad a poznámka o autorovi Antonín Přidal

Ilustrace na obálce Rawpixel.com (E. Pichot) / Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 8. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4692-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4693-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4694-0 (prc)