Blouznění
mnicha Innocence

Josef Müldner

Znění tohoto textu vychází z díla Blouznění mnicha Innocence tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Strom v Praze v roce 1924.

Text díla (Josef Müldner: Blouznění mnicha Innocence), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 22. 8. 2025.

I. Na Kampě

Bratr Innocenc kráčel se svěšenou hlavou po Karlově mostě. Ohlédl se ještě po pravé straně Malostranské mostecké věže, kde podle starých rytin ještě před sto padesáti lety stála na úzkém sloupě socha sv. Václava, a byl překvapen, že ji tu dnes nevidí.

Jak je to zvláštní – přemýšlel! Neviděl ji nikdy na tomto místě, poněvadž socha byla přenesena dávno před jeho narozením přes most ke kostelu sv. Salvatora – ale hledal ji tu dnes přesto. Bylo to jen důkazem, že žil více v Praze historické, v Praze svých představ, kterou znal z rytin, leptů a olejů, než v Praze za dnešní její podoby. Dokazovalo to jeho podrobné znalosti Prahy bývalé i velikou jeho lásku. Kolik dnů a měsíců strávil v muzeích a sbírkách i ve své klášterní světnici studiem staropražských rytin. Život, jemuž v klášterech propadl, utlumil v něm všechny bývalé jeho záliby a nadšenosti, jejichž sláva hasla každým novým rokem. Ne, to nebyl již on, zanícený mnich a zbožňovatel staré Prahy.

Je to jen přece zvláštní věc, že právě dnes, po tolika letech, vynořila se mu tato představa sochy sv. Václava na místě, kde stála už jen na starých rytinách. Ale proč právě dnes, proč právě dnes postavila se socha před ním na místě, kde kdysi stávala a kam ji umisťoval, kresle si v duchu starou svou Prahu podle obrazů rytců.

Kráčeje po pravé straně mostu do Prahy a zahloubán do těchto myšlenek, které v hlubokých, hereckých vráskách snědé jeho tváře zahrávaly úsměvem, zdvihl hlavu, donucen ustoupiti do jízdní dráhy pro zástup lidí, tísnících se k zábradlí a pohlížejících zvědavě do vltavského ramene mezi Kampou a Malou Stranou, a neodolal, aby nepřistoupil mezi zvědavce a netísnil se, snaže se viděti, nač druzí pohlíželi. Ale prodrati se k zábradlí nebylo lehké. Nikdo nepovolil, každý houževnatě bránil své místo, nepřátelsky měře nového příchozího.

– Utopenec! pomyslil si bratr Innocenc, jat horečkou davové zvědavosti. A starší žena, která si lokty razila cestu zpět, chtějíc pokračovati, upokojená ve své zvědavosti, v přerušené cestě, změřila si kněze od hlavy k patě a prohodila, jako by ho chtěla zadržeti:

„Nestydy! Jestlipak tohle někdy dříve bývalo? A to se trpí!“

Bratr Innocenc pocítil horkost ve tváři. Zdálo se mu, že všichni na něho pohlížejí. Jeho mnišský šat mu zase překážel. Váhal na okamžik, ale přistoupil přece, využiv volného místa, jež se tu otevřelo po odchodu rozhořčené ženy z lidu. Úkradmo a nesměle naklonil se přes zábradlí…

Cítil, že dech se mu zastavil. Srdce bušilo mu prudce. Nakláněl se hlouběji, aby zakryl svou tvář. Dole, v úzkém rameni vltavském mezi zdí zahrad a domů, jež se zrcadlily ve vodě, prozářené žhavým dopoledním sluncem červencovým, plovaly dvě ženy. Nikoliv! Podle pružných pohybů a mladistvých tvarů byla to děvčata ve stáří šestnácti, sedmnácti let.

Obracela se svižně ve vodě, ponořujíce se a opět se vztyčujíce, proháněla se jako dva úhoři, a každý pohyb prozrazoval šílenou radost ze vzduchu a vody. Domnívajíce se, že jich nikdo nevidí a že řeka ukrývá zrakům zvědavců dlouhá, plnotvárná a krásná jejich těla, koupala se bez šatů. Jenom voda byla jejich oděvem a rozpuštěné vlasy, jež jim ovinovaly paže a vplétaly se do temp rychlých jejich rukou.

Plovala naznak a po každém rozmachu rukou, jimiž odrážela vodu, nadnášela se jejich těla do výše a voda zvyšovala jejich plastičnost. Ostře zahrocená ňadra se obnažila každým tempem, a jak těla se nepatrně ponořila, zatímco ruce se připravovaly k novému zabrání, udržovala se déle nad hladinou a šířila se klamem vodního lomu, k čemuž přispívala i ta okolnost, že se zdánlivě vzdalovala tělesné základně hrudního koše, jak se jich zmocňovala voda, chtějíc je udržeti na povrchu. Dvé párů kolen kmitalo se nad vodou, svádějíc pohledy až k tmavým propastem prohnutých těl.

Pružná jejich těla nabývala ve vodě jisté hadovitosti. Co bylo ovíjivého, měkkého a tvárného v nich, přijímalo v průzračné vodě úponkovitost a hladkost vodních životů. Voda, jak se zdálo, se jimi přímo osvěžovala, mazlila se s nimi, a vlny, jež v kruzích uplouvajíce kolem nich se šířily, propůjčovaly jim nádech spřízněnosti. Voda lísala se a přisávala se k nim jako vlákna mořských řas. Celý proud řeky stával se tenkými prameny, rozpadal se v pruhy lesklých vláken, jež se proplétaly s rozpuštěnými jejich vlasy.

Nebylo pochyby, že voda byla nejzdobnější pokrývkou tohoto radostného mládí, jež div že nevyšvihovalo se nad hladinu. Divák, pohlížející na jejich hry, neubránil se dojmu, že ukrývají ploutve na zádi svých těl, jež řídily jejich ponory i vyplouvání, obraty i přemety. Převalovaly se ze znaku na prsa, kroužily jako vírníci, a sklonivše hlavy pod hladinu, ztrácely se očím ke dnu. A když vypluly, potřásaly hlavami, natahovaly ruce dopředu, jako by objímaly podušky, a šťastný jejich smích odrážely omšelé zdi tohoto benátského pražského zákoutí.

Byly si vědomy toho, že je lidé pozorují a že voda je nedostatečnou pokrývkou? Zdálo se, že si ničeho nevšímají. Pluly proti proudu, aby se znovu vracely, a podiv diváků mohl podle všeho patřiti pouze jejich plavecké zručnosti a veselí.

Je to den, tento krásný, svůdný den, jenž se stal jejich milencem. Nevidí, neslyší, ohlušeny jásavým světlem, rozpučenými větvemi a ptačím křikem. Jejich radost je nevinnost přírody. Proti vítězné, uchvacující moci tohoto rána, které se stalo pro ně objetím rozkoše, ustupuje každý jiný ohled do pozadí.

A jako by i život zahrad, zdí a mostů se probudil, vše se účastnilo jejich her. Oblouk Karlova mostu vrhal na vodu tmavý svůj stín, před nímž prchaly. Stín zdiva ve vodě stával se sprchou; stáří jeho kamene chladilo, voda černala a ztrácela dno; tento stín rozděloval řeku na den a noc.

Mezi ovětralými kameny v rozpuklinách zdí klíčila semena slunce, malé trsy trávy. Anebo vyhlížela jako hnízda zeleně štěbetavého mládí. Přes okraje vysokých zdí nakláněli se rostlinní obři stromů a keřů, kteří zvítězili nad trpasličím pokrytem, zraku neviditelným, ale pouze tušeným. Nakláněli se zvědavě, a nejmenší pohyb vzduchu dostačil, aby rozkývali své četné hlavy. Hleděli do vody se zalíbením Narcisů a zvědavostí dítěte. A tato zvědavost a odraz jejich života ve vodě sílily jejich růst. Ti, kteří ze zahrad dospěli až k tomuto výhledu, byli nezničitelní. Byla to mez, která zaručovala jejich bytí. A něco z tohoto vědomí zračilo se v jejich blahovolnosti, s níž pohlíželi, zdánlivě netečně, na lhostejný a pomalý proud. Tisíce lidí přešlo kolem, aniž si uvědomili, že jejich zrak nehledá a nestopuje v bahnitém dně říčním pomalý posun velikého kamene, zarytého do bahna. A přece, jak byli důležitou složkou života této scenerie pobřežní; daleko důležitější než člověk, který se tu na chvíli zastavil, jsa vysazen nepříjemnostem záměny místa. Tyto keře byly trvalejším nájemníkem než student, který se pohledem na okamžik u nich zastavil; byly tu usedlejšími než úředník, který, krče se ve třetím patře při petrolejové lampě, chvěl se obavou, nebude-li zítra již přeložen, nebo prostitutka, které hrozilo snad ještě této noci, že se vyspí na pryčně…

I tyto rostliny a keře, větve stromů a trsy trav tvořily kouzlo zákoutí, opěvaného už jen básníky kabaretní intuice. A přece ani těch nebylo lze si odmysliti od obrazu, jejž sledovali diváci z mostu. Bratr Innocenc zapomněl již dávno na sošku sv. Václava, přemístěnou z nouze a odsouzenou vyplňovati roh tak nedůstojný.

Zachvíval se rozkoší, jež prýštila více ze vzpomínek než z obrazu, nabízeného tak hýřivě marnotratností mládí červencového jitra. Bál se odejíti, neboť nechtěl, aby byl přistižen, přihlížeje k výjevu, který měla míjeti důstojná velebnost jeho kněžského roucha. A teprve, když děvčata zmizela a hladina se utišila ze zneklidnění, vyvolaného dovádivostí jejich těl, dodal si odvahy, obrátil se a rychle se vzdaloval místu.

Neušlo mu, že několik párů očí se za ním upřelo; s výsměchem i netajeným pohoršením. Ne, dosud nikdy, ani za největšího lijáku, nemíjel tak rychle rozsochaté postavy světců s rozevlanými šaty a lomícíma rukama. Shlížely na něho tak výsměšně!

Zdálo se, že všechny ty ruce se nemodlí, nevzpínají se k nebesům, ale zdvíhají důtky, jichž ranám nutno se uhnouti. Pospíchal, jako by byl dopaden mstitelkami při zločinu. A přece – nebylo hříchem hleděti na něco, co bylo právě tak zázrakem jako obraz Cranachův! Sochy se kroutily, přijímajíce tvar vinutých barokových sloupů na úzké zdi mostní, jako by se chtěly naň již vrhnouti v nejbližším okamžiku. Dříve, za mlada, zdávalo se mu, že osud Jana Nepomuckého je přiměl k opatrnosti: z obavy, aby tíží svého kamene nenásledovaly dobrovolně smutného jeho případu, nakláněly se dovnitř, nad chodníky mostu, ale dnes skláněly se k němu, aby mu hrozily.

– Kde, kde jen uviděl tyto ženy? Sáhl si na čelo a zastavil se. Hlavou jako blesk projela mu vzpomínka. Byla to – Anoj? Ale lidé se za ním otáčejí, je nutno zmizeti v zástupech. Pot vyvstal mu na čele, neodvážil se ani ohlédnouti. Docházeje konce mostu, dotkl se pohledem štíhlého sloupku se sochou sv. Václava, spíše aby se přistihl v bezpečí, než aby se přesvědčil, zda dosud stojí na svém místě. A teprve když stanul na nábřeží, oddechl si zhluboka. Nad posledním obloukem mostním dav se zvolna rozcházel; to asi obě rusalky již zmizely na dně anebo se protáhly úzkými vrátky nebo skulinou ve zdi do mlčenlivých zahrad.

Nábřeží Kampy, které tolik připomínalo mu starou jeho Prahu, bylo tu jen proto, aby z něho mohly trčeti štíhlé kmeny akátů, jejichž zeleň omamovala. A tato zeleň nabývala v jeho očích výbojnosti; zářila a rozprostraňovala se jako milující žena žhavých pohledů. Budova bývalého německého gymnázia nestačila, aby jí zabránila v jejím postupu. Přeskočila její zdi a uchytila se pevně v stinném parku Odkolkových mlýnů.

A zeleň, která propůjčuje kouzlo i kamenům, lákajíc svým kypícím bohatstvím, odkrývala místa, upozorňujíc na to, na čem by oko divákovo jinak neutkvělo. Trhlina ve zdi, opadaná omítka a výlom balustrády, jež by vás pobouřily na průčelí městského domu, poutá a dojímá, tvoří-li její rámec rostlinná zeleň: má schopnost odkrývati krásu omšelosti. Stromy tohoto malého sadu milenců, kteří si sem chodívají spíše pro smutek než pro polibky, nakláněly se k Vltavě, zvědavé, změřiti její hloubku svojí výškou a chtějíce osvěžiti koupelí svou barvu, jež propůjčovala hladině svůdnosti chladu. Tato zeleň prodlužovala své bytí dlouhými výhonky břečťanu až k vodě, která teprve tímto odrazem nabývá své pravé tvářnosti a nálady. A opět mohutné zdivo Odkolkových mlýnů oddělovalo tuto zeleň od stromů, jež překročivše řeku, v podobě velké kytice vetkly se do vázy Střeleckého ostrova a aby šplhaly po všech stráních nad Malou Stranou…

Bratrovi se zdálo, že se stále ještě naklání nad zábradlím mostu. Utkvěl mu v těle tento pohyb, který mu připravil chvíli tak krásnou. Bylo tak příjemno provázeti očima obraz tak nevídané dokonalosti a dětinské prostoty. Otáčel se bezděky, není-li stopován, neboť se obával, že jeho myšlenky a představy jsou tak silné, že vzbuzují pozornost. Nepatřil k těm šťastným, kteří, zahalivše se v mlčení, jsou přesvědčeni o svém inkognitu. Bál se vždy, že se prozrazuje i myšlenkami. Byl stále v dosahu pátravých očí, nebyl si nikdy jist svým odstupem.

Klášterní život vypiplal v něm tyto úzkosti; každý chodec mohl se tak lehko státi jeho zpovědníkem, i proti jeho vůli. V celém jeho zjevu byla patrná únava, způsobená lidskou zvídavostí, a chuť unikati do samot. Byl by nejraději chodil s tváří kápí zakrytou…

Na staroměstské věži odbíjely hodiny; počítal dvanáct, obrátil se a ubíral se zvolna k domovu. Kdosi se za ním ohlédl; neviděl tváře, a nechtěje se otočiti, přidal do kroku a brzy již zapadla za jeho postavou mřížovaná vrátka kláštera.

II. Klášterní budíček

Klášterní sluha kráčel šoupavým svým krokem po chodbě, zastavuje se u každých dveří, kde bydlili řeholníci, a slabě zaklepav, budil nábožným pozdravem bratry k ranní pobožnosti. Skulinami dveří prosvítalo tu i tam denní světlo, jež ze dvora zaplavovalo plnými proudy prostranné jizby. Dlouhá chodba, dlážděná kamennými čtverci, táhla se podél celé vnitřní budovy, přepažená mříží pouze u příbytku převorova, odkud byl přímý přístup do klášterní kaple.

Z každé jizby ozývaly se hlasy buď již bdících, nebo právě se probudivších klášterníků. A když se vracel a zamířil za schodištěm za roh, kde se chodba lomila, zastavil se u posledních dveří s číslem 13 a zaklepal důrazněji. Nikdo mu zevnitř neodpověděl. Čekal a zaklepal hlučně, usmívaje se slabě a unaveně. Zabušil potřetí, když náhle rozlehla se chodbou prudká rána, která však již nikoho nelekala. Znali ji dobře, slyšeli ji včera, před rokem a budou ji slyšeti i zítra. Byla to jadrná odpověď, tato rána botou, uchopenou hněvem rozespalého zpod postele a mrštěnou se vším důrazem do dveří.

Sluha, znaje návyky všech řeholníků, věděl, že bude mu sem jíti dnes ještě jednou a potom znovu a že dostane tutéž nemilostivou odpověď. Dříve, na počátku pobytu nového mnicha v novém působišti, nechávali bratří často dveře otevřeny. Jenom bratr Innocenc je zavíral přímo úzkostlivě. První noc, rozjařen vínem, jehož všechny druhy chtěl rázem vyzkoušeti, zapomněl se uzavříti v jizbě. Sluha, neznaje nového člena řádu, když po opětovném klepání nikdo se mu neozval, vzal za kliku, jat nejasnými obavami, a otvíral právě potichu dveře, když mu na hlavu dopadla těžká, beztvárná, ošlapaná a cvočky pobitá bota…

Od těch dob se již nikdy ani nepokusil o to, aby otevřel. Čekal na odpověď, která byla každého dne táž. Ale rozkazu převorova, který představoval svrchovaný živý zákoník, bylo nutno uposlechnouti. Každý mnich musel býti vzbuzen a dostaviti se k ranní pobožnosti. U bratra Innocence narazil však přísný zákoník na odpor tak tuhý, že bylo nutno opakovati domluvy a výstrahy. A když ani ty nepomohly, ustálil se zvyk, jemuž byl už patrně drahnou řadu let oddán – docházeti poslední do kaple a poslední, když byla na něm řada, sloužiti mši.

Originální nápady a zvyky tohoto řeholníka způsobily, že se nakonec ani představený již na něho nehoršil. Z řad mnichů padaly na jeho hlavu vtipy a narážky, čímž povrch hladiny se po tomto vzruchu jednou provždy ustálil. A tak opisovala každodenně o šesté hodině ranní, když venku vyzváněl ostrý a tenký zvon kaple, těžká bota Innocencova svou vzdušnou dráhu zpod postele, kde odpočívala po celou noc, ke dveřím, kde hřmotně dopadla na práh čekajíc, až bude jejích služeb potřebí.

Bratr Innocenc byl fenomén spánku. Kdo ho neznal, domníval by se, že je to obyčejný spáč, lenivý mnich, jemuž se z teplého lože nechce do kostelního chladu, anebo by myslel, že je to stoik, který ze své povýšenosti útrpně se usmívá zbytečnému chvatu lidského červa. Avšak mýlili by se všichni, kdo by ho tak posuzovali. Tento mnich měl potřebu spánku proto, poněvadž nespal nikdy beze snů a poněvadž svými sny živil a udržoval svůj život.

Byl jako trosečník, objímající stožár tonoucí lodi; člověkem, jenž při pádu ze střechy zachytil se na chvíli šatem o hřeb ve srázné zdi, pod níž černala se propast. Bořil se do svého lože, hledaje sny. Nedočkavost spánku byla touha žíti ve snu. Musil býti světem asi značně unaven a zklamán. Ani častá záměna působišť, o něž vždy žádal k všeobecnému překvapení i do nejodlehlejších koutů světa sám, nepřinášela mu útěchy.

Život, krajiny i lidé opakovali se donekonečna. A tak nakonec mu nezbyly než jeho sny. Odtud se prýštil také asi jeho ostych, ačkoliv ten, kdo by mu viděl do duše, musil by přiznati, že není lidem nakloněn. Byl zvyklý patrně stýkati se s královskými druhy jedinečnosti v snách, že pomíjel živé bytosti tak lhostejně a nevšímavě. I jeho záliba ve vínu měla tu svoje kořeny: víno bylo nikdy neselhávajícím živitelem jeho nočních vidin. A právě k ránu, kdy se téměř mazlil se snem a měl chorobnou chtivost býti nerušen a sám, přicházíval tento protivný sluha, aby ho rázem vytrhl z jeho opravdového života.

Již celým svým zevnějškem vzbuzoval dojem člověka, který se všednosti života vyhýbá. Víčka jeho očí překypovala tělesností; bylo na nich příliš mnoho hmoty a byla příliš objemná, aby se dala celá umístiti do horního patra očního důlku. I když pohlížel na něco upřeně, přikrývala jeho víčka oči ze dvou třetin, propouštějíce pouze úzkou štěrbinou jevy na sítnici. Budila také dojem velké únavy, neboť víčka, která jsou takto ustrojena, zavírají se samočinně s neobyčejnou snadností a vyvolávají představu tíže. Kdežto do příbytků obyčejných lidí, chtivých světla, život vstupuje všemi vítěznými fanfárami slunce a vzduchu, vstupuje do laboratoří chemikových a fyzikových úzkou štěrbinou nebo nepatrnou, kulatou skulinou… Nuže, jeho oko chtělo býti takovýmto kabinetem.

Bylo s podivem, že člověk niterně takto ustrojený a člověk těchto očí, které duševní jeho zvláštnost posilovaly, nesl přece něco ve svém zjevu, co získávalo důvěru a slibovalo veselí. Chodil poněkud nahrben, prohýbaje se v kolenech a našlapuje na špičky s nakloněnou hlavou a tváří nevolky potlačující úsměv. Vysoké čelo, velký nos a malá brada utvářely obličej s ostře zaříznutými vráskami podél úst a brady.

Vzbuzoval dojem komika, jehož lehkomyslný a hravý smysl přijímati všechny rány osudu bez reptání, s povýšeností dokonalého filozofa donutil zaměniti divadelní roucho za kutnu. Avšak jeho mnišský šat byl pouze v zdánlivé shodě s jeho vnitřním životem, jako právě nuda života obrátila všechnu jeho pozornost tam, kde se v tomto šedivém století dalo ještě žít vzrušeně: do snů.

A právě, když sluha potřetí zabušil na jeho dveře, nebylo mu možno bez jisté bolesti rozloučiti se se svým snem. Mrštiv botou do dveří, stáhl pokrývku přes hlavu a chytal se násilím prchavých stop posledního svého snu. Jeho láska k snu nadala ho zvláštní schopností navíjeti na obrazy, které právě táhly duší spícího, vraceti se na pěšinu, již shladilo v jeho podvědomí denní světlo, které proniklo až na sítnici, a pohroužiti se znovu do propastného víru unášivých představ.

Probuditi se a opakovati sen zdařilo se mu často. Slýchával někdy, jak se lidé marně namáhají, aby poznovu usínajíce, vyvolali si v duši celé to jemné předivo zmizelého snu. Dovedl se vraceti po jeho stopách i fyzicky. Boře se do dvou polštářů z režného plátna, používal své hlavy jako nebozezu, jehož každý závit měl svou zvláštní důležitost a schopnosti.

Ať už zachytil jakoukoliv nit tohoto nepostřehnutelného přediva, dovedl vždy rozvinouti je v plné síle. Vise v duši jiného stávala se teleplazmou v jeho těle. I špičky prstů, poloha hlavy a obrat těla mohly pokračovati v přerušené osnově. A poněvadž ve svých snech žil život dávno minulý, přítomnost, která se mu zjevovala po procitnutí, přijímal nelibě jako vyrušení. Lišil se od lidí tím, že žil v noci, a podle těžkých jeho víček dalo by se souditi, že smrt bude pro něho něčím, na co se již dávno těšil… Smrt bude pro něho kýžený stav, kdy bude možno spát bez přerušování a bez obav, že zítra, zas zítra ráno bude klepati na jeho dveře protivný člověk s tak škodolibým úsměvem ve voskové tváři, jež snad byla jediným existenčním důvodem jeho klášterního pobytu.

III. Setkání

Při obědě naklonil se bratr Eustach k Innocenci.

„Snad jen my dva si rozumíme. Také já prchám před lidmi. Jsou mi postrachem, ačkoliv se to stydím doznat veřejně.“

„Přemýšlel jsem dlouho o prostředku nepotkávat jich – a našel jsem ho!“

„Není možno…“

Innocenc se usmál významně.

„Je to tak jednoduché…,“ naklonil se k spolustolovníku a jeho oční víčka se zavřela jako při pozdvihování. „Víte, dokud tu byl pořádek, šlo to… Ale půjde to, jak doufám, opět. Stačí choditi po mostě – a nepotkáte člověka.“

„Po mostě? Každý most jest přímo Thermopylami velkoměsta. Rozdíl proti ulici spočívá v tom, že jsou vám lidé o několik metrů bližší…“

„… ano, ale pouze zdánlivě. Jdu po pravé straně, od Starého Města k Malé Straně. A dojdu-li nakonec…“

„Nuže…?“

„… nu, otočím se, přejdu na druhou stranu a jdu zase k věži. Lidé jdou za mnou, přede mnou, ale já jich nepotkávám. Tak mohu chodit celý den, aniž potkám jedinou tvář. Lidé bez tváří jsou mi milejší.“ Bratr Innocenc ztlumil hlas. Jeho slova nezněla ironicky, myslel to zcela vážně. Víčka se pootevřela a zrak mu planul. „Je to jediný prostředek, jak možno lidi nepotkávat…“

„Ach tak,“ a Eustach se zasmál svým hlasitým smíchem, ačkoliv vážný pohled očí ho zrazoval. „Je to zcela dobrý vtip, opravdu, zcela dobrý vtip…“

Innocenc se odmlčel. Obrátil svou tvář, žár očí pohasl, hleděl před sebe opět lhostejně a snad se v jeho tváři zračila hrdost. Cítil se dotčen nechápavostí, litoval, že se opět namáhal dorozuměti se s člověkem, jejž náhoda umístila do refektáře jemu po bok. Víčka se těžce spustila jako opona po vzrušujícím účinu dramatické scény. Byl v trapných rozpacích, nemoha se dočkati konce oběda.

A tyto obědy byly nekonečné. Blahořečil nedostatku, jejž přivodila válka. Vzpomínal s odporem a hrůzou na obědy, které trvaly v klášteře sv. Blažeje plné tři hodiny. On, jemuž jídlo bylo utrpením a pití požitkem, musel čekati, až s labužnickou rozkoší dosyta se prohrabaly ruce jedenadvaceti mnichů v osmi mísách, které šly pravidelně dvakrát při každém chodu dokola. Polévka s velkými oky tuku a rozpuštěným morkem, ústřicové hašé na mušlích, které sytilo až urážlivě, hovězí maso s několikerou zeleninou, kuřata, paštiky, beefsteak a zase zelenina, ovoce a černá káva…

Dvaašedesátý představený kláštera sv. Blažeje, opat Herbert III., byl znamenitým pomologem. Za jeho vedení dosáhlo sadařství, ovocnářství a zelinářství opatství takového stupně, že nestačilo ukájeti všech nabídek vývozních. Jeho zeleniny a ovoce vyvážely se na železničních vozech do Bavor, Falce a Belgie. Byl nevyrovnatelným hospodářem a v řadě všech opatů snad třetí, který svoje opatství zvelebil.

Mnoho nedůstojných opatů sedělo kdysi v dubovém jeho křesle, v čele dlouhého stolu starobylého refektáře… Klášterní dějiny zaznamenaly o tom zprávy plné nářků, v nichž do modliteb za duši hříšných opatů mísily se kletby mnichů ochuzených, kteří byli nuceni se uskrovňovati pro přepych a rozmařilost svých předchůdců. Byl to hlavně opat Justus V., který zpronevěřil i drahokamy, jimiž bylo poseto tělo panenské Marie na hlavním oltáři. Z bývalého bohatství nezůstalo tu mnoho. I jeho portrét visel na zdi refektáře, a přece jej nikdo neodstranil; měl tu zůstati jako výčitka a výstraha.

Veliké zahrady přiléhaly k zboží klášternímu a táhly se jako veliká, souvislá plocha řádového velkostatku až k řece, kde byly zřízeny lázeňky. Mniši pracovali určité hodiny na polích, v štěpnicích, vinicích i zahradách. Žádná práce nebyla jim těžkou, ať již trhali plevel, mrvili pole, přivazovali pně keřů a stromků lýčím k tyči, okopávali zahradu nebo česali stromy. A proto jejich společný stůl býval vždy tak bohatý.

Ve velikém dvorci, po jehož obou stranách táhly se dlouhé chlévy a stáje, byla hojnost drůbeže, kachen, hus, perliček a krocanů, holubníky byly přeplněny holuby, kteří se v hejnech snášeli na dvůr v čas sypání a kteří neustupovali ani před lidskou rukou, která je odháněla.

Ano, v klášteře sv. Blažeje rozuměli životu i práci. Zde, v městě, byl život ještě jednotvárnější a mnišské roucho nebylo výsadou, ale překážkou. Zde to páchlo příliš kostelem a nemocnicí. V Korutanech i celý klášterní život byl prosáklý dráždivou vůní žitných polí a sena, mnišský šat byl vlastně rokokovou přetvářkou, maskou člověka, který se skutečně vrátil k přírodě a prožíval nerušeně pastýřské selanky. A tak bratr Innocenc, když už za dva roky prochodil celou Prahu, prohlédl poznovu všechny staré lepty, rytiny a oleje s pohledy na starou Prahu, navštívil všechny starožitníky a vetešníky, cítil se opuštěným, a když se v něm ozvala teskná vzpomínka na korutanské údolí, nebránil jejímu klíčení ve svém srdci.

Kdož ví, možno, že jednoho dne se tam zase vrátí… V jeho duši ozýval se tichý stesk.

Cítil vleklou únavu lidí, kteří nikdy se nesmířili se zatímností svého krátkého života, kteří přijímali všechny projevy vnějška jako nezbytné zlo, ač věděli, že sem nepatří. Ošíval se přímo netrpělivostí při pomyšlení, že stav, v němž právě jest, mohl by se snad státi trvalým způsobem jeho života. Hleděl se brániti stálou záměnou místa, která byla ve shodě s prozatímností jeho života.

Lidé, kterým je ponechána svoboda obleku, volba barev, šatstva, obuvi i klobouků, nechápou pocitu nesvobody a tíže, jímž trpí mnich, který po celý život musí bráti zavděk jedním střihem a jednou barvou. I když oblékl zcela nový hábit, měl dojem opotřebovanosti, která se přenášela i do jeho duševního života a podporovala jeho unavenost i touhu po změně. Avšak byla to snad také jediná touha, která hýbala srdcem této bytosti.

Chystal se právě otevříti dveře vetešnického krámku v zapadlé ulici malostranské, když mu položil kdosi ruku na rameno. Obrátil se napolo a ruka se pustila kliky.

„Nechoď sem, nebo tě potká neštěstí,“ pravil otrhaný člověk malé postavy a nesmírně širokých ramen.

Mnich pohleděl mu do tváře, snaže se vzpamatovati.

„Ty už mne neznáš?“ ptal se neznámý vyčítavým hlasem, který projevoval svou lítost chrapotem.

„Nevím věru…“

„Jsem Beda, bývalý bratr Bedřich…“

Tvář mnichova prozrazovala rozpaky. Zdálo se, že všechno dění duševní se přestěhovalo z nitra do obličeje. Složené vrásky a rysy jeho tváře se měnily, přemisťovaly se a vlnily. Bylo to, jako by jeho tvář mohla stěží ukrýti sopečnou činnost nitra. Obličej, který byl zprvu, jak bychom řekli, skladný, ztrácel ustálené tvary, všechny jeho pevné součásti se rozpojovaly, uvedeny oslovením ve chvění. Oči se otevřely, svaly vyběhly nad ústní koutky, vrásky změnily svou polohu, brada spadla, nosní chřípí se rozšířilo. Byla to destrukce tváře, jež neušla ani neznámému.

„Vypili jsme spolu mnohou číši,“ smál se chraplavý hlas. „Pamatuješ se ještě, jak jsme v lázních vypadavšími suky nahlíželi zvědavě do kabin, vyhrazených druhému pohlaví? Nu – u sv. Blažeje, ovšem!“

Bratr Innocenc byl v rozpacích.

„A co nyní děláš?“ řekl jen proto, aby něco řekl.

„Stal jsem se – záhadou! Opustil jsem hřbitovní svět zarámovaných světic a čadících svíček, proklatě…,“ a jeho hlas prozrazoval bídu jeho drsného života nad propastí. „Někdy mám, někdy ne – ale žiji,“ doložil s důrazem.

Mnich se snažil vyprostiti z jeho ruky, která ho držela.

„Pojď, půjdeme zde do ulic – budu musit beztak brzo se vrátit, vyběhl jsem jenom na okamžik.“

„Á, panáček se za mne stydí; nu – nevadí! Zvykli jsme už na leccos. A pak – není to věru velkou ctí procházet se s trestancem, který dostal jenom šest let – a pak byl ještě amnestován.“

Mnich zrychlil krok. Prošli náměstím a zahnuli do tichých uliček u sv. Tomáše.

„Jak už je to dávno, co jsi odešel? Myslím, že jsi zůstal u sv. Blažeje, když jsem odcházel do Prahy…?“

„Víš, to ani nevím. Nepřikládám váhy takovým hloupostem. Hlavní je, že jsem odešel. Málo je těch, kteří měli tolik poctivosti. Ach – a ty máš novou kutnu, hele.“

„A, abych nezapomněl, proč jsi mi bránil, abych nevešel k vetešníkovi? Jsem tam téměř denně…“

„Neptej se! Což ti nestačí výstraha? Co mohu udělat pro tebe více? Cítil jsem kdysi k tobě sympatie – nu, a proto jsem tě varoval. V tom obchodě to bylo,“ a ztlumil hlas nakláněje se k uchu mnichovu, „kde se rozhodlo o mém životě!“

Blízkost jeho těla vzrušila Innocence; jeho široká ramena prozrazovala býčí sílu a výjimečnost prací, jimiž se zabývají lidé štítící se obvyklého zaměstnání a náchylní k zločinnosti. Zdálo se mu, že již tímto tělesným jeho poblížím strhuje ho do světa zločinů. Poodešel krok stranou, vyhýbaje se nepříjemnosti doteků, které tolik vzrušovaly odporem i záhadností vnitřního stroje, jenž ovládal tohoto kolosa hmoty, zatížené neřestmi. Jakoby uchvácen temným vírem nahlížel do propasti jeho duše až ke dnu.

Beda zachytil jeho úděs. Zastavil se, jeho tvář strnula rozšklebem a cynické koutky jeho velkých rtů ztvrdly. Otevřené jeho oči, které měly rezavé záblesky, shodné s nazrzlým odstínem jeho vlasů, hleděly na bratra s necitelností vraha, který se zpovídá očima. A tyto oči planuly, utkvívajíce tíhou napovídaného tajemství na jeho tváři.

Stál rozkročen, jako by se připravoval ke skoku nebo váhal prozraditi tajemství osudu. Celá jeho postava narůstala nad své rozměry, vzdorujíc tlaku zvenčí. Byl to okamžik, kdy svědomí lidské přímo cítilo, jak utajované zločiny se hromadí a houstnou v ovzduší, jak se stávají mstitelem a hrozbou, denní můrou, která znemožňuje dýchání.

„Myslíš,“ pravil temně, „že moje ramena jsou tak rozložitá páčením dveří, pokladen a oken?“ a rozchechtal se.

Innocencův úžas vzrůstal. Zmatek, který se ho zmocnil, ustupoval jasnovidecké přesvědčenosti. Celá jeho postava se zachvěla; jak dovede se tento člověk přímo domakati myšlenek druhého. Cítil, že pochopuje hmat zločinců, cit a předtuchy, všedší do konečků prstů, hbitost tělesného postřehu a zázrak úchvatů, nenápadný a letmý dotek ruky, která zjišťuje nezvratně a naráz hledaný předmět, lačnost a vášnivost utkvělých představ zlodějů, která pouhou svojí silou vnitřní dodává ruce zázračné účinnosti… Ano, zaslepující síla vášně dodává zloději větřivost a úhořovitost a má větší podíl na úspěchu než ruka, kterou vede.

„Zde, v tomto prokletém krámě bylo to, kdy jsem byl k tomu přiveden… Váhal jsem jako ty – něco mne sice zdržovalo, ale já vešel… A koupil jsem Dějiny obléhání kláštera sv. Blažeje za válek tureckých…“

Bratr Innocenc, který již přemýšlel o tom, jak uniknout tomuto nebezpečnému průvodci, vykřikl zděšeně.

„Obraz opata Justa Pátého… a – ty…“ Vypoulil oči na něho a třásl se na celém těle. Jeho duší proběhlo několik vzrušujících obrazů z klášterního života. Viděl vysoké bílé průčelí řádového chrámu s dvěma štíhlými věžemi. Pyšná prsa této mohutné stavby tyčila se před ním do výšky a ztrácela se v oblacích. Mezi oběma věžemi vycházelo slunce, ale rychle… Ne, ono letělo do výše a dosáhnuvši nadhlavníku, zmizelo; zřítilo se do tmy a na jeho místě vyhoupl se nad zasněženými vrcholky alpských velehor sinavý měsíc, který se hrůzou vlamoval do oken malé mnišské jizby.

Na dvoře slyšel velký hluk; temné hlasy hlučely a několik zakuklených postav, ozbrojených noži a revolvery, dobývalo se do zamřížované chodby, kde v extraklauzuře spal opat se svými důvěrníky. Kterési dveře se otevřely a rozlily světlo do tmy dvora. Vzbouřenci zmizeli, rozprchli se do koutů, přitiskli se do stínů sloupů v ambitu, kde na zdech visely staré, popraskané oleje, představující dvanáct zastavení Kristových, a bylo ticho…

Jenom blikavé světlo olejových knotů ozařovalo chodbu, vedoucí k refektáři. A tam právě proti místu, kde podle své hodnosti zasedal, hleděla na něho voskově žlutá tvář nehodného opata, za jehož vlády klášter prožil své třetí obléhání Turky a kdy zmizela poslední část drahokamů, zdobících šat Mariin a relikviář… Zaťatá levice opatova svírala jílec meče, kdežto pravá ruka zdvíhala do výše kříž. Proč právě tato zaťatá ruka, držící meč, masitá, s dlouhými prsty, sevřenými jako drápy, vzbuzovala v něm takový odpor, když proti své vůli pohleděl na obraz?

„Mlč!“ Člověk s minulostí, která vzbuzovala obavy, a s tváří, která jitřila děs, chopil se jeho ruky a stiskl ji vší silou.

„Nuže, ano! Obraz opata – a co více? Co chceš vědět? Co víš? Nenajdeš mne. Skrývám se již dlouho, ale přihlásím se sám. Navštívím tě v klášteře – sám!“

Innocenc zavrtěl hlavou. Poslední slova Bédova zněla téměř výhrůžně.

„Musím s tebou mluvit v ústraní. Přijdu, čekej a mlč!“ Ruka ho pustila a záhadný průvodce zmizel ve směsici lidí, plnících o polednách Mosteckou ulici. Innocenc neměl odvahy vrátiti se k vetešníkovi. Bylo mu jako člověku, který proti své vůli stává se spoluúčastníkem zločinu. Přecházeje Karlův most, zastavil se nad Kampou a naklonil se přes zábradlí.

Usmál se zmateně síle představy, jež mu utkvěla v mysli. Ve vltavském rameni nebylo nikoho, přelud dívčích těl se nevracel; ale proč právě nyní, proč právě teď v místech, kde hlasy dívčího, bujného veselí zněly kdysi jako přírodní zvuky vody, skal, pukajících plodů a štěbetu ptačího – připomenulo mu toto rameno korutanský říční proud s ukrytými lázeňkami v zeleni vrb?

Pochybnosti bouřily jeho duší; snad jen vznícená jeho představivost viděla dnes bývalého mnicha Bedu v tak špatném světle. Přijde? A v jaké spojitosti s jeho tajemstvím je obraz nehodného opata? Vzpomínal si na život v korutanském klášteře a hleděl do každé situace, duševním světlem vzpomínek dnes znovu ozářené vřaditi člověka, který tam byl již dávno před ním a zůstal i potom, když odešel…

IV. V klášteře u sv. Blažeje

Jak bylo tomu dávno, kdy bratr Innocenc opustil Čechy, vstoupil do vlaku a jel, celou noc a den jel, než vystoupil ve stanici se znetvořeným německým jménem, které se marně snažilo utajit svůj slovinský původ. S doporučujícím listem českého biskupa, který byl přítelem jeho otce, ohlášen a očekáván v klášteře, sestoupil z vozu a kráčel po bílé úpravné silnici, jež měla pružnou vinutost horských cest, ke klášteru, který ovládal svými mohutnými zdmi celý kraj travinatého údolí, ztápějícího se v zeleni zahrad, polí a luk, a k němuž upíral zvědavé své oči v údivu již z okna železničního vozu.

Kolem dokola vztyčovaly se vysoké Alpy, zpola zalesněné. Srdce mu prudce bušilo. Celý jeho život měl se tedy pojednou změniti. Souhlas zbožné rodiny vysokého politického úředníka s volbou jeho povolání potvrzoval v jeho očích správnost jeho rozhodnutí. Opustil právnická studia, která ho nijak nevábila, a nyní je tu, uprostřed údolí, na cestě ke klášteru sám, zcela sám. Každým krokem vzrůstá před jeho očima klášterní budova; jak titěrné jsou proti jejím pevnostním zdem nízké chatrče venkovanů!

A již sahá jeho ruka po držadle zvonku, který se rozklinkal. V okénku objevila se neznámá tvář fortnýřova. Uvádějí ho do klášterního nádvoří a dlouhou chodbou přímo k příbytku opatovu, oddělenému mříží od ostatních pokojů, jejichž dveře ústily těsně vedle sebe jako v kasárnách do chodby. A již ho vítá laskavá tvář opata, který prohlíží zdánlivě docela lhostejně jeho papíry a pročítá dopis biskupův; však zítra bude na tyto nezbytnosti dost pokdy.

Zvonek vyzváněl právě k večeři. Rychlost, s jakou byly rázem otvírány tolikeré dveře, jejichž hluk bylo slyšet až sem, ho překvapila. Šoupavé kroky táhly se chodbou; opat se usmál.

„Tedy povečeříme!“ Vedl ho do refektáře, a jak bylo zvykem, usadil nového příchozího po své pravé straně na místo vyhrazené hostům.

Byl to již staletý zvyk, neodepříti pohostinství nikomu, alespoň pro jeden, dva dny, a všichni bez rozdílu seděli vždy na tomto čestném místě. Jako by to měl klášter již ve svých řeholních pravidlech, poskytoval pohostinství i hostem nečekaným. Čím vznešenější host, tím okázalejší bylo jeho přivítání. Stalo se však dosti často, že i lidé nepatrní, cestující, kteří zmeškali vlak, byli již na nádraží odkázáni na přívětivé zdi klášterní, což bylo k veliké útěše ve vesnici postrádající hotelu.

Po krátkém, srdečném uvítání zasedli ke stolu: bratr Fulgens, Jimram, Klement, Richard, Bedřich, Rajmund, Eustach, Theobald, Antonín, Xaver, Ambrož, Ruprecht, Jindřich, Engelbert, Vojtěch, Pavel, Augustin a Blažej. Jednadvacet nových tváří s opatem v čele působilo mu v duši zmatek; rentmistr Rudolf a hofmistr Mikuláš, jako nejbližší důvěrníci opatovi a nejvyšší hodnostáři řádoví, seděli po levé jeho straně.

Mniši, mezi nimiž nebylo na pohled žádného rozdílu, bavili se spolu potichu i nahlas. Předmětem denního rozhovoru byl právě nový papežský výnos o přísném dodržování observace. Dva sluhové podávali jídla s neuvěřitelnou hbitostí; na každém hladkém a přímo vemlouvavém jejich pohybu bylo vidět, že mluví těmito obraty a pohyby k žaludkům labužníků. S otcovskou péčí přibližovali ohromné mísy zraku, čichu, hmatu i chuti stolovníků, kteří, vybírajíce velké řezy masa, hltali je již téměř rukama. Bylo vidět, že jedlictví bylo útěchou i odměnou všem, kteří se zřekli jiných světských rozkoší veřejně, i když si jich neodpírali někdy potajmu.

Večeře protahovala se donekonečna přesto, že jídla šla rychle za sebou. Před některými talíři stály kamenné džbánky na pivo, před jinými víno. Zvuky příborů a sklenic byly nezbytným doprovodem hovoru. Jiří Zima, který měl již zítra odložiti své jméno a příjmení a přijmouti místo něho jediné jméno řeholní, bloudil očima z jednotlivých tváří na stůl, ze stolu ke zdi a odtud zpět k opatovi.

Plná jeho tvář, zveličovaná milým úsměvem, budila dojem slunce v rodinném kruhu oběžnic. Nemohl se již dočkati konce večeře. Dvě olejové lampy, visící ze stropu, ozařovaly dlouhou, klenutou a chladnou, tuto síň a budily, jakmile jeho oči ztratily tvář opatovu, ze všech tváří, skloněných nad stolem, dojem spiklenců, hodujících po šťastné výpravě; tu i tam ozval se smích.

„Na vašem místě sedí se vždy jen poprvé,“ zdůrazňoval opat s úsměvem. „Jste dnes naším hostem. Nenutíme vás k ničemu. Můžete si zde za nějaký den všechno prohlédnout, seznámit se s naším životem a okolím, projíti se krajinou, a bude-li se vám u nás líbit – nu, pak můžete zůstat již u nás. Teď se již však nezdržujte, jste jistě unaven; můžete si jít odpočinout, bratr rentmistr vám ukáže váš pokoj… Dobrou noc.“

Oslovený pohlížel právě strnule na obraz zašlých barev, visící mezi dvěma okny na stěně. Nemohl potlačiti svého údivu; neobvyklý výraz tváře, zakryté mnišskou kápí, ho přitahoval. Měl obavu, že začal pozdě naslouchati opatovi, a učinil několik zmatených pohybů, které prozrazovaly jeho roztržitost a překvapení. Vstal, rozloučil se a vyšel za rentmistrem.

Chlad a ticho chodby ho přivítalo, jakmile zapadly za ním dveře, ale jemu se zdálo, že v tomto tichu a chladu není nic nepříjemného. Bylo mu, jako by na něho již bylo bývalo čekalo; zabývaje se ještě podivným dojmem, vyvolaným v jeho nitru obrazem, pocítil v této dlouhé chodbě přívětivost klášterní samoty, po které toužil. Již během několika kroků dospíval k rozhodnutí, že volil správně a že tu zůstane. Jak bude asi otec opat překvapen, až zítra časně zrána oznámí mu svoje rozhodnutí.

Rozloučiv se se svým průvodcem, neodolal únavě, která se ho náhle zmocnila. Bylo mu, jako by tichá a šerá jeho jizba klášterní, v níž měl nyní stráviti bůhvíjak dlouhou řadu let, nabyla vlastností, jež bývají znakem bytostí živoucích. Kříž, klekátko, nepokrytý stůl, dvě židle a lůžko, věšák na šaty a zasklená pravidla řádová – to vše bylo přece jenom přílišným ztělesněním klášterní chudoby – a přece ne, nikoli, všechny předměty v tomto osvětlení a ovzduší měly svou vlastní duši.

Vše co viděl, bylo jen záclonou neviditelného; výčet chudého inventáře pokojového stačil stěží na vyplnění jediné řádky, ale přece tvořil jednotu, živou bytost, nadanou svým vlastním ústrojím. Cítil, jak se mu přisává k tělu nepostřehnutelnými chapadly tajemných polypů, jak mu zvolna vypíjí vědomí jeho jsoucna a zavírá násilím oči. Seděl-li na pelesti lůžka, bylo mu, jako by tato oživená a ztělesněná samota spokojeně mu uložila do klína kočičí svou úlisnost a hlasitým předením ho chtěla ukonejšit ve spánek.

Víčka ho tížila. Učinil ještě pokus, aby se vyprostil ze spárů této usínavé únavy; vstal namáhavě a přistoupil k oknu; chlad alpské noci zhutnil se ve veliký terč bílého měsíce, visícího jako odbarvený ciferník mrazivého věčna na obloze mezi dvěma vysokými a mohutnými věžemi klášterního průčelí, na nichž zůstal tu po odletu čarodějnic dlouhý fialový pruh tajemného závoje.

Staletí přešla rychlými kroky nad věžemi hlučných měst, ale v tomto zapadlém koutě alpském, na který zapomněl svět, zahnízdil se pověrčivý středověk; nedostatek změn a vzruchů, drtivý klid, neměnící se scenerie, mohutné, přímo hradební zdivo klášterní a odlehlost krajiny zadržely tu čas.

Byla to jistě nějaká otřásající dějinná katastrofa, která toto údolí zhypnotizovala; není pochyby, že toto údolí s celým klášterem spí i za dne, z roku do roka, po dlouhá staletí. Proto se ho zmocňuje taková únava, která mu zavírá oči. Snad to bylo obléhání tureckých vojsk, průchod křižáků nebo stěhování národů, vpád barbarů anebo příchod prvních naivních misionářů, co vzbudilo takový údiv této končiny, že se z něho po dlouhá staletí dosud neprobrala.

Hluboké, těžké lesy vydávaly omamující ozon divočiny; hodinu cesty vzdálené město vysílalo sem marně své průkopníky civilizace; v těchto několika nízkých staveních zůstali lidé tím, čím byli na počátku vzdělanosti, pastýři i dřevorubci. Ani vrozené své vášně lovecké se dosud nevzdali přes všechny domluvy hajných i drábů a přes udání a tresty četníků, kteří z nich nakonec udělali pytláky.

Několik telegrafních drátů, které spojovaly údolí se světem, bylo pojítkem příliš tenkým. Příroda časem pečovala o to sama, aby byly vždy nově strhávány spoustami sněhu nebo vichřicí. A tak zůstal tento kraj tím, čím byl někdy uprostřed osmého století po Kristu…

Innocenc se nemohl ubrániti spánku; myšlenky uplývaly, nemohl jich zachytit. Byly předivem, trhaným vždy znova dotěrností této ospalosti, která, jak si musil doznati, byla přece jenom příjemná. Nemohl již ani rozeznati, zda dosud stojí u okna, či již leží, přikryt bílou, hustou houní. Měsíční světlo svítilo mu úkosem do pokoje. Spal? Jaký byl to zvláštní pocit! Zaslechl přece docela zřetelně, že kdosi volá jeho jméno:

– Jiří!

Někdo pohlíží mu upřeně do očí, snaže se ho vzbuditi hlasem i zrakem. Ano, je tu někdo, kdo mu musí být zcela nablízku… Otevřel oči v němém úžase: v jeho nohou seděla žena s rozhaleným šatem. Její ruce vzpínaly se po něm v touze, která jí zářila z očí. Pozdvihl se na loži, a postava nezmizela. Skláněla se k němu, a levá její ruka se opřela o lůžko.

Z obavy, aby ji nezaplašil, potlačil výkřik; srdce bušilo mu prudce. Chvěl se po těle, ale sladká usínavost, kterou pocítil zvečera, ho neopouštěla. Snad i tato žena, kterou vidí před sebou, je ztělesněním jeho nálady… Snad je to fantom spánku, kterému podléhá…

Žena se skláněla vždy blíže; měsíční světlo plížilo se jizbou a již chytalo se jeho pokrývky, na níž seděla tato záhadná bytost, která ho vzbudila ze sna svým voláním a upřenou touhou svých očí. Namáhal se viděti co nejvíce; rozevřel oči dokořán, aby jí zamezil útěk. Pohlížela nyní do jeho očí s touž touhou…

Nezdržel se již déle, rozepjal po ní náruč, aby ji uchvátil a přitiskl na své bušící srdce, i kdyby byla třeba zplozencem pekel… Ruce vymrštily se po ní a zašermovaly ve vzduchu do prázdna. Nedotkl se těla, které viděl ještě i tehdy, když vztáhl po ní své ruce. Chytal vzduch do náruče, vidina zmizela. Ale kde, kde jen již jednou uviděl tuto ženu? Vyvolává v něm představu určitého jména, na které si nyní nemůže vzpomenout.

A viděl ji přece těmato svýma živoucíma a široce rozevřenýma očima, viděl ji seděti právě tu, u svých nohou. Nebyl to přelud, nebyl to sen. Zná ji, a neví odkud. Seděla tu a zaplašil ji svýma rukama, které by chtěl nyní potrestat. Snad chtěla pouze jeho oči. Proč nevyčkal, co podnikne sama z vlastního svého počinu? Zkřížil její vůli a je potrestán jejím odchodem.

Sáhl si na žhavé spánky a rozhlédl se po pokoji. Zeptá se na to zítra spolubratří; snad je to uvítání, jehož se tu dostane každému novicovi v prvé noci, kterou stráví pod mohutným klenutím této klášterní pevnosti.

A opět, jako by smršť spánku jím byla zatočila, pociťoval nevýslovnou únavu. Je to úděl klášterního života? Byl tak nezkušený, nevěděl pranic o životě, pro který se byl rozhodl z ostýchavosti, kterou odpovídal na všechny popudy. Jisto je, že začíná nový život, a že tento život ohlašuje se i změnami jeho nálad, názorů i citů. A jak těžko procital ráno ze svých snů…

Nejhlučnější klepání na dveře nepomohlo. Hlásil se, ale ihned nato zvrátil se na lože a usínal znovu. Přicházel vždy poslední na ranní mši; z počátku se omlouval se studem, ale konečně se přesvědčil, že se brání marně. Neodpovídá již sám za své činy. Vymlouval se na ospalost, kterou shovívavý opat připisoval náhlé změně podnebí.

Opojné sny, které se vždy znovu vracely a ožívaly v nových barvách, plné dobrodružství, krásy a lásky, záhad a nápovědí, utvrzovaly ho v přesvědčení, že na něm spočinula a dokonává se milost osudu. Nesvěřoval se již nikomu a ze snů nebylo se mu třeba zpovídati ani ve zpovědnici. Uzavíral se dotěrnosti svého okolí, přimhuřuje oči nad malichernostmi všedního života s blahovůlí vyvoleného šťastlivce.

Kdo však byla ta žena, kterou spatřil na pelesti svého lože? Vzpomíná-li na její tvář, musí si doznat, že ji kdysi viděl. Viděl ji ve snách i v životě. Je dobře, že se uchýlil do kláštera; jak osudnou by se mu mohla stát, kdyby jí podobnou byl potkal v životě a pro ni se rozhodl? Takto bude ji moci potkávati bez obav…

A než se nadál, uplynul rok, a po něm druhý, třetí. Kněžské studium v klášterním semináři chýlilo se ke konci, z bratra vyrůstal kněz. Jeho odklon od skutečného života pomáhal mu ve studiích. Opravdu, nemohl ani lépe voliti. Jak špatný by byl z něho advokát nebo místodržitelský rada… hodnost, které si jeho otec vážil již proto, že zdobila i jeho navštívenku. Jediné kněžství, tento svět pomyslů, zázraků a symbolů pro toho, kdo se pro ně rozhodl z přesvědčení, mu vyhovovalo; jeho smysly nebyly stvořeny pro skutečnost, ale byly vesly v moři nadsmyslného; nebyly rádcem a vůdcem v obmezeném a konečném, ale tykadlem lovícím v nekonečnu.

Přilnul k svému povolání i z vděčnosti; život, to byla logika číslic a integrál omylů. Měl odpor ke všemu reálnému, neboť páchlo obchodním pultem, syrovým masem v řeznických výkladech a křiklavou sobeckostí politických tribun. Kněžství bylo povoláním, vytvořeným ze vzduchu. Pracovalo s pojmy, jež rozehrávaly city.

Oblačnost náboženství činila mu život snesitelným v době burzovních spekulací, insolvencí a krizí: neznečišťovalo rukou. Ani hostie, zdvíhaná při obětování knězem, nebyla hmotou: byl to vzduch, zhuštěný v symbol nevinnosti barvou i tvarem.

Pohlížel proto na svou primici jako na vysvobození; byl to den rozchodu se životem, jemuž slavnostní obřad dal i vnější výraz. Litoval jen, že si rodina nedala ujíti tuto příležitost, aby okázale projevila své katolické přesvědčení s leskem, na který si vždy potrpěla, a byl proto rád, když se rozloučil s rodiči na nádraží a když v železničním voze zmizela narudlá hlava jeho bratra Josefa.

V. Příběh z roku 721 po Kristu

Bylo jisto, že pakli ne o více, byl o jeden smysl bohatší než druzí: smysl prožívati minulost v přítomnosti a vidět budoucí. Sen vkládal se do jeho bdění a bdělost do sna; nečetl dosud ani jediného foliantu klášterních letopisů, ani přehledných dějin řehole sv. Blažeje, vydaných kterýmsi učeným mnichem roku 1816.

Stávalo se často, že se mu zdálo, jako by pojednou procítal ze sna při mši, na procházce nebo za rozhovoru v refektáři.

Často večer zaslechl sjíždivé polety vzduchem, mávání křídel těsně nad hlavou, pronikavé písknutí a mlaskavé zvuky zvířecího říjení ve vedlejší světnici, ve vzduchu na nádvoří nebo na římse.

Byly to sabaty, dostaveníčka ďáblů a čarodějnic? To jistě nějaká událost, která svou hrůzou usmrcovala, opozdila se, nevnímána okolím, a přicházela nyní, aby vyzněla v jeho vědomí. Byl přijímačem výjevů z dob dávno minulých; jiní spali, aniž si byli vědomi toho, že jsou tak blízci minulosti, která byla mrtva pouze zdánlivě.

Rozpoltění časové i prostorové prokládalo jeho střízlivý život výseky životů dávno minulých. Mnohé události, kronikáři nezažité a nezapsané, procházely jeho vědomím s úporností tak neodbytnou, že se jich děsil. Domníval se z počátku, že jsou to vidiny, přeludy podrážděných čiv; a bránil se jim; avšak přicházely vždy nově, hlásily se jeho sluchu, hmatu, zraku i čichu, uvykal jim, a hrůza stávala se potřebou.

Ba, někdy se jich ani dočkati nemohl, když dlouho nepřicházely. A tak se naučil otvírati jím celé své nitro, mazlil se s nimi, a odměňovaly ho hřejivým, důvěrným dotekem vyděděnců. Cítil, že žije docela jiným životem než ostatní mniši; vzrůstala v něm pýcha vyvolence, které však neprozrazoval, neboť byl přesvědčen, že jeho tvář musí podržeti klid hladiny, pod níž se odehrávají v hlubinách nesčetné tragédie. Tak uzpůsoben a vyzbrojen pozoroval, že poslové minulosti přicházejí s větší důvěrou, bez ostychu a opatrnosti, aby nebyli prozrazeni někým, kdo jich není hoden.

Ano, nesměl zklamati jejich důvěry a prozradit se. Usmíval se, mhouře oči, když mu opat domlouval, aby nezameškával ranní mše; slyšel jeho slova jenom napolo, neboť právě v tomto okamžiku zabušili poslové po dvoudenní přestávce opět tiše na dveře jeho vědomí. Usmíval se i pak, když mu opat vytýkal jeho lehkomyslný úsměv.

Kdyby tak byl býval opat tušil, proč se právě nyní usmíval! Mezi něj a opata postavila se opět žena, kterou již častěji hladově pozdravil ve svých snech a kterou zřídkakdy potkati mohl v životě. Velikým svým zjevem převyšovala i opata; stála tu jako průhledný závoj, jímž sice ještě pronikala k němu přísná tvář představeného, slyšel ještě jeho hlas, poněkud ztlumený, ale její zjev se zhušťoval, obrysy závoje přijímaly rychlými proudy tělesnost, a nevěděl ani, jak se vypotácel, jda za ní do svého pokoje.

Stála před ním, uchopila obě jeho ruce a dívala se mu do očí. Cítil, kterak její dlaně dotýkají se jeho dlaní, jak její prsty se přisávají k jeho ruce a jak sílí a opět slábne hřejivý její dotek. Husté, hřívovité její vlasy, které jí zarůstaly hluboko do čela nad černé a srostlé obočí, měla spleteny po stranách ve dva těžké, široké a dlouhé pletence, houpající se při každém jejím pohybu a obnažující chvílemi její ňadra vyzývavé vzpřímenosti a tvrdosti.

Její dlouhé copy byly lany smyslnosti, vedoucími od boků, před jejichž pružností bylo třeba klečeti, ke zvonici hlavy, která pohrávala s omámeným zvoníkem. Její tvář byla široká, plná a osmahlá, její ruce byly ozdobeny na rameni i v zápěstí bronzovými hady, vlasy byly sepjaty lesklou čelenkou a kolem krku visel náhrdelník z jantarových kaménků.

Otevřela rty a pronesla tiše, tisknouc se k němu vroucně:

„Ino, rhomaj golubek! Anoj tarman, anoj!“

Proč jí neřekne, že je také Slovanem? Jistě se domnívá, že je latiníkem, a oslovuje ho řečí, jíž se naučila od Velikého Národa, který utiskoval její kmen v pravlasti, odkud se vystěhovali až sem, do tohoto horského zákoutí. Domnívá se, že on, římský mnich, spíše porozumí světové řeči utlačovatelů, kteří naplnili Evropu hrůzou, než měkkému jejímu slovenskému jazyku?

Její oči měly hloubku modré hladiny studně uprostřed pouště; tyto oči přinesla si s sebou jako dar východu. Její vlasy upomínaly na studený sever a její vyklenuté, pružné boky, zahalené koží, měly dráždivost jihu. Přicházela často na druhý břeh potoka, na malý pahorek uprostřed velké louky, kde mezi rozmetanými obětními kameny tyčil se dřevěný kříž.

Její lid přišel sem dříve než tito mniši, zázrační lidé v hnědých kutnách, kteří rozuměli všemu, léčili, stavěli, rozváděli vodu, zbudovali mlýn a malou kapli, ve které se dály zázraky, a přece nedovedl během dlouhého svého pobytu v údolí vykonati nic více kromě toho, že z rozvalin zdiva kláštera, který tu již jednou stával, zhotovil tmavé chýše, kolem kterých vystavěli náspy s dřevěnou hradbou, a že dovedli obratně nadháněti zvěř na sráz, odkud se vrhala v zběsilé hrůze do hlubokých jam s přihrocenými kolíky.

Mniši lámali nadto ve skalách kámen a stavěli vysokou pevnost. Po stěhování národů, kdy tolik kvetoucích měst lehlo popelem, rozbujel se všude divoký prales. Kelticko-římská vzdělanost byla vyvrácena, barbaři vystačili s pralesem. Bylo třeba rozejíti se znovu po Evropě, káceti lesy a z rozbořeného zdiva stavěti nová města na mýtinách. A zde, v údolí, střetly se dva světy: svět benediktinské osvěty se slovanským pohanstvím.

Anoj věřila, že dobří duchové bdí nad zázračnými lidmi v hnědých kutnách. Jejich stavba vyrůstala před jejíma ulekanýma očima jako zázrak. Ani blesk, který tolik lidí usmrcoval z její družiny, neodvažoval se rušiti jejich díla. Kámen, vylámaný v lomech, sjížděl tam, kam mu poručila jejich ruka, voda měnila své koryto, přibývala a ubývala, poháněla kolo a pracovala – ano, příroda poslouchala tyto svaté lidi.

To byl důvod, pro který Anoj tyto lidi zbožňovala. Odvážila se několikrát do jich blízkosti; jako plachá zvěř připlížila se až k lomu, kde pracovali, a ukryta za křovím, přihlížela po celé hodiny jejich práci, když muži z její družiny odcházeli do lesů a za srubem, pečlivě uzavřeným, zůstaly pouze ženy, které rozmílaly obilní zrna, sušily kůže nebo připravovaly jídlo nebo medovinu.

Zvědavost a zbožný obdiv, který vede srdce ženino od neschopnějšího k zdatnějšímu, přivedly ji až sem. Mniši i její družina žili odděleným způsobem života; nestýkali se a potkávali se nevraživě. Nepřátelství, které zachvátilo její lid, když sem přišli klášterníci, vybilo se záhy; po prvé srážce zůstalo ležeti na syté zelené louce údolí několik mrtvých z obou stran. Přesvědčivše se, že noví příchozí pracují, kácejí lesy, stavějí tvrz a že nezamýšlejí zlého, ustupovali jim z cesty. Již ani jeden šíp nezasvištěl obloukem přes potok k mnišskému tábořišti; avšak nedůvěřivý lid pozoroval nenápadně každý jejich krok.

Co tu chtějí? Proč stavějí tak vysoké věže a silné zdi? Kdo má býti ukřižován na kříži, který tu jednoho dne postavili u potoka? A jejich nedůvěřivost jim našeptávala, že se tu staví hrad pro nového utiskovatele, který jim bude jednou poroučet. Ovšem, ale jejich utlačovatelé, Avaři, stavěli své pevnosti docela jinak, pomocí příkopů a hrází.

Anoj ovšem smýšlela jinak; věřila, že tito pilní, přičinliví lidé, kteří pracují i tehdy, když celý jejich tábor spí, chtějí jim pomoci. Či nedávají jim obilí, když mají hlad, a neošetřili jejího bratra, potrhaného medvědem? Jak jemnou mouku dovedou vyrobiti tito lidé vyhublých, bledých tváří! Sémě víry zapadlo v jejím nechápajícím srdci; neznámé božství opředlo její duši pralesa sítí svého kouzla. Ani nevědouc, blížila se ve své zvědavosti k stupňům oltáře, kde by, první z celého tábora, třeba potají, ale přece za hlaholu zvonů přijala jednoho dne křest.

Anoj se mnichů nebála. Vycházela ze srubu, odkládala před jejich očima své ozdoby, lýčenou obuv i kožený oděv do trávy a koupala se před nimi, prohánějíc se s rybí mrštností v chladivém proudu horského potoka, který se tu v údolí rozlil, tvoře malé jezero uprostřed horských hradeb. I tu prokázali lidé v hnědých pláštích lidem oděným kožemi platné služby. Vystavěli hráze, upravili odtok vody, podezdili břehy, a když se koupávala, spouštěli pro její radost splav; s divošským křikem jásajícího dítěte vrhala se vždy znovu do splavu, který ji strhoval a zmítal jejími vlasovými pletenci. Povšimla si, že byl to vždy týž muž, který přicházíval k její koupeli a který jí pro radost spouštěl stavidlo.

A byl to opět týž mnich, který přiváben hlomozem, křikem a ranami stál těsně před srubem, když rozcuchána a potlučena vyběhla z chatrče, hledajíc ochrany v útěku do lesa nebo k potoku a na louku. Sevřel její tělo ve svém objetí, vypjav hruď a pozdvihnuv zaťatou pěst proti rozkacenému muži, který vyběhl za svou otrokyní a který ustoupil zachmuřeně, podléhaje upřenému, hrozivému pohledu dvou očí, v nichž zářila nadpozemská síla; dovedl se měřiti svými pažemi, ale jako zvěř přikovaná dravčími zorničkami k místu, kde měla dochroptět, podlehl v souboji očí.

Od té doby Anoj vyhledávala styk se svým ochráncem. Mluvila na něho, avšak on jí nerozuměl. Což není bratrem Innocencem a Slovanem? Proč ji zůstavuje v klamu, že je latiníkem? Pozoruje bedlivě vztah určitých slov k předmětům, snažil se jí porozuměti. Avšak kdyby snad i mluvili oba touž řečí, což by si mohli rozumět? Oba náležejí světům sobě zcela cizím. Avšak ne, ne… Je tu něco, co je sbližuje. A snad bratr Innocenc více než plachá Anoj se bojí doznati, že by to snad byla – láska…

Co je této ženě po tom, že se píše rok sedmistý dvacátý první po Kristu!? Pro ni a její lid není kalendáře. Nazývají roční doby podle úkazů a dění přírodních, ale na roky nepočítají: žijí přítomnosti, nerozdělují času, a žijí proto daleko plněji než mniši. Vyměňují mouku za kožešiny, hedvábí a jemná plátna, která teprve v těchto končinách, blízkých slavné kultuře, byli poznali.

Ach, jak byla Anoj potěšena, když jí přinesl Innocenc velký kus bílé svítící látky, tak hebké na omak. Jak hrubá byla roucha, jež si dosud sami tkali. Vykřikla, otočila se několikrát kolem něho, usedla na zemi, bijíc dlaněmi do trávy, a skočila po něm, chytla se jeho řízy a přitiskla nesměle své rty na jeho.

Nezapomene nikdy jejího prvního polibku; neodvrátil se od ní, jak mu přikazovala jeho víra a jeho povolání: uchopil její hlavu a prodlužoval polibek. Chvěla se po celém těle; tiskla se k němu celým klínem, svíjela se v bocích, hledala ho konečky prstů, jež měly nasytit ji rozkoší hmatu, a tváře jí hořely; oddychovala prudce se sevřenými rty – a přece její polibek byl bez žáru; byl spíše šeptáním láskyplných slov na jeho rtech a hladil jeho ústa sotva se jich dotýkaje. Innocenc měl pocit, že se na jeho rtech modlí primitivní pravěká vášeň, která ještě nezná dráždivých umělostí.

Skrývala svou lásku, ale podle podlitin, které tu i tam byl někdy na jejím těle zahlédl přesto, že je ukrývala, dalo se souditi, že byla pro svou lásku týrána podezřívavou a hrubou žárlivostí barbara.

Přesto však se zdálo, že Anoj sbližovala svou láskou oba lhostejné sobě tábory; v poslední době neštěkali již na bratra Innocence ani chundelatí, polodivocí psi tábora, když se mu blížil v noci: zvětřivše ho, přiblížili se k ohradě, a aniž se lísali, zmizeli opět tiše v táboře, kde uléhali, opírajíce se o stěny chatrčí, do klubka v jamách, jež si sami vyhloubili, aby byli chráněni před větrem a zimou.

Innocenc vyvíjel takovou pracovní horlivost, že byl předmětem obdivu svých spolubratří; nebylo kmene dosti silného, aby ho neporazil, nevyrval z kořenů a neodtáhl zcela sám bez cizího přispění. Kladl hravě a dovedně kámen ke kameni, a zeď, svěřená jeho práci a dozoru, přečnívala záhy zdivo ostatních, tyčila se vždy směleji, předhánějíc jiné a povzbuzujíc je svou výškou. Připadalo mu, že staví tuto tvrz své lásce anebo že chce lásku své Anoje udržeti jejím obdivem, neboť pozoroval, jak je na něho pyšná. V nízkých dřevěných chatrčích za palisádovým náspem na pokraji pralesa byla jeho Anoj vždy ještě v nebezpečí…

Ač byli tak vzdáleni hluku světa, doléhaly i sem, do údolí sv. Blažeje, poplašné zprávy, roznášené po všech cestách poděšenými židovskými obchodníky. Arabové doráželi na Cařihrad, a císař Lev III. Syrský stěží se jim bránil. Hlavní hrynk avarský u Blatenského jezera byl sice příliš vzdálen, Slované v údolí sv. Blažeje nemusili již dodávati Avarům ženy, zvířata a plodiny, nemusili už tu pro ně se lopotit v míru i za války, postupujíce jim i svá lože, ale panství avarské bylo tu znovu po smrti Samově obnoveno, i když si nepřicházeli utiskovatelé pro své poplatky. Slované seděli tu na půdě, které se zmocnili Bavoři a kterou chtěli úže připoutat k své říši pomocí křesťanství. A na západě, kde Arabové pronikli Pyrenejským poloostrovem napříč až do srdce Francie, postavil se tomuto nebezpečí se vší pádností svého meče Karel Martel, jejž nazývali Králem.

A když jednoho dne se na obzoru v průsmyku objevili neznámí jezdci s dlouhými kopími, lesknoucími se na slunci, byly oba tábory stejně pobouřeny. Muži nevycházeli na lov zvěře, ale posedávali před srubem, lovíce ryby nebo opravujíce náspy a zbraně. Klášterní pevnost blížila se již svému dokončení. Tesaři zapouštěli do syrového, kamenného zdiva dlouhé trámy krovu a pracovali na vnitřní úpravě budovy; stáda dobytka a skotu byla zahnána do dvorců a mniši chystali se k obraně.

Ve střílnovém okně nejvyšší věže měl strážní službu bratr Innocenc, který sám byl si ji vyžádal. Zahlédl je ještě, když vystoupili na stráně a s rukama na očích se rozhlíželi po údolí. Soudíc podle jejich štítů nebylo pochybnosti o tom, že to byli Avaři nebo lidé jim blízcí. Obrátili se, jejich zbraně zažehly se v zapadajícím slunci, a zmizeli tak rychle, jak se byli objevili.

Bratr Innocenc přestal vyzvánět poplašným zvonem. Dalo se čekati, že to byl pouze předvoj a že za několik hodin nebo dní rozjedou se divocí jezdci po údolí, vnikajíce do chatrčí i dvorců dlouhými pikami napřed, loupíce a pálíce.

Vtom třeskla vzduchem ohromující rána. Bratr Innocenc, chvěje se po celém těle, obrátil oči do věže a zahleděl se po žebříkových schodech dolů do propasti. Co se stalo? Sesula se snad část vnitřního lešení a bude tu zatarasen, nebude již moci sestoupit, a – ó bože! –, nebude moci přispěchat na pomoc ohrožené, zbožňované své Anoji! Teprve nyní cítí, jak je mu drahá!

– Což kdyby se pokusil o skok? Pohleděl do propasti pod věží, jejíž zeď bělala se srázně hluboko do tmy údolí. Ohlédl se za sebe; i za zády tměla se hrozivá propast. Měsíční světlo ozařovalo pouze několik nejbližších schodů, a pod nimi zela tma, bezedná a hluchá tma, v níž se událo něco strašného. Svaly se mu křečovitě napínaly, zarýval se nehty do kamenného zdiva a jeho zrak třeštil. Snad uvidí svou Anoj! Proč, proč jen ji nevzal dnešní noci k sobě do klášterního bezpečí; zde by byla lépe chráněna. Srdce mu bušilo. Povstal, protáhl tělo úzkým otvorem okenním a stál nyní vzpřímen, vyplňuje střílnové okno neprodyšně svým tělem.

Nová, daleko silnější rána zachvěla vzduchem. Cítil, kterak celá tato mohutná věž se zatřásla ve svých základech. Zdola zaslechl hlomoz, kdosi volal jeho jméno. Chtěl se již otočit, když vtom ze tmy pralesa se zablesklo několik světel. Lidé, mávající hořícími pochodněmi, obkličovali slovanský tábor. Nyní nemůže již váhati. Slyší křik, třesk zbraní a nad střechami několika chatrčí vyšlehly plameny. Chopil se provazu a rozhoupal mocně zvon.

Jako výkřik umírajícího rozlehl se hlas zvonu údolím. Anoj ho uslyší a pozná, že to zvoní on, její mnich, že bdí a že jí půjde na pomoc. A nyní již nešlo o to, počítati schody. Klopýtaje a narážeje hlavou i rukama do zdiva, hnal se úprkem ze schodů. Znal je zpaměti, však sám je byl rozměřil a stavěl, tesal a vsazoval do trámů; v každém mezipatře přidržoval se zdi, hledaje nohou počátek nového žebříku. Nesměl propásti jedinou chvíli, neboť šlo o život dětské Anoje.

Kolik ho čeká ještě pater? Zapomněl je v rozčilení počítat. Bylo jich celkem osm, a jemu se zdá, že jich proběhl již daleko více, snad nyní bude již konec jeho sestupu. Avšak nikoli, bylo tu ještě jedno lešení. Ach, jen nepřijít pozdě! Nešťastná Anoj! Tápaje ve tmě hledal nový schod, vyklonil se však příliš dopředu, pozbyl rovnováhy a marně se snažil zachytit se rukama trámové obruby. Zřítil se do propasti a zůstal ležeti ve tmě. Celé jeho tělo bolelo, na hlavě cítil vlhkost. Zdvihl se s námahou hledaje východu. Byl zatarasen ve věži; před dveřmi byly nahromaděny kameny a klády… Kdo to učinil? Byla to msta některého mnicha anebo – anebo to učinil někdo z tábora, komu záleželo na jeho smrti? Ale proč právě dnes, kdy, jak se zdá, je všechno odsouzeno k záhubě?

Rval se zoufale s trámy a kameny, jež odhazoval za sebe. Nikdy necítil v sobě tolik síly. Trámy se zpříčily a překážely mu v práci. Bylo nutno je odhoditi ještě dále za sebe a srovnat do řady, což vyžadovalo času, a čas byl nesmírně drahý. Nahmatal konečně rukama dveře: byly zavřeny. Lomcoval jimi, nasadil všechny své síly a jedním trhnutím je vyrazil.

Chladná alpská noc osvěžila jeho zpocené čelo. Hnal se šíleně k lesu, kde na břehu potoka tyčil se dřevěný kříž. Celý tábor kmene hořel jedním plamenem, postavy, rudé odlesky ohně míhaly se zmateně mezi chatrčemi na volných prostranstvích, pronásledovaly se a srážely se se zbraněmi v ruce, vztyčovaly se a znova klesaly v ohlušujícím hlomozu. Křik znásilňovaných žen rozrýval srdce. Lupičská horda avarská brala tu najednou po dlouhá léta zadržované poplatky.

„Anoj! Anoj!“ vyrvalo se mu divoce z hrdla, staženého úzkostí. Stál nad potokem a rozhlížel se po kraji. Anoj byla mrštná a chytrá, jistě se zachránila včas; ani si nepovšiml, že by zář požáru, dopadající na vysokou jeho postavu, ho mohla prozradit. V rákosině pod břehem se něco pohnulo.

Z vody vynořila se tvář, a Innocenc zaúpěl. Ukázala mu na husté křoví a prosila pohybem ruky i zděšeným výrazem očí, aby se tam ukryl. Několik postav objevilo se na druhém břehu; měl stěží kdy, aby se skryl. Viděl, jak se Anoj znova rychle ponořila tiše pod vodu, aby nezvlnila příliš hladiny. Plula pod vodou k druhému břehu, kde rákosí a vrby poskytovaly více stínu, a vyplula opět nad povrch, aby nabrala dechu. Obdivoval se jí; slyšel o tom, kterak Slované již ve své pravlasti byli výbornými staviteli mostů a lodí, přístavů a hrází, věděl, že několik jejich národů ovládá kterési veliké moře na severu a že i po Středozemním moři plují pirátské jejich lodice s vysokým zobcem na přídi, ale nyní se přesvědčoval o tom na vlastní oči, jak i jejich ženy jsou rozenými plavci.

Neušlo mu, že jí byla zima; jektala zuby, když se vynořila z vody, aby mu prozradila svůj úkryt a nenechávala ho ve zbytečných obavách. Neměl by ji uchvátiti v pasu a odnésti ji do kláštera, anebo je lépe vyčkati, až se horda vzdálí? Praskot hořících dřev, krytů ze suchých větví a listí, trámů a polen bylo slyšeti z tábora až sem; chvílemi zřítil se nějaký krov nuzné slovanské chatrče.

Řev zápasících mužů slábl, ale tu i tam zamával vzduchem těžký kyj; vrátky srubu vyhánělo několik jezdců uloupený dobytek. Ani mu na mysl nepřišlo, aby se zabýval zítřkem. Viděl pod vodou úhořovité pohyby ženy, jež měla mrštnost rybí i bez ploutví; jistě se ukryje zrakům pronásledovatelů, kteří se tu beztak dlouho nezdrží a budou hleděti zmizet se svým lupem co nejdříve. Je chráněna nyní stínem břehu, vodou i tmou, prodlužuje svůj život, a bratru Innocenci toto vědomí stačilo. Krčil se ve svém křovinatém úkrytu jako poslední její naděje; je třeba, aby se zachránil, neboť Anoj ho bude potřebovat.

Několik jezdců se zastavilo u potoka; trhnutím uzd obrátili prudce na místě své vzpínající se štíhlé a dlouhé koně, rozjeli se poznovu a skokem octli se na druhém břehu potoka. Těsně u hlavy mnichovy zaržál poděšený kůň; směrem k místu, kde tušil hlavu své chráněnky, sesula se vrstva hlíny a písku do vody, uvolněná a odtržená kopyty koní.

Proč ho jen nenapadlo, aby spustil stavidlo na konci údolí za klášterem! Celá louka mohla se stát jezerem, jež by je všechny lépe ochránilo. Vždyť i barbaři v táboře zřídili si kolem své osady příkop, který se plnil vodou v době dešťových přívalů nebo byla-li spuštěna stavidla.

Tábor byl vypleněn, několik zajatců bylo odvedeno, tu i tam v sedle jezdcově bylo viděti ženu sevřenou rukama, držícíma před ní otěže. A jací to byli jezdci! Jistě pochutnali si náležitě na moučné kaši, slazené medem, na chlebě a pivě. Požár, z něhož šlehaly dříve plameny až ke korunám stromovým, jejichž větve praskaly v hustém dýmu, slábl a klesal k zemi, kde ještě doutnalo několik ohořelých trámů. Není již nikoho v táboře?

Innocenc chtěl již vystoupit ze svého úkrytu, když od lesa k louce se rozjela nová tlupa jezdců; byl to bezpochyby zadní voj. Slyšel, kterak za ním dobývají se do mohutných, těžkých bran kláštera, kde je čekala kořist nemenší. Jezdci blížili se opatrně s pochodněmi v ruce, prohlížejíce každý skryt a kout. O jejich poslání nebylo nejmenší pochybnosti. Byli to slídiči, kteří často ukořistili více než hlavní voj bojový, kterému ve vřavě bitevní mnoho kořisti unikalo. Prohledali pozorně celé požářiště, lesy, křoviny a zastavili se nad potokem.

Bratr Innocenc neměl kdy, aby dal Anoji výstražné znamení. V klášteře zuřil boj; mniši kladli houževnatý odpor a několika výpady z bran, vrháním kamenů i trámů z oken způsobili Avarům těžké ztráty. Innocenc sledoval zápas sluchem; zvuky, které zaléhaly až k němu, svědčily o zuřivosti nájezdníků, vydrážděných odolností mnišské pevnosti. Několik jezdců zadního voje se rozjelo a spěchalo na pomoc zápasícím druhům.

Dva tři projížděli krajinu krokem s hlavami k zemi skloněnými, sjíždějíce chvílemi mrštně ze sedel a jedním výskokem se do nich vracejíce. Z jejich hlav visely copy a žlutohnědé úzké jejich tváře se širokými, vysedlými lícními kostmi a pronikavýma, šikmýma očima budily hnus.

Každý jejich pohyb nasvědčoval tomu, že jsou to šelmy; i jejich koně s dlouhými krky, chráněnými hustou hřívou a skloněnými k zemi, s úzkým zadkem a trhavými skoky vpřed budily dojem hyen; a tento dojem sílil v okamžiku, kdy odporná těla jezdců se přimkla k jejich krkům tak, že všechna hmota obou těl, jezdce i koně, přenesla se současně se změnou těžiště kupředu a srůstala ve tmě noci, ozařované spáleništěm, v netvora s ohromným krkem a protáhlým a vypouklým hřbetem šakala. Jeden z nich sklonil se nad vodu právě, když Anoj vynořila obličej až po ústa, aby si oddechla.

Jezdec vypjal se i s koněm, jejž sevřel zespod nohama stisknuv mu surově hrudník, a již oba leželi v trávě na zemi; jezdec mrštně vrhl do vody ruku jako laso, zašermoval ve vzduchu a vodě a již se i s koněm vymrštil do výše. Chybil, Anoj se jeho ruce uhnula; podplavala na druhý břeh a vyběhla do křoví. Jezdec zařičel drsně, rozejel se prudce, a nyní viděl Innocenc, jak přední nohy koně se vyšvihly do neuvěřitelné výšky; jezdec přenesl se dlouhým skokem přes potok, sklouzl ze sedla, a drže se jednoho třmene, přitištěn celý k levému boku zvířete, hnal se ke křoví.

Bratr Innocenc pozdvihl pěst, a jezdec zachroptěv, padl do trávy; kůň, rozčilený zápasem, dal se do zběsilého cvalu. Innocenc se rozhlédl, hledaje zbraně, nebo alespoň kamene, jímž by bránil dva životy. Anoj ležela na trávě bez hnutí. Několik kroků před ním tyčilo se těžké, svaté dřevo kříže. Mělo vésti tábor ke spáse, ať je vede nyní k životu.

Skočil k němu, vyrval je ze země a třemi skoky stanul u Anoje, právě když druhý jezdec přeskočiv potok stál nad ní, aby se jí zmocnil a vyzdvihl ji do sedla. Mnichovi zatmělo se před očima… Pozdvihl kříž, máchl jím krátce ve vzduchu, a s roztříštěnou lebkou skácel se i druhý jezdec pod koně, který tu stál, úzkostně řiče, se sehnutým krkem k zemi.

Innocenc se sklonil nad Anojí; oddychovala dlouze a těžce s očima ve sloup zvrácenýma. Prostydlé její tělo se chvělo, ale zdálo se, že život z ní vyprchává. Volal ji jménem, nedbaje nebezpečí a zapomínaje chvíle i okolí, sevřel ji prudce, jako by ji chtěl vzkřísiti k životu svou láskou, a dotkl se rtoma jejích úst. Měsíc ozařoval bledý její obličej ztrhaných rysů. Cítil, kterak jeho šat vpíjí vlhkost jejího nahého těla, třel ji svým šatem, nadzdvihoval její hlavu a naslouchal tlukotu jejího srdce.

Děj se co děj, je nutno ji zachránit, odnést a ukrýt někde hluboko v lesích; do kláštera nemůže, před jeho branami zuří boj. Anoj měla kolem boků svinutý pás. Rozvázal jej, a slzy draly se mu do očí: bylo to hedvábí, které jí před několika dny byl daroval, a které tolik milovala, že si při útěku jenom je vzala s sebou.

Její tělo tuhlo, láska neměla síly probudit k životu, co bylo odsouzeno na smrt. Vypjal se nad jejím tělem a z jeho očí šlehaly blesky malomocné pomsty. Pohleděl hněvivě k nebi a zahrozil mu pěstí.

Jako když udeří blesk, ohlušila všechny jeho smysly těžká, neodvratná rána, která znamenala konec. Cítil se omráčen, mrtev, a vědomí ho přece neopouštělo. Ano, tu je dosud jeho Anoj, kterou hledá jeho ochabující ruka. Nová rána míří mu přímo na hlavu. Je to jako šíp vystřelený z luku obrem, který měl v toulci kmeny vysokých jedlí s bronzovými hroty, a opět nová rána dopadá na jeho hlavu.

Několik stínů míhá se nad ním; otvírá oči a vidí, jak zdvíhají mrtvé tělo Anojino. Zavírá opět zrak a myslí, že tato rána učinila konec jeho životu…, ale co to? Právě naopak, probírá se ze svých mrákot, zdvíhá se na loži, a hle, kolem je bílý den, a on neleží na trávě, nýbrž na loži svého pokoje.

Na zamčené jeho dveře dopadá hromobití ran pěstí člověka bušením šíleného. Zachmuřiv čelo, sáhl podle zvyku rychle pod lože a mrštil okovanou botkou do dveří; byla to jeho odpověď.

Venku ozývalo se několik hlasů současně a jevilo veliké rozčilení.

„Vstávej, bratře Innocenci… Velmi důležitá a naléhavá věc… Otevři ihned, otec opat netrpělivě tě očekává… Je tu Jeho Výsost, saský král…“

A skutečnost, jež následovala po vzrušujícím snu, tvoří kapitolu s nadpisem jen zdánlivě tak podivným:

VI. Bota a saský král

Bratr Innocenc hledal ještě druhou botu, ale nemohl ji nalézti: ležela již také u dveří, aniž se mohl upamatovati, kdy jí už předtím použil k obraně svých snů. Poněvadž rány neutuchaly, nezbylo než otevříti dveře.

„Pro živého boha, bratře,“ zvolal bratr Eustach, „co se s tebou děje? Moje pěsti mi už nestačily, šel jsem si vypůjčit jich ještě několik párů.“

A skutečně, z chodby vstoupily do cely za ustupujícím spáčem, který vrávoral ještě stále jako v snách, tři jiné osoby. Innocenc rozpačitě sháněl obuv, marně ji hledaje pod postelí.

„A nyní rychle, otec opat čeká… Máme vysokou návštěvu…“

„Kolik je hodin?“ přerušil mluvčího Innocenc zívaje.

„Jedenáct!“

Innocenc byl nevrlý. Chtěl je poprosit, aby se vzdálili, ale bratr Eustach se nedal odbýti.

„Budíme tě již počtvrté, a nyní přes půl hodiny. Je tu Jeho Veličenstvo saský král, přijel z císařských honů a chce…“

„Co by chtěl ode mne?“

„Chce býti přítomen mši svaté. Všichni bratři si svou mši již odsloužili, zbýváš už nyní jenom ty, proto rychle! Otec opat skládá v tebe všechnu naději…“

Bratr Innocenc si pospíšil. Potáceje se ze snů do skutečnosti, bral jeden předmět do ruky, aby jej opět upustil, nevěda ve spěchu, čeho dříve se má chopiti.

„Mši… a jakou mši…? A snad ještě kázání… ne? Jsem nejmladší, a zrovna já…,“ bručel stále, pohlížeje chvílemi na hodiny. Ale jinak byl této náhodě velmi povděčen. Musí si pospíšit, aby věc napravil. Je dobře, bude-li moci opata přesvědčit, že i jeho pravidelné zameškávání ranních mší je přece jenom k něčemu dobré, alespoň pro takové nepředvídané příhody. Ubíraje se chodbou do společné umyvárny, snažil se upamatovat na jednotlivé obrazy svého snu, chtěje jej podržeti ve své paměti. Byl si vědom neobyčejné důležitosti dnešní noci a svého snu. Bůh ví, čeho bude počátkem nebo popudem.

Když sestoupil do přízemí, očekával ho již na chodbě netrpělivý opat. Bratr Innocenc dotkl se ústy podávané mu ruky a pospíchal do sakristie.

„Jeho Veličenstvo je už v kostele. Bratr Ambrož přehrává mu na varhany svoji transkripci Liszta do es-dur… Jeho Veličenstvo je štědrý pán, budeš královsky odměněn.“

Bratr Innocenc vstoupil do kostela s klidem roztouženého mystika. Vzpomínka na Anoj dodávala bledé jeho tváři trpitelského výrazu. S pohyby zasvěceného velekněze, který slouží mši z přesvědčení, bez ohledu na přítomné, vzbuzoval obdiv a úctu. Sen, který dosud žil v jeho nitru, povznášel ho, odhmotňoval a dodával mu tajemné mlčenlivosti těch, kteří kráčejí po zemi pouze z omylu. Oči jeho byly sklopeny, hlas zněl varovně jako hlas posla. Nesmírný klid vanul z jeho postavy a zdálo se, že je darem vyrovnané duše po dlouhých zápasech. A když vystoupil na kazatelnu, navázal své kázání na slova Písma:

„Láska a pravda nechť nikdy tebe neopustí! Uvaž si je kolem svého krku; napiš si je na desku svého srdce,“ (Šalam. průpovědi, kap. 3, ř. 3) a „Láska snese vše; věří všemu; naděje se všeho; trpí vše. Láska neustává nikdy, i když odpadnou dary proroctví, když ustanou schopnosti řečí a nadejde konec poznání.“ (Korintským 13, 7 a 8.)

Pod silným dojmem svého snu rozhovořil se mnich o lásce, pravdě a snu. Nevěděl ani sám, jak dlouho mluví, zapomněl, kdo ho tak napjatě poslouchá z křesla ozdobeného brokátem, nepovšiml si, že mniši zasedli na svá místa s opatem v čele. Chrámové přítmí dodávalo mu odvahy. Zdálo se mu, že bojuje za svou Anoj; že každým krásným obrazem, novou vazbou, smělým přirovnáním a velebením opravdové lásky zachraňuje ji z nebezpečí.

Nebylo přece vyloučeno, že v tomto klášteře, který se mohl chlubiti tolikerými zázraky, kam nikdy nevešla přítomnost a odkud neodcházela minulost, poslouchá ho odkudsi z úkrytu i ona! Zázraky neodehrávají se na náměstí a tržištích; v samotách, jež miluje obraznost lidská více než bůh, jsou blízké svému zrození. A ovzduší tohoto kláštera, kde pod každým obrazem i oknem, pod každou svící i praporcem z dob tureckých válek mrazily věky, a kde v kryptě odpočívalo tolik zakladatelů slavných rodů vladařských – bylo přímo vytrženo ze současnosti.

Nebyla to plíseň staletí, pach starých truhel a lavic červotoči provrtaných, memento mori, nenapsané, a přece tak vtíravé, nebyla to vzpomínka na náboženské poblouznění; nikoli – mystice v těchto místech neodolal ani nevěrec – byla to vůně, dráždivá vůně zcela jiných kadidel, než která tu byla o ranní mši zapálena, byly to vjemy obrazů docela jiných, než které tu byly rozvěšeny po stěnách v apsidě i postranních lodích. Tato místa, jimž se radosti vyhýbaly, byla očistcem.

Legie mnichů, dobrých i hříšných, kteří trouchnivěli na nedalekém hřbitově za mřížovou zdí, jíž byly prosté jejich hroby odděleny od nádherných hrobek a křížů vesničanů, zůstavily tu pod vysokou klenbou chrámovou své vzdechy, bolesti i hrůzy. Schopnost odpřítomnění poskytuje každý kostel; tento chrám, vestavěný do pevnostních valů a střílen, strhoval a unášel návštěvníka o tisíciletí zpět; snad napomáhal tomu již i sloh, v němž byl vystavěn. Jeden prvek přecházel ve druhý; románský sloh propleten byl gotickými dodatky, renesanční povýšenou rozhorleností, křečovitou a svalovitou spletí sloupových údů, rokokovými křesly a kazatelnou i empírovými látkami a věnci.

Nebylo divu, že král unesen výmluvností mnichovou, poslouchal u vytržení. Melodický hlas mnichův nevyprávěl, nepronášel pouze slov: byl pomahačem chrámové nálady, byl přenašečem do minulých dob, vyvolával představy romantických krajin, kdy králové vycházeli na lov do lesů, aby potkávali ve skalách poustevníky nebo u studánek příští svoje nevěsty. Nehledíc k tomu, že kázání byla královou vášní, rozpoznal král ihned duševní rozechvění, jež mluvilo ústy mnichovými. Kleče nehnutě na koberci, kterým bylo podloženo křeslo i přistavené klekátko, sledoval napjatě obrazy, jež výmluvnost mnichova vtěsnala do přítmí, které ze vzduchu činilo propast nekonečnosti.

Bratr Innocenc rozehrál svůj hlas; šeřilo se v něm i dnilo, uvadalo i rozkvétalo, zvonilo i umlkalo. Snad ani sám si neuvědomil, co mluví. Sen vzrušené noci proměnil ho v extatika, jehož každý pohyb uchvacoval. Tak mluvilo se asi v chrámech před několika sty lety; tak asi horoval kněz před shromážděnými nevěřícími, jež měl získati pro křesťanství i hudbou slov. S přivřenýma svýma očima vyvolával představu somnambula, který se prochází po tenkém, měsíčním předivu svých citů.

Klášterní věž odbíjela poledne; tělesný myslivec králův vrátil se poznovu po špičkách do chrámu a zastavil se u dveří, hrčící auto před vchodem umlklo. Innocenc, vzpomenuv všech dobrodinců chrámových, jež vedla neukojená touha a láska k tomu, aby se dali pohřbíti v kryptě horského kláštera, o jehož záslužné dílo osvětové se byli celým svým životem zasloužili, pozdvihl své ruce k nebi, odmlčel se, a pokleknuv po chvíli, počal se modliti.

Když sestupoval po točitých schodech kazatelny, musil se přidržeti ostění, jak mu bylo vratce. Pokloniv se směrem ke křeslu, kde nic se nehýbalo, prošel do sakristie, kde usedl na víko těžké dubové truhly. Opat přistoupil k němu s rozzářeným obličejem, tiskna mu ruku:

„Děkuji ti, bratře Innocenci. Neměl jsem potuchy o tvém řečnickém umění. Zachránil jsi pověst našeho kláštera.“

Opat vyšel ze sakristie, aby se vrátil ke králi, jejž vyprovodil k automobilu. Při obědě padlo několik ironických narážek na Innocence, který si jich však hrubě nevšímal. Všechny zvuky slábly cestou k jeho sluchu; přál si konce oběda, aby se mohl vytratiti do svého pokoje. Opat se rozhovořil o králi a kryptě, kterou navštívil.

„Jak dlouho již tu nebyl?“ ptal se bratr Eustach.

„Téměř rok. Celá řada mrtvých Eppanů, Ortenburgů, Sponnheimů, markrabat istrijských a jiných vymřelých dynastií šlechtických byla spřízněna s Habsburky, rodem bavorským i saským. Několik členů saské rodiny královské odsloužilo si v našem klášteře svůj noviciát… Jeho Veličenstvo přichází sem pravidelně z piety k předkům. Zdá se, že byl uspokojen, což je ovšem,“ pronesl se srdečným úsměvem, „nakonec přece jenom zásluhou našeho ospalečka Innocence!“

Mniši propukli ve smích. Innocenc postřehl na několika tvářích soustrast, jejíž předmětem měla býti jeho osoba. Sklopil zrak a jeho tváře zčervenaly. Jevil veliký nepokoj, jako by byl býval přistižen při nějaké nerozvážnosti. Což pakli skutečně vzbudil tak trapný a směšný dojem u oltáře nebo kazatelny? Chtěl se již vzdáliti, když ho opat k sobě zavolal, poodstoupil stranou a vyzval ho, aby ho navštívil v jeho úřadovně.

Innocenc pohlédl na něho tázavě.

„Jdi napřed, přijdu za tebou za několik okamžiků.“

Bratr Innocenc procházel se netrpělivě po prostém a útulném pokoji opatově. Zmocnily se ho pochybnosti a úzkosti. Co mu opět chtějí? Budou mu opět vytýkati jeho nedochvilnost a netečnost i dnes, kdy jim vlastně tímto svým takzvaným nedostatkem pomohl z nouze?

Opat vstoupil a pokynul mu vlídně, ukazuje rukou na křeslo.

„Prosil jsem tě, abys ke mně přišel, neboť jsem se tě chtěl na leccos zeptati. Víš, že v našem klášteře je dána bratřím možnost, aby se uplatnili v oborech, jež jsou jim nejmilejší?“

„Slyšel jsem to. Bratr Engelbert učí se vycpávat ptáky, Fulgens a Rajmund vyučují v městě na gymnáziu, Ambrož a Jindřich učí se hře na varhany a zpěvu, Bedřich cvičí se v malbě, Ruprecht studuje paleografii…“

„Ano. Náš klášter je dosti bohatý, aby mohl si dovoliti tyto libůstky. Nechtěl bys například studovat dějiny, vycpávat ptáky nebo…“

„Ne, ne, děkuji, otče opate…“

„Snad by ti prospělo, kdybys změnil místo – přišel bys na jiné myšlenky, vzbudil bys v sobě snad dosud dřímající zájmy…“

„Což jsem nějak…“

„Ne, chraň bůh!“ přerušil ho opat laskavě. „Ale je vždy lépe, máme-li nějaké vyšší zájmy. Zušlechťují život a člověk je spokojenější. Mně se tak zdá, že jsi dosud sebe sama nenašel. Máš-li nějaké přání, vyslov se, snad budu ti moci býti nápomocen. Buď ujištěn otcovským, upřímným mým zájmem. Nechci ti nic už vytýkat… chci ti toliko prospět.“

„Rozumím, otče, a děkuji… já bych…“

„Nuže, jen ven s tím. Ujišťuji tě, že chci ti vyhovět!“

„… já bych rád seznámil se… s dějinami našeho kláštera…“

Opat svraštil obočí a zamyslil se; přejel dlaní čelo a hledal odpověď.

„Vidíš,“ pravil po chvíli, „tohoto zájmu byl bych se býval nadál v tobě nejméně.“

„Což tu nejsou nějaké kroniky, anály, zápisy mnichů,“ rozhorloval se Innocenc, „jako v každém klášteře? Zajímaly by mne, studoval bych je a mohl bych snad vésti dále klášterní kroniku sám…“

„Toto místo je obsazeno, je to stará výsada našeho rentmistra, bylo by mi věru zatěžko zbaviti ho činnosti, kterou už po dlouhou řadu let zastával. Spravuje také knihovnu a archiv, a řeknu ti to upřímně, nerad pouští do své knihovny nezasvěcence.“

„Ale já.… já si přeji znáti dějiny svého kláštera a já je musím znát…,“ vybuchl nakonec Innocenc, zhroziv se sám vlastní rozhodnosti, jež vyvolala tak nelíčený podiv ve tváři opatově.

„A proč, milý bratře?“

„Zajímá mne to. Nemám jiného přání a zájmu… Byl jsi tak laskav a sám jsi mi nabídl pomoc. Prosím tedy o tuto laskavost.“

„Dobře tedy! Promluvím s knihovníkem a řeknu ti to později. Víš však, že archiv klášterní každému není přístupný? Jsou tu jisté ohledy a závazky, jež nutno uvážit. Budeš vázán přísnou mlčenlivostí… Chtěl bys snad… něco vypisovat a excerpta i uveřejnit?“

„Nepomýšlím na to ani zdaleka. Zajímají mne pouze osobně. Zaručím se nejpřísnější mlčenlivostí…“

„Nuže, budiž! Promluvím o tom s bratrem knihovníkem. Děkuji ti, bratře, jdi s bohem!“

VII. Na stopě

Innocenc měl konečně tedy v ruce první letopis kláštera. S jakou dychtivostí po něm sáhl. Byly to stručné výpisky z dějin mateřského kláštera, jehož několik mnichů uposlechlo bavorské výzvy a odešlo do Korutan, aby tu založilo ve druhé polovici jedenáctého století klášter. Zápisy líčily útrapy mnichů, jež jim bylo zakoušeti od mocných šlechticů sousedních, kteří jejich statky rozchvacovali a práci jejich ničili. Avšak to, co se tu odehrávalo kolem roku 700, bylo zahaleno mlhami tajemství. Četl o vévodech korutanských, o vpádech maďarských, o pomoci, již si řád vyprosil na velkém králi Přemyslu Otakarovi II., jemuž klášter tolikrát vděčil za vlivné jeho přispění…, ale to vše mu nestačilo.

Nadto čtení starých pramenů působilo mu nemalé obtíže; četl velmi pomalu a nerozuměl dobře jazyku ani písmu. Bylo třeba studovati středověkou latinu i němčinu, bylo třeba cvičiti se v četbě písma, jež se během tisíciletí tolikrát změnilo. Tak zahájil bratr Innocenc usilovné studium; dojížděl do blízkého města, dal se zapsati do odborných kurzů, navštěvoval kolejní seminář, opisoval, cvičil se, četl a psal. Zápasil se svými návyky i svou povahou; stalo se často, že zmeškal vlak pozdním procitnutím, ale pak nelitoval námahy; pouštěl se na cestu pěšky nekonečnou silnicí, oddávaje se naději, že cestou potká nějaký povoz, který ho do města zaveze, a štěstí mu často přálo.

Z náhodných rozhovorů a poznámek mohl se opat i knihovník přesvědčit o neobyčejných jeho pokrocích.

Jeho lačnost a zvědavost se stupňovala. Každý den dopracoval se k novým poznatkům. Celé XI. i XII. století bylo mu nyní srozumitelné. Letopisy byly klíčem, který mu otvíral cestu po dějinách jeho kláštera od roku 1055, jenom za tímto rokem byla nejistota a tma. A jemu šlo přece o to, dostati se zpět, o několik století zpět, aby mohl svůj první velký sen uvésti v souvislost s dějinnou skutečností. Dosud však nic nenasvědčovalo tomu, že roku 721 bylo v těchto místech započato se stavbou kláštera – a jeho sen přece nezvratně mu dokázal, že to bylo roku 721.

Seznámil se během dlouhých zimních měsíců s odbornou literaturou historickou; znal již dějiny Langobardů, Avarů i Slovanů korutanských, věděl, že tu kolem tohoto roku vládl pod svrchovaností bavorskou slovanský kníže Borut, věděl, že v této době řád benediktinský těšil se veliké slávě, kdyžtě i sám langobardský král Ratchis poděkoval se z trůnu a odešel do montekasinského kláštera.

Rámec doby, do níž byl uveden svým snem, nabýval určitějších obrysů. Byla to doba, kdy arianismus dokonával, kdy na papežském stolci seděl Řehoř II. (715–731), kdy Langobardům vládl král Liutprand (712–744) a kdy počaly mohutnět a bohatnout Benátky, jichž dóžata byli ještě úředníky mocného císaře na Bosporu. Jenom toto údolí zůstávalo stále zahaleno neproniknutelnými mlhami.

Z letopiseckých zpráv hltal bratr Innocenc každou místopisnou podrobnost. Viděl krajinu, v níž žil dnes a viděl ji očima svého snu. Kolikrát vyšel do údolí směrem k potoku, chtěje při otevření očí viděti před sebou obraz slovanského hradiště! Šel se sklopenou hlavou, vraceje se všemi myšlenkami i city do svého snu, nepozdvihuje hlavy; zdálo se mu, že tu již kdysi před staletími chodíval, mohl jíti po paměti.

A když došed k potoku zdvihl hlavu, otevřel zrak, a jeho oči upřely se přesně v místa, kde kdysi stávalo slovanské staré tábořiště. Jak byl překvapen, že krajinu poznával i dnes, ač lesy zmizely, a potok změnil poněkud i směr svého toku. Nebylo pochyby, zde to kdysi bylo. Lidé chodí celá staletí po týchž cestách; polní pěšiny, horské stezky, lesní průseky i silnice mají tisíciletou minulost!

Zastavil se u místa, kde se ve snách pod vodou ukrývala zrakům avarských slidičů Anoj; byla tu dnes lávka vedoucí na druhý břeh potoka. Jda ve stopách svého snu, mohl téměř bezpečně odměřiti vzdálenost a vypočísti kroky, kde kolem roku 700 stál slovanský dvorec. Právě nyní stojí na místě, kde kdysi v dřevěném srubu byla umístěna vrátka. Ano, tolik skoků koňmo bylo potřebí, aby se dostal jezdec k potoku. A viděl tu na konci XI. století vznikati malou osadu, jejíž obyvatelé byli již poddáni Bavorům; dnes je tu louka, kde bude moci pátrati po stopách starých sídel, legendy i svých snů.

Což kdyby počal kopati? Jistě najde v nevelké hloubce zbytky starých sídel lidských. Pozemek náležel klášteru a opat dovolení mu neodepřel. Bratr Innocenc odcházel vždy po obědě v tato místa, kde nebylo nikoho kromě několika kusů dobytka, který se tu pásl. Štěstí mu dlouho nepřálo. Rozkopal již značný kus louky, prohrabával se v hlíně, promíchané vrstvami písku, ale nenašel ničeho. Pracoval již celý měsíc a stále bez úspěchu, avšak jeho houževnatosti nezdar neumenšil. Mniši z počátku se mu posmívali, dotírajíce na něho otázkami i narážkami, ale nakonec je to omrzelo a spokojili se přesvědčením, že bratr Innocenc se zbláznil.

Ani místa nenašel, kde stával dřevěný kříž. Mohl přesně ukázati, kde kdysi stál u pobořených obětních kamenů. Ty ovšem také již nebyly na svém místě, neboť lidé použili již jich dávno, pozměnivše jejich tvar, jako staviva. Ani ty se ovšem neodstěhovaly daleko. Našel by je snadno ve zdivu kláštera nebo selského stavení, kdyby nebyly zakryty omítkou. Ale polohu jeviště dějů, jež se odehrály v jeho snu, zjistil nad veškeru pochybnost přesně.

Avšak jednoho dne se bratr Innocenc dlouho nevracel. Zmeškal večeři, aniž se omluvil. A když rentmistr šel se podívati do zelinářské zahrady, viděl zdaleka na louce na zemi klečícího člověka, něčím horečně zaměstnaného. Byl to bratr Innocenc; volal na něho, ale marně: neslyšel ho. Neviděl a neslyšel. Avšak rentmistr by býval tohoto tichého a ke všemu lhostejného mnicha nepoznal: jeho oči byly široce otevřeny a hořely. Na zemi měl rozprostřený šátek, v ruce držel malou lopatku a pravou rukou prosypával mezi prsty hlínu a písek. Na šátku leželo několik velkých střepů nádoby z pálené hlíny a hrst plíšků, tak zničených vlhkostí a kazem, že se při dotyku rozpadávaly. Byly to franské a římské mince. V hlíně zasvítil i kus bronzu; byla to jehlicová spona ženského oděvu.

Jeho ruce se chvěly. Obzor potemněl, nemohl již pracovati. Musí zpět, ale bojí se, že zatím v noci přijde někdo, kdo jeho naleziště vyloupí. Je to hrozně hloupé; má jíti domů, na lože, ač ví, že netrpělivostí po celou noc oka nezamhouří, a zde zůstati také nemůže, poněvadž prací při světle by tím více upozornil na svůj nález. Zabalil všechny předměty opatrně do šátku, pokryl místo travou a rákosím a vrátil se do kláštera.

Byl rád, že nikoho nepotkal. Zameškal večerní pobožnost i večeři. Avšak opat mu již odpustí. Bude to jediný člověk, jemuž se svěří se svým úspěchem.

S bušícím srdcem zastavil se na prahu opatovy pracovny a tiše zaklepal. Zaslechl hlasy, opat nebyl tedy sám. Chtěl již prchnouti, váhal, když se dveře zevnitř otevřely a překvapený opat zval ho dovnitř.

„Nu, co mi neseš, milý bratře?“ pronesl svým klidným, hlubokým hlasem, vzbuzujícím důvěru.

Innocenc se otočil po člověku, stojícím opodál. Pohleděl na opata a znovu v rozpacích se otočil. Byl to bratr Ondřej, který sem časem z města dojížděl.

Opat pohleděl na uzlík, jejž Innocenc svíral rozpačitě ve své ruce.

„Ach tak! Bratr Ondřej bude tak laskav a zajde si ještě k hofmistrovi, mám ještě cosi vyříditi s Innocencem.“

A když se Ondřej vzdálil, Innocenc přistoupil k stolu a pohleděv s vítězným, samolibým úsměvem na překvapeného opata, rozvazoval slavnostně svůj uzlík. Opat přistoupil a Innocenc pozoroval s rostoucím napětím výraz jeho tváře.

„Ach, to jsou střepy a ztrouchnivělé mince… Našel jsi je na louce, viď?“

„Ano. Jak to víš, otče opate?“ ptal se ho zklamaný Innocenc.

„Tam se toho již našlo!“ mávl rukou opat. „Měl bys navštívit městské muzeum v Celovci a Štýrském Hradci. To jsou krásné věci, ale tohle –?“ Vzal jeden peníz do ruky, stiskl jej mezi prsty a peníz se rozlámal.

Innocenc přiskočil ke stolu a chtěje brániti svůj poklad zakryl jej oběma rukama. Opat se nezdržel úsměvu, vida jeho téměř dětinský strach.

„Nu, našels to ty, a proto má to pro tebe cenu. Věř však, je to docela bezcenné… Louka je už dávno prohledána. Však se o tom dočteš v naší klášterní kronice. V každém století bylo tu několik mnichů, kteří hledali totéž dávno, dávno před tebou. Ale pobožnost bys proto zameškávat nemusil, ani večeři… To ti neuteče, hahaha…“

„Ale což kdyby se přece – ještě něco našlo?“

„Možné je to…“

„Vidíš sám, otče opate. A pak, – já vím, kde mám hledat. A to ti druzí nevěděli!“ připojil Innocenc s takovým důrazem, že se mu opat zahleděl pátravě do očí. Ale Innocenc se vzpamatoval; dopustil se zrady a mohl býti za to potrestán; řekl více, než směl, a opat to pochopil, jak se dalo souditi. Bylo třeba věc napraviti.

„Lidé volívali vždy s oblibou místa u vody,“ prohodil suše na vysvětlenou. Opat na něho však nedoléhal. Pokynul mu, aby se posadil.

„V kuchyni budeš míti schovánu večeři – výjimečně pro tentokrát. Dostal jsi odpolední poštou dopis, myslím, že z domova…“

„Ano, děkuji… Ale zprávy o založení kláštera mne znepokojují. Jeho zakladatel odpočívá sice v naší kryptě, ale to není pravý jeho původce…“

„Vím. Je vidět, že jsi již mnoho četl a studoval. Byl to původně hrad. Jeho zakladatel zemřel na křížové výpravě, a jeho choť se utrápila hořem. Jejich syn, vyspěv, odevzdal hrad našemu řádu, který jej přestavěl v kostel a klášter…“

„Souhlasí, ale já jdu dále! Zdá se mi, že dříve, než tu stál tento hrad, stál tu klášter, zbořený za barbarského vpádu. Snad to byli Avaři… A teprve ze zdiva rozbořeného kláštera vystavěl si náš mocný zakladatel hrad. Ten ovšem byl časově počátkům tohoto kláštera blízký, věděl vše, ale zprávy o tom nezůstavil. Věděl snad proč. A teprve syn, přesvědčiv se, že čin jeho otce byl svatokrádeží, za kterou byli náhlou smrtí potrestáni oba jeho rodiče, a chtěje rod smířiti s bohem, vrátil obnovenou pevnost původnímu určení… Vše nasvědčuje tomu, že tyto zdi stavěny byly mnišskýma rukama…“

Opat povstal a prošel se po pokoji.

„Ale to je velmi, velmi zajímavé, bratře. Myslím, že jsem již i tuto domněnku někde četl…“

Innocenc se vymrštil.

„Drahý otče opate… Proboha, nevíš, kde jsi to četl?“ Oddychoval prudce a tváře mu hořely.

„To, bohužel, nevím. Nevím, zda jsem to četl v letopisech, nebo nějaké historické monografii…, ač i to je možné, že jsem to vůbec nečetl a pouze o tom slyšel…“

„Jaká škoda! Jak by to bylo krásné dopíditi se pravdy a dokázat nyní, po tak dlouhé době, že lidé po celá staletí věřili omylu… Jak by to bylo krásné…“

„Nu, ještě si o tom jindy povíme více… Nechci tě teď zdržovat a přeji ti hodně úspěchu… Dobrou noc, milý bratře…“

Bratr Innocenc sklonil se k jeho ruce.

„Ale smím prosit…, nedoví se to nikdo?“ A ukázal na svůj nález.

„Buď úplně klidný a důvěřuj mně. Neřeknu to, ač vlastně ani nevím, proč si toho tak přeješ, abych o tom nemluvil.“

Bratr Innocenc políbil celou jeho ruku; představenský prsten nestačil jeho ústům a jeho vděčnosti. Vrátiv se do svého pokoje, rozložil po stole střepiny, mince a kusy bronzových ozdob, jantarové kuličky a zlomenou ostruhu; prohlížel vše a dotýkal se každého předmětu s láskou objevitele. Ale jemu se zdálo, že to přenáší svou lásku k Anoji na všechny tyto předměty, jež byly jejími současníky, na něž se dívala, jež byly středem jejích zájmů a tuh. A proč nazývá ji Anojí? Pamatuje se, že ve snu mluvil s ní vždy dlouho bez obtíží. Byl ve snu německým mnichem, mluvícím latinsky a jen jako v předtuše příštího svého slovanského původu jí rozuměl.

Nezabýval se dosud nikdy studiem jazyků, a proto nyní bylo mu mnoho dohánět. Četl, hledal, otvíral tlusté slovníky i teoretické rekonstrukce vyhynulých jazyků, jak se o ně pokoušeli učenci, a přišel k poznání, že nejstarší zprávy o slovanském prajazyku sahají do desátého věku; co bylo před tím – bylo záhadou, která snad už nikdy nebude rozřešena. A on, mnich Innocenc, přiveden byl svým snem do mluvy století osmého, kdy po stěhování národů musela se nezbytně měniti i řeč jednotlivých národů!

Byl přesvědčen, že se mu podaří sestaviti slovník národů slovanských, kteří tu kdysi žili v úzkém styku s Avary, Germány i Franky. Och, jaký zázrak se tu udál! S duchem ubité a bezbranné jeho Anoje neopustila těchto míst ani měkká řeč starých Slovanů, jazyk nářku, vzpoury, bolestí a nadějí. Je vyvolen, aby tento jazyk zachytil smrtelným svým sluchem a zachránil jej navěky. Jda za svým snem a svojí láskou, prospěje i vědě…

Anoj nebyla pouhým snem; viděl ji už kdysi, po svém příchodu do kláštera seděti na jeho loži – přelud novicův. Kolikrát vrátila se již sem ve snech i životě, aby budila lásku, povznášela i zaváděla do záhuby. Slyšel již o tom z náhodně zachycených narážek, že i ve zdech tohoto kláštera rozhodovaly často o osudech lidí i církve ženy průběhem věků. Což kdyby to byla vždy jeho Anoj? Však pronikne již touto záhadou; bude nyní třeba usilovně pátrat a hledat, číst a jít ve stopách, které se úplně neztratily. Jeho vůdcem budou mu sny, od kterých očekává rozuzlení tajemného případu. A proč právě on byl vyhlédnut a zavlečen do tajností kláštera sv. Blažeje? V tomto klášteře žilo a zemřelo již několik tisíc mnichů – ale jest to on, bratr Innocenc, na něhož čekala nepohřbená minulost.

Nebylo nejmenší pochybnosti o tom, že je na správné stopě. Není náhodné, že v místech, kde se odehrával děj jeho prvního snu, objevil stopy života, jenž tu miloval a vraždil, stavěl a trpěl před 1200 lety. Není také náhodné, že již první jeho sen mu vnukl přesvědčení, že daleko před historicky zjištěným založením kláštera byl tu klášter starší, zakládaný v době prvního rozmachu středoevropského klášternictví. Dějiny jeho kláštera byly neúplné a nesprávné. A bude to bratr Innocenc, který tyto dějiny opraví a doplní.

Co mu řekl i opat? I on to tušil, i on to četl, aniž věděl, již kde – opat, který tu žije již na dvacet let. A přijde zcela cizí, neznámý mnich, aby byl na tytéž myšlenky přiveden prvním svým snem. Ne, není to náhoda, je tu zákonitá spojitost. Může tvrditi nyní již se vší pravděpodobností, že klášter sv. Blažeje byl založen roku 721! Bude pátrati, aby to zjistil a podepřel vědeckými doklady. Věří svému snu, ale dříve toho nikomu nesvěří, dokud nebude to moci dokázat. Opat se pouze domnívá, četl něco, něco slyšel, ale on, bratr Innocenc to ví a viděl…!

Plíšky, jež kdysi byly franskými, římskými a byzantskými penězi, rozpadávaly se mu mezi prsty. Byly úplně rozežrané plísní; nebyl to již ani kov, podobaly se spíše kroužkům z lepenky, jež byly seřazeny do válečku. Neodlepovaly se, ale drolily se jako zvětralá břidlice. Bylo mu toho nesmírně líto. Kdož ví, zda se těchto mincí nedotýkaly milované ruce Anoje? Našel je právě v místech, kde stávala její chatrč.

Ani to nebylo náhodou, že kopal právě v těchto místech; našel je proto, poněvadž je najíti musil, poněvadž bylo nutno, aby se i svým hmatem a zrakem přesvědčil o pravdivosti svého snu. Našel je, aby posílily víru v životnost jeho snů a aby pokračoval v boji s minulostí. Zdálo se mu, že je určen k tomu, aby zachránil všechny ty, kteří, ubiti minulostí, hlásili se po celá tisíciletí o své zadostiučinění a kteří marně se namáhali probuditi současníky z nevšímavosti. Měl odstraniti křivdy, opraviti minulost a doplniti dějiny lidského utrpení. Bylo to zajímavé: všichni ti, kteří se mu posmívají pro jeho „ospalost“ – spí. Innocenc, který spí, žije.

Na jaký odpor by narazil u tzv. odborníků ze řemesla, kdyby dnes vystoupil a tvrdil, že klášter sv. Blažeje byl založen na počátku osmého století nebo kdyby se opovážil vydati slovanský slovník osmého století! Všichni věděli, že již v pátém století sv. Severin zakládal kláštery a hlásal Krista na Dunaji a – přece by se jistě vrhli na něho, ač bylo lze se právem domnívati, že i tu musily býti kláštery daleko dříve, dospělo-li křesťanství na sever až k Dunaji.

Zde v Korutanech a v Kraňsku odehrávaly se jistě nejpohnutější dějiny slovanské, právě tak jako na severu, v Pobaltí. V sousedství moře trpívali Slované vždy nejvíce. Bránili se tu proti nadvládě avarské, bavorské a franské, prohráli svůj zápas spolu s Tassilem, bouřili se vždy znova proti vnucovanému jim křesťanství, týráni i Avary, proti nimž povolali na pomoc i své bavorské odpůrce. Tehdy odveden do Bavor jako rukojmí syn knížete Boruta, Karat, který byl vychováván v klášteře jako jeho bratranec Chotimír. Tato knížata zasloužila se o pokřestění korutanských Slovanů, ale Slované bránili zoufale staré své bohy pohanské. Vypuklo několik vzpour, náboženských bouří a válek, jež byly vždy potlačeny.

V této době založen byl klášter sv. Blažeje, vypálen a vydrancován Avary, vystavěn znovu, až novou bouří náboženskou donuceni byli všichni kněží utéci ze země roku 769. Byl to poslední, mohutný pohanský odpor Slovanů, jehož se zúčastnili jistě bratří a přátelé mrtvé Anoje. A teprve když tato vzpoura byla pokořena, dovrší pokřestění země klášter innichenský. „Conversio Bagoariorum et Carantanorum“, anonymní spis z roku 871, připomínal misionářskou činnost nizozemského biskupa Amanda, vrstevníka Samova, po jehož smrti přišel Korutancům hlásat Krista sv. Jimram a kněz Vitalis. Stopy těchto věrozvěstů, jak připouštěla věda historická, zapadly úplně.

Je to však nový důkaz pro jeho tvrzení, že v tomto údolí stál klášter již roku 721, když staré zprávy mluví o misionářích a klášterech sto let před rokem 721. Dějiny kláštera sv. Blažeje chtějí dokazovati, že tu byl hrad, který v XI. věku přešel zbožným věnováním svého majitele do rukou řádových. On však, bratr Innocenc, ví již, že původně tu byl klášter, přestavěný ve hrad, z jehož zřícenin vyrůstaly vždy nové hrady a kláštery, útulky kočovníků, franských vojsk i misionářů, až konečně obnovený hrad přešel odkazem do majetku benediktinského řádu.

A na tom se již nedá pranic změnit. To bude východiskem jeho výprav do minulosti a životem jeho snů. Anoj ho uvedla k poznání a pochopení vlastního poslání. Anoj ho vrátila minulosti a jemu, snad jemu se podaří najíti Anoj a vrátit ji životu. Dějiny lidstva, národů, kmenů i dvorců barbarských jsou příliš mohutné, aby je bylo lze vykládati působením několika jedinců, o nichž se nám dochovaly zprávy. Největší počet hrdinů a hrdinek nenašlo svých životopisců.

Odvaha těchto neznámých velikých duší, síla těchto velikých a slavných činů, jejichž paměť se nezachovala, propůjčují dějinám jejich mohutnost a nepochopitelnost. Osud celých národů určovaly ženy; ženy to byly, pro něž vedeny války, hubeny země a podnikány výpravy do cizích krajů, ani Avarů a Hunů nevyjímajíc. I Anoj byla jistě hrdinskou duší svého lidu a svého kraje, i jeho Anoj byla hrdinkou dějin…

Innocenc se zahloubal do svého studia a vykopávek. Nebylo dne, který by mu nepřinesl nového poznatku. Rozkopával horečně zemi a obracel chvějícíma se rukama listy zažloutlých kronik a knih, jež stály nepovšimnuty v přihrádkách blízkých i vzdálených knihoven. Úřednictvo zahraničních knihoven bylo zaměstnáno pravidelnými zásilkami knih do kláštera sv. Blažeje.

Opat nedovedl se upamatovati, že by byl kdy býval čilejší styk kláštera se zahraničními ústavy, knihovnami, archivy a univerzitami. Vypláceje zásilky, usmíval se spokojeně nad novou ušlechtilou vášní svého svěřence. Věřil v něho a věděl, že bratr Innocenc jeho nadějí nezklame. Tušil, že jednoho dne bude dokončeno poctivé a pilné dílo Innocencovo, jež upoutá pozornost všech odborníků k jeho klášteru, který, obdařen tak slavnou minulostí, vzdělanosti nyní neprospíval, když mniši, aby uhájili svůj život, počali se zaměstnávati obory daleko výnosnějšími – sadařstvím a zelinářstvím.

Byl to jistě úpadek sv. Blažeje, úpadek, z něhož jej měly zachrániti ruce Innocencovy. A Innocenc pracoval mlčky. Nikdo nedozvěděl se od něho jediného slova. Nikomu se již nepochlubil jediným objevem, nálezem nebo poznatkem. Zavíral pečlivě prostou svou skříň se šatstvem před zvědavými zraky mnichů, ale nenápadně, aby zbytečně nepodnítil jejich zvědavosti. Vyklidil ji, vyčistil, drobnosti uložil do stolku nebo je postavil na skříň a pověsil na věšák a získal tak dvě oddělení pro své vykopávky. Opatřil si krabičky, kam jednotlivé předměty, sponky, pazourky, ozdoby, šípy a jehlice ukládal, lepil střepy, a tak počal se v jeho skříni tvořiti základ muzea, které bylo jeho pýchou a radostí. Muzeum, jehož základem byla nápověď snu!

Připadalo mu, jako by každým novým objevem vracel se do minulosti a blížil se své Anoji; když jednoho večera přinesl pod pláštěm ukrytý bronzový náramek, neznala jeho radost mezí. Proseděl nad ním celou noc, hledaje v archeologických tabulkách jeho obdoby. Jak se jeho oči rozzářily, když zjistil přesně století! Jeho ornamentální výzdoba zřejmě dokazovala století osmé. Snad tento náramek nosila Anoj!

Bude si tedy pro ni choditi pod zemi, bude si ji vynášeti kus po kuse do svého pokoje, až Anoj bude mu tak blízká, že nebude již moci haliti se do mlčení a tajemna. Ví, že ji jednoho dne přivítá, vzkříšenou z tisíciletého spánku k životu. A Anoj bude mu vyprávěti o tom, co se s ní stalo, když omráčen zákeřnými ranami klesal, pozbýval sil a nemohl ji už zachránit; bude mu vyprávět o všech svých proměnách a všech životech, které tu žila na zemi, anděl a snad i démon tohoto údolí…

VIII. Portrét Justa Pátého

Innocenc byl již s prohlídkou krajiny úplně hotov. Odkryl a zjistil polohu i rozsah bývalého dvorce, prohledal celou louku a naplnil skříň nesčetnými památkami lidí dávno zetlelých. Dvě helmice, dýka a železný kotlík se závěsem byly posledními jeho nálezy. Pročetl již nejstarší zápisy klášterní, označené Fol. A–D Chr. S. B., seznámil se se způsobem života, názory i city, vášněmi a pohyby národů, kteří se tu po řadě vystřídali, ale Anoj se do jeho snů nevracela. Zdálo se mu, že tím více prchá před ním, čím více se k ní prodíral hustým podrostem a křovinami záhad a tajemství minulých dob.

Sny, které míval v této vzrušené době hledání, nebyly v nijaké souvislosti s Anojí. Zdálo se mu, že je potrestán za svou zvědavost ztrátou schopnosti vraceti se kdykoliv do snu jednou prožitého. Počal se zabývati studiem snů a tajemstvím spánku. Pročetl kdejaký spis a poznal, jak neúplnou snůškou postřehů a zkušeností byla tato důležitá část psychologie, vykládaná způsobem tak pohodlným. Nikde nedočetl se o té uklidňující hlubině, která se usínajícímu otevře tehdy, když si uvědomuje, že opouští stav bdělosti.

Po neklidné noci, když spánek úporně míjí lidské čelo, ač celá bytost se k němu toužně upíná a jej zapřísahá, chtějíc jej zaměniti za bolestné bdění, nastává k ránu nejsladší přechod ve spánek. Únava není nikdy přijímána vděčněji a není nikdy naplněna většími touhami, a nikdy není skvěleji odměňována. Nespíš ještě, ale již vtom se tě zmocňuje předtucha spánku: jako by hladina moře se rázem uklidnila, mír zmocňuje se propastným svým vírem tvých očí. Venku svítá, světlo vkrádá se do pokoje a teprve nyní řítí se před tebou omamný vodopád časových temnot do hlubin.

Venku pípají již ptáci, a přece teprve nyní pociťuješ rozkoš absolutního ticha. Je ti, jako by ti někdo za živa ovíjel černými látkami tělo, odnášené za zpěvu andělských písní do sarkofágu. Hebké ruce dotýkají se skrání, avšak nikoliv: někdo na tebe dechl dechem slastné a kýžené smrti; někdo rozehrál klavír a blíží se nyní ve finále bledými, tenkými prsty až k nejvyššímu tónu; na krajinu bezútěšnou a šedou počíná se snášeti ve velikých vločkách sníh, a každá vločka chladí tvoje rozpálené čelo…

Bratr Innocenc usínal v této době vždy teprve k ránu; prostudovav tajemství spánku, musil si doznati, že sám věděl již dávno daleko více i bez knih. Zanedbával tvrdošíjně ranní mše, a opat se na něho již proto ani nehoršil; byl přesvědčen, že nyní může ho omluviti alespoň před svým svědomím.

Jednoho dne vstoupil opat do refektáře s tajuplným úsměvem na rtech. Držel v ruce velikou obálku, zapečetěnou na zadní stránce pěti pečetěmi. Zasedl k obědu, dopis položil vedle sebe a mlčel. Když mísy s masem i příkrmy se vyprázdnily, povstal a v sále zavládlo ticho. Jediný rentmistr, který nejevil nižádné nedočkavosti, prozrazoval, že do tajemství je zasvěcen.

„Drazí bratři,“ promluvil opat povýšeným hlasem, „našemu klášteru dostalo se neobvyklé cti. Jeho Veličenstvo saský král August vzpomněl si na naše zákoutí milostivým listem, jehož obsah bude pro jednoho z vás velikou radostí, pro druhé zadostiučiněním a pobídkou.“

Několik hlav se otočilo po bratru Innocenci.

„Což je to možné, aby ten… lenoch…?“ zašeptal Bedřich do ucha Eustachovi. Na mnohé tváři objevil se úsměv, jiní nechápali a byli nedočkavi. Opat vzal do ruky dopis, vyňal z něho list silného papíru a pokračoval:

„Jeho Veličenstvo poctil letos svou návštěvou náš kraj, když byl hostem na výročních honech arcivévody Ferdinanda d’Este, jehož revír sousedí s naším opatstvím. Podle svého zvyku a věren tradicím zbožné své rodiny, obcoval v našem chrámě mši svaté a kázání, jež si byl sám vyžádal. Pověřen mnou, sloužil bratr Innocenc mši a kázal s takovým úspěchem, že vzbudil v nábožném vladaři hluboký dojem a zájem. Z rozkazu Jeho Veličenstva, zasílajíc vlastnoruční list panovníkův, oznamuje mi kabinetní jeho kancelář, že blahopřeje slavnému kazateli, bratru Innocencovi, k vyznamenání, jímž ho byl král obšťastnil, uděliv mu jeden z nejvyšších řádů, propůjčovaných za zásluhy na poli kultury duchovní, domácí Řád bílého sokola s prominutím všech tax a poplatků…“

Opat vyňal z obálky malou černou sametovou krabici, ozdobenou královskou korunou, otevřel ji a povýšeným hlasem oslovil bratra Innocence, který nepopiratelně trpěl; klopil oči, pohyboval netrpělivě rukama, vrtěl se na místě, hladě ubrus na stole a dotýkaje se rozpálených tváří. Cítil, kterak dvacet párů očí se do něho zabodává se škodolibým úsměvem, závistí nebo úžasem. Neměl tu jediného přítele. Bylo mu, jako by tento den rozhodoval o jeho životě, a tušil, že se nyní všichni spojí proti němu a že jim neodolá. Dříve byl neškodný, dnes je povýšen nad jiné a nemůže počítati s lhostejnou neúčastí.

Opat se přiblížil slavnostním krokem k místu, kde seděl bratr Innocenc. Drže vysoko nad hlavami bílý, emailový řád na bílé stužce, předmět všeobecné pozornosti, políbil bratra Innocence na obě tváře a připevnil mu řád na prsa, odevzdávaje mu list králův. Bratru Innocenci zaleskly se v očích slzy pohnutí. Sklonil se k ruce opatově, jež s tak uctivým pohybem zbavila se listu, a políbil dlouze jeho opatský prsten.

„Blahopřeji ti, drahý bratře, upřímně k vyznamenání tak vysokému. Spoléhej vždy na pomoc boží a moji přímluvu i účast.“

Tím byl ukončen slavnostní obřad, který býval dříve odbýván před oltářem za mše. Innocenc se chvěl; cítil povinnost pronésti několik slov díků, ale jeho hrdlo bylo staženo. Stál ještě vzpřímen nad stolem a chtěl již otevříti ústa, když pozoroval upřený, výsměšný pohled zleva. Otočil se a spatřil tvář mnicha Engelberta.

„Botkář dostal řád… To se povedlo!“ vybuchl kdosi na druhém konci stolu.

Innocenc se rozhodl; bylo nutno rázem ukončiti trapný okamžik. Pronesl několik děkovných slov chvějivým hlasem, poklonil se letmo směrem k opatovi a vycházel.

„Bratře Innocenci!“ volal na něho ještě opat. „Zařídím, čeho třeba. Jak víš, je třeba požádati kabinetní kancelář naši o povolení, abys směl cizí řád nositi v Rakousku… Napíšeme žádost, ty ji podepíšeš…“

„Děkuji,“ a Innocenc políbil opět opatův prsten.

„Ten chytrák!“ volal za ním bratr Bedřich. „Uteče, místo aby dal něco k lepšímu… Ale tomu, jak doufám, neujde! To by každý dovedl tak lehko…“

Výbuch smíchu rozlehl se refektářem, když za Innocencem zapadly těžké, okované dveře jídelny.

„Řád utržené štruple první třídy – ale s cvočky…,“ ozval se drsný, chrchlavý hlas bratra Engelbetra, který byl neúnavným vycpavačem ptáků.

Z jeho paměti nemohl dlouho vymizeti trapný pocit studu a lítosti, který se ho zmocnil. Viděl, jak se za ním otáčí dvacet jízlivých, výsměšných tváří. Byly všechny obráceny k němu, zabodávajíce do něho pichlavé, závistivé své oči, a když povstal a odcházel, obracely se za ním zvolna, jako na povel nebo jako hlavy loutek, pohybujících se na desce velkého stroje. Měl dojem, jako by tato scéna nebyla se nikdy odehrála v životě; vyvolávala spíše dojem pohyblivého obrazu nějakého středověkého malíře.

Hlavy se po něm otáčely jako kuličky posměchu a žárlivosti. Kde již jen tento obraz zahlédl, v které knize nebo obrazárně? Bylo to něco mezi výjevem hustě obsazeného stolu apoštolů při Poslední večeři Páně a mezi řadou pagod se záhadným a výsměšným výrazem ve tvářích, bylo to něco, co kdysi malovali bizarní nizozemští malíři, kteří na svých plátnech zachycovali Ďábelské…

Celý klášterní život jevil se mu právě v této chvíli tak ubohým a odporným; byli to lidé, nepřející u stolu sousedovi většího a lepšího sousta jídla, lidé sobečtí a otročtí, jejichž závist vystoupila v tomto okamžiku sdružená dvaceti zlými srdci a která mohla svojí silou i vraždit. Dvacet habitů zmizelo, ze záhybu každého z nich leskla se čepel dýky, které srůstaly v ohromné, dlouhé kopí s hrotem napuštěným jedem, a to kopí blížilo se stropu, protklo jej jako jehla, vynořilo se nad podlahou jeho pokoje a počalo se otáčet a kývat, hledajíc jeho srdce…

Bratr Innocenc zabořil rozpálenou svou hlavu do podušek. Vědomí, za jak směšných okolností obdržel a byl nucen přijati vysoký řád degenerovaného krále, zvyšovalo jeho stud, lítost a rozpaky. Řád tu ležel v úhledné krabici před ním na stole, a on by jím tak rád mrštil o zem nebo vyhodil ho z okna. Jak mu bude nyní těžko žíti mezi mnichy sv. Blažeje! Budou vystupovati nyní proti němu sroceně jako nerozlučný celek, odhodlaný se mstít; nebude již nikdy jist před nečekanými úklady. Saský král připravil ho o jeho mír, který si tak těžko vybojoval. Nebude se nyní moci dívati jim do očí již proto, že vždy najde jejich rty staženy k výsměchu, a výsměch těchto mnichů měl v sobě něco satanského.

Proč bylo to souzeno právě jemu! Při nejmenším hluku, nejistotě, výbuchu smíchu nebo hněvu bušilo mu srdce. Procházeje se mezi lidmi, vyhýbal se jejich pohledům už z příkazu své ostýchavé povahy. Bál se jejich zloby. Přihodilo se mu již častěji, že na ulici potkal cizího, zcela lhostejného člověka, který mu pohleděl do očí tak pátravě a soustředěně, že pozbyl rázem rovnováhy. Jako by podléhal vlnám, jež z proudů jeho očí vycházely, zapotácel se a obava, že se prozradil, stupňovala jeho pobouření. Byl by jistě výborným médiem; byl citlivkou, která odpovídala na každý závan, a podléhal i tam, kde by si jiný nějakého vlivu nebo doteku byl neuvědomil.

Myšlenka, že navečer bude mu opět sestoupit do refektáře, plnila ho hrůzou. Všechny ty hlavy budou opět upřeny ke dveřím, budou vyčkávat jeho příchodu, a až vstoupí, rozšklebí se a zvolna budou se otáčet za ním, sledujíce každý jeho pohyb. Vyšel na chodbu, nechtěje čekat na znamení. Půjde tam dříve a ulomí hrot tomuto nebezpečí. Právě když zahýbal k dřevěnému širokému schodišti, setkal se s bratrem Bedřichem. Byl rozpálený v obličeji a oči se mu leskly. Chtěl ho rychle minouti, ale Bedřich ho zastavil.

„Chtěl bych si s tebou promluvit,“ pravil tajemně hlubokým svým hlasem. „Po večeři, chceš-li, půjdeme trochu do polí.“

Innocenc byl překvapen. Přijal nabízenou mu ruku. Tedy přece je tu někdo, o koho se bude moci nyní opříti.

„Chci, půjdu s tebou s radostí,“ a tiskl mu vděčně ruku. Byl rád, že se neobjeví na prahu refektáře opět sám jako usvědčený nebo kající hříšník, ale že vstoupí s někým, kdo mu pobyt v místnosti umožní. Počet otáčejících se hlav se zmenšil, šik nenávisti je rozražen.

Vstoupili, a když Innocenc usedal, zašustil v kapse jeho kutny papír. Sáhl hbitě do kapsy; byl to dopis, který dopoledne v rozčilení zastrčil, ani jej nepřečet. U stolu sedělo již několik mnichů, kteří čekali na opata. Innocenc roztrhl obálku a četl. Byl to již čtvrtý dopis otcův, na nějž dosud neodpověděl. Jakmile se vrátí do pokoje, sedne a napíše mu dopis. Rodiče jsou plni obav; jeho bratr Josef pilně studuje a vyučuje nyní v rodném městě tři dcerušky starostovy, který byl zvolen také poslancem na říšskou radu…

Má Josef štěstí – pomyslil si Innocenc a vzpomínal na své rodiště. Jeho bratr drobné, štíhlé postavy se skloněným pravým ramenem, štětinatými vlasy, jež divoce se zmocnily jeho hlavy od krku až do čela a nedaly se nikdy česati, s tváří trudovitou a krátkozraký, vyzbrojený vždy velkými brýlemi, které se do pozorovaných předmětů zabodávaly – knihomol, pro něhož jako by nebylo mládí, květů, písní a žen – tedy ten ubohý Josef smí denně stýkati se s třemi nejkrásnějšími děvčaty v městě, po nichž kdysi sám nesměle jen po očku si troufal se ohlédnout!

Dcerušky pana starosty a poslance! Jiřina, Vilma a Bláža. Děvčata mandlové pleti, velikých očí, plných tváří, ztepilé plavovlásky, trochu nevychované a zhýčkané, a přece tak okouzlující. Sedmnáct, patnáct a čtrnáct let. Pamatuje se na ně při posledním divadelním představení; seděly vedle sebe v prvé řadě a Innocenc, sedící za nimi, nevěděl, ani co se hraje. Oslepen jejich vlasy, omámen vůní jejich pleti nakláněl se ze svého sedadla, aby jim byl blíže. Zdravil je a jejich úsměv vždy ho pomátl. A nyní, ten vytáhlý, neforemný Josef smí denně je vídat, k nim chodit, s nimi mluvit! A jistě se mu to nepodařilo bez námahy. Kolik studentů ve městě chovalo ve svých srdcích tyto touhy. Anebo – anebo ho vzali za soukromého učitele proto, že byl tak nehezký?

Innocenc se usmál svým myšlenkám. Bratr Josef proklestil si cestu do tohoto domu jistě pouze proto, že ho pudila jeho bezuzdná ctižádost. Vyučovat v rodině poslance, ukázat všechny své schopnosti, svou nezdolnou vytrvalost a důležitost, to bylo vnadidlo pro tohoto kariéristu. Je jeho vlastním bratrem, a – jak je mu cizí! Mezi oběma bratry nebylo jediného duševního pouta.

„Vidíš tam ten obraz?“ vyrušil bratr Bedřich Innocence z jeho myšlenek. Innocenc pohleděl směrem, jejž udávala jeho ruka. Byl to opět týž obraz, který ho tolik rozechvěl při prvém spatření. Z černého pozadí, v jehož levém rohu na vlající stuze bylo napsáno jméno s letopočtem, vystupovala velká, žlutá, protáhlá a lysá lebka mnicha s očima, jež budily hrůzu. Celá postava nakláněla se vpřed, nahrbená chtivostí a záludnou zvědavostí. Cosi démonického bylo již v celém pojetí a vystižení obrazu.

Levá ruka opata Justa V. se skrčenými prsty a obnaženým zápěstím vyvolávala představu dravčího pařátu. A tento člověk-sup, portrétovaný prý P. P. Rubensem, shlížel tu celá staletí na místo, které opustil a kam zamýšlel se vrátiti. Z jeho pohledu vyšlehovala tato hrozba, kterou bylo možno spíše tušiti než jí rozuměti.

Innocenc se vyhýbal obrazu s pověrčivou bázní; bál se, jako by mohl býti uchopen tímto drápem a zavlečen do okruhu nějakého utajovaného zločinu. Vrátil se rychle očima k Bedřichovi, který ztlumil hlas.

„Chceš se učit malovat?“

„Proč? Já již si zvolil jiné povolání…“

„Vím, ale to nevadí. Můžeš dále pěstovat si tu svoji historii. Oddal jsem se celou vášní hledání obrazů. Mám také štětce v ruce, ale nemaluji. Stírám oleje, prach, doplňky a opravy, až se propracuji k obrazu původnímu. Rozumíš?“

Innocenc poslouchal napjatě.

„Je to docela zvláštní zaměstnání. Kdybys jen tušil, jak to těší. Kolik je ve světě nádherných obrazů, zamalovaných pozdějšími malíři. Je to jako s papyrusem, z něhož odstraňovali mniši staré, původní rukopisy, používajíce ho pak jako psacího materiálu pro bezcenné, středověké tlachy a hádky teologické. Jsem také mnich,“ a Bedřich kladl důraz na každé slovo, „ale já právě naopak, odstraňuji a napravuji tyto zločiny, napáchané malířstvím…“

„A – našel jsi již něco?“

„Zajisté. Je to Giotto, Veronese a jedna studie Leonardova… Nevěřil bys, nač se při tom přijde. Chtěl bych tě do toho zasvětit a najíti v tobě pomocníka. Dva najdou více než jeden. A víš – tenhle obraz Justa V. mne stále vábí. Je to zvláštní, ale mně se zdá, jako bych už přímo tušil nebo viděl, co se pod touto malbou skrývá. Víš – tahle ruka, ne…, to je něco zvláštního. Co je na ní barvy!“

„Ty myslíš?“

„Vím, že je tam něco ukryto! Pustím se do toho. Opat mi to nedovolil, ale já se o to přece pokusím. Je to obraz malovaný prý Rubensem, když se vracel z Benátek a Mantovy do Antverp. Zdá se, že je to pouhá shoda okolností. Roku 1608 vracel se skutečně Rubens do Nizozemska na zprávu o onemocnění své matky a právě tohoto roku seděl na opatském křesle tento zločinec, opat Justus V. Je přímo nabíledni, že touto krajinou se Rubens ubíral domů a že přijal tu pohostinství. Řekl jsem, že Rubens pospíchal? Na zprávu o nemoci matčině nikdo neváhá. Jak bylo tedy možno, že se tu Rubens zdržel, aby maloval opata?“

„Byla to snad nějaká cestovní nehoda,“ pokračoval po chvíli, „jež ho k této nedobrovolné zastávce donutila, nemoc – anebo vliv opatův? Nevím. Není o tom naprosto žádných zpráv. Rubens maloval v té době výhradně pro kostely. Kdož ví, nebyla-li v tom nějaká žena. Justus V. měl prý milenku, kterou v klášteře ukrýval a věznil. Chodila prý v mnišských šatech, brala účast na všech náboženských úkonech a nikdo prý neznal jejího tajemství… V klášterních análech té doby uveden jest mnich Zikmund, kolem něhož vše se točilo. Vynikal jemností a krásou… Kdož ví, zda Rubens nebyl nucen se tu zdržeti… čili, zda bratr Zikmund nebyl přestrojenou milenkou opatovou…“

Innocenc uchopil jeho ruku. Jeho tváře zahořely, žíly na čele naběhly a oči se rozevřely.

„A proč myslíš…?“ vybuchl, nemoha potlačiti své rozčilení.

Bedřich pokrčil pouze rameny.

„Ty to víš! Mluv, co mám dělat… Chci ti pomoci…“ Byl to poslední výbuch Innocencovy síly.

„V době, kdy tu vládl tento opat,“ ukázal znovu Bedřich prstem na obraz a sklonil se k uchu Innocencově, „spáchána byla v klášteře smělá krádež… Zmizel perlový náhrdelník, zbožný dar uherské královny, démanty z koruny Matky Boží a všech šedesát drahokamů a gem z ostatkového kříže, který od roku 1013 býval chloubou klášterní klenotnice. Lupič otevřel i dřevěnou schránku kříže, nahradil drahokamy bezcenným sklem, odcizil ostatky a vecpal do jeho dutiny ptačí kůstky, obalené plátnem… Tato svatokrádež byla zjištěna teprve po smrti opatově, prý vnuknutím a viděním mnicha Vilibalda, který tehdy zmizel záhadným způsobem… Není pochybnosti o tom, že této loupeže dopustil se sám opat Justus V. a že Vilibald, jenž věc prozradil, nezmizel pouhou náhodou tak tajemně a rychle z obzoru…“

„A, co dále –?“

„… a že opat tak učinil pro svého miláčka, mnicha Zikmunda.“

Hluk spolustolovníků přerušil jejich rozhovor. Sluhové přinášeli mísy; vidličky a nože, hlad a žízeň byly tak hlučné, že Innocenc a Bedřich se odmlčeli, aby nevzbudili zbytečné pozornosti. Bedřich odešel na své místo, večeře hlučela a dráždila vůněmi plných mis.

Bratr Innocenc hledal marně bod, o který by se mohl opříti a který by ho jako pákou vrátil zájmům přítomnosti. Vidlička vypadla mu z ruky, poděkoval nosiči, a přece sáhl po míse, zapomněl podati sousedu konvici s omáčkou a zeleninou, omlouval se a zčervenal ve tváři, pokusil se o úsměv, ale každý jeho pokus o přetvářku končil se neúspěchem. Měl nejasný pocit, že se prozrazuje, jedl hltavě, ač necítil hladu, jako by svým spěchem chtěl ukončiti novými jídly vždy prodlužovanou večeři.

Soused se k němu obrátil s pohárem v ruce.

„Zdar oslavenci!“

Několik rukou se k němu přiblížilo, někteří povstávali. Kdesi se ozval marně potlačovaný výbuch nekroceného smíchu. Hluk slov i číší dorážel na vědomí Innocencovo jako příboj moře na písečnou výspu opuštěného ostrova. Zdálo se mu, že ho tento hluk, směs řečí, jichž nechápal, smích, který platil jemu, zvonivé nárazy číší, temný zvuk dubových křesel chtějí zničiti.

Chvěl se pod úderem každého zvuku, který nabýval síly kladiva. Nechápal ničeho a seděl jako přikován k místu, rozpačitě se usmívaje, drcen každým novým slovem a zvukem. Hlava se mu zatočila, nevěděl, co se s ním děje. Cítil se uchopen něčí paží a svěží vzduch ho ovál. Uvědomil si, že je již venku a že kdosi mu domlouvá. Poznal hlas bratra Bedřicha. Zastavil se a stiskl mu ruku. Nerozuměl jedinému slovu, ale pociťoval nekonečnou vděčnost k svému zachránci. A pak ho bratr Bedřich vyprovázel po schodech, drže ho pod paždím, a dovedl ho do jeho pokoje, otevřel dveře a usadil ho na lože.

IX. Příběh z roku 1608

Jak je tu pojednou ticho! Chtěl Bedřichovi děkovat, ale nikdo mu neodpovídal; odešel již? Co se to s ním dnes stalo? Bude nutno se míti na pozoru! Kdož ví, zda mu něco nepřimíchali do vína. Hlava ho bolela, měl by otevříti okno. Dvacet mnišských hlav sedělo za stolem a otáčelo se za každým jeho krokem, se zlomyslnou pomalostí. Učinil-li krok vpravo, otáčely se vpravo, a když se pohnul doleva, vrátily se zvolna ke stolu a otáčely se pak opačným směrem.

Nebyli to však již mniši, ale loutky dětského divadla. Pojednou se otáčely více a více doprava a, jako by to byly pouze kuličky, nezastavily se, ale opisovaly kolem své osy úplný kruh. Jako by je někdo přibližoval a vzdaloval, zmenšovaly se a vzrůstaly, stupňujíce výsměšnost svých pohledů. Byl to pojezdný obraz, ozařovaný matným světlem petrolejových lamp, a nad ním nakláněla se dravčí tvář ze stěny s křečovitě zaťatými drápy svého nahého pařátu.

Silný průvan vyrazil dveře a zhasil světla. Ozval se příšerný skřek, stíny se zdvíhaly od stolu a závojovitě poletovaly vzduchem, narážejíce do barevných okenních tabulí. Vzduchem projel sjíždivý, ostrý zvuk a okna se otevřela. Stěny se náhle rozlétly. Přiblížil se k oknu a viděl, jak některé z nich usedají na kopuli vysoké věže chrámové.

Mrazivý terč měsíce stál vysoko nad krajinou, ozařuje bílé, strmé zdivo věže. Po nočním nebi rozvířil se rej sabatu. Odporné, mlaskavé zvuky hříšného páření čarodějnic a ďáblů přesycovaly vzduch. Viděl, kterak stín usedá k stínu, až se celá střecha klášterní budovy černala, pokrytá jimi jako hejnem havranů; jejich pohyby vzbuzovaly odpor a hrůzu. Usedali i na římsách a ulehali do okapových rour.

Bratr Innocenc se pokřižoval. Hodiny odbíjely právě půlnoc. Povšiml si, že několik příšer pohrává si v drápech s lesknoucími se předměty a hází je do dvora; vyběhl na dvůr, jat hroznou předtuchou; byly to jeho vykopávky, mince a bronzové předměty. Jakmile vyrazil dveře a vřítil se do dvora, rozlétlo se s ohlušujícím pokřikem a zmatenými rozmachy černých křídel hejno ohromných upírů s lidskými tvářemi a opičími ohony. Innocenc nestačil se shýbati k zemi; byly to peníze a ozdobné předměty jeho pokladu, vyloupené a rozlámané. Srdce sevřelo se mu bolestí. Plazil se po kolenou, s hlavou těsně nad dlažbou dvora; oči mu třeštily, vydechoval prudce v krátkých přestávkách. Zvysoka ozval se děsivý chechtot, vzduchem prolétl kus spirálovité hmoty, jež se ve spodu sírovitě zažíhala, a zmizel v okně refektáře.

Innocenc sbíral rozbité trosky svého nálezu a slzy se mu draly do očí. Dokončiv v zimničném chvatu svou práci, vyběhl do tmavé chodby a běžel do svého pokoje, tiskna v náručí na své srdce rozházené a polámané zbytky svého pokladu. Uzavřel pokoj, usedl za stůl a skloněn nad svým klínem, počal vybírati kus po kuse, chtěje je prohlížet a přesvědčit se o jich zkáze. Ale náruč jeho byla prázdná… Ztratil je cestou anebo se mu to pouze zdálo –?

Zdvihl hlavu v nevýslovném děsu; v pokoji hořelo dosud světlo a on ho přece nyní nerozsvítil. Spal a zdálo se mu to? Byl to pouhý sen? Přiskočil ke skříni, byla uzamčena. Hledal klíč, a bohudíky, byl v kapse na svém místě. Otevřel a z prsou se mu vydral hluboký výdech ulehčení. Všechny drahocenné jeho vykopávky byly tu ve svých krabicích, ani jediná nechyběla, ani jediná nebyla poškozena.

Byl to tedy přece jenom sen. Uzavřel skříň a přistoupil k oknu. Avšak co to? V chodbě klášterní viděl plížiti se tmavý stín; chodba byla ozářena pouze dvěma blikavými knoty, umístěnými v jejích rozích před Ukřižovaným na jednom konci a před obrazem sv. Blažeje na konci druhém. Nebylo však pochybnosti o tom, že by to byl snad jenom stín lampy, pohybovaný kmity světla. Nikoliv: právě teď blížil se třetímu sloupu, a až přijde ještě blíže, bude mu moci pohleděti do očí, poněvadž se přiblíží rohové lampě.

Bratr Innocenc vytřeštil zrak, zaujat pozorováním a boje se, aby mu neušel ani jediný pohyb. Kdo je to a proč se tak dlouho ukrývá za pilířem? Chce snad zmásti anebo unaviti pozorovatele, pakli by jich tu přes tuto pozdní chvíli bylo více? Konečně! Stín vykročil a přešel rychle vzdálenost mezi třetím a druhým pilířem, který opět mohutným svým tělem ho zakryl. Innocenc přitiskl rozpálené čelo k okennímu sklu, jež chladilo. Kam to jde neznámý? Co chce o půlnoci v sakristii, kam má podle všeho namířeno? Ale nyní, až vykročí k poslednímu sloupu, mu neunikne! Půjde přímo proti světlu, které ho usvědčí.

Innocenc čekal dlouho. A teď stín se vymrštil, jako by se chtěl vrhnouti na světlo, a zmizel v ohbí chodby; Innocenc měl dojem, že jeho tvář byla zakryta maskou v kukli. Zakuklenec zmizel v sakristii a Innocenc se rozhodl přijíti tomuto tajemnému dobrodružství na kloub. Vyšel na chodbu, zhasiv světlo, a plížil se ke schodišti. Před očima mihla se mu ve tmě černě oděná postava se zakrytou tváří, namířila na jeho obličej bleskovou ranou, a Innocenc pocítil v očích palčivou bolest. Byl nucen zavřít oči, které slzely.

Postava zmizela; slyšel rychlý její běh po špičkách na schodech, které několikrát zavrzaly. Díky bohu, že právě měl zrak k zemi sklopený, hledaje schody; snad by byl přišel o oči; prozradil se svou vlastní neopatrností, světlem, jež nechal hořeti v pokoji, i tím, že dlouho stál na chodbě, pozoruje záhadný stín, který se plížil po dvoře za sloupy k sakristii.

Mohl křičet a volat o pomoc, ale neučinil tak. Člověk, který mu tento nebezpečný prášek vsypal do tváře, byl jistě spojencem toho druhého, který se ukrýval za sloupy. Jak štíhlý byl to člověk. Nebyl to bratr Zikmund?

Jsou nyní asi přesvědčeni, že ho odstranili. Rána byla dobře mířena, prášek dopadl přímo do očí; budou se nyní domnívati, že se vrátil do svého pokoje, aby poléváním vodou a studenými obklady se zbavil palčivého, nesnesitelného svědění. Co by se bylo bývalo stalo, kdyby se byl býval podíval očima široce rozevřenýma na toho, kdo se mu s napřaženou rukou postavil do cesty!

Oči ho sice ještě trochu pálí, ale byl zasažen přece jenom nepatrnou částí nebezpečného prášku, který svědí i na ruce. Jaké štěstí, že jeho zrak je jinak ustrojen než zraky jiných lidí a že je téměř vždy uzavřen; jeho veliká, vychýlená a spuštěná víčka byla nyní hradbou proti útoku na jeho život, jeho těžká víčka byla to, jež ho zachránila a umožnila mu, že pronikne tajemství, jež ukrývalo se pod touto nocí. Sfoukl prášek z ruky, očistil ji a pokusil se otevříti oči; slzely ještě, ale viděl, viděl!

Bude nyní opatrnější. Dá si také pozor, kdo půjde zítra do lázní. Jistě i útočník bude cítiti potřebu zbaviti se nepříjemného prášku, který dráždí i kůži. Pozorně, aby nevzbudil ze starých, dubových schodů jediného zrazujícího zvuku, sestupoval, schod po schodu, těsně při zdi. Na posledním schodu se zastavil a natáhl krk, aby se rozhlédl, ukrývaje tělo v stínu schodiště.

Nebylo tu nikoho; ale přece, tolik koutů, stromů a sloupů mohlo snadno ukrýti útočníka. Rozhlížeje se na všechny strany, popošel k prvnímu sloupu a zastavil se. Bude napodobovati postup pronásledovaného; prohlédne všechny stromy a sloupy, a pak – ve jménu Páně do sakristie! Srdce mu prudce bušilo. Nesměl se opozditi, zakuklenci jsou asi právě nyní při práci a u vědomí, že byl učiněn pokus je vyrušiti, pracují horečně na svém díle. A co vlastně zamýšlejí? Kdož ví, nejsou-li to turečtí zvědové, kteří chtějí celé opatství vyhoditi do povětří? To sama Prozřetelnost ho vyburcovala ze sna a uvedla ho do jejich stop.

První kroky byly šťastně provedeny; zdálo se, že spiklenci vyklidili dvůr. Avšak kdo ručí za to, že jich není více a že nemají obsazený celý klášter svými zvědy? Mohou číhati za každým keřem, sloupem i stromem, mohou se ukrýti v tisícerých stínech na dvoře i v kapli.

Innocenc dodal si odvahy a plížil se od stromu ke stromu. Docházeje k novému úkrytu ohlédl se vždy prudce, zda za ním nikdo nepostoupil nebo nesnažil se změniti své místo. Nesmí ztropiti žádný hluk, neboť by jinak ničeho nevypátral. Ani zaplašit jich nesmí, neboť chce, aby provedli svou, a chce se dopátrati pravdy.

Prošel již napříč celým dvorem, nyní chyběly už tři čtyři kroky, aby se ukryl ve tmách ambitu. Zdálo se mu, že slyší nějaké zvuky; zbystřil sluch, nemoha vypátrati, odkud přicházejí. Ve větvích stromů ozval se tichý hlas probuzeného ptáka, avšak zvuky, jež k němu dolehly, byly zcela jiného rázu. Vycházely odkudsi z podzemí. Vykročil do chodby, rozhlédl se a dal se na plíživou pouť směrem, kterým zmizel první stín. Světlo blikalo, stíny se dloužily a krátily; již se mu zdálo, že se u kříže cosi pohybuje, něco, co se namáhá změnit své rozměry a roztáhnout obrysy své tělesnosti po celé délce zdi, ale přesvědčil se záhy, že i to bylo pouhou hrou světla; byl to stín kříže, stojícího nad klekátkem. A nyní slyšel záhadné zvuky zcela zřetelně; vycházely ze sakristie, a to z jejího konce, kde byly ukryty chrámové poklady pod devaterými, těžkými zámky v železné truhle, zazděné do stěny a zakryté malým, pohyblivým oltářem.

Innocenc zrychlil své kroky. Kdo byli tito lupiči? Nikdo jiný kromě opata a rentmistra neměl klíčů. Je možno, že je to opat sám se svým oblíbeným bratrem Zikmundem? Zdá se to býti téměř jisto. Přitiskl se k zdivu v okamžiku, kdy nějaký úzkostlivý hlas ozval se z otevřeného okna chodby prvního patra.

„Vilibalde!“

Proč ho volají tímto jménem? Nezáleží na tom, jmenuje-li se Innocenc, či bude-li se kdy jmenovati jinak; ale toto zvolání platilo jemu, a nebylo proto pochyby, že se tak jmenoval; spíše sám se mýlí, vrhaje se do nebezpečí, než hlas, který ho chce varovat a zachránit. Je také lhostejno, žil-li kdy pod jiným jménem v tomto klášteře. Obrátil se po hlase a v okně zmizel bledý obličej, o němž nedovedl říci, zda patřil muži, nebo ženě.

Zdálo se mu, že celý klášter bdí, aby jedni za sterými kouty slídili po zločinu, jiní bránili zločince a opět jiní, aby varovali náhodné svědky. V sakristii hlomozil těžký, rezavý klíč v zámku. Mírný závan nočního větru rozhoupal svítilnu, a stíny předmětů začaly se hýbati.

Bylo mu, jako by nenadálá úzkost rozvlnila vzduch a jako by lampa, visící na tenkém řetěze, dostala se do kyvu jako srdce zachvácené hrůzou. Všechny předměty, tma i světlo, vzduch a stíny byly prostoupeny nehmotnými žilami krve prostorové, jež počala jimi zrychleně probíhati. Nerv stromového listu nebyl ničím jiným než vypouklá ozdoba kovové lampy, rámy obrazů, tenká žebra klenby nebo v smrtelných bolestech nabíhající žíly těl světců, vystupujících z černého pozadí obrazů. Úzkost prozrazovala vnitřní souvislost věcí, která byla utajována klidem.

Mnich učinil ještě několik kroků; těžké dubové dveře sakristie byly otevřeny. Nedotýkaje se kliky, opřel se o ně tělem, zesiluje zvolna tlak, aby nevzbudil hluku. Dva lidé pracovali ve zdi za malým oltářem. Jakmile vstoupil, ustali pojednou od své práce. To asi průvan, který rozkmital jejich lampu, upozornil je, že se otevřely dveře.

Nevěděl, má-li postoupiti vpřed, anebo nepozorovaně vtlačiti se zpět do chodby. Cítil, že pohrává se svým životem: za oltářem byla zrada a děsivá, šíleně odvážná a pevná vůle, která z člověka učiní rázem vraha… Byl svědkem duševního zápasu, kdy myšlenka uzrává v čin. Napětí a dusno hrozily mu mdlobou. Pouze několik kroků dělí ho od cíle, aby odkryl největší zločin a usvědčil svatokrádežné ruce.

A přece váhal. Byl zbabělý? Ne, bratr Vilibald… a je to skutečné jeho jméno, ano, nepochybuje již o tom v této chvíli – bratr Vilibald nebyl nikdy zbabělcem. Teprve nyní si uvědomil, že jeho ruka svírá pevně pistolet. Postoupil vpřed s napřaženou zbraní. Zavolá opata i bratra Zikmunda jejich jmény, a až vystoupí ze svého úkrytu, vystřelí. Jednoho skolí a druhého se zmocní svojí silou. Svaly mu nabíhaly, krev bouřila mu ve spáncích.

„Otče opate! Zikmunde!“ Hlas Innocencův rozlehl se tichem sakristie jako hrom v náhle přikvapivší bouři, která ukončila dusné ticho. Za oltářem ozvala se temná rána, nějaký nadmíru těžký předmět padl na kamennou dlažbu. Ze záoltáří vysunula se v neobvyklé výšce, přesahující výšku lidského těla, posupná, zsinalá a vražedně zkřivená tvář opatova, který odložil nepohodlnou masku.

Za sloupem počala se vynořovati kostnatá jeho ruka; napřed objevily se drápovitě zakončené prsty ruky, která hledajíc oporu pro nakloněné a do výše vystoupivší tělo, jehož nohy byly se asi zachytily vyčnívajících ozdob a kamenů oltáře, zvolna se ovíjela kolem sloupu, snažíc se jej obejmout a o něj se zachytit. Hluboce pod ním objevila se klečící postava druhého spiklence; napřed tvář, která neodložila úzké škrabošky, potom ruka, opírající se o zemi, a konečně skrčené tělo. Hleděla k němu a jemu se zdálo, jako by to byla šelma, připravující se ke skoku. Když se její tělo ještě více vychýlilo ze tmy, spatřil mezi záhyby řasnatého a rozepjatého roucha mnišského malou hrušku dívčího ňadra.

Vše to odehrávalo se ráz naráz, ale jemu se zdálo, že se tu zastavil čas. Nebylo již pochybností, věděl nyní pravdu. Lampa, postavená na zemi, ozařovala obě tváře, a v jejím plápolu zaleskl se malý blesk v ruce opatově. Byla to malá dýka. Neváhal, postoupil ještě blíže, namířil a vystřelil… Vzduch pukl, zápach kouře naplnil místnost a hlava zmizela.

Zvenčí zaléhaly sem zmatené zvuky. Vyřítil se ven, přeběhl nádvoří napříč a vyhoupl se do otevřeného okna refektáře. Byla to představa tušené budoucnosti, která ho pojednou zatavila uprostřed tmavého sálu, jehož strop tvořila křížová klenba? Všichni představení kláštera zvěčňovali své tváře na obrazech. I opat Justus V. tu bude jednou hleděti ponurým svým pohledem na příští stolovníky. Avšak, cožpak tu již kdysi nebyl? Což se nepamatuje zřetelně na obraz, z něhož zírala dravčí lebka s pronikavýma očima nad kostnatou rukou, mající vzhled supího drápu? Mohl by ukázat, zcela přesně ukázat, kde obraz kdysi byl… nebo, kde jednou bude!

Rozhlédl se po refektáři, ustoupil několik kroků stranou, hledaje známý mu obraz. Venku, na nádvoří, pobíhaly a hlomozily tmavé postavy. Ukázalo se i několik pochodní; mniši prohlíželi všechny kouty, a slyšel, kterak ze sakristie ozvalo se několik zděšených výkřiků.

Musí se ukrýti, rychle pryč! Není kdy tu prodlévat. Kdyby byl přistižen, byl by usvědčen najisto z vraždy. Pohlédl na stěnu a div neomdlel hrůzou. Byl tu pouze rám obrazu a černé pozadí – postava opatova zmizela, jako by ji byl někdo vyřízl anebo jako by se byl opat z plátna vtělil do skutečného života.

Sáhl si na skráně, hořely. V očích se mu jiskřilo, tmavé pruhy střídaly se se žhavými, oslňujícími a vířícími kroužky, zavrávoral… Avšak myšlenka sebezáchovy udržovala jeho vědomí; otevřev dveře do chodby vyhlédl, aby se přesvědčil, je-li prázdna. Proklouzl dveřmi, protáhl se chodbou a po schodech běžel do svého pokoje, v němž dosud hořelo světlo.

Uzavřev za sebou dveře na závoru, zhasl světlo a vyhlédl z okna za záclonou: právě vynášeli na nosítkách dlouhé, bezvládné tělo zabitého. Ztepilá postava jiného mnicha skláněla se nad nosítky. Což už zapomněl, že se právě před několika okamžiky stal vrahem?

Ulehl rychle na lože, očekávaje, až přijdou a začnou bušit na jeho dveře, aby ho usvědčili z vraždy. Zikmund ho poznal a označí ho jako pachatele; dokáže, že opat šel sloužiti noční mši a že patrně zešílel anebo z touhy po pomstě mnich Vilibald stal se vrahem.

Na dveře dopadaly zesilované rány. Ano, konečně jsou tu! Jak se mu ulehčilo! Nesnesl by déle toho stavu. Ne, nebude zapírat, dozná svou vinu, přizná se, že zabil opata, přistihnuv jej při svatokrádežném zločinu. Nechť ho již jen soudí a odsoudí, vše je mu lhostejné! Jen bratra Zikmunda je mu líto. Bože věčný – koho však mu připomíná její tvář!? Neviděl ji už jednou, ať živě, či ve snách? Je možné, že by to byla – Anoj?

Mnich se vztyčil prudce na loži. Nechce se rouhati, ale mohl by se dovolávati i při soudě božím, že je to Anoj! Nové rány na dveře svědčí o netrpělivosti mstitelů. Myslí, že se chce ukrýti, a chtějí mu vypáčiti jeho dveře. Ne, on nikdy nelhal. Vyskočil z lože, přehodil si šat a vyhlédl z okna.

Je to možné? Venku vše bylo pokryto hustým sněhem. Oslnivá barva útočila prudce na oči probuzeného; slzely, a tyto slzy utvrzovaly ho v přesvědčení, že krajina, kterou vidí, není skutečností, ale souhlasným stavem jeho duše. A k jakému doznání se probouzí. Den je bílý i sněhem, a jeho ruce jsou potřísněny krví.

Otevřel dveře, prudce odstrčiv závoru. Na chodbě stáli dva mniši, v jejichž tvářích zračil se radostný klid. Chtějí ho oklamat? Není třeba klásti mu léčky.

„Pospěš si, bratře, potřebujeme tvé pomoci. Dnešní noci…“

Mnich přerušil je netrpělivým pohybem ruky.

„Ano, já, bratr Vilibald, to byl…, který v noci zavraždil opata…“

Oba ustoupili několik kroků zpět. Smích, který se jim chtěl vydrati z úst, umlkl. Na jejich obličejích úsměv přecházel v rozpačitou bázeň. Pohlédli na sebe tázavě a starší bratr Ferdinand k němu postoupil.

„Právě přicházíme od našeho otce opata se vzkazem pro tebe…“

„On tedy žije?“ vybuchl prudce Vilibald.

„Žije a očekává tebe.“

Vilibald se jim vytrhl a běžel po schodech do přízemí, přímo k příbytku opatově. Na nádvoří stál jezdecký kůň, přivázaný k železnému kruhu ve zdi. Ržál a natřásal sedlem, ohýbaje krk hluboko k zemi a olizuje sníh. Bylo viděti, že jezdec měl velmi napilno; kůň byl pod sedlem zpocen a jeho slabiny se prudce pohybovaly zrychleným dechem.

Mnich viděl to vše jediným letmým pohledem. Přišel nějaký jezdecký posel s důležitým vzkazem opatovi. Podle výstroje koňova byl to italský voják a podle otevřené mříže, která oddělovala příbytek opatův od ostatního kláštera, byl asi již vpuštěn k opatovi nebo rentmistrovi. Vilibald stanul s bušícím srdcem na prahu bytu svého představeného. Zevnitř ozývaly se hlasy, mezi nimiž poznal i pronikavý, ostrý hlas opatův.

Zaklepal, a nečekaje na odpověď, vstoupil. Opat povstal z křesla a šel mu vstříc.

„Konečně! Tak dlouho dal jsi na sebe čekati, bratře!“

Vilibald, nechtěje věřiti svému zraku, mimovolně ustoupil. Jaký divný, posupný výraz měla opatova tvář a jak zvláštní důraz kladl na každé slovo! Snil anebo sní ještě nyní? Stál tu rozpačitě, nevěda, co by řekl. Jaká shoda okolností, že skutečně tito tři mužové tu sedící na něho čekali; poslušen svého nitra, byl by sem býval vpadl právě tak, i kdyby naň nebyli bývali čekali.

„Otče opate…,“ vydechl náhle mnich a jeho tvář potemněla.

Opat mnul si ruce a vkládaje do přehnaného úsměvu, kterým obnažil celý svůj chrup, všecku svou úskočnost a předstíranou laskavost, postavil se tak těsně před Vilibalda, že cítil jeho blízkost i v odporném jeho dechu.

„Vyslance pana Vincenza Gonzagy,“ pronesl opat hlasem důrazným, obraceje se k jízdnému poslu, „potkala cestou z Itálie vážná nehoda. Jeho koně zřítili se do propasti dnešní noci při přechodu Almondského sedla. Saně jsou poškozeny, potřebuje rychlé pomoci. Zůstavil stráže u zavazadel, a nemaje nosítek ani nosičů, jde pěšky k našemu klášteru. Staletími osvědčené pohostinství mi káže, abych mu poslal pomoc a uvítal ho v našich zdech se všemi poctami jeho stavu a slávě odpovídajícími. Dnešní noci…“

Opat se opět významně odmlčel, probodávaje ho svýma očima, „myslel jsem právě na tebe…,“ a tu se znovu usmál s ironickou povýšeností, „… a, jak vidím, ne zbytečně. Dal jsem zapřáhnouti své vlastní saně se zvonkovými postroji a sedlem, pojedeš vstříc panu vyslanci, vrátíš se pro jeho saně, které vezmete s sebou, uvítáš ho mým jménem na zboží našeho opatství a doprovodíš ho do kláštera. Ujisti ho, že jsem učinil vše, čeho je třeba, aby mohl nerušeně pokračovat v další své cestě do Holandska.“

Otočil se k jezdci, který se uklonil na znamení díků.

Mnich hleděl na opata s nedůvěrou. Bylo mu nápadné, že se chvílemi dohovořovali významnými pohledy. Neušla mu také závažná poznámka opatova o dnešní noci… Vešel k němu s docela jinými úmysly a nyní neví, na čem je. A přece není možno, že bylo to vše pouhým snem. Opat sám ho o tom přesvědčil. Nemá to být vítanou příležitostí, aby se ho zbavil?

„Kůň tu zůstane – bude to zástava za tebe,“ usmál se opat. „Pojedeš s jezdcem na saních, vím, jak dobře ovládáš opratě. V saních budou zásoby na cestu, potrava i nápoje. Posla šetři, je znaven cestou, vypravoval mi, jakým zázrakem se mu poštěstilo dojeti až sem.“

Na nádvoří ozvaly se kroky, zvonky a hlasy. Bylo slyšeti otvírání vrzavých těžkých dveří, jimiž bylo klášterní hospodářství odděleno od kostela a od příbytků mnichů; za cinkotu zvonků hladily saně tvrdý, skřípavý sníh. Vilibald, který již zapomněl na jméno své, kterým ho po třech stoletích budou tu jednou nazývati, opustil opata, připravil se na cestu a seběhl ze svého pokoje do dvora, kde ho očekávaly hřejivé kožešiny medvědí.

Opat stál na nádvoří a loučil se s poslem, pokynuv Vilibaldovi rukou.

„Za šest sedm hodin jsme tu zpátky,“ zvolal jezdec, usedaje do saní. Vilibald chopil se otěží a vyjel z těžkých vrat klášterních. Posel, sedící po jeho levé straně, ukazoval cestu. Koně, zimním klidem odpočatí, ujížděli rychlým poklusem; bratr Vilibald pocítil záhy únavu napínaných svalů. Jeho ruce musely tlumiti výbušnou sílu dvou koní, kteří se těšili obzvláštní přízni opatově, a proto přijímali každou jízdu s nezkrocenou, radostnou netrpělivostí a lačností kýženého pohybu.

„Půjde-li to takhle z kopce, jsme za hodinu buď na místě, anebo někde v propasti,“ ozval se po chvíli posel, který pozoroval každý pohyb mnichův.

Vilibald neodpovídal. Jako by tušil nástrahu, popouštěl opratě koním věda, že každý vrah je zbabělcem; má tak vždy ještě možnost trhnouti koňmi – a všichni zřítí se do srázných, mlčenlivých a zasněžených hlubin.

„Nejste unaven? Převzal bych opratě – dovolte…“

Vilibaldovi neušlo, že tato nabídka byla mu učiněna na rovině. Opat přivítal podle všeho posla jako vítaný nástroj své pomsty. Byli dosti dlouho pospolu, aby se mohli dohovořiti, a voják, celkem vzato, dá se vždy koupiti nadějí na kořist. Jeho smrt bude jistě zaplacena kostelními drahokamy! Nuže, nechť se opat přesvědčí, že důvtip a síla více platí než průhledná lest zbabělcova.

„Znáte cestu?“ doléhal znovu posel. „Obávám se, že jsme na scestí. Již dávno měli jsme dojeti ke křižovatce na konci údolí a jeti vpravo, a my jedeme stále doleva. Zastavte prosím, převezmu otěže a pokusím se jeti cestou, kterou jsem přišel.“

„Jedete krajinou poprvé, není-liž pravda?“ odmítal ho krátce Vilibald.

„Nyní podruhé!“

„A já jsem tu již drahnou řadu let. Spolehněte se na mne,“ odpovídal s úsečnou jízlivostí mnich.

„Avšak, pane, je tu malá závada. Ručím svým životem i životem své rodiny za blaho svěřeného mi pána. Jsem ve službách urozeného vévody Vincenza Gonzagy.“

„Za správné vyřízení svého rozkazu odpovídám Bohu, svému svědomí a otci opatovi, pane,“ zněla výhružná odpověď mnichova.

Saně ujížděly po mírném svahu, který v zatáčce se stával sráznějším. Nedbaje nebezpečí, popustil Vilibald koním opratě. Žoldnéř se prudce zdvihl.

„Šílíte, pane!“

„Nikoli, ale pozoruje každý váš pohyb, dokazuji sdostatek chladnou svou rozvahu.“

„Co tím chcete říci?“

„Tolik, co jste tajil po celou cestu.“

„A co tedy učiníte?“

„Mohl bych nyní popřáti vypaseným koním žádané volnosti a byl byste mrtev v několika okamžicích. Nejsem vojínem, nepoužívám lsti. Jsem mnich, který jde cestou božího práva a ctí spravedlnost.“

„Nuže…?“

„Nuže – abych vám dokázal pravdivost svých slov, utáhnu opratě i brzdu.“ Strhnuv koně, chopil se pravicí opratí a levou rukou přitáhl páku brzdy. Saně se zastavovaly právě na nejsráznějším místě. Po pravé straně čněl nad nimi kužel hory sněhem zavátý až po samý vrcholek, po levé straně otvírala se srázná propast, jejíhož dna nebylo lze dohlédnouti.

Vojín použil této příležitosti a vrhl se na mnicha. Prudkou ranou do čela srazil ho nazad do saní, chopil se opratí, jež přitáhl k prsům, očekávaje možný útok. Koně se zastavili. Mnich se nehýbal. Voják seskočil z kozlíku a chtěl mnicha vyzdvihnout ze saní; avšak jeho tělo bylo příliš těžké. Přitáhl k okraji napřed jeho ramena a pak opět nohy a pokus několikrát opakoval. Konečně bylo mnichovo tělo již těsně na okraji, dva kroky od srázné propasti.

Stačilo nyní tělo nadzdvihnout, nechat je dopadnouti do sněhu silnice a vrazit pak do něho, aby se skutálelo po srázu do rokle, kam dosud žádná noha lidská nesestoupila. Krátký okamžik dělil život od smrti. Avšak vtom stalo se něco, nač vojín nebyl připraven. Pevně přesvědčen, že dobře vedenou ranou mnich upadl v delší bezvědomí, nepomýšlel na vlastní obranu proti možnému útoku. V okamžiku, kdy již vojín klekl do sněhu po levé straně saní a oběma rukama bral do náruče tělo mnichovo, Vilibald se vymrštil, skočil ze saní na vojína, srazil ho do sněhu a klekl mu na prsa. Vojín se namáhal, aby se vyprostil z drtivého jeho stisku. Oba dýchali prudce, z očí obou sálala vášeň msty a vraždy. Vida, že je v nevýhodě, sáhl vojín po zbrani…

Vilibald, jemuž neušel jediný pohyb a jediná myšlenka protivníkova, ho předešel. Vtlačiv jeho pravici pod koleno, svíral v zápěstí levou jeho ruku a pravou ho odzbrojil. Odepjal jeho jezdecký kord, který odhodil do saní, vyňal z pasu pistolet i dýku, prohledal jeho kapsy a předmět po předmětu házel do saní.

„Co chcete ještě, pane? Uznávám, že jsem poražen,“ soptil vojín.

„Hned se dozvíte, jen malé strpení!“ zněla výsměšná odpověď mnichova. „Zasluhoval byste, abych vás na místě zabil – a neudělil vám ani posledního pomazání a rozhřešení. Kladu si dvě velmi nepatrné podmínky, za kterých vašeho ničemného života ušetřím.“

„A to jest?“

„Není vaší věcí vyjednávat a se smlouvat. Na mně jest, abych poroučel, a na vás, abyste slepě poslechl. Je to moje dobré právo, právo vítězovo!“

„Co to děláte?“ ptal se s úzkostí vojín, pozoruje divné počínání mnichovo.

Mnich mlčel. Zesiluje tlak tíží svého těla i stiskem kolena a ruky, odepjal vojínovi řemen a podloživ jej pod hlavu, stáhl jej těsně kolem krku a druhý jeho konec uchopil pravicí. Vojín cítě, kterak mu řemen zadrhuje hrdlo, zděšen zatvrzelou mlčenlivostí i cílevědomou soustředěností všech pohybů mnichových, ozval se slaběji:

„Vaše dvě podmínky, pane?“

„A co! Život tvého svěřence už tebe nezajímá? Teď ničím ti už není urozenost pana vévody? Zbabělče!“

„Proto vás, pane, prosím, abyste mi oznámil svoje podmínky!“

„Jenom tedy proto?“ zasykl mnich, skláněje se nad jeho obličejem a pohlížeje mu s opovržením do očí.

„Nikoliv. Také pro sebe!“

„Máš ženu?“

„Ne.“

„Tedy i tvoje děti budou roztoulané po světě!“

„Nevím… Podmínky, pane!“

Mnich utáhl poněkud řemen.

„Tedy slyš: opat tě najal, aby se mne zbavil!“

„Pane, jsem dalek toho, abych nyní lhal…“

„Mlč! Ano, či ne?“

„Totiž – věc se měla jinak!“

„Jak?“

„Slíbil mi, že se mi bohatě odmění. Viní vás z nedokonané vraždy…“

„A řekl ti, abys mne cestou ztratil, viď?“

„Tak nějak to bylo, pane. Byl jsem zmaten jeho nečekanou nabídkou. Přišel jsem do kláštera pro něco zcela jiného… Nešťastný můj pán…“ Vojín začal naříkat. –

„Tedy potvrdíš mi předně, že tě opat najal, abys mne cestou ztratil… Ano? Učiníš tak po dobrém?“ a mnich pohleděl jakoby náhodou po srázu do propasti.

„Ano, musí-li tak být.“

„A pak…“

„Pak?“

„Svlečeš své šaty, dáš mi své a oblečeš moje. Vrátíš se k panu Vincenzovi de Gonzaga, a já doprovodím na dalších cestách tvého svěřence. Kdo je to?“

„Nějaký malíř z Holandska.“

„Malíř?“ ptal se s úžasem mnich.

„Malíř, pane. Viděl jsem na své vlastní oči některé jeho obrazy. Nechodím zpravidla do kostelů, ale uviděl jsem je, provázeje svého pána. Znáte, pane, jezuitský chrám mantujský? Visí tam tři jeho obrazy. Svatá Trojice, Křest Páně a Proměnění. Myslím, že jsou to ty…“

„A odkud nyní přicházíte?“

„Z Benátek.“

„Tedy čiň, co jsem ti poručil. První pokus o odpor zaplatíš svým životem. Přiváži tvůj řemen ke koňským postraňkům a prásknu do koní, anebo tě sestřelím tvou vlastní zbraní do propasti.“

Vilibald postoupil kleče nad vojínem, jehož hrdlo utáhl nyní ještě pevněji, vpletl konec řemene do uvolněného postraňkového vaziva, jež opět utáhl, sáhl rukou do saní pro pistolet a povstal.

„A nyní rychle k dílu! Tvůj pán čeká.“

Mnich shodil ze sebe kutnu, ustoupiv stranou, a čekal. Vojín se nadzdvihl a sáhl si na hrdlo.

„Tlačí mne to, pane, nemohu dýchat.“

„Svleč se! Rychle!“ velel mnich.

Vojín svlékal se leže. Krátký zimní kožíšek, shrnovačky, kalhoty, vestu i kabát. Nepohodlná poloha vyvolávala vždy nové průtahy. Tu bylo nutno zdvihnout tělo, obrátit se na bok a pak opět se vztyčiti ležmo, ale i vojín pospíchal: byla mu zima. Vyplniv rozkaz, chopil se kutny a rychle si ji oblékal. Vilibald, nespouštěje z něho očí, oblékal se do šatů vojínových.

„A klobouk?“

„Je v saních, pane.“

„A nyní jdi deset kroků kupředu a čekej, nebo tě tu nechám ve sněhu.“ Když vojín, vyprostiv se z řemene, odstoupil, vyňal Vilibald z vaku papír, brk a kalamář a načrtal několik vět. Skončiv, zavolal vojína a podal mu brk.

„Podepiš! Jak se jmenuješ?“

„Como Gaudarte.“

Vojín se zdráhal.

„Neumíš psát?“

„Píši, ale těžce, a nyní mám zkřehlé ruce. Slibuji, že tak učiním, jakmile dorazíme na místo.“

„Nemohu čekat a nebudu! Umíš číst?“

„Trochu.“

„Přečtu ti to. Já, Como Gaudarte; vojín ve službách vévody Vincenza Gonzagy, rodič z Alesia, stvrzuji svým podpisem a přísahou při nejsvětější Trojici i spáse své duše, že opat kláštera u sv. Blažeje Justus V. mne dnešního dne vybídl, abych cestou utratil nepohodlného jemu mnicha Vilibalda. Potvrzuji, že zlákán velikou odměnou, jsem se o to pokusil ve vzdálenosti šesti mil od řečeného kláštera na cestě do… A nyní podepiš…!“

Skláněje se celým tělem nad saně, ryl vojín brkem neohrabaná písmena svého jména do papíru, několikrát namáčeje brk, který se mu zdál příliš útlý.

„A nyní,“ prohlásil mnich, zavíraje obezřetně vak a ukryv důležitou listinu v záňadří, „vyhovím tvé prosbě. Sedni ke koním a jeď!“

Vilibald vstoupil první do saní, neodkládaje zbraně. Vojín uchopil se opratí a koně dali se do klusu. Mnich schoulil se do kožišin, otočen k vojínovi, a nemluvil. Přemýšlel o všem, čeho bude třeba zaříditi, aby po návratu obelstil opata. Bude nutno svěřit se se vším malíři a ani na falešné vousy nesmí zapomenout. Jen budou-li po ruce! Avšak to se již opatří! Zikmund, Zikmund! Viděl dosud před sebou v zločinecké poloze ženu s rozhaleným šatem a odkrytým ňadrem, která byla opatovou spoluvinicí. Má i to prozradit nečekanému hosti? Nikoli! Nutno jednati velmi obezřele a vyčkati dalších situací. Po dlouhé jízdě a přestálém vzrušení pocítil Vilibald hlad. Ani vojín ničeho nejedl.

„Jeď rychleji!“ velel mnich a pobídl koně. Vojín, který se časem po něm otočil, obrátil nyní k němu plný svůj obličej s ježatými vousy.

„Nestačí vám to, pane? Nemáme již k cíli daleko…“

„Na co vše se tě vyptával náš otec opat?“ přerušil jej Vilibald, pokračuje ve svých myšlenkách.

„Na co? Nu, ptal se, čím je můj pán, a jevil veliké potěšení nad tím, že je malířem.“

„A proč?“

„Nevím. Jakmile to zaslechl, vstal a přecházel neklidně světnicí… Snad…“

„Nuže?“

„… snad chce dát mu něco namalovat. Alespoň tak jsem si to vykládal já. Řekl jsem mu také, že můj pán pospíchá do své vlasti!“

„Pospíchá?“

„Obdržel zprávu, že jeho matka se těžce roznemohla. Alespoň po cestě často vyňal list a četl jej vždy znova. Myslím, že ten dopis psala nějaká ženská. Zdá se mi, že je zamilován. Veze mnoho obrazů, mezi nimi mnoho nákresů oltářů a chrámů, mnoho papírů popsaných číslicemi i písmeny a mnoho podobizen žen. A je mezi nimi jedna tuze pěkná!“ usmíval se vojín zálibně.

„Viděl jsi to?“

„Malíř sám mi to ukazoval. Říkal, že je to jeho bohatství a že ten jeden obraz vozí s sebou stále na cestách. Víte, pane, jsem jen docela sprostý voják, ale pro kněze ty obrazy nejsou. Tučné maso, nahota…, haha! Slyšel jsem, jak o těch jeho ženských podobiznách u nás v Mantuy říkávali: Aha, opět jedna bionde grasse.“

„Nevíš, jak se jmenuje?“

„To nevím, pane, ale dovíte se to! Ale mohu vás o něco poprosit?“

„Čeho si přeješ?“

„Víte, pane, vy se už tedy nevrátíte k opatovi. Chcete, aby se domníval, že jste mrtev?“

„Ovšem…! Díky bohu, jsem zdráv i přesto, že jsem měl takového ničemu za svého průvodce.“

„Nelajte mi, pane. Ale abych nezapomněl: vy jste tedy mrtev. A já se nevrátím také, poněvadž si toho nepřejete vy!“

„Co chceš tím říci?“

„Já bych si – já bych si ale přál se vrátit!“

„Proč?“

„Ještě to nevíte? Říkal jste sám, že mi pan opat slíbil…“

„Ach tak,“ rozesmál se Vilibald. „Vidíš, na to bych byl býval málem zapomněl. Nu, ovšem, toho panu opatovi nedarujeme!“

„Nedarujeme?“

„Zajisté. My dva, já i ty! Já proto, že jsem zmizel a jsem, a ty proto, žes vyplnil jeho přání. Vlastně – příslušel by mi větší podíl na zisku… Budu o tom ještě přemýšlet.“

Cesta stoupala, koně zvolnili běh. Oblaka byla těžká novými sněhy. Z nozder zpocených koní vyrážel horký dech. Obzor splýval v mlhavé šedi a ztěžoval orientaci. Po delším mlčení ozval se opět mnich.

„Rozmyslil jsem se. Učiníme to docela jinak, než jsem původně zamýšlel. Já se vrátím do kláštera!“

Vojín pohlédl na něho pln výčitek.

„A odměna? Z té nebudeme už míti nic, vy ani já.“

„Neboj se! Vrátím se – až potom!“ usmál se Vilibald. „I já potřebuji odměny za to, že jsem byl odstraněn. Ne proto, abych se obohatil – potřebuji důkazu. A nyní, myslím, že je mezi námi jasno a že už nepotřebuji tohletoho,“ pravil s pohledem na pistolet.

„I já tak soudím. Ale jak dostanu svou část slíbené odměny, nesmím-li se vrátit s malířem do kláštera?“

„Neošidím tě, neboj se! Napíšeš opatovi list, který napíši já a ty jej podepíšeš. Bude-li otálet s výplatou – objevíš se na obzoru ty sám a já v přestrojení, po tvém boku. Souhlasíš?“

„Úplně!“

Jízda ubíhala opět za vzájemného mlčení. Oba přemýšleli, snujíce každý své vlastní plány.

„Taková samota,“ prohodil po chvíli vojín. „My, lidé z Benátska, nejsme na to zvyklí. Každou hodinu vjede člověk do nové vesnice nebo do bran opevněného města… Brr! Zde bych nechtěl žít!“

„Vidíš?“ zvolal pojednou mnich, ukazuje rukou před sebe.

„Ano, pane. Pobídnu koně. Je to můj pan malíř, poznávám ho. Jsme tedy konečně u cíle. Jeho saně nebudou již daleko! A – co mu řeknete? Prosím…“

Cestou přicházela k nim postava černě oděná v bohatém plášti a kožišinovém klobouku s pérem. Saně letěly. Posel chtěl dokázati svůj zájem o svěřence. Hory se skláněly do nížiny, která byla již jen několik hodin cesty odtud vzdálena. Dobrodružství, jež oba sblížilo a které mohlo se skončiti tak tragicky, odňalo jim schopnost udati přibližně čas. Nevěděli, je-li poledne, nebo schyluje-li se již k večeru.

Když saně dostihly osamělého chodce, trhl průvodce opratěmi a zastavil. Vilibald vyskočil ze saní a pozdravil hlubokým úklonem, snímaje klobouk.

„Nu, Como, čekám věru velmi dlouho… Ale co to? Promiňte…,“ a jeho zrak těkal rozpačitě z Vilibalda na převlečeného mnicha. „Ach, tu je Como. A proč v tomto přestrojení?“

„Jsem bratr Vilibald z kláštera sv. Blažeje; proč jsme se tak oba přestrojili, vysvětlím cestou, čas kvapí. Přináším pozdravy našeho veledůstojného otce opata, který vás vítá mými ústy a zve, aby mohl dokázati svou úctu i prokázati vám skromné pohostinství,“ představoval se mnich.

„Jsem Petr Rubens, malíř.“

„Ach, mistře – věru… je možno, jste to skutečně vy?“

Rubens se usmál vlídně, tiskna ruku rozpačitému mnichovi.

„Děkuji vám za pomoc…“

„Vaše saně –?“

„Nejsou daleko. Stihla mne nehoda. Zřítil se mi kůň a oj se rozbila. Spravovali jsme to, jak se to dalo, ale nakonec jeden kůň nás do hor utáhnouti nemohl. A tak mi nezbylo než vyslati jezdce s prosbou o pomoc.“

Rubens usedl do saní a koně dali se znova v běh.

„Zaměnili jsme si úlohy s vaším průvodcem. Vyložím vám vše cestou – anebo až zítra. Bude tak lépe. Rozumí váš průvodce francouzsky?“

„Nikoli. Co to? Zdá se mi, že jste nějak rozrušen.“

„Právě proto… Bude třeba, aby váš jezdec se vrátil. Jak daleko je nejbližší vesnice?“

„Čtyři, čtyři a půl hodiny. A proč se má vrátit?“

„V zájmu vlastní bezpečnosti.“ Vilibald naklonil se k Rubensovi, šeptaje mu cosi do ucha. Rubens se zachmuřil, ale neprozradil se. A když dojeli k saním, u kterých stáli dva jízdní průvodci a pěší sluha, obrátil se Rubens ke Comovi převlečenému do šatu mnišského a řekl:

„Vrátíš se do Sotto Narici, kde jsme dnešní noci přenocovali. Zde máš,“ a vyňal z náprsní kapsy kus složeného papírku, „to ti stačí. Opatříš si novou výzbroj a vrátíš se, až dostaneš zprávy ode mne, pakli by tě dříve tvůj pán nevolal. Myslím, že tomu tak bude nejdéle do jednoho týdne. Rozuměls?“

„Ano, pane!“ Como se uklonil a chtěl odejít.

„Počkej!“ zavolal znovu malíř, který předtím byl opět hovořil s Vilibaldem. „Jsi asi hladov, zde jsou zásoby na cestu. I nového koně si kup. A vyplň mé rozkazy, abych, až se vrátím do Mantuy, nemusil si na tebe stěžovat!“

Como se vrhl na jídlo, které mu sluha naměřil. A pak, když saně, které vezly Rubense, byly přivázány k saním opatovým, dal se celý průvod na cestu. Rubens a Vilibald šli pěšky, sluha zasedl k opratím a jezdci vyšvihli se do sedel.

„A nyní vypravujte, bratře Vilibalde. Dychtím po tom slyšet, co se stalo.“

Saně předjely, jezdci jeli za nimi v krátkých vzdálenostech. Vilibald, který váhal říci malíři celou pravdu, obmezil se na nejnutnější. Vyprávěl o své nedůvěře, kterou chová k italským námezdníkům, a přešel zdánlivě lhostejně na příhodu, která se udála cestou.

„Dostali jsme se do sporu a vojín, patrně v obavách, že jeho zásluha bude znevážena, chtěl se mne zbaviti. Řídil jsem koně, až náhle ucítil jsem mocnou ránu do hlavy a klesl v bezvědomí. Procitl jsem v okamžiku, když jsem ležel ve sněhu na silnici a váš posel chtěl tryskem ujeti. Skočil jsem za ním do saní a v zápase, který se mezi námi rozpoutal, byl jsem vítězem já… A to je vše. Domníval jsem se zprvu, že věc má zcela jiné pozadí, ale o tom nechci dnešního dne hovořit. Jako vy jsem znaven i já. Prosím vás jen o to, abyste mne v klášteře vydával za svého sluhu a šetřil slovy. Poslouchejte dobře a všímejte si bedlivě i věcí na pohled zcela nepatrných. O dnešní příhodě, kterou jsem vyprávěl, pomlčte. Tvařte se zcela lhostejným. Váš posel přijel vám naproti v klášterních saních sám a vy jste ho poslal do vesnice, aby si po namáhavé cestě odpočinul. Jsem vaším osobním sluhou, bez něhož s nikým nejednáte. Smím vás o to prosit?“

„Zneklidňuje mne to, co jste mi právě vypravoval, ale spolehněte se na mne, zařídím se podle vašich rad. Dovedu mlčet: vždyť sám usiluji o to, stát se diplomatem, a mnohé státní tajemství bylo mi už svěřeno, jehož se ode mne nikdo nedověděl… Neřekl jste mi však, proč jste se dostal s Comem do sporu. Činil na mne nejlepší dojem…“

„Toť povaha žoldácká: patolízalská k představeným a lidem jejich třídy, nadutá k rovným, násilnická k slabším… Kořistníkem a vrahem je z nich každý. A proč jsem vám o svém sporu nevyprávěl? To je právě, o čem dnes vám vypravovat nechci, poněvadž příčina toho tkví daleko odtud…“

„Aj! Snad nějaká stará žárlivost, vzpomínka…“

„Ne, pane… v našem klášteře!“

Rubens sebou trhl. Vilibald všiml si pozdě, že řekl příliš mnoho; zneklidnil zbytečně nového hosta kláštera, a byl povděčen tomu, že se malíř dále nevyptával.

„Jste tedy můj důvěrník,“ řekl malíř po chvíli. „A v každém slově opatově mám hledati skryté úmysly.“

„Tak jest, pane.“

„Byl jste dlouho v klášteře?“

„Ani sám nevím, zda pět let, nebo staletí. Prostudoval jsem dějiny kláštera a zdá se mi, že v různých dobách jsem vystupoval na jeho jevišti pod různými jmény – ale vždy byl jsem to já,“ pronesl mnich s důrazem. „Potřeboval bych nyní jen paruky a falešných vousů… Opat mne pozná a pojme nedůvěru. Patrně mu mnoho záleží na mých osudech…“

„Ach, mohu vám snadno vypomoci. Mám ve svých vacích paruky i vousy, škrabošky i šaty, ač jsem větší část zavazadel zůstavil v Mantuy.“

„Ale – já bych jich potřeboval dříve, než dojedeme do kláštera. Kdož ví, zda nám opat nevyjde sám značný kus cesty v ústrety.“

„Můžeme se někde zastavit. Nevyznám se v zavazadlech – je to obor mého Šimona, přenechal jsem mu všechny starosti o svůj hmotný stav.“

„Není třeba zastávky, je pozdě. Zasednu k opratím, dovedu říditi koně.“

Oba vsedli do saní a Vilibald převzal koně. Když Šimon našel hledané a převzal opět opratě, Vilibald, sedě mezi bednami a vaky a maje před sebou zrcadlo, počal se líčiti. Jak byl překvapen malíř, když mnich ukončil svou práci! Jeho nos zčervenal, kosmatá paruka narudlých vlasů drala se zpod výbojného širáku vojenského a černá bradka splývala s dlouhým knírem.

„Výborně!“ smál se Rubens. Jezdci byli daleko před nimi a Šimon byl spolehlivý. Avšak pro větší bezpečí pokládal malíř za nutné poučiti i své jezdce. Stalo se tak při nejbližším odpočinku. Počalo se již smrákati, když dojeli nejvyšší polohy a před nimi se otevřelo známé údolí s mohutnými zdmi opatství, jež se více podobalo pevnosti než klášteru.

„Jsme na místě, pane!“ hlásil Vilibald.

„Ano – a jak vám budu říkati?“

„Je to úplně lhostejno… Nevím proč, ale napadá mne jméno ‚Barba‘. A pak je nutno, abyste mi tykal. Jsem nejlepším vaším sluhou, pane. Je to podivné, jak náhoda rozhoduje o našich životech. Dnes mohu vraždit a zítra mohu být utracen člověkem, který mne spatřil poprvé…“

Vilibald se nemýlil. Již z daleka bylo slyšeti hlas vítajícího zvonu „Světáka“, jak mu přezděl opat, aby tak označil jeho povinnost k hostem stavu světského, kdežto všech sedm zvonů ostatních, od největšího „Romualda“ až po tenkohlasého „Blažeje“ byly vyhrazeny úkonům posvátným.

Dojíždějíce zatáčky, až tam, odkud již přímá cesta vedla k hlavní bráně klášterní, zahlédli několik postav tmavě oděných a vážně své kroky odměřujících. Šly jako o procesí. Velebnost chůze a promyšlenost pohybů byla vždy neomylným prostředkem k docílení omamujícího, strhujícího dojmu i u nevěřících, a tohoto pomocníka nezřekla se žádná církev v žádném století, která tančila a hýřila potají.

Bylo to, jako by celý průvod klášterní odbýval nějakou všední, samozřejmou děkovnou procházku do polí Stvořiteli nebe a země. A při té příležitosti měli býti zdánlivě překvapeni příjezdem čekaného hosta, jehož očekával a vyhlížel již celé hodiny předtím mnich, na něhož toho dne právě připadla věžová hlídka.

Když saně dojely, průvod se zastavil a obrátil se, aby vzácného hosta doprovodil do kláštera. Vilibaldovi neušlo, kterak mezi vítáním Rubensovým pichlavé oči opatovy těkaly po tvářích příchozích a neušlo mu, s jak velikou radostí zjistil, že mezi nimi není mnicha, jehož odsoudil na smrt.

„Veliká čest pro nás klášter!“ opětoval opat. „Veliká čest přivítati v našich zdech malíře, jehož obrazy zdobí oltáře všem křesťanským duším nejdražších chrámů… A – nemýlím-li se, nevidím tu vašeho posla! Nepřihodila se mu snad cestou nějaká zlá nehoda?“ ptal se opat s potlačovanou obavou a líčenou starostlivostí.

„Bohudíky, je zcela zdráv. Ale nedovolil jsem mu, aby konal tuto namáhavou cestu potřetí. Byl příliš unaven, odeslal jsem ho do Sotta, aby si odpočinul. Ubožák,“ pravil s účastí Rubens. „Nejedl, nespal a vykonal cestu tak obtížnou, aby mne opatřil. Věru, vzorné sluhy má náš vzácný přítel, pan Vincenzo Gonzaga.“

Opatova tvář se rozjasnila. Nyní přesvědčil se na vlastní své oči i uši, že věc dopadla šťastně podle jeho přání. Zamnul si spokojeně ruce. Snad ani odměny nebude mu třeba vyplácet…!

„I náš řád počítá pana Vincenza mezi štědré své podporovatele.“

Průvod došel do nádvoří, kde jej očekával rentmistr s čeledí. Vypřáhli koně, zatáhli saně do kolny a zavazadla malířova odnášena do vykázaných mu pokojů hostinských. Rubens ohlédl se, hledaje svého sluhu.

„A kde je můj věrný Barba?“

„Váš sluha, pane?“

„Lépe řečeno: můj důvěrník.“

Avšak Barba byl již tu, aby doprovodil malíře.

„Až budete, mistře, hotov a až si odpočinete, prosím, abyste vzal zavděk naším skromným klášterním pohostinstvím. Budeme vás očekávat v refektáři. Náš rentmistr ukáže vše vašemu Barbovi a seznámí ho s klášterem.“

Rubens poděkoval a vystoupil do prvního patra, kde mu byly vykázány dvě hostinské komnaty.

„Budeš spáti v prvém, nebo druhém pokoji?“ ptal se Barby, když osaměli a uzavřeli dveře.

„Myslím, že bude lépe, zůstanu-li v prvním,“ pravil Barba jakoby lhostejně. Ale nyní bylo třeba rychle jednat. Bylo třeba vrátit se nepozorovaně do jeho pokoje a zachrániti jeho poklady.

Barba vyšel na chodbu. Byla právě nejpříhodnější chvíle. Všichni byli shromážděni v refektáři a očekávali hosty. Barba pospíšil do svého pokoje, nepotkav na chodbě nikoho. Jeho pokoj nebyl na štěstí daleko. Vešel a otevřel skříň, vyňal a složil všechny své nejcennější předměty a rychle se vrátil.

Rubens sestoupil do přízemí a vešel do refektáře, kde ho očekávali všichni mniši stojíce před svými křesly. Po vzájemném představení všech členů řádu opatem zasedli k hostině. Barba pozoroval nenápadně každý pohyb opatův; připadal mu velmi zneklidněn. Bylo viděti, že si přeje něčeho se dovědět a neví, jak by začal.

„Pracoval jste jistě opět velmi pilně,“ začínal rozhovor opat.

„Ano; sjel jsem řadu měst, neboť potřebuji mnoho studií ke své práci ‚Palazzi antichi di Genova‘. Přes Alpy vypravil jsem se jinou cestou roku 1600. Pobyl jsem v Římě, pak v Mantuy, roku 1603 vypravil jsem se do Španěl a o rok později vrátil se znova do Mantuy, později opět do Říma. Zhotovil jsem mnohé kopie renesančních děl a vykonal i mnohé poslání diplomatické. Ale nejdražší ze všech zemí zůstane mi už Itálie. Škoda, že na zprávu tak truchlivou se musím rychle vraceti.“

„Jak je mi toho líto. Smím věděti proč?“

„Drahá moje matka mi onemocněla. Zpráva o tom zastihla mne v Benátkách, uprostřed největší práce. Zanechal jsem všeho a ihned odjel.“

„I ze svého sobeckého hlediska toho lituji. Chtěl jsem vás poprosit, zda byste se tu nezdržel a nenamaloval nám pro hlavní oltář obraz ‚Založení kláštera‘. Jste takovým mistrem v legendárních a náboženských námětech.“

„Vrátím se, nepochybuji o tom, zastavím se u vás opět a pak si o tom promluvíme. Budu nucen jeti opět touto cestou, neboť arcivévoda Albrecht, místodržitel nizozemský, objednal u mne tři oltářní obrazy. Bude ve Vídni, kde s ním budu o věci mluvit.“

„Škoda, že tolik a pro tak truchlivou událost pospícháte. Budeme se dnešní večer modlit za to, aby Všemohoucí vaši matku ráčil ochránit, a o zítřejší mši budeme prosit Boha, aby jí vrátil zdraví a žehnal vašim cestám.“

Rubens děkoval dojatě.

„A promiňte, mistře, nechtěl jsem vás dříve obtěžovat, ale něco mne tíží…“

„Nu?“ vyrušil se malíř, dávaje napjatě pozor na opata, jehož hlas se pojednou ztišil. Obrátil se k Barbovi, který se s ním dorozuměl krátkým pohledem.

„Víte, jsem tu jako otec v rodině. Jsou mi svěřeny životy i duše všech mnichů i sluhů, moje zodpovědnost před Bohem i svědomím jest nemalá. A – vy jste se vrátil bez mnicha…“

„Jak to? Či mám jezditi s knězem? Mám dosti řádových i světských přátel ve všech městech a dvorech, kam zavítám. A bez kterého mnicha…?“

„Vilibalda, mistře… Mnicha Vilibalda,“ šeptal opat nakláněje se k Rubensovi. „Poslal jsem ho se saněmi, když přišel váš posel. Bojím se o jeho život… Domníval jsem se zprvu, že nechav vás jeti, sám volil cestu pěšky a přijde později. Je již tak pozdě a dosud tu není… Setkal jste se s ním, anebo… byl už váš posel sám?“

„Neměl jsem o ničem ani tušení. V saních seděl můj jezdec, kterého jsem odeslal do vesnice. Byl příliš unaven…“

V očích opatových zableskla naděje. Přemáhaje vzrušení, ptal se hlasem na pohled lhostejným:

„A neřekl vám o tom ničeho váš průvodce?“

„Ne, nezmínil se ani slovem.“

Opat zavolal rentmistra a hlasitě, tak aby i malíř to slyšel, udílel rozkazy k hledání pohřešovaného:

„Až se vrátí, nechť mi to přijdou ohlásit i v noci. Budu je očekávat netrpělivě. Ubohý, drahý náš bratr Vilibald.“ V očích opatových zaleskla se slza. Avšak zdvíhaje opět sklopený svůj zrak, všiml si, kterak Rubens pohlíží vzrušeně jedním směrem mezi stolovníky. Nahnul se, aby viděl, koho pozoruje.

Neblahá předtucha ho pojala. Upřený, téměř vytřeštěný zrak malířův spočíval na jemném obličeji mnicha Zikmunda, který seděl právě pod obrazem opatovým. Barba pozoroval oba, malíře i opata. Viděl, jak oči opatovy zaplály, a pospíšil si, aby ho varoval.

„Mistře, viďte, obraz opatův je věrně vystižen?“

Malíř porozuměl dotazu. Zdvihl zrak ke stěně, pohlížel na obraz a vrátil se očima k opatovi.

„Pozorujete asi mou podobiznu, není-liž pravda?“ ptal se opat se zvláštním důrazem.

„Ano. Je velmi zdařilým otiskem života.“

„Zhotovil jej jeden z našich bratří, který odešel opět do Němec. Jeho jména jistě neznáte.“ A opat se rozhovořil. „Vidíte všude rozkvétající vzdělanost a neptáte se po jménech. A přece veškera téměř naše vzdělanost je ovocem práce statisíců rukou, většinou neznámých, je dílem mnichů, kteří zemřeli, aniž zůstavili stopy po své požehnané činnosti.“

„Jak jsou šťastni malíři,“ navazoval znovu na svůj rozhovor opat, „zvěční se podpisem na obraze – a žijí věčně. Ale to už je krásným údělem skromných apoštolů víry křesťanské odcházeti beze slávy… Někdy i špatný obraz zajistil nesmrtelnost jeho původci… A mohli se všichni ti kněží, stavitelé chrámů a kaplí, zakladatelé mlýnů a hospodářských usedlostí, opravovatelé přírody, zahradníci a písaři kancionálů, stavitelé varhan a tvůrci úchvatných zpěvů podpisovati pod svými díly? Mohl se podepsati na pařez mnich, který kácel les, aby vytvořil ornici? A je to přece novodobý základ evropské vzdělanosti…“

Kazatelskou výmluvností uchvácen nabýval opat nevšedního výrazu. Barba znal ho příliš dobře a věděl, že je to člověk, který si dovede sám vemluviti vroucnost a nadšení. Herec, jakých málo vykazuje náš řád – pomyslil si, pozoruje, že Rubens opět utkvěl pohledem na Zikmundovi. Opat toho nezpozoroval, jsa cele zaujat předmětem svého nadšení a důležitostí okamžiku: věděl, že takové chvíle zjednávají mu jeho slávu a pověst, jíž se těšil mezi všemi klášterníky a jejich obdivovateli.

Vrátil se tedy opět do svatozáře svého obrazu, z něhož včera vystoupil, aby spáchal zločin – pokračoval přestrojený mnich ve svých myšlenkách. Bratr Zikmund, postřehnuv utkvělé pohledy malířovy, sklopil oči, což ještě více zmátlo nedůvěřivého pozorovatele. Ani to neušlo Vilibaldovi. Rubens, takový znatel žen, uhádl rázem celé tajemství. Jeho obrazy jsou písní a hymnou na ženské tělo, ať již maluje podobiznu šlechtičny, hříšnice, nebo světice. Každým tahem svého štětce vnikal do tajemných propastí ženství. Bylo by to něco neuvěřitelného, kdyby skutečně rozpoznal, že pod touto mnišskou kápí bratra Zikmunda skrývá se žena?

Jak je to zvláštní – přemýšlel Rubens a vzpomínal vzdáleného domova. Tak rád by vnikl do tohoto tajemství a rozpitval by je jako anatom barev. Ale k tomu by potřeboval více času. Matka churaví, musí zastihnout ji ještě na živu. Ne, ne, nesmí se dát zdržeti takovými hříšnými svody.

Vilibald ho pozoroval bedlivě a zdálo se mu, že mu vidí do duše a odkrývá nejtajnější jeho myšlenky. Jeho pohled byl plachý, neklidný; jeho oči vyzařovaly zádumčivost touhy. Mistr tak silného, kypícího štětce ukázal se být děckem na prahu dobrodružných možností.

Opat stále ještě hovořil o zásluhách tisícerých rukou, které jsou mrtvy a jež svou věrností a láskou připravovaly žeň příštím staletím. Rentmistr, který před chvílí vyšel, vrátil se nyní, sklonil se k jeho uchu a cosi mu pošeptal. Opat se přerušil. Jeho tvář nabývala opět obvyklé podoby; světec vytrácel se z jeho rysů, aby ustoupil pokrytci:

„Tedy nenašli nikoho? Vidíte, drahý mistře, jaké starosti může způsobiti lehkomyslnost!“

„A, důstojný otče opate, mohu vás prosit o malou službu?“

„Prosím. Nabídl jste nám svým slibem službu daleko větší – mohu-li připomenout vaši zmínku o návratu a delším pobytu v našem klášteře, na nějž se všichni těšíme.“

„Rád bych dal opraviti saně, abych co nejdříve mohl v cestě pokračovat. Je tu v místě nějaký dobrý zástupce vozařského cechu?“ ptal se Rubens.

Opat se usmíval:

„Chtěl jsem vás překvapiti věcí hotovou. U nás v klášteře vyrábíme a opravujeme všechno sami. Naši mniši dovedou vše; není oboru lidské práce, který by u nás nebyl zastoupen některým mnichem.“

„Jste příliš laskav. Dovedu být vděčný, otče opate,“ pronesl vřele Rubens. „Budu moci vyjeti již zítra?“

„To sice ještě nevím, ale buďte ubezpečen, že se tak stane co nejdříve!“

„Děkuji.“

„Váš jezdec, který sem přijel oznámit vaši nehodu, hlásil mi, že je vás celkem pět osob průvodu,“ počal otáčeti opat hovor na jiné pole, aby do všech podrobností si byl úplně jist. Barba, sedící po boku Rubensově, upustil lžíci. Měl se na pozoru, aby si ho pečlivěji opat neprohlížel, neboť znal pronikavost jeho očí; vždy, kdykoliv se na něho opat zahleděl, bylo mu, jako by se ho dotýkal hnusnými, slizkými tykadly. Věděl, že by zanedlouho bylo veta po jeho přetvářce.

Rubens odpověděl zcela klidně:

„Váš zájem je nadmíru veliký a příjemný. Avšak posel nevěděl, že nás za jeho nepřítomnosti stihli další tři jezdci, z nichž jednoho podržel jsem výměnou.“

„Nechci, abyste snad špatně rozuměl mému dotazu. Moje zvědavost dá se lehko omluviti, uvědomíte-li si, že jako hostiteli bylo mi třeba vědět předem, kolik osob budu mít čest pohostit a opatřit noclehem pod střechou kláštera,“ usmíval se opat.

„Nebylo třeba omluvy. Vaše laskavosti jsou známy po celém světě, děkuji vám ještě jednou. A nyní prominete, dovolíme-li si vás opustiti. Barba navštíví ještě mé lidi a půjdeme na lože. Jsem velkým vaším dlužníkem, otče opate,“ ujišťoval Rubens laskavým, hřejivým tónem.

„Budeme nuceni mluvit jenom šeptem,“ upozorňoval Vilibald, jakmile se vrátili do Rubensova příbytku. „Opat má všude své zvědy. Jsem přesvědčen, že jsou tu skuliny, jimiž nás bude stopovat a naslouchat našemu hovoru. Musíme lstí překonat lest. Půjdeme spát a unavíme hlídače. I zítra je den. Můžeme si přivstat…“

„Nikoli! Musíš mi říci, Barbo, kdo je ten mnich, na něhož jsi mně nedovolil se dívat.“

Vilibald se usmál.

„Nu, to je bratr Zikmund, drahý mistře.“

„To vím, ale nevěřím. Slyš,“ a uchopil se obou jeho rukou, „není to žena? Mám zvláštní smysl pro ženy. I vzdáleně poznám podle ševelu, podle vůně jejich pleti, podle toho všeho, co zanechají prchavého za sebou ve vzduchu, jejž okouzlily. Je marno a zbytečno mne přelhávat, říci mi to musíš, jinak – ani já tebe nebudu už poslouchat,“ pravil ohnivě Rubens.

„Musíte být velice opatrný… Zahrával byste třeba i se svým vlastním životem. Nuže, chcete-li to vědět, je to žena. Je to milenka opatova, žárlivě jím střežená. V klášteře nikdo nemá o tom, pokud vím, potuchy. I já odkryl jsem tuto záhadu jen náhodou, přistihnuv oba při zločinu…“

„Opata – při zločinu?“

„Je lépe, dovíte-li se všeho dříve.“ A Vilibald, skloniv se k jeho hlavě nad stůl, vyprávěl mu vše, co se v klášteře včerejší noci událo. „Nevím, byl-li to sen, či skutečnost, avšak podle následků…,“ končil své vypravování mnich, „musíte za to míti i vy, že to byla pravdivá skutečnost a že jsem si věci nevymyslil!“

Rubens se odmlčel. Bylo vidět, jak ho případ mnichův rozrušil.

„Zde je vlastní rukou psaný podpis vašeho jezdce, který se k činu přiznal.“ Vyňal ze záňadří list a ukázal jej Rubensovi.

„Ale pak je pro tebe velmi nebezpečno tu prodlévat. Nechci a nemohu ani uvěřit svým očím. Máš-li však důkaz takového významu v ruce, je snadná pomoc. Oznámíme případ, klášter bude prohlédnut, vyslechnou opata, který zaslouženému trestu neujde…“

„Ne, prosím vás, pane, toho neučiníme. Máte pravdu, že je tu pro mne pobyt nebezpečný. Já však půjdu sám, dobrovolně půjdu. Zmizím, ztratím se tak, jak si toho přál opat…“

„A proč, prosím tě?“

„Neptejte se, pane!“

„Ty, Barbo – ty miluješ tu ženu?“

„Ne. Nevím. Snad… Ale nechci ji vydat poznovu všanc tak krutému osudu…“

„Poznovu – jak to myslíš?“

„Nijak. Je to moje víra. Vím, že jsem ji už jednou, před staletími potkal a že svou lásku krutě odpykala… To však k věci nepatří. Zkrátka, nechci tomu a prosím vás, abyste ji ušetřil i vy.“

„Zajímavá bytost. Všiml jsem si jí velmi dobře. Uviděv ji, vzpomínal jsem na svůj rodný gracht. Tam jsem potkal ženu jí podobnou… a byla to má první láska. Ach, ale nyní není kdy, abychom se zabývali vzpomínkami. Nutno rozvážit, co podnikneme zítra. Obávám se, že mne opat bude pod nejrůznějšími záminkami zdržovat, abych mu zde maloval, a já, jak víš, nemám kdy, a ostatně nyní bych tak ani neučinil!“

„Víte, že se mne rentmistr dvakrát ptal, kde spíte vy a kde spím já? Neřekl jsem mu pravdy. Řekl jsem, že spíte v prvním pokoji.“

„Proč?“

„Nevím. Napadlo mne to. Snad jsem se o vás bál anebo si myslel, že přijdu na něco nového.“

„A já chci spát sám zde. Nemohu ti sice poroučet… neplatím vás, nejste můj… dostal jsem se sem vaší zásluhou, vy jste to byl, který mne varoval před každým nebezpečím… vím to všechno, a přece vám pravím, že zde budu spát já…!“

Vilibald zbystřil sluch. Připadalo mu, jako by byl býval zaslechl šramot. Snad nějaké kroky na chodbě nebo praskání podlahy, po níž dlouho nikdo nechodil, těsně vedle v pokoji. Dal ruku na ústa, aby Rubense varoval. Avšak Rubens se nedal mistrovati. Slyšel snad lépe než Vilibald, jenž byl ztělesněným sluchem? Pokynul mu rukou, aby vešel do vedlejšího pokoje, popošel ke dveřím, jež prudce otevřel, a co se dále dělo, z toho vnímalo bušící srdce mnichovo jen nepatrné, nic nevysvětlující úryvky. Avšak ráno, když bdící Vilibald slyšel, kterak se dveře do chodby za svítání znovu otevřely, domyslil se všeho…

Rubens spal tvrdě. Jako u každého pravého, šílenými múzami líbaného umělce láska vtělovala se v umění a umění v lásku. Vilibald vstoupil do pokoje a stanul ohromen tím, co spatřil. Na malém plátně svítilo oslnivě bílé, a přece žhavé a svádějící tělo ženino ze záhybů mnišského roucha. Usměvavá ústa mluvila o štěstí ukojenosti. Úsměvy kanuly z plátna jako šťáva z hroznů… Byl to bratr Zikmund, milenka a spoluvinice opatova, jež přišla, zvábena mládím, slávou a krásou tělesnosti, sem sama bez pozvání a odešla, aby všechny příští noci zasvětila vzpomínkám na krásu jednou prožitou…

Vilibald slyšel docela jiné posudky o umění Rubensově. To nebyly tučné záhyby samičího těla, těšícího se a připravujícího se na rozkoš, anebo rys těla rozbrázděného doteky vášně. Mnišské roucho bylo tu proto, aby tvořilo černé pozadí touze a potřebě vášnivé něhy. Byl to klín sladké únavy a ňadra vyjadřující hluboký stesk milenky. Možno, že to, co tvořilo podstatu tohoto ženství až k okamžiku poznané slasti, bylo hříchem. Ale rysy blahé únavy a široce rozevřené oči prosily za odpuštění. Ano, tak tomu bylo skutečně. Ku podivu! Bylo třeba malíře, aby svým štětcem udělil rozhřešení ženě, zavedené knězem na scestí?

Mnich se nemohl od obrazu ani odtrhnout. Byla to žena, která zasluhovala lásky. I kdyby měl sám zavraždit opata, tuto ženu mučírně nevydá. Vidí teprve nyní, jak ji miluje. Ano, takové rysy měla tvář jeho nikdy neoželené Anoje v okamžicích štěstí, které se nevrací. Nevěděl, má-li se sklonit před obrazem, který ještě zcela nevyschl, anebo pokleknout k loži, z něhož visela ruka malířova, aby ji políbil.

Stál tu v rozpacích a teprve nyní si uvědomoval, proč Rubens tak velitelsky ho vykázal do vedlejšího pokoje. Tušil to? Dorozuměli se pohledy? Byl zájem malířův o jeho příhodu tak čistě osobní, jen aby se dověděl něco bližšího o té, která za chvíli měla překročiti práh jeho komnaty? Pak jistě byl tento člověk ještě větším diplomatem než malířem… Vilibalda pojala hříšná touha zmocniti se obrazu. Nebylo by to také spravedlivé, aby jeden odcházel odtud se vzpomínkou na to, že mu patřila milenka, jejíž obraz uchová po celý život jiný? Aby jednomu zbyla vzpomínka a druhému stesk, vždy nově rozněcovaný pohledem na obraz, malovaný mezi polibky, jimiž oblažovala jiného?

Blížil se k obrazu a jemu připadalo, že se mu blíží jako opat pokladnici, ukryté v sakristii. Měl touhu ukrást tento obraz a prchnout s ním odtud někam daleko, kde by ho nikdo nemohl vyslídit. Avšak jeden cit ho skličoval: vědomí, že je s opatem vyrovnán. Jiný se mu pomstil. A ve víru těchto myšlenek a citů stál nad obrazem nerozhodnut, co počíti. A což? Nebála se ona, jejíhož jména nezná, ač tu žije několik let, a o které slyšel malíř první noci, kterou strávil tu pod střechou – nebála se tato žena úkladu? Což nebylo možno, aby jejího obrazu nezasvěcený v klášteře neuzřel? Jak opravdová, hluboká to musila být láska, jak slepá odevzdanost, která se takto svěřila? Anebo… anebo přišla sem s vědomím opatovým a po zrádné dohodě, aby odzbrojila toho, o němž se opat domníval, že mohl býti o vraždě, spáchané na mnichu Vilibaldovi, zpraven, a který mohl tuto smrt ve sněžných propastech oznámiti v Římě?

Avšak ne, ne, její úsměv mluví o štěstí a lásce. Nikoli, pohyb tohoto těla vylučuje jakoukoliv zradu. A přece, a přece si není úplně jist… Neměl by se svěřit se vším malíři? Ani neví, je-li v něm v tomto okamžiku větší touha po této ženě, anebo obava o život Rubensův… A přijdou lidé, kteří po stu letech budou čísti v análech kláštera slova, do kroniky vepsaná nezasvěceným, povrchním písařem: „Dne toho a toho roku 1608 post Christum natum navštívil zdejší klášter malíř P. P. Rubens, ubíraje se z Itálie do své vlasti, přespal v našich zdech a nazítří odejel…“

Díval se se zaslzeným zrakem na obraz. Jakého opojení, jaké vroucnosti a nadšení bylo potřebí, aby několika tahy štětce byl stvořen tento olejový náčrt – dílo snad několika málo okamžiků… A šťastná žena, která pocítila slast dvojí lásky; žena, která milovaná objetím muže přešla do objetí roztouženého zraku umělcova, z lásky do lásky. Pro ni nebylo zahanbujícího vědomí, že chladne lože, které opustila… I po objetí, z něhož vyšla, aby si přehodila mnišský svůj šat a zasedla ke stolu, cítila a vnímala plnou touhu milence, jehož vznítila. A nebyl výraz její tváře a mdlivý pohyb jejího těla, otevřené, veliké oči, které se šířily do krásy v přesně ohraničeném oválu jejího obličeje, nebyla ústa, skládající se do úsměvu, důkazem posvěcující moci lásky? Ano, láska ji učinila světicí. I když hřešila, snášejíc doteky odporného a neschopného starce, i když stanula po jeho boku nad propastí zločinu – nemůže jí nyní nikdo odepříti rozhřešení.

Vilibald vzal do ruky obraz, položil jej opět na stůl, odstoupil a vrátil se opět k němu, nespouštěje z něho očí. Nepozoroval ani, že se malíř probudil a hledí na něho.

Znaven, ale usměvavý a laskavý zdvihl malíř ruce k obraně.

„Ty se na ni díváš? Dej mi ji!“ V jeho hlase bylo tolik touhy, že se mnich neubránil pohnutí. Nepřetvařoval se a necítil se býti zahanben.

„Jak je krásná…! Nuže, sama přišla, aby vám potvrdila pravdivost mých slov. Och, mé sny mne nikdy dosud nezklamaly. Přišla…“

„Co mluvíš? Kdo přišel?“ zvolal Rubens s podivem. „Vyprávěl jsi mi o Zikmundovi, ženě-mnichu, kterou jsi viděl za oltářem s odhaleným ňadrem – nu, a já si ji namaloval…“

Vilibald pohleděl na malíře s nedůvěrou. Je to pravda? Ne, malíř je dvorným mužem, který si je vědom své povinnosti mlčeti. Hájí ji, a má pravdu. Jeho slova vytyčila mezi oběma nyní hradbu; jejich krátká známost neopravňovala ho k nijaké důvěrnosti. Ano, měl by se stydět za to, že chtěl vědět něco, co se nevypravuje, že chtěl vniknout do intimního života milenců. Neměl se dívat na obraz, neboť tento obraz nebyl určen pro něho. Podal jej malíři, který jej vzal oběma rukama a pak postavil obličejem ke zdi.

„Tedy zachytil jsem ji dobře?“ smál se Rubens, chtěje rozplašit vzájemné rozpaky. „Vidíš, a potom prý umění nemá moci živoucí… Vymyslil jsem si ji, jak by asi vypadati mohla – a odpovídá-li mé vidění tomu, co jsi zažil, je mi to pouze příjemným, lichotivým uznáním mých schopností. Děkuji ti, Barbo!“

Vilibald usedl do dubového křesla a rozhlížel se po pokoji. Co tu v klášteře bylo nahromaděno bohatství a krásy! Tato vyřezávaná křesla, vznosný stůl s točeným sloupem a vykládanou deskou, drobnomalby po stěnách, zázračný, filigránský clavecin a konečně, vrchol všeho, tato veliká a smělá skříň!

„Viď, je krásná? V našem století stávají se řemeslníci umělci. Hle, prohýbané její průčelí, vykládané rámce a dva výjevy z lovu, čtyři scény lásky… Tito truhláři jsou zároveň architekty i malíři. Je škoda tak božského umění pro dobu, jež zná jen války a loupeže. Mírné století bude tvořiti bezcenný, neumělecký brak a naše bouřlivá doba, plná válek, požárů a loupeží, tvoří pro věčno – – několika okamžiků. Do země vpadnou Turci, a bude veta po všem umění!“

„Mezi našimi mnichy je i několik mistrů truhlářských. Jeden z nich zemřel před nedávnem, a to byl dokonalý umělec. Skříň, které se obdivujete, jest jeho dílo. Pracoval na ní plné tři roky, sám. A tyto vykládané obrazy podryly jeho zdraví. Zemřel předčasně plicní chorobou… Dívaje se tak kolem po pokoji a maje v duši obraz celého kláštera, přemýšlel jsem často o tom, kolik uměleckých popudů vyšlo z těchto zdí, kolik výkřiků vyznělo do prázdna, kolik protestů bylo zaškrceno. Klášter nemá pouze určitý počet staveb, takovou a tak velikou výměru půdy, tolik a tolik mnichů: představuje i určité bohatství duševní. Osoby přecházejí, ale vyvíjí se jistá tradice; ovzduší, které určuje a ovlivňuje cesty i těch, kteří sem po letech přijdou. A poněvadž rostou díla mnišská na bolestné půdě odříkání, poznáte je podle jejich zvláštního kouzla a řekl bych podle jejich útěšivosti. Jsou nasyceny krví srdce, jež miluje vše a není milováno nikým. Světská díla umělecká jsou osobnější: vyjadřují bolest, hněv, mstu, nenávist a lásku, vášeň a měnivost nálad. Díla klášterní dýchají poklidem nebes…“

„A váš opat?“

„Jako tak téměř každý představený nevyrůstá z naší půdy; říditi jest něco jiného než tvořiti. I kdyby byl dobrým člověkem, byl by tu pro nás cizopasníkem. Musí přijíti vždy odjinud, neboť řády světa nemilují samosprávy; kdybychom si chtěli voliti opata ze svého středu, což by bylo přirozeno, hleděli by na nás jako na nebezpečné rebely. Nesnášenlivost a řevnivost lidí domácích umožnily i ve zřízení státním nastolování cizinců a pomohly upevňovati tento zvrácený pořádek světa. Ale ptal jste se na opata…,“ přerušil se náhle mnich. „Zajímalo by mne věděti, co učiníte s obrazem. Víte, co by se stalo, kdyby sem opat vstoupil a obraz uviděl?“

Rubens se usmíval.

„Co by se stalo? Předně se to nestane. Hostitel nepřepadá hosta v pokoji, jejž mu nabídl, aby si odpočinul, nýbrž čeká, až host sejde k němu. A za druhé – ukáži mu obraz sám!“ řekl malíř s rozhodností, která mnicha překvapila.

„Toho neučiníte. Zabil byste ji! Ne, vy to nesmíte učinit!“

„Nemluv hlasitě. Sám jsi mne varoval před těmito zdmi, jež mají uši i oči. Pozvu opata, aby si prohlédl mé náčrty, obrazy a podobizny. Prosil mne o to včera, jsem nucen tak učinit. A jakoby náhodou nechám tento náčrt ležet opodál… To je vše. Uvedeme ho tím do úzkých, nebude si jistý. Je-li tato žena v jeho moci, hlídá ji tak, že nebude ji moci podezírat. Každý muž je ješitný a klamaný muž nejvíce.“

Rubens sklonil se k zavazadlům, která byla přeplněna jeho obrazy. Netrvalo dlouho a na dveřích ozvalo se lehké škrábání. Malíř pohlédl na mnicha: nyní nebylo už lze váhati.

„Dále!“ ozval se jasný a bezpečný hlas malířův. Vstoupil rentmistr, který se hluboce ukláněl a mezi mnohými slovy vrhl několik pohledů do pokoje. Ukláněje se vždy znova, vyřizoval ranní pozdrav opatův a jeho prosbu, je-li mistr již do té míry připraven, že by mohl přijmouti jeho návštěvu.

„Bude mi velkým potěšením. Vyřiďte, prosím, že se těším a čekám, obdivuje se nevšední pozornosti laskavého hostitele. Jsem skutečně překonán důkazy jeho nadprůměrné pozornosti.“

Rentmistr vyšel a vzápětí ozvalo se nové znamení. Aniž vyčkal hlasu, zvoucího ke vstupu, otevřel opat dveře a rychlými kroky přiblížil se k malíři.

„Dobré jitro, mistře. Snad vás překvapí, že vás tak záhy pozdravuji,“ pravil hlasem, v němž se chvěla starost, „patří to však k našim klášterním zvyklostem, přijít se pozeptat, jak host strávil noc pod naší střechou. My klášterníci vstáváme o něco dříve, než je to ustáleným zvykem v životě světském. Hlásili mi, že světlo hořelo po celou noc ve vašem pokoji. Přicházím velmi rozrušen pozeptat se, co bylo příčinou vaší nespavosti. Domníval jsem se, že jsme vám poskytli nejklidnější místnost celého kláštera. Nemohl-li jste usnouti, drahý mistře, zde, na straně obrácené do údolí, co byste si byl býval počal, kdybyste byl býval měl spáti tam, kde spíme my, na straně hospodářských našich stavení? Nekonečný bekot ovcí, bučení krav a údery koňských kopyt o dřevěnou podlahu, krákorání a ševel, otvírání dveří a dusno stájí…“

„Jste zbytečně zneklidněn. Za celou svou cestu nespal jsem pohodlněji a – vydatněji! Nevstával jsem také již dlouho, pokud se pamatuji, tak osvěžen jako dnešního rána. A přidáváte-li k tomu všemu ještě tolik přívětivých pozorností, ohledů, péče a lásky, věru nevím, zda kdy i doma, ve svém vlastním domě jsem se cítil bezpečnějším a lépe opatřeným…“

„Lichotíte, drahý mistře,“ pokračoval opat, jehož zrak propíchl všechny bedny jako bodec celníkův a když byl otěkal skříň, stůl i podušky na přeházeném loži. „Nezaslouženě mi lichotíte. Ach, jak vidím, vyrušil jsem vás snad z nějaké práce? Neurovnával jste právě svých zavazadel? Tolik obrazů a jaké krásy!“ zvolal opat, aby nabyl oprávnění k bližší prohlídce.

Barba ustoupil k oknu, aby byl odvrácen od světla a chráněn před dotěrností jeho pohledů. Kdyby byl býval měl opat více kdy pozorovati jeho tvář, byl by býval ihned poznal jeho rozčilení. Chvěl se, jako by byl přistižen při zločinu. Zdálo se mu, že nikdo jiný nemůže býti obviněn z vyzrazení tohoto tajemství. Již z té okolnosti, že tu leží obraz Zikmundův, musí opat vyvodit nezbytně důsledek, že jest Vilibaldem…!

Rubens nedal se rušit opatovou přítomností. Bral obraz po obraze do ruky, ukládaje je vždy znovu do zavazadla. Byly bez rámů, napjaty na dvou zkřížených tenkých opěrách. Opat nakláněl se, aby lépe je viděl; byly tu podobizny i obrazy světců, kopie známých mistrů Paola Veronese i Leonarda, Andrea Mantegny i Raffaella Sanzia, Pietra Perugina, Giorgioneho i Antonia Allegriho, náčrty i studie a všechna kořist z malířova zájezdu do Itálie vršila se tu do výše ve velké, železnými pruhy pobité a okované bedně.

„Tolik pokladů, a my jsme tak chudí na obrazy!“ povzdychl si opat s vypočítaným úsměvem.

„Jsou to již práce předem objednané, náčrty k větším dílům a kompoziční předlohy. Jak vidíte, většinou malá plátna, neboť na cestách nelze vždy malovati plachty.“

Opat sebou náhle trhl. Jeho pohled utkvěl na malém obraze, ležícím na loži.

„A – co je toto?“ děl chvějícím se hlasem. Jeho tvář se protáhla, čelisti i brada vystoupily, oči stáhly se do dvou malých teček, jež svým soustředěním spalovaly. Zbledl, učinil krok zpět, jako by se o něho pokoušela závrať, postoupil znovu blíže, třeště na obraz.

„Co je to?“ ptal se znova. „Jaký smělý nápad malířský…,“ a otočil se k Rubensovi. „Skutečně, velmi zajímavé a originální.“

Malíř lhostejně se obrátil k místu, na němž stál opat jako přikován.

„Ech, to nic není… Správně jste to nazval malířským nápadem – více nic.“

Opat těkal neklidnýma, hořícíma očima od obrazu k Rubensovi a od něho k Barbovi. Bylo viděti, že chce malíře upozorniti na Barbu, který se mu tak pojednou stal nepohodlným.

„Víte… a přece to není jen obyčejný nápad… Řekl bych, že je to něco neobyčejného… Hříšnost námětu je zeslabena krásou podání… Ale…, chtěl bych… totiž, kdybychom tu byli my dva… sami…“

Malíř pohleděl na něho s otázkou, jako by nechápal proč.

„Myslíte, otče opate, že… můj důvěrný sluha Barba nám tu překáží…?“

„Abych řekl pravdu, přišel jsem si s vámi pohovořit o něčem, co…“

„Dobrá! Barbo, můžeš jít. Počkej, až tě zavolám. Snad bys mohl jít se podívat, jak pokročila opravná práce se saněmi.“

Barba se uklonil a odešel. Rubens vyhnul se varovným a prosebným jeho pohledům, s nimiž ho opouštěl. Avšak sluha se nevzdálil od komnat malířových. Otevřev dveře, div že neporazil rentmistra, který tu čekal, a jak se zdálo, stál v záloze. Rentmistr se omluvil a zmizel v předpokladu, že ho sluha nepozná v zástupu tolika mnišských rouch. Mnich je zběžnému pohledu podoben mnichu, jako by neměl ani své vlastní duše. Každý za sebe skládá duši i tělo hloučku, ztráceje svoji osobitost, každý je částí duše hloučku, nemaje zdánlivě žádné své duše vlastní.

Barba stanul nyní opodál, aby přišel, kdyby bylo ho třeba, neboť se obával nejhoršího. Chodba byla prázdná a zevnitř nebylo slyšet ani slova. Avšak jemu se zdálo, že vidí a slyší vše, co se děje za uzavřenými dveřmi. Připlížil se po špičkách ke dveřím a nahlížel klíčovou dírkou do pokoje. Opat stál před malířem ve výhrůžné pozici. Srdce mu bušilo v nejistotě, co se stane. Mluví, anebo stojí tak mlčky, aby jeden začal útok a druhý se bránil?

Opat se vztyčil a jeho postava zastínila menší postavu malířovu. Vilibald, jejž sny naučily rozuměti životu, viděl nyní do jejich duší, jako by byly místo těly pokryty skleněnými příklopy. Mlčení obou rozvířilo jeho obrazotvornost tak, že je slyšel mluvit i mlčící, že viděl jejich tváře i oči, ač byli oba od něho odvráceni. Opat nespouštěl očí z obrazu a Rubense.

„Maloval jste tento obraz vy sám?“ hlas opatův zdrsněl.

„Ovšem.“

„A můžete mi říci – kdy?“ naléhal znovu opat.

Rubens, který si s opatem zahrával v malířském svém rozmaru, neuznával ještě za vhodné ohradit se proti všetečným otázkám. Usmíval se a vzal se zalíbením obraz do ruky.

„Kdy? Myslím, že dnes v noci… Ptal jste se mne sám, proč hořelo světlo v mém pokoji celou noc… Nuže, zde máte odpověď!“ a ukázal hrdým a krásným pohybem na obraz.

„Tu ženu znám… anebo myslím, že ji znám. A vy?“

„Musím se tomu smát. Je to velmi veselé. Nemohl byste mi říci, proč vlastně vás ten obraz zajímá?“

Opat cítil se zahanben; nezbylo než přizpůsobit se tónu, jejž udal malíř, i proti své vůli. Chtěl se o to pokusit, avšak pokus selhal. Mlčeli opět oba, zírajíce na sebe a na obraz. Bylo pozorovat, jak se opat pohroužil do svých myšlenek bez ohledu na přítomnost malířovu.

– Obraz je usvědčením opatových hříchů, o tom nebylo lze pochybovat. Jak je však možno, přemýšlel opat, že přišla sem v noci a že dovolila cizinci, aby maloval nahé její tělo v mnišském rouše, aby mýlka byla vyloučena? Jed žárlivosti spaloval jeho nitro. Jakkoliv již sama tato myšlenka ho mučila – bylo by mu snad vítanějším, kdyby se byla bývala dala malovati bez tohoto prokletého oděvu? A přece není pochyby, že tu dnešní noci byla! Vymluvila se na nevolnost a na hosty, kteří nevyznajíce se v klášteře, mohli by ji snadno v noci potkati na chodbě…

A obraz tu stojí, aby ho snižoval a obviňoval, a on, opat, je zcela bezbranný. Stačilo by vztáhnout ruku, zmocnit se obrazu a jej zničit. Nebylo by to však doznání, jež se dalo uspořit? Avšak i jeho osoba stojí ve hře: na pokoření jeho mužství byl namalován tento obraz v noci, která měla patřit výhradně jemu. A prokletý malíř neumlčel kouzelných záhybů jejího těla, neutajil ve své zvědavosti muže, zakrytého pláštěm umělce, svůdné její oblosti, dráždivosti jejích úst a vůně její pleti; hovořil a bude věčně hovořit, pakli obrazu nezničí, o všech rozkoších, jež dovede pouze ona vznítit.

O její vině také nelze pochybovat: zná dobře tento výraz, tak mistrně zachycený malířem, výraz blahého utišení, jež svádí k novým něžnostem a polibkům. Což musil teprve přijíti tento malíř, aby mu ukázal její pravou cenu? On, její pán a milenec, vedl ji od hříchu do hříchu a malíř přichází, aby ji zachránil. Ví, že nyní bude vždy ve svých vzpomínkách patřiti pouze Rubensovi a že pro něho je navždy ztracena. Proč nelhal tento malíř? Podrobila si i jeho prudkým výbojem svého ženství, zavádějícího pokynem ruky, úsměvem, obnažením nohy? Každý tah její podoby, každá skvrna na obraze prozrazuje, že malíř maloval tento obraz, sám miluje, a že maloval šťasten vědomím, že je milován…

Opatovi hořely tváře. Jeho bledost ustoupila prudkému návalu krve. Stočen k loži, ukazoval teď Vilibaldovi ostrý profil svého obličeje. Pohlížeje na obraz, cítil se znovu vydražďován touto ženou, kterou osud přikoval k jeho životu. Dosud byl to pouze on, on sám, který směl líbat a laskat bez konce toto tělo, které svým tvarem a barvou, ušlechtilostí vzrůstu i svým obsahem nalévalo ohnivé víno do jeho žil. Teprve nyní vidí, jak ji zbožňuje.

A proč tak náhle rozbořila trůn, na který ji postavil jedině on? Či nabídl jí málo? Nebezpečná hra, kterou hráli v klášteře, mohla se skončiti i pro něho osudně, a přece byla vázána smlouvou na pět let žít po jeho boku v přestrojení. Pět let, ve kterých sytil její hlad po nádheře korály, perlami, démanty a safíry, kradenými jeho kněžskou rukou z chrámové klenotnice. Pro ni, jen pro ni vyšplhal se v jedné noci na oltář, aby vytrhal z koruny Sedmibolestné Panny démanty a smaragdy a nahradil je bezcennými sklíčky… Láska k ní zavedla ho do pekel, a přece i dnes si musí doznati, že ji miluje…

Hlava opatova klesla, v jeho tváři bylo znáti bolest a zoufalství. Třásl se po celém těle a usedl do křesla, snad do téhož, na němž seděla včera jeho milenka. Styděl se a chvěl se hněvem, marně se snaže sebe opanovat. Nachýlil se k stolu a pronesl dutým hlasem:

„Co stojí tento obraz?“

Rubens pohleděl na něho udiveně.

Bylo po boji. Dospěl k přesvědčení, že nutno čestně odejít z této scény. Obraz může koupiti, ale nedá se vykoupit, že se ta žena dala malovat, nedá se odkoupit, že tu byla v noci, nedá se odkoupit její zrada a rozkoš, kterou působila očím, dívajícím se na ni… Kolik očí by ji mohlo ještě znesvětit. Znesvětit…? Jeho koutky se protáhly k cynickému pošklebku. Což jí nezavedl a neznesvětil sám? A tu stojí před ním na obraze jako andělská nevinnost, v rouše nedbale přehozeném, jako by čekajíc, aby v nejbližším okamžiku odhodila i toto roucho, které se stalo její kletbou! A přece právě toto roucho dodávalo jí dráždivé příchuti hříchu. K úsměvu stažená ústa se vysmívala jemu, jeho malomoci a neschopnosti, jemu, jehož podvedla a jehož podvedení dala si ověřit malířem.

Zdálo se mu, že její obraz se mu vysmívá a že ho tyto široce rozevřené oči pronásledují. Sklopil zrak a bylo mu, jako by cítil pohled jejích očí na obraze. Ne! Ať se díval zdola či shora, zleva či zprava, tyto oči pohlížely na něho ze všech stran. Hříčka malířova, která však mu měla ztížiti tuto chvíli. Její oči fascinovaly, mučily a pronásledovaly. Jedině ona měla takové oči… Oči modré s černým obvodem, s podkladem tak tajuplným. Již toto oko samo bylo obrazem a podmalovaná obruba řas rámem… Malíř nepotřeboval ničeho jiného než malovati její oko, které mluvilo za celý obraz.

I Rubensova tvář se změnila. Zdálo se, že žárlí na ticho přeplněné podrážděnými myšlenkami opatovými, jeho vzpomínkami a touhami, jimiž obraz řeholnice naplnil celou ložnici.

„Líbí se vám můj obraz do té míry?“

„Dozajista!“ řekl změněným hlasem opat. „Co stojí?“

„Ani své vlastní ženy bych tak nestřehl jako tento svůj sen!“

Opat povstal a pohleděl malíři přísně do očí.

„Sen?“

„Nu ovšem. Uznejte sám: je možno, aby v klášteře, svěřené vaší otcovské ostražitosti a ctnostnému vedení, potkávaly se ženy v mnišské kápi? Probudil jsem se ze sna, který se dá lehce vyložit prostředím, v němž po únavné cestě jsem se octl – nu a já, jak vidíte, letmými tahy zachytil jsem jeho prchavou krásu…“

„Hm… Kolik žádáte? Přiznám se vám k své slabosti… nejsem nikterak nepřítelem žen, a – tento obraz mne zaujal tak, že jej chci míti stůj co stůj.“

Malíř přemýšlel. Obvyklý pochod myšlenek, který se odehrává v každém malíři, prodávajícím něco, co by nerad ztratil, vyloudil mu na rty úsměv. Dobře; prodá jej. Má vždy ještě dosti času, aby zhotovil kopii. Neučinil by tak, kdyby kupec tohoto obrazu nebyl zločincem v opatském důstojenství.

„Ach, nežádám mnoho. Polovinu toho, co zapravila má drahá matka Marie za mého otce ve vězení…“

„Tedy tři tisíce tolarů…,“ zvolal opat.

„Ne méně. Zcela správně. Snad mám i jistý důvod žádati právě tolik…,“ pronesl Rubens s důrazem.

„Nechápu, mistře…“

„Nechápete? Od mé matky bylo to právě tak aktem křesťanské, vše odpouštějící lásky a hrdinství zaplatiti za – nevěru mého otce, jako ode mne, který mám postoupiti vám tento svůj obraz, který je mým snem, mojí vzpomínkou a… mojí touhou… A proto polovina téže ceny…“

Opat zahryzl se do rtů. Jeho nabídka byla příliš smělá a hrdá jako slova, jimiž ji odůvodňoval. Měl by mu předhoditi, že je klášterním hostem a že zvykem hostí bývá projeviti svou vděčnost za prokázané úsluhy?

„Rozmyslím si to… a vy také, chcete?“ Opat odcházel. Barba uskočil stranou a odplížil se za roh schodiště. Opat vycházel rozčilen; zastavil se, vypjal celé tělo k pomstě a zahrozil pěstí; jeho rty propustily kletbu tak děsivě rouhavou, že se Vilibald pokřižoval. Jakmile dozněly opatovy kroky na chodbě, mnich se vrátil k Rubensovi. Oslovil ho, chtěje se ho zeptati, zda okamžiky mlčení byly skutečně vyplněny myšlenkami, jež si tvořil sám, ale nedostav odpovědi, neodvážil se rušiti jeho zamyšlení.

Malíř seděl v křesle a hleděl strnule na obraz, dílo několika okamžiků, které mu znova vracelo jeho uměleckou víru v sebe sama. Bylo to jeho dílo. K jeho propracování nepovolal ani nejdůvěrnějšího a nejzručnějšího ze svých žáků a pomahačů. Ač maloval podobizny sám, přenechával malbu pozadí svým učňům. Avšak tentokrát nepřišel ani Deodat del Monte, ani van Dyck, aby svým štětcem vykouzlili na plátno drahocennou draperii, nepřišel ani Hendrick Steenwyk starší, jemuž mistr svěřoval i oděvy králů a knížat… Nezavolal ani Snyderse ani Paula de Vos, aby, znatelé zvěře, podložili barvy pro tak rozkošnou a smyslnou, štíhlou ženu… Jan Brueghel nesměl tentokrát rozprostříti budoárem květiny, žhavě a opojně vonící do těžkého, mdle usínavého tepla ženské koupele…

A on sám, mistr Petr, zapřel sebe sama. Opustil alespoň na okamžik realitu, on, Petr Pavel Rubens, stavitel malířského baroku, pěvec síly a leskuplného, smysly překypujícího života, on, výkřik třicetileté války, jejích krutostí, vražděných těl, knížecího přepychu a opojivých triumfů, on, který bude známý v dějinách malířství jako nanášeč tělesného tuku na plátna, faun barev a opěvovatel rozložitých kyčlí, houpavých boků a mohutných prsů jakoby právě odňatých lačným rtům kojenců…, Petr Pavel Rubens, jemuž se již zhnusilo opatřovati ložnice a budoáry kopiemi tělnatých krásek, vytvořil poprvé zázrak ženské štíhlosti, jímž snad naposledy měl prokázati svoji schopnost básnickou.

Seděl v křesle před obrazem, ale ve své duši klečel před vzpomínkou na ženu, která neměla plavých vlasů a plných boků… Musí si přiznati, že ji miluje a bude milovat i tehdy, až po návratu do vlasti pojme za choť osudem mu určenou Isabelu Brantovou, a bude na ni vzpomínat se steskem snad i tehdy, až druhá jeho žena, Helena Fourmentová, prostomyslné a svůdné patnáctileté dítě, bude se připravovat, aby ho překvapila dítětem pozdních jeho let…

Zavíral zrak před obrazem, chtěje si vtisknouti rysy milenčiny trvale do své paměti. Buďto obrazu nevydá, děj se co děj, anebo jej vydá, aniž zhotoví jeho kopii. Štěstí okamžiku nelze prodloužit ve věčnost; jeho krása tkví právě v jeho smrtelnosti! Rubens usmíval se trpce a bolestně. Prošel výsluním Řecka a Itálie, hlásaje rozkoš a plodivou radost života jako opravdový panteista štětce, u něhož i větve stromů měly se státi svaly, napínanými křečí a křečovitě se stahujícími – a nyní sedí tu jako melancholik dob, které přijdou, až jeho tu nebude.

A to vše snad jen proto, že nepřišel do svého ateliéru mezi žáky, pracující na jeho malířské myšlence, když už byla téměř hotova rukama jiného, aby buď jen ztlumil světla, nebo zatížil stíny, a aby pak již jen obraz podepsal svým jménem a vystavil? Bude cítit a zažívat vždy tutéž rozkoš nad obrazem, před nímž stál, dokud byl holým plátnem? Ne, bylo tu obojí: tvůrčí rozkoš i láska, obé nerozlučně spojeno. Ne, dosud nikdy, na žádném svém obraze nevystihl tolik věčného ženství, opojně kouzelného a rázem svádějícího, na žádném z jeho děl nezazářil dosud tak skvěle a s tak oslnivě krutou silou jeho podmaňující talent – a toto dílo – štěstí vteřin – má se státi předmětem zápasu mezi ním, který dvakrát zvítězil, a mezi opatem, který svou porážku chce zahladiti zlatem?

Bylo by nejlépe uprchnout s tímto obrazem do vlasti, avšak jeho jméno je už příliš známé. Nebylo by to důkazem slabosti? Důkazem obav, že již nikdy nevytvoří díla tak lehce a tak dokonalého? Anebo… anebo je to jen obava, že už nikdy nenamaluje ženy omamně, březově štíhlé… a že již nikdy tak lehko nezvítězí nad ženou jako dnes, kdy k jeho síle druží se i sláva a mládí?

Barba neodvažoval se rušiti jeho myšlenek. Stoje opodál, poddával se slastné závrati jasnovidce a čtenáře myšlenek. Žije svým vlastním vnitřním životem, nahlížel do duše jiného, jehož každou myšlenku viděl v celém jejím vývoji; bylo mu, jako by jeho život byl proudem řeky určité barvy, do něhož vústil jiný proud, který podržuje i po splynutí svou vlastní barvu a sílu. Jako každý umělec byl i tento slavný malíř dítětem, hříčkou citů, jež vedl kněz silou své opravdové víry. V dobách vědeckého kriticismu podléhá víra, jako v časech rozmachu idejí náboženských ustupuje do pozadí intelekt.

Rubens vydechl zhluboka a rozhlížel se. Uviděv státi proti sobě Vilibalda, rychle se snažil uvědomiti si přítomnost, přejel si dlaní čelo, rozevřel své plné oči a usmál se na mnicha.

„Nuže?“

„Nevím, kdy ses vytratil a kdy ses vrátil. Co je?“

„Nutno se rozhodnout.“

„Jsem rozhodnut. Zůstanu tu ještě jednu noc…,“ pravil hlasem bolestně ztlumeným.

„Saně budou ještě dopoledne opraveny.“

„Ech – zůstanu.“

„A vaše matka…?“

„Ano, máš pravdu, moje drahá matka… Ale – já tu musím zůstat!“

„Proč, mistře?“

„Nevím; cítím to, že nyní odjeti nemohu a nesmím. A pak – pak dám opatovi obraz!“

Vilibaldův neklid vzrůstal. Má říci malíři o pomstě, kterou mu asi připravuje opat? Je ztracen a ztracena je i žena, která dokázala dnešní noci, že je schopna čisté lásce obětovat i svůj život. Je třeba oba zachránit. Mnich přecházel netrpělivě pokojem, hledaje východisko ze situace tak spletité.

„Budete, mistře, opatrný? Řekněme například – při jídle! Nepožijete sousta, určeného výhradně vám – přineseného na zvláštní míse, ale poprosíte o sousto, určené vašemu sousedu – ano?“

„Myslíš, že opat –?“

„Opatřím vám sám vodu a neokusíte vína… V noci uzavřete dobře dveře a nevpustíte nikoho. Slíbíte mi to?“

„Což ty mne chceš opustit?“

Mnich se zastavil. Na rozčilené jeho tváři cukal každý nerv. Bylo patrno, že v něm dozrál plán, který chce provésti.

„Říkám to pouze pro případ, že bych se včas nevrátil anebo přišel pozdě v noci. Půjčíte mi téhož koně, jehož jsem použil, doprovázeje vás do kláštera? Přivedu ho zpět, buďte bez obav…“

Rubens mávl rukou. Řeč mnichova ho naplnila obavami.

„A proč to všechno, milý Barbo?“ ptal se slabým hlasem.

„Musím. Rozhodl jsem se jednat. Obávám se opatovy pomsty a tu je třeba jednat s rozvahou. Dbejte mých rad a čekejte mne! Nyní musím.“

Malíř vstal, aby mu překazil jeho záměr, ale mnich se nedal zadržet. Vyběhl do chodby, vrazil do stájí, osedlal koně a dal si otevříti vrata.

„Nechť se opat nedozví, že jsem odejel!“ volal na čeledína.

Jasný, mrazem křehký vzduch ovál jeho tvář. Odpočatý, ostře kovaný kůň zavětřil a vyrazil několika radostnými skoky do zasněžených polí, zdvíhaje každým úderem kopyta oblaka sněhu. Zmizel v zatáčce jako vítr, aby ho snad z některého okna náhodou nezahlédl opat nebo jeho důvěrník, a již uháněl poklusem po svahu horské cesty, táhnoucí se mezi skalními stěnami a roklemi kamsi do daleka, do nížiny jako řeka, která také z hor se řítí do rovin…

V jeho duši utkvěl obraz opata, hrozícího pěstí milencům. Již proto, že mu její zjev připomíná tak živě jeho utracenou Anoj, musí provést, na čem se rozhodl. V klášteře zatím půjde vše zdánlivě obvyklým chodem, jak tomu bývá vždy, když zavítají hosté. Opat jistě neopomene ukolébat celé okolí v důvěřivou a laskající bezpečnost. Zanedlouho vstoupí opat v čele průvodu všech řeholníků do chrámu, aby sloužil slavnou mši, jež se ukončí litaniemi a modlitbami za zdraví a spásu věrné služebnice boží, Marie Rubensovy, matky malíře a ozdobovatele chrámů.

Rubens zasedne do první lavice pod hlavní korouhev, jeho sedátko bude vyloženo brokátem se zlatým třásněním. Všechny svíce jsou rozsvíceny, varhany otřásají chrámem do základů, zpěváci odpovídají sborem i sóly na hlas opata, sloužícího u hlavního oltáře mši, a kolem oltáře u zdi sedí ve svých dubových křeslech všichni mniši. Je mezi nimi i – Zikmund? Znal by špatně opata, kdyby se domníval, že se prozradí. Neřekne ničeho své milence. Počká, až uzraje čas. A jeho čas přichází v noci! Do té doby musí se vrátit…

Vilibald popohnal koně k ostřejšímu klusu. Zde to asi bylo, kde jeho průvodce chtěl ho zabít a hodit do propasti. Cesta ubíhá neuvěřitelně rychle, díky svěžímu koni a důležitosti poslání. Jen aby ho zastihl, jen aby ho zastihl! Rubens, poučen jeho radami, bude jistě opatrný ve stycích i jídle, chování i řečech. Jen aby se nezadíval příliš dlouze do obličeje Zikmundova! Opat je mistrem lži jako každý zločinec velkého slohu, nutno přelstíti lest.

Každé slovo opatovo bude léčkou, každá vteřina páchne hrobem. Nechodil se zbytečnou hrůzou po točitých schodech věže zvonice, v jejímž prvním patře byl zděný strop s kruhovým poklopem. Historie kláštera vyprávěla o hrůzách hladomorny, o kostech lidských obětí, jež byly spuštěny tímto otvorem do hlubokých, tmavých propastí sklepení, odkud není východiska, neboť je to jáma, vyhloubená do skály, jejíž stěny potí vodu.

Opat jistě nastraží noc. Předstíraje, že je mu obraz příliš předražen anebo že jeho zájem vychladl, bude se tvářit co nejpřívětivěji, aby oba dopadl při činu. A mnicha poháněly tyto obavy k jízdě vždy rychlejší. Dobře, že zařídil, aby mu v noci otevřeli zadní dveře, až uslyší klepání na okno stáje; Rubensovi lidé vzali si to sami na starost.

Opat jistě nepodnikne ničeho, aby Zikmundovi znemožnil novou schůzku s Rubensem. Právě naopak, umožní ji sám, dbaje pečlivě toho, aby se neprozradil; překvapí je potom v pokoji Rubensově… a Vilibald hrozil se domysliti následků. Popohnal koně znovu; spánky mu bušily, zachvátila jej horečka po rozčilujících scénách, které prožil, a z hrůzy pro ty, které mu snad bude ještě prožíti. Již aby jen byl u cíle a mohl se opět rychle vrátit. Již aby byl zpět v klášteře a mohl provésti svůj plán, nezkřížený žádným úkladem opatovým…

Právě asi nyní vstupuje opat Justus se vší obřadnou velebností do chrámu za slavnostního doprovodu varhan. Záležitost počíná se vyvíjeti rychleji, než si přeje. Jak rád by zadržel letící čas, aby se zastavil alespoň na několik hodin. Čas je velkým spojencem opatovým. Škoda, že již dříve nechopil se tohoto plánu. Mohl vyraziti již za svítání, dokud všichni v klášteře spali. Počítal, že mohl nyní již býti na zpáteční cestě. Varhany znějí, sbor zpívá, slavnostní mše blíží se rychle ke konci. Právě asi nyní obrací se opat od oltáře, aby sepna ruce, zazpíval svým zvučným hlasem:

– Ite, missa est.

Počínají se modlitby za Marii Rubensovu, které odvedou ohroženého syna od nutné obezřelosti. Oslepen předstíranou vroucností modliteb zapomene na jeho výstrahy. A cesta neubíhá, kdo ví, zda není teprve v polovici. Pohled na obřadnou velebnost pohybů opatových utvrdí ho v přesvědčení, že jeho dojem byl zkreslen a že Vilibald zešílel. Asi právě teď končí se mše. Malíř povstává ze svého křesla, čeká na opata, aby mu dojatě poděkoval. Jistě se mu lesknou slzy v očích, které vzápětí utkví týmž vytrženým pohledem na Zikmundovi. Bude se snažiti dorozuměti se s ním pohledem, naznačiti mu, že zůstane ještě jednu noc, pro něho že zůstane a že ho čeká – bratra Zikmunda. Opat nebude ani ničeho pozorovat. Uvidí-li, bude se jistě ďábelsky smát, jak loutky se točí podle jeho vůle.

Hle, nyní vycházejí všichni z chrámu, jdou ve skupinách přes nádvoří, projdou za běžného rozhovoru ambity, opat a rentmistr ukáží mu stáje, drůbež, zelinářskou zahradu a štěpnici, provedou ho archivem a síněmi starožitností, aby se pak všichni odebrali do refektáře, kde již budou připraveny mísy plné lahůdek.

– Mistře Rubensi, pozor! – Vilibald vrazil koni ostruhy do slabin. Kůň se vypjal a řítil se vpřed. Konečně hle, tam v daleku – je to již možné? Vidí první stavení u silnice před záhybem, kde se silnice úží a za kterým se začíná drobná horská osada, skládající se z několika chatrčí a jednoho velkého dvora s vysokou zdí nad silnicí.

Ano, je u cíle. Seskočil z koně, vřítil se do dvora a ptal se po Comovi.

„Como?“ odpovídal nedůvěřivou otázkou stařec v zeleném kabátě a beranicí na hlavě.

„Ano, Como… Gaudarte… Sestoupil tu včera… Jak vyhlíží? Jest mnichem.“

Znal dobře nedůvěřivost lidí, kteří za svou dobrotu a prostou víru byli často trpce zklamáni, a proto nečekal na otázky a popisoval sám člověka, jejž mu osud včera svál do cesty.

„Podívejte se do světnice. Říkal, že dnes musí dolů…,“ a stařec mávl rukou směrem do nížiny.

Vilibald proběhl chodbou a schodištěm do prvního patra, klopýtaje o schody. Kdosi otevřel dveře. Vilibald zajásal: na prahu dveří stál ten, jehož hledal. Vstoupil dovnitř, sotva dechu popadaje, vrhl se do křesla a pokynul vojínovi, aby uzavřel dveře.

„Co – vy tu? Co se stalo?“

„Nic – ale stane se. Opat nechce vyplatiti odměnu,“ a Vilibald ztišil hlas, naklonil se k vojínovi s vypoulenýma očima a vyprávěl, več sám nevěřil. Snažil se pohnout vojína, aby byl poslušen jeho vůle a vykonal, co si přeje.

Vojín váhal na oko; teprve za odměnu plácli si do rukou, vyšli do dvora, vyhoupli se do sedel a zmizeli zakrátko z obzoru překvapeného hospodáře. A mnich opět viděl vše, co se děje v klášteře, jako by nějaký obr vynesl ho do výše a pak rukou plnou žertů odkrýval a nadzdvihoval střechu, kus po kuse, dovoluje mu vždy nahlédnouti do jednotlivých místností, a jako by odkrýval i masky s tváří a dával mu nahlédnouti do duší.

Jezdci jeli ostrým poklusem, ač cesta stoupala. Šeřilo se, nebylo kdy promarniti ani vteřinu. Vilibald vmýšlel se do scén, jež se právě asi nyní odehrávají v klášteře, a jeho obavy ho bičovaly. Dýchalo se mu opět tak těžce jako v nocích, kdy byl trápen zlými sny.

Zikmund! Dozví se jejího jména? Zná je Rubens? Co se s ním stane? Zmizí tak, jak toho bude opat potřebovat. Justus je Ital a duše italská je věcně stejná: Ovidius radil k úskokům a použití všech prostředků bez rozdílu v lásce před tisíci pěti sty lety právě tak jako Machiavelli, radící r. 1513 k násilí a podvodu v politice. – – Opat otvírá nyní dveře refektáře, zve hlasem, pohybem ruky a hlubokým úklonem hosta, aby vstoupil. Rubens vstupuje, mniši zasedají do křesel, malíř po pravici opatově v čele stolu; a nyní přinášejí mísy s jídly, začínajíce u Rubense. Jak bezpodstatné a přehnané byly Vilibaldovy obavy: všichni jedí z jedné společné mísy, ani o Zikmunda se netřeba obávat, který sedí na svém místě a s planoucími tvářemi se rozhlíží kolem sebe, aby mohl do těchto letmých pohledů, rozdělovaných mezi všechny stolovníky, vložiti několik delších, ohnivých pohledů, patřících malíři.

Tak to půjde vše, aby upokojilo malíře – myslil si Vilibald. Nepřekvapuje ho, že vidí vše tak zřetelně, jako by se sám účastnil hostiny. Nehledíc k tomu, že často se již přesvědčil o svých jasnovideckých schopnostech, které se zesilují vždy soustředěným, upoutaným zájmem a silou vůle, jsou tu ještě jiné okolnosti, které ho nepřivádějí do údivu, že vidí věci vzdálené.

Věru, divné věci se dějí nyní ve světě. Hvězdáři a astrologové zaznamenávají právě tohoto roku 1608 velké objevy a úspěchy. Až sem, do zapadlého kláštera v alpském údolí donesla se zvěst o divotvorci holandském, který vzdálené věci přibližuje. Jmenuje se Lippershey a objevil zvláštní stroj, kterým vidí to, co jiní nevidí. Tento stroj jmenuje se prý dalekohled. Vilibald jej sice neviděl, ale církev prohlásila jej za nástroj ďáblův a každého, kdo se takovými věcmi bude zabývati, odsoudí jako kacíře. Vždyť ještě před osmi roky upálen byl na hranici smělý a důmyslný Giordano Bruno A. D. 1600. I slavný hvězdář Kepler našel prý nějaké nové zákony, jimiž se řídí oběh planet, a chystá dílo „O pohybech Marta“.

Neví, jakého druhu je to přístroj, tento dalekohled, neví, z čeho se skládá, ale jako v některém člověku je skryt zločinec a kacíř, který se příležitostně uplatňuje, může býti i člověk, který vidí do dálky i bez dalekohledu. Někdo má schopnost, jiný nahrazuje ji strojem, jako některý člověk vidí dobře a jiný, krátkozraký, potřebuje skla. A poněvadž všechny schopnosti jsou dary božími, nemůže býti zatracen jako kacíř, má-li snad ve svém těle skrytý tento stroj.

Vilibald nevšímaje si Coma, vrátil se všemi svými myšlenkami do kláštera. Každým krokem umenšovala se vzdálenost, jež ho od něho oddělovala, a jemu se zdálo, že vzrůstá i jeho síla vidění. Rozpoznával již zřetelně jednotlivé tváře, slyšel hovor, viděl i nejnepatrnější pohyb opatův při tabuli.

Hostina pokračovala. Opat se dosud nikdy nezdál Rubensovi sdílnějším, překonávaje se v roztomilostech, úsluhách a poklonách. Hle, přinášejí rýžový nákyp, chlazený v ledu a posypaný skořicí. Jídlonoš staví velkou mísu před opata, který vezme jeden talíř a podává jej Rubensovi.

„Zdá se mi největší, kuchaři vám straní,“ směje se opat.

Rubens odpovídá úsměvem, děkuje, ale nepřijímá. Vybéře si jinou misku s menší dávkou nákypu.

Opat je zřejmě rozmrzen.

„Pohrdáte přízní kuchyně,“ pronesl jen, zavolal jídlonoše a vrátil talíř s rozkazem, aby jej odnesli do kuchyně.

„Nemohu nabídnout jinému, co jeden odmítl,“ usmívá se opět, ale již ne tak hladce a bezstarostně.

Rubens cítil na sobě upřený pohled ze strany. Zdvihl oči, jež se setkaly se zrakem Zikmundovým na něho dlouze utkvěvším. Zdálo se, že porozuměl; pokynul hlavou na znamení souhlasu a obličejem Zikmundovým přelétl slabý úsměv štěstí. Opat se odmlčel, aniž to vzbudilo pozornost, poněvadž vzápětí byl malíř osloven současně z několika stran.

Oběd se protahoval, jako by ani opat nevěděl, jak jej ukončit. Rubens nepospíchal; bylo mu příjemno dlíti nablízku ženy, tak tajemně ukryté do mnišských šatů. A bylo mu jako milenci, který okouší dráždivou chuť zakázané lásky. Bylo mu, jako by tu dlela v přestrojení jenom pro něho a dostavila se sem k obědu jen proto, aby se jí mohl nasytiti očima.

„Budou již zítra saně opraveny?“

Opat se usmíval.

„Drahý mistře, saně by mohly být hotovy již dnes. Avšak neuškodí, když si před tak dlouhou cestou ještě u nás odpočinete a prokážete nám čest prodlouženého pobytu.“

„Pojedu zítra ráno, mohu-li již tak nadužívati vaší laskavosti. Snad se mi podaří najíti prostředky a cesty, abych vám dokázal svou vřelou vděčnost.“

Zikmund visel na rtech malířových. Zdálo se, že na tuto rozprávku čekal. Jeho tváří přešla opět záře úsměvu, která však pohasla, když uviděl, s jak vychytralým výrazem pozoroval jeho vzrušení opat.

Mniši se zdvíhali, jakmile povstal opat, a uklánějíce se, odcházeli. Rubens podával všem ruku, a když se blížil k Zikmundovi, popošel mu mnich vstříc, uklonil se a sevřel jeho ruku horečně. Malíř stisk opakoval a provázel hlubokým pohledem. Opat stál nablízku, ale mnichu se přece podařilo najíti příhodný okamžik, aby odcházeje s úklonou pronesl jediné slovo, které zaplavilo Rubensovo srdce štěstím:

„Čekej.“

Rubens vrátil se do své komnaty, usedl do křesla a přemýšlel… Přijde snad již teď odpoledne anebo… až v noci? Jistě ví, že jeho průvodce odjel. Byla ve stáji dnes již několikrát, pod nejrůznějšími záminkami, aby se dověděla něco bližšího o jeho úmyslech. Milující, i kdyby byli pospolu libovolně dlouhý čas – zapomenou vždy říci si to nejdůležitější; teprve po odchodu vědí, že si neřekli téměř ničeho; a to je největší důvod jejich bolesti a touha po novém shledání; netuší, že láska se projevuje nejdříve neschopností postrádati milované osoby. A tato žena miluje nyní opravdu poprvé. Domluví se s ní o tom, jak a kde by se s ní mohl shledati, až se vrátí.

Hodiny letí, je již pozdní odpoledne a Rubens sedí v pokoji, čekaje na milenku, co zatím třeba jeho matka počítá minuty, kdy přijede… Bože, jen aby nepřišel pozdě! Ovšem, jeho matka ví, že je daleko a cesta dlouhá. Bylo by to však strašným zločinem nepřijíti včas. Och, proč raději neodjel! Ne, není to jen žena, pro kterou se tu zdržel. Je to i mnich Vilibald, který s takovou oddaností k němu přilnul a na něhož nutno počkati, a pak, saně nejsou ještě hotovy.

Opatova poznámka měla ho pouze ranit; přesvědčil se na vlastní oči, že se na jejich opravě pracovalo ještě před obědem. Avšak, proč nejde ta, která slíbila, že přijde ještě jednou, a která mu neprozradila dosud svého jména? Mohl být již nyní daleko, za Solnohradem, na cestě k Dunaji, kdyby ho nebyla potkala nehoda, která ho připravila o plné dva dny, a v jejímž důsledku ztrácí dnes den třetí.

Opat Justus V. byl věru velkým přítelem knih. Jeho laskavost zašla tak daleko, že Rubensovi zapůjčil i nejnovější zeměpisný atlas francouzský z konce 16. století. Otevřel stranu 96., na níž byla nakreslena mapa: Carinthiae ducatus, et Goritiae palatinatus, Wolfgango Lazio auctore. Mapa, zhotovená r. 1579, ukazovala mu cestu, která povede branami mnohých měst, než přes Ulm na Dunaji dorazí k Rýnu, aby se po něm plavil dále k severu do své vlasti.

Listoval v atlase, prohlížeje jména zemí a měst, až se zastavil opět u své otčiny na str. 37. a jeho oko potěšilo se jmény všech jeho drahých mu měst. Církevní vliv uplatňoval se a udržoval se tradicí i na mapách: města byla označována kříži, kostely a kaplemi. Velikost a množství kostelů odpovídala i velikosti města. Nemohl se zdržeti úsměvu, vida u rodného svého města Amsterodamu, slavného v obchodě, dějinách i umění, tak drobné písmo a tak malý křížek, kdežto i poslední vesnice v zemích katolických byly zakresleny ve větším měřítku.

Rubens čekal, a nikdo nepřicházel. Uplynula opět celá hodina strávená nad tímto velikým a drahocenným dílem. Půjde se podívat, jak daleko je oprava saní hotova. Snad se mu poštěstí potkat Zikmunda. Avšak což kdyby Zikmund přišel a jeho tu nebylo? Zůstane; alespoň potěší se obrazem, nestojí-li před ním model tak milovaný.

Otvíral zavazadlo a překvapilo ho, že nepotřeboval ani odsunouti zámky. Což zapomněl svou bednu uzavřít? Zdvihl víko a prohrabával se v obrazech, hledaje náčrt, který v noci maloval a narychlo sem uložil. Hledal však marně; pamatoval se zcela určitě, že navrch položil tento obraz, a místo něho hleděla na něho studie k velkému oltářnímu obrazu, představující sv. Řehoře a určeného pro chrám v Chiesa Nuova. Bylo by to možno, aby opat…? Neopustil ho přece ani na chvíli, varován Barbou. Má snad opat spoluviníky a pomahače, anebo… anebo odnesl obraz sám Zikmund z obavy, aby ho nikdo nezasvěcený nespatřil?

Zikmund musí přijít, slíbil to, a Zikmund přijde! Rozběhl by se nejraději ihned dolů, aby se zeptal Zikmunda, avšak bylo by to neprozřetelné. Nyní nedá se nic dělati. Nutno vzít rozum do hrsti a jednat s rozvahou, neboť kvapnost by uškodila. Kéž by tu byl alespoň Barba, tento klášterní všudybyl, který by mu poradil nejlépe. Obává se, že nezapře své mrzuté nálady večer v refektáři a že se mu bude opat smát, nepřijde-li do té doby Zikmund nebo Barba. Och, proč tu zůstal, proč tu jen zůstal. A úzkosti se ho zmocnily o vzdálenou a nemocnou jeho matku.

Procházel se pokojem, hledaje marně uklidnění. Ach, nyní ozvaly se kroky na chodbě. To přichází jistě ona… Přiskočil ke dveřím, aby jakmile zaslechne slabé škrábnutí na dveře, je otevřel, ne, nikoliv, aby je vyrazil a sevřel ve své objetí čekanou milenku, která mu přinese nyní dvojí uklidnění. A neví-li, kam se obraz poděl, sdělí se s ní o své obavy a pro svou vzpomínku namaluje si ji znova…

Ale venku se již zešeřilo a nikdo nepřichází. Kroky se odšupovaly kamsi dále po chodbě až ke schodišti. Kdyby nyní sešel a potkal opata, prozradil by se svým neklidem; a Rubens začal znovu přecházeti pokojem jako v kleci. Proč nepřišla, proč jen nepřišla, aby se mu ukázala ve slávě denního světla jako monstrance v záblesku svic a lustrů oltářních? Znemožnil jí opat, aby ho navštívila? Malíř zaťal pěsti; šílený hněv a touha po odvetě lomcovaly jeho duší. Musí se pomstít, musí se pomstít, neboť nyní se přesvědčil, že má co činiti s podvodníkem. Vilibald nevaroval ho zbytečně; měl pravdu!

Postoupil k oknu, vedoucímu do nádvoří; chrám se rozsvítil a mniši vstupovali, aby se účastnili večerní pobožnosti; slabý hlas zvonku vyzváněl a zval k modlitbám. Jasný, klinkavý jeho hlas mluvil; v úderech jeho srdce bylo zcela dobře porozuměti zvonaři, který zvon lil, i zvoníkovi, který tahal za provaz. Jeho hlas vykřikoval rychle do soumraku, tak jako papoušek nedokonale napodobí slova lidská, heslo benediktinské řehole rychle za sebou, zdůrazňuje první a pátou slabiku:

Ora et labora, ora et labora, ora et labora…

To Zikmund jistě již nepřijde. Musí obcovati večerní pobožnosti, neboť opat by ho záhy pohřešil. A kdyby přišel přece, dokázal by sice opravdovost svých citů, ale zahrával by současně s vlastním životem. Případ Vilibaldův skýtal výstrahu – opat dovedl se zbavovat svých odpůrců.

Zvon ještě vyzváněl, z chrámu ozvala se večerní píseň a pak se začalo nekonečně dlouhé, jednotvárné a protáhlé mumlání modliteb a litanií, které nebralo konce. Vyhlížeje úzkým pruhem průhledného skla okna, vyloženého obdélníky skel různě zbarvených, viděl prázdný, zasněžený dvůr, ozářený světly oken chrámových. Což nenašla jediné příhodné chvíle, aby k němu zašla a oznámila mu, že přijíti nemůže, anebo že přijde až po půlnoci jako včera? I nyní mohla by se snad vytratit z chrámu a zaskočit k němu.

Avšak ne, to nelze, bylo by to šílenství, všichni by ji viděli, kterak odchází a – mnich, rušící svým odchodem bohoslužby – byl by mnichem? Neprozradila by své nepříslušnosti k mnišskému stavu, kterou musí beztak úzkostlivě zakrývat, již pouhým odchodem? Opat byl by první, který by ji viděl, cítil a slyšel odcházející, i otočený k oltáři, neboť i při mši je v duševním styku a ve styku všech svých smyslů s bytostí, která klečí na určitém svém místě a jíž by postrádal, i kdyby duchovitě z místa byla odváta nebo zmizela… Pobožnost blíží se již ke konci, věděl by, kde ji má hledat. A pak…?

A pak by byla jeho krásná milenka jedné noci ztracena! Avšak, což by ji nemohl unést, vzít s sebou na cesty, vyprostit ji z otroctví, v němž žije, a ji zachránit? Má odvahu, lásku, oddanost a sílu, jež jsou největší ozdobou každé opravdové milenky. Může si býti jist, že kdyby jí to bylo možno, byla by už dávno u něho. Ač vzdálená, sleduje každý jeho krok a tuší jeho myšlenky. Kdož ví, zda právě nyní, v této chvíli, nevidí ho, kterak stojí u okna pln neklidu a touhy? Překážky posilují lásku, jako ji umenšuje snadná dostupnost. Alespoň jménem kdyby ji teď mohl zavolat.

Přitiskl horkou svou hlavu na okenní sklo, opřen roztaženýma rukama o dubový jeho rám. Opat jistě neuvěřil jeho výmyslu, ač bylo přirozené, že tvář tak jemná mohla v malíři vyvolati tento sen, který se stal malířským nápadem. Je to právě tak možné, jako pravděpodobné, poněvadž vystihl pravdu a zradil po celá léta ukrývané a přísně tajené tajemství. A chce-li se jí opat pomstíti, je si dobře vědom, že ji trestati nemůže podle řádových pravidel. Stačilo by, aby otevřela ústa k obraně, a opat stal by se rázem ze soudce obžalovaným zločincem. Avšak ani slov by třeba nebylo: mohla pouze rozhaliti svůj šat, a opat byl ztracen. Proto musí být opatrná, neboť jde o její život.

Jak po ní touží právě teď! Což to necítí, že nepřichází? Je tak starostliv a tak plný nevýslovného, něžného stesku, že by jí snad nyní ani patřiti nemohl: jenom vidět ji, pohladit její vlas, políbit ji na čelo a přitisknout k sobě pevně tak, jako se objímají milenci zoufalí.

Hlasy a varhany umlkly, ticho ovládlo celé prostranství mohutného, rozložitého kláštera. To asi nyní opat poklekl před oltářem a modlí se, jak byl přislíbil, za zdraví jeho matky; tři otčenáše, tři zdrávas, Maria, aby pak vznesly se pod vysokou klenbou chrámovou obvyklé litanie.

– Od moru a války vysvoboď nás, ó Pane!

– Od tureckého nebezpečí vysvoboď nás, ó Pane!

– Slituj se nad námi.

Když rozlehly se první výkřiky litanií z úst mnichů, kteří tu i jinde zažili pohromu, způsobenou tureckým přepadem, kteří tišili lidi, onemocnělé morem, procházejíce mezi nimi a udržujíce je na živě silou své víry – Petr Pavel Rubens, člověk nálad, nezdržel se pohnutí. Mimovolně klesl na kolena a opřel hlavu o okenní pažení. Malíř, který přemáhal barevnou sílu života, jako by to byla netvárná, ohromná hmota, klesl přemožen tenkým, popelavě šedivým okrajem siluety.

Hmota měla pouze tvar, linie a barvy; každý výsek života byl břemenem, pod jehož tíhou klesali slabí, kteří si je nedovedli rozložiti na prvky. Hmota byla pánem života a smrti, veliký její kus plodil nové netvory, drobné její částky byly matkami trpasličích zrůd. Hmota vítězila svojí vahou, tlakem, ohromností svého objemu, a barvy byly závojem, které jí měly dodati líbivosti a žádostivosti. Hmota určovala i směry vývoje vzdělanostního; v různých dobách vytkl si člověk jiný cíl a stavěl se v nový poměr k hmotě. Avšak hmota působila i na člověka, který ji popíral anebo se od ní odvracel, v askezi a křesťanství! Podle poměru člověka k ní rodilo se i umění, ať již živé tvary napodobovalo, anebo se sklonilo v obdivu před jejími barvami; dějiny vynálezů nejsou ničím jiným než přemáháním hmoty prostředky technickými.

Tuto hmotu ovládl Rubens, zmocniv se jejího tajemství barevného, nelekaje se její tíže a rozměrů… a nyní klečí tu, poražen klamem, dojat stíny, zvukem i tichem, nešťastný proto, že ruka, kterou by chtěl políbit, neměla tolik síly, aby otevřela dubové dveře jeho komnaty. Bylo mu jako zazděnému řeckému héroovi ve sklepení, na něž navalili kyklopské balvany. Přijde jeho Abigail…?

Je večer a Rubens již nečeká. Zanedlouho bude mu naposledy sestoupiti do refektáře a přijmouti pohostinství tak zatrpklé. Neváhal by obnažit svou čepel a útočit na opata před všemi mnichy, vášnivě útočit, zahnat ho do kouta a proklát jeho srdce, plné neřestí.

Kdosi dotkl se kliky. Rubens prudce se vztyčil a skočil ke dveřím.

Na prahu stál Zikmund s hlavou sklopenou a chvěje se po celém svém štíhlém těle. Bledost jeho tváří zvyšoval tmavý jeho oblek, který náhle vyvolal v malíři představu pohřbu a svic, nesených kolem rakve, potažené černým suknem až k zemi s bílým křížem nad víkem.

„Tos ty? Pojď!“ zval Rubens hosta do pokoje.

„Co se stalo? Ty se chvěješ, mluv! Každá vteřina působí mi nevýslovná muka…“

„Přicházím jen nakrátko, a… naposledy!“ zavzlykala žena, ovíjejíc svými pažemi jeho krk z lásky i z potřeby opřít se o někoho ve svém zoufalství.

„Co se děje? Ublížil ti ten zlosyn?“

„Jsem ztracena…“

„Šílíš?“

„Jenom zázrak by mne mohl zachránit, a…“

„I když nosíš kněžské roucho neprávem, netřeba ztrácet víry, má drahá. Což by se zázrak nemohl přihodit? Vysvětli mi však, prosím, co se stalo…?“

„Dovol, usednu. Jsem tak slabá, bože, tak slabá…“

Rubens dovedl ji ke křeslu. Hladil jí obě tváře, sklonil se k ní a vtiskl jí dlouhý polibek do čela.

„Prchneš odtud… Vezmu si tě s sebou, opustíš mne, kdekoliv si budeš přát, anebo pojedeš se mnou do mé vlasti. Postarám se o tebe, nezoufej…“

Zdvihla své vděčné oči k němu a políbila jeho ruku s bolestným úsměvem, v kterém kmitala láska, naděje, štěstí i zoufalost.

„Jak jsi dobrý, příteli!“

„Avšak – nuže, nyní mluv! Nejistota vraždí, musím vědět vše. A jak se jmenuješ – promiň, nevím, jak tě volat a nazývat. Dnes jsem myslel na tebe celý den a bylo mi líto, že mne neslyšíš, neznám-li tvého jména…“

„Jmenuji se Lia… Křtěna jsem Lea, ale tak mi říkávali doma…“

„Odkud jsi?“

„Odtud, z nedaleké vesnice. Jsem Slovanka.“

„Myslel jsem si to. Máš docela jiný, takový zvláštní, měkký výraz ve tváři a plný, široký ovál obličeje… To mi však řekneš všechno až později. Teď mluv, co se stalo.“

„Ano, jsem Slovanka. Jsme jiní lidé než vy, kteří bydlíte za horami.“

„Mluvíš také trochu jinak.“

„Já ti rozumím dobře. Zde nás učí německy, i kostel je německý. Ale – já se tolik bojím.“

„Neboj se. Netřeba ti obav. Ukryji tě zde a pak již tě vyvedu z těchto zdí.“

Lie zazářily oči, ale záblesk naděje brzy pohasl.

„Já… bych si jinde nezvykla. A vy tam u vás – vy mluvíte asi jinou řečí.“

„Máš zbytečné obavy… Dovezu tě tedy k tvým rodičům. Chceš?“

„Chci je vidět a bojím se, že jich už nespatřím. Víš,“ a Lia chopila se křečovitě jeho ruky, „taková úzkost sedí mi zde – bojím se, že mne zadusí…,“ a stiskla levicí hruď.

Malíř usedl vedle ní a hladil její vlasy. Ač ostříhány, prozrazovaly přece, že náležejí ženě; byly jemnější, plné odstínů a chvěl se na nich odlesk ženskosti.

„Nu, a co se stalo?“ naléhal.

„Po obědě mne opat vyzval, abych ho následovala do jeho příbytku. Váhala jsem. Avšak poněvadž mi to řekl hlasitě před několika mnichy, nemohla jsem se zdráhat. Šla jsem…“

Lia svěsila hlavu a počala hořce plakat. Obnažila svou paži a hrdlo.

Rubens vykřikl.

„Ten vrah tě bil?“

„Škrtil mne, sraziv mne ranou pěsti k zemi, klekl na mne a bil, bil mne oběma pěstmi. Vyšvihla jsem se, kousnuvši ho jako had do ruky, udeřila jsem ho do prsou, vyrazila dveře a utekla… Skrývala jsem se celé odpoledne ve věži. Víš, mám tam svůj úkryt, o němž ani opat neví.“

„A proč tě bil? Ví to, žes byla u mne?“

„Neviděl mého obrazu?“

„Ano…“

„Ježíši Kriste, cos to učinil! Zahubil jsi mne!“ a plakala, otřásajíc se prudkými, bouřlivými vzlyky. „Miláčku, tys mne tedy zahubil!“

„Řekl ti o obraze?“

„Neřekl mi slova. Je však dobrý znatel povah. Víš…,“ a sklonila se, šeptajíc mu do ucha, „je to odchovanec jezuitů. Chtěl, abych si sedla k němu na lože… Och, toho hnusu… Odpusť!“

„Má drahá, krásná Lio!“

„Viděl, že se vzpírám, cítil, že se ho štítím – a věděl všechno! Toho nikdo neoklame, neboť je to člověk, který klame, hanebně klame všechny…“ V jejích očích hořela nenávist. Byla okouzlující ve svém pohrdání, jímž v ní vybuchla láska k malíři.

„Zůstaneš tu,“ opakoval těšivým hlasem. „Zde, vedle zůstaneš až do našeho odjezdu, a pak – to je už mojí věcí.“

Lia se nemohla rozhodnout.

„Vrátila bych se raději do svého úkrytu. Je ještě čas, jsou v kostele, nikdo mne neuvidí.“

„Nu, bylo by to pěkné – ale co potom, zítra, pozítří?“

Nevěděla, co má říci. Chápala, že její plán nemyslí do budoucna a spokojuje se okamžikem.

„Ach, je mi vše jedno… Budou mne hledat, najdou mne, a pak – ať mne třeba i vhodí do hladomorny! Mám jeho jed, ukradla jsem mu ho. Již několikrát měla jsem chuť ho otrávit, ale nyní je opatrný. Nedůvěřuje mi už. Hleď, zde je…. Nosím ho při sobě.“

Rubens vyrval jí malou lahvičku z ruky. Lia se bránila, a podlehnuvši, dala se do pláče, který lomcoval celým jejím tělem. Plakala bouřlivě jako dítě.

„Ne, musíš mi ho vrátit, musíš. Neudělám si nic, nepřeješ-li si toho. Ale vrať mi ho, prosím tě, vrať…“

„K čemu?“

„Jen vědomí, že mám po ruce jed, dodává mi odvahy, abych vydržela… Klesla bych na mysli, byla bych bezbranná. Ale takhle… myslím si vždy, že ještě není nejhůře; odkládám, spoléhajíc se na to, že budu mít vždy ještě dosti času…, čekám, vzdorně čekám, neboť vím, že rozhoduji o sobě já sama. Vrať mi ho, vrať.“

„Zůstaneš zde u mne, a zítra ti ho vrátím.“

„Zůstanu. Ale prosím, neopouštěj mne ani na okamžik. Kdybys vyšel, vloupá se sem a pak je běda…“

„Ukradl mi obraz…“

„Ukradl?“

„Což není zvyklý krást? Nekradl pro tebe?“

„Pro mne?“ Lia se vztyčila uraženě. „Kradl pro sebe. Vyprávěl mi, že podlehl kouzlům. A přiznávám se, i já byla slabá – ale nyní…“

Venku ozvaly se kroky. Lia vyskočila, připlížila se ke dveřím sousedního pokoje a zastavila se. Celá její postava vypjala se do pohledu, upřeného k chodbě.

„Lio!“ zvolal Rubens. Jeho hlas zřítil se do bezedna ticha, které zavládlo pokojem. Ukázal jí na dveře, otevřel, a Lia vešla. Z chodby ozvalo se slabé škrábnutí na dveře, a když Rubens neodpověděl, otevřely se dveře. Stál tu mnich, jehož tváře si byl dříve valně nevšímal.

„Otec opat uctivě prosí vaši urozenost,“ mumlal mnich s úsměvem trochu záhadným, „čekáme s večeří.“

„Přijdu ihned, děkuji… vyřiďte, že již jdu,“ a Rubens povstal. Mnich odešel a malíř poslouchal, jak se jeho šoupavé kroky vzdalují ke konci chodby. Když dozněly, zavřel je a vrhl se do sousedního pokoje. Lia seděla zhroucená v křesle. Její oči prozrazovaly pevnost jejího odhodlání. Tělo se bálo, ale duše byla silná. Rubens k ní přistoupil. Povstala, zahleděla se mu do očí a chopila se jeho obličeje oběma rukama. Chtěl ji políbit, ale Lia odporovala.

„Já sama… Já sama!“ a vtiskla mu na rty žhavý polibek v prudkém objetí. „Jsem tvá, naposledy tvá…“

„Dám ti sem zavazadla, postavíš je před dveře a neotevřeš nikomu. Přijdu brzy, zaklepám čtyřikrát… A zde je moje zbraň…“

„Prosím, neodcházej!“ Stáhla ho k sobě, lačná jeho polibků, z nichž každý chutnal smrtí. „Neodcházej… bojím se už jenom o tebe. Zůstaň!“

„Vrátím se dříve, než si myslíš. Slib mi, že tu zůstaneš… Vymluvím se na nevolnost, přijdu k tobě…“

Lia upřela na něho své oči.

„Neodejdeš?“

„Ne,“ pravila rozhodným hlasem. Pustila ho z náruče a Rubens rychle vyšel, uzavřev z chodby pokoj na klíč.

Sestoupil do refektáře, kde již všichni na něho čekali. Neušlo mu, jak pronikavým pohledem přivítal ho opat. Mnul si ruce, jako vždy, kdy byl spokojen anebo přesvědčen o zdaru svých úmyslů. Rubens omlouval se churavostí.

„Nezdržím se. Prominete, že vám poděkuji… Potřebuji opravdu trochu klidu.“

„Modlili jsme se za vaši matku,“ začínal opat hovor, usedaje do křesla. „Nechci vás zdržovat, ale snad jediné sousto neuškodí…“

Mísy přecházely z ruky do ruky. Rubens změřil očima celý sál. Byli tu všichni, jenom dvě místa zela prázdnotou; dával pozor na každý pohyb a zvuk. Nikdo mu ze sálu nevyklouzne. Bude ihned věděti, kdo odchází. Zde může právě tak ostříhat svoji Liu jako ve svém pokoji. Opat byl úsečný. Neklidné jeho oči těkaly místností; zdálo se, že přímo větří jako dravec.

Avšak ani Rubensovi neušel jediný pohyb. I zvuk lžic a talířů ho vzrušil a přivábil jeho zrak na místo, odkud zazněl. Jedl, ale bylo viděti, že neví, co jí. Co zamýšlí opat? Je smluven s někým? Musí dávat pozor, aby se nedorozumíval pohledy s někým, kdo by ohrožoval život jeho Liy. Chvílemi střetly se jejich pohledy. Oba měli pocit, že si čtou navzájem své myšlenky.

Hofmistr naklonil se k Rubensovi jako hostitel, který pokládá za svou povinnost dbáti o hosta. Malíř odpověděl krátce, aby neztratil z očí opata. A vtom, uprostřed ticha, které na okamžik zavládne i v nejhlučnější společnosti, otvíraly se pomalu hlavní dveře z chodby. Všechny hlavy se otočily zvědavě, Rubensovi zatajil se dech. Ve dveřích objevily se dvě postavy.

Velebným, tichým a pomalým krokem, jako přicházejí do svědomí výčitky, zastavily se na prahu a pak, utkvěvše pronikavými pohledy svých očí na opatovi, kráčely sálem přímo k němu; vojín a kněz drželi se družně za ruce a blížili se k opatovi. Jejich tváře měly svítivou bledost přízraků; nevšímajíce si nikoho, učinili z obličeje opatova terč přestálých svých muk a děsu. Neslyšný jejich krok drtil, jejich blížení vyvolávalo v duši představu vítězství mučedníků…

Poznal je ještě někdo jiný mimo Rubense a opata? Oči všech mnichů sledovaly vytřeštěně každý jejich pohyb. A dvě postavy těchto křesťanstvím pozměněných Erinyí plynuly vzduchem, ozařovány několika olejovými lampami jako vidění zlého svědomí. Neodolatelná síla tryskala z mrtvolně bledých jejich obličejů, v nichž se nepohnul ani jediný sval. Nesmírný klid jejich duší zrcadlil se ve velkých jejich očích.

Zdálo se, že každým krokem vyrůstají nad své rozměry. Tajemná velikost obětovaných, kteří podávají ruku svým trýznitelům, ačkoli by mohli právem mstít zločiny vraždou, do bezedna záhrobí pohleděvší smrtelnost, která hrůzy přestálého utrpení zaměnila na prahu hrobu za nadpozemské odpuštění, čistota niter, jež chtěla usmrtit jedem zloby lidská nenávist a zločinnost, a nekonečný mír zračily se v bledých a velkých jejich tvářích.

Kráčeli jako zjevení z novodobé Apokalypsy, blížíce se ke křeslu opatově… Osvětlení, místnost, nečekanost jejich příchodu, jejich vstup i krok změnily Vilibalda a Coma k nepoznání. Přátelství, které vypučelo nad nedokonaným zločinem, spojilo vraha s jeho obětí. Čistota vzájemného odpuštění propůjčovala vysokým jejich postavám kouzlo legendárnosti. Zdálo se, že z jejich zjevů vychází záře, která osvětluje temné sklepení žaláře.

Rubens otočil se po výkřiku, který prorazil sálem. Kahance lamp zakmitaly. Opat vyskočil z křesla, celé jeho tělo se vypjalo. Jeho ústa se rozšklebila, otevřela a ukázala děsivý jeho chrup. Zařičel jako raněné zvíře a vztáhl proti příchozím obě své ruce s křečovitě roztaženými prsty jako na obranu. Z jeho úst vydral se nesrozumitelný skřek, prsa bouřlivě oddychovala. Chtěl uskočiti a těžké dubové křeslo se pod ním zvrátilo.

Všechny hlavy mnichů obracely se po opatovi; v obličejích bylo viděti zmatek, nejistotu a bázeň; opatovy oči třeštily, ruce zašermovaly ve vzduchu, pěsti se křečovitě zaťaly. Zdálo se, že se jeho tělo chce zhroutiti. Učinil nový pokus ovládnouti své tělo i duši, ale jeho postava se zapotácela. Místo hlasu, který se měl prodrati ze zkřivených jeho rtů, ozval se chropot jeho staženého hrdla. Chtěl postoupiti proti těmto dvěma postavám, které se tu objevily jako přízraky záhrobí, ale vrazil tělem do stolu a mocným nárazem poskočily tenké číše s vodou a vínem, vydávajíce známý, strašidelný zvuk tříštěného skla, který vždy prý provázívá hrůzu vidění.

A oba muži blížili se neodvratně, držíce se za ruce, k opatovi. Vojín pozdvihl svoji levou dlaň a napřáhnuv ji, míjel již poslední křesla dubového stolu před opatem a došel až k Rubensovi. Oči obou vpíjely se do obličeje opatova. Bledost tváří Vilibaldových to byla, která k sobě přitahovala všecku hrůzu opatovu.

„Jdu si pro odměnu za objednanou vraždu,“ mluvil hlubokým hlasem vojín jako varovný hlas věštce, který přichází oznámit zkázu.

Opat učinil nový pokus udržet se v přímé poloze, ve vzduchu, ovládnout vzrušení, ale marně. Jeho hrdlo zápasilo s dechem; bylo vidět, že se bojí zalknutí. Zachrčel, sáhl si pravicí ke krku, zdrásal jej svými nehty, roztrhl na prsou svůj šat, a pak obě jeho ruce vyrazily vzhůru do výše. Oči zvrátily se v sloup a tělo se skácelo naznak k zemi. Několik mnichů přiskočilo, aby zabránili pádu, bylo však pozdě. Ležel již na kamenné dlažbě se zaťatými pěstmi. Zdvihli ho a vynášeli jeho bezvládné tělo na chodbu. Mnich, zabývající se ranhojičstvím, provázel nosiče do opatova příbytku.

Vilibald a vojín, kteří se zastavili nad tělem opatovým, nespouštěli ani nyní z něho svých očí; zdvihli se opět a šli za průvodem do opatova příbytku. Šli si pro odměnu; chtěli dokázat opatovi, že ho již nyní neopustí, a že jim netřeba jediného slova nebo rány, aby ho umlčeli navždy. Až se opat probere ze svých mdlob – uvidí je státi opět nad sebou, mstitele, kteří mu života nedarují a kteří sečkají u jeho lože až do konce…

Rubens, ohromený scénou, kterou právě zažil, vyběhl do chodby na schody a vrazil do pokoje. Překvapilo ho, že dveře do Vilibaldova pokoje jsou otevřeny. Což ho Lia neposlechla? Řekl jí přece, aby zatarasila vchod bednami… Pokoj byl prázdný. Avšak, otočiv se po loži, spatřil na něm ležeti bezvládné tělo Liino. Její pravá ruka visela přes pelest k zemi, měkká její tvář se usmívala. Sáhl jí na tělo a uskočil hrůzou. Srdce nepracovalo, tělo stydlo.

Vrhl se k ní, pokrývaje ji polibky a slzami. Ani obrazu jejího nemá. Jediného obrazu, jímž vzdal svůj hold ženské útlosti a březovému vzrůstu… Nezbude mu už než malovati opět bionde grasse – neboť jediný obraz štíhlé ženy je zničen, a on by už nedovedl malovat ji podruhé. Trpěl by hroznými mukami, a více než to: ruka by nebyla ani s to, aby postihla její linie. Bude už celý život přemáhati těžkou hmotu těl, mohutných boků a kypících ňader, neboť Liu příliš miloval…

Avšak její obraz dá se najíti v bytě opatově! Seběhl ze schodů, hnal se k bytu, oddělenému mříží na konci přízemní chodby, a vrazil bez dechu do pokoje, kde na loži se zmítalo a sebou škubalo tělo, odsouzené k smrti hrůzou, zesilovanou přítomností dvou usvědčujících svědků i v agonii.

Bez ohledu na místo a chvíli skočil k opatovu stolu a vyrazil zásuvku. Vilibald a vojín stáli nad ložem umírajícího. Mnich otočil se po Rubensovi. Přehazoval papíry, pergameny a válečky jako smyslů zbavený. Mnich pokynul mu rukou a ukázal na podlahu: na zemi ležely ohořelé zbytky jeho obrazu…

„Pojďte! Zde netřeba již vaší přítomnosti… Lia, Lia…,“ zvolal úpěnlivě Rubens, chopiv se rukou svých druhů. Vlekl je od lože do chodby a po schodech do bytu, kde na loži ležela mrtvá Lia…

Vstoupili do pokoje. Rubens vrhl se opět k loži a Vilibald shýbl se k zemi pro malou lahvičku.

„Jednu mi dala, ale druhou ponechala si pro sebe,“ naříkal malíř. „Pryč odtud! Ještě této noci pryč… Ale Liu vezmeme s sebou a pochováme ji daleko, daleko odtud.“

Všechny zvony počaly zvonit na poplach. Zmatek otřásal klášterem, až do základů, zdi se chvěly, jako by nesnesly dunivých nárazů zvonů. To již nebyly hlasy jasných zvonů, ale rány do zdiva, prudké tepy srdcí, horečné výdechy zděšených těl, chvění tepen a úzkost, která pobouřila vzduch. Všechno přecházelo v kyvy jako při zemětřesu. Dole zapřahali nakvap saně na rozkaz mnichův, těžká vrata klášterní se otvírala s rachotem…

Družina malířova snášela hlomozně bedny po schodech a nakonec vynášel Vilibald a Rubens štíhlé tělo, zahalené černým rouchem…

X. Procitnutí?

Nad Innocencovým ložem seděl lékař již druhý den. Nemocný řeholník blouznil v horečkách a zápolil s ošetřujícími jej druhy. Nepřijímal léků, zmítal se na loži a mluvil nesouvislá slova, jimž nikdo nerozuměl.

„Anoj – Lia“ byla jména, jež vyslovoval s šílenou úzkostí. V jeho vzbouřené duši, jak se zdálo, znamenala tato dvě jména jednu a tutéž představu, palčivou a vzněcující vždy nově jeho hrůzu, lásku i úzkost.

– Tentokrát nepomohlo ani bušení na dveře; nikdo neodpovídal, ani bota neletěla od postele ke dveřím na znamení, že Innocenc se probudil. Bylo nutno vypáčiti dveře, k čemuž došlo až o polednách. Našli ho rozpáleného na loži, v nejvyšší horečce. Sny, jež vyvolaly podle všeho tento jeho stav duševní a tělesný, ho dosud neopustily. Rozpřádaly se dále v jeho obrazotvornosti, ztěžujíce léčení.

Teprve třetího dne posadil se na loži s velkou námahou, mnul si oči a udiveně se rozhlížel po svém pokoji. Lékař dorozuměl se krátkým úsměvem s opatem. A když posilující léky počaly mu vracet klid a sílu, prosil o pero a papír. Vždy, kdykoliv vstoupil někdo do pokoje, ukrýval pečlivě popsané své archy a střežil je úzkostlivě před zvědavostí.

„Nesmím,“ říkával; „až budu hotov, snad potom, jednou…“

Zavíral je ve své skříni a archů přibývalo. Historie, kterou prožil za jednu dvě noci, oživovala znova před ním, když zotaven usedal ke svému jednoduchému stolku, jejž přistavil k oknu.

Jenom na nešťastné datum události nedovedl si vzpomenout. To se však dá zjistiti, utěšoval sebe vždy znova. Prostuduje podrobné životopisy Rubensovy a jistě je najde. A tak dějiny jsou vlastně jen přece pomůckou! Usmíval se, docházeje k tomuto důsledku. On, člověk, oživuje historii, žitou před třemi sty lety – a dějiny mu k tomu propůjčí pouze letopočet. – Beztak nikde, v žádné knize nenajde, co sám viděl a prožil. Sny vracejí ztracenou minulost, i tu, kterou lidé potlačili – a snad právě tuto nejvíce.

Mnich Bedřich navštěvoval Innocence nejčastěji. Dozvěděl se o všem, slyšel o tom, že píše, a jeho zvědavost byla podnícena. Avšak ani jemu se nepodařilo vymámiti na Innocencovi úplné doznání. Mlčel, odbývaje někdy tónem drsnějším než obvykle všechny jeho dotazy. Bedřich marně vyslovoval před ním vždy nově jméno opata Justa V. Pozoroval jeho tvář, neboť tušil, že sny a nemoc Innocencovy byly v souvislosti s rozhovorem, jejž spolu vedli večer před jeho onemocněním.

Innocenc mlčel a teprve tehdy, když na neznámou adresu odeslal dobře zapečetěný, velký dopis, nestřežil už tak svého stolu a skříně. Pro něho byla věc jasně rozřešena. Bolestná existence Anojina neskončila se její smrtí. Anoj vrátila se znovu, bezmála po celém tisíciletí, do skutečného života, aby pod jiným jménem, v jiném přestrojení a jiné úloze podstoupila znovu zoufalý svůj souboj s osudem. Její krátké a neradostné mládí opravňovalo ji k návratu; vrátila se a podlehla znovu. Vrátí se ještě jednou…?

A kolikrát již se asi vrátila její nešťastná duše do zdí tohoto kláštera, aniž mu to sny prozradily anebo mohly prozradit. Zná již dvě její jména, dvě její poslání – ale vždy to byla jedna a táž bytost okouzlující měkkosti a něhy. Snad se tedy pouze silní nevracejí? Ti, kteří měli příležitost, vyžíti svůj život svojí vůlí, svými vášněmi, svými touhami a činy!? A Innocenci se zdálo, že počíná rozuměti tajemství Života…

Odpovídalo by to všem zákonům, jež řídí běh tohoto světa. Že by to bylo spravedlivé – ne, tato okolnost nic by neplatila, neboť příroda je lhostejná k osudům věcí, jež plodí. Ale zákon rovnováhy je tu, který podporuje jeho soucit a lásku. Poprvé zavražděna – Anoj, vrátila se jako Lia, která skončila sebevraždou. A kdo je to vlastně sebevrah? Sebevrah je bytost, která chce uniknouti něčemu, čemu uniknouti nemůže. Podvědomá hrůza, že jeho život bude pokračovat později, nutí člověka, aby alespoň na okamžik, v tomto století nebo v této vteřině došel úlevy.

Sebevrah, toť člověk, který ví, že se vrátit musí, a proto ukončuje předčasně svůj život. Jeho heslem je: alespoň nyní – klid! Ale později, za padesát, sto nebo tisíc let, přichází znova, aby trpěl tím víc. Život nutno dožíti, chceme-li se zbaviti života trvale a navždycky… Jakými cestami dospěl k tomuto poznání? Kolik filozofů zabývalo se marně sebevraždou z hlediska psychologického nebo statistického. On, zdá se, sebevraždě rozumí, aniž se ji snaží potírat nebo zdůvodňovat.

Život v klášteře sv. Blažeje plynul všedním svým tokem. To, co se denně přiházelo, dalo se již předem ráno předpovědět. Nebylo překvapení, nebylo zločinů, násilností, katastrof. Středověk, dobrodružný vnějškově, dohrál svou úlohu. Novověkem uvedla se do života dobrodružnost vnitřní. Toť rozdíl mezi donem Quijotem a stavitelem Solnesem. Tatam byla doba meziměstských válek, milostivých let, landfrídů, tureckých válek a kontribucí…

Dříve zapaloval cizí střechy žoldák, nyní zapaluje vypočítavý obchodník svůj vlastní krov. A v této střízlivé době, která je stvořena proto, aby uklidňovala lidi neklidu, nasycovala hladové nebo zmlsané, musí žíti právě on, mnich Innocenc, který jde po stopách minulosti, aby dokázal, že – vysněná žena žije. Nemýlí se? Není správnější tvrzení, že je žena vůbec pouhý přelud?

Žena, toť bradlo v moři; je přeludem – nepluješ-li mořem, v němž hrozí jeho úskalí, a je tvojí záhubou v moři, kterým pluješ k němu. Nešťastníku! Jak lze bradlo ve tmách bouřlivé noci zvoliti si za svůj cíl?

I Anoj a Lia jsou bradly! Lákají tě, neboť jejich mořem nepluješ. Zůstavují v duši stesk, nebo jsou cílem nedostižným – potkáváš je pouze v snách… Innocenc se nezdržel úsměvu, který nepatřil tomuto světu. K jakým závěrům dospívá mnich, který vyloučil ženství, celou polovinu života a světa, z okruhu svých zájmů. Bude třeba začít znovu rozhovor, který si přeje dokončit bratr Bedřich. Dospěl i on k témuž závěru? Hrají i u něho ženy tak důležitou úlohu v životě mužů, a tudíž i – v dějinách?

Je již zdráv a silný, ví, že se nedá vydrážditi, aby zradil svoje tajemství. Ale je nutno poznati i vztahy jiných k témuž předmětu. Kdož ví, zda Bedřich nedospěl k témuž poznání cestou docela jinou? Ale Bedřich nevěděl ničeho. Buď že Innocenc z přílišné opatrnosti dělal tak naléhavé narážky, dotýkaje se předmětu takřka jen chloupkem prstu, anebo že Bedřich nic nevěděl nebo říci nechtěl. Innocenc nedozvěděl se nic, co by mu poněkud záležitost osvětlilo.

A pak, zájmy o ženy, jaké měl Bedřich! Jemu stačilo hleděti na ně lačnýma očima smyslné touhy; on to asi byl, který v lázních navrtal skuliny, jimiž se díval, když se ve vedlejší kabině koupala vesnická děvčata, nejsa nijak netrpěliv ve své vytrvalosti, s níž dovedl pobýt v koupeli i několik hodin a vyčkávaje s bušícím srdcem, až se vedle otevřou dveře…

Bedřich zabýval se právě v těchto dnech čistěním obrazů křížové cesty, rozvěšených po pilířích hlavní lodi chrámové. Neúspěch ho neodrazoval; byl zarytý a důsledný ve svých předsevzetích. Jeho vůle měla nepoddajnost žulových skal. Jak docela jiného rázu byl Innocenc! Jeho vůle byla náladou. Bedřich se pídil po vědecky dokázané skutečnosti, Innocenci nejvyšším krásnem byla legenda. Ano, on byl dokonalým mnichem. Jak se smál, jak se krvavě smál dějepisu, vybudovanému na zákonité souvislosti příčin a následků. Jak ubohý je lidský pokrok. Dopracuje se k tzv. pragmatickému dějepisu a zničí krásu. Je to pokrok? Jedině to, co vyvěrá ze srdce, množí krásu života.

Vzpomíná si na chvíle, strávené ve školských škamnách. Fyzikální pokusy ho dráždily. Profesor uzavřel místnost a slabou skulinou dal pronikati tenkému stéblu slunečního paprsku na hranol, který rozložil sluneční světlo v barevné vidmo. I na něho doráží svět takovým tenkým slunečním paprskem. Jeho oči jsou zavřeny velkými, těžkými víčky, a jen malou štěrbinou přijímají světelné, barevné i tvarové projevy života. Avšak v něm rozkládá se paprsek světla způsobem zcela jiným; jeho srdce nepátrá po příčině, nepostihuje následků. Život na něho doléhá světelnými stvoly, aby otvíral volné pole jeho snům.

Sny to jsou, které obrážejí a zachycují život daleko výstižněji než nejdokonalejší metoda vědecká. Jeho život je vypovězením boje vědě. Jeho oči jsou vlastně také pouze takovou malou skulinou v okenici fyzikální síně. Ale nepřijímá světla a nerozkládá ho. Přijímá život, kterým rozkládá do podrobností bez ohledu na prostor a čas. Život takový, jaký je dnes, pronikající sevřenýma očima do jeho nitra, ukazuje mu svou nevyčerpatelnou, mnohotvárnou náplň možností.

Z toho, co je dnes, vidí, co bylo a co býti může. Není žádné hranice mezi minulostí, přítomností a budoucností. Život je veliká, ohromující jednota; nezáleží na tom, jakými šaty se lidé odívají, jedou-li v dostavníku, nebo železnicí, jsou-li nošeni na nosítkách, nebo unášeni vzducholodí. Člověk v římské tóze umíral právě tak, jako člověk s rokokovým copem. Na světě opakují se tvary, názory, události i obličeje. Příroda tvořila a tvoří mřenky vedle velryb. Koloběh je hlavním, podstatným zákonem všeho dění světového, fyzikální zákony ovládají i lidské touhy a city.

Vzdělanostní vývoj marně usiloval o to, postaviti člověka mimo přírodu, a dokonce i nad ni: člověk je celou svojí bytostí součástí jediné, veliké a vše ovládající přírody. Ovládnuv vzduch létacími stroji, domníval se člověk, že nad ní zvítězil, ač nečinil vlastně nic jiného než že pracně, nedokonale a s ohromnými oběťmi snaží se napodobiti ptačí peruti, přírodou tak lehce stvořené…

Je to bolestné poznání, ale lidstvu přinese veliké ulehčení; malicherné boje, zášť, touha předstihnouti druhé odpadnou, a do lidského srdce sestoupí mír. Lidstvo bude opět uctívati zvířata, která vědí o tolik více než člověk, o kolik se přírodě svým vývojem odcizil. Ve zvířatech je více božského než v lidech; šaty jsou právě tak nepotřebným cárem jako naučené formulky.

Pes, který mne miluje, miluje mne celou silou své oddanosti. Miluje-li člověk, má vždy v mysli určitý cíl; jeho láska je výtvorem jeho přání, kdežto pes mne miluje, poněvadž mne nemilovat nemůže. I kdybych byl žebrákem, bude mne milovati právě tak, jako žiji-li v přepychu. Nebude se nikdy rozpakovat obětovat svůj cvičený, užitečný a ušlechtilý život pro mne a vrhne se se slepou zuřivostí do nebezpečí, aby mne zachránil tam, kde váhá člověk.

Ne, věda nepřinesla člověku podstatného užitku. A jako na posměch této vědě, která člověka odcizila tajemnu, vyvrátila v jeho srdci lásku k legendám a zaplnila jeho bytost chtěnou strojeností, chtěl by vytvořiti dnes vědu novou, která by zúčtovala se všemi vědeckými poznatky. Na jejím jméně by nezáleželo, ale byla by to věda poslední. Věda, která by zjišťovala, o kolik se člověk každým pokrokem, objevem, stoletím oddálil přírodě – a kolik každým tímto svým novým krokem – ztratil. Bylo-li by Tajemství, stav přírodního kouzla, vzato za základ čiré, absolutní neznalosti vědecké, bylo by třeba ještě pracovati v rovnicích této vědy s časem Č, amplitudou vzdělanostního rozvoje K a konečně s X, jež by znamenalo počet duševních kroků, jimiž se odcizil přírodě.

Innocenc vypukl v zoufalý smích. Jak je titěrné to lidské vědění! Naše mohoucnosti poznávací nás obelstily a zavedly; slibovaly, že nám přiblíží boha, na něhož budeme hleděti dalekohledem nebo mikroskopem. Snaha odpoutati přírodě tajemné základy jejího dění odvedla člověka od prahu tajemství do bezútěšné nicoty.

Člověk je dítětem, jež vyběhlo z chatrče otce dřevorubce do pralesa a zabloudilo: nevrátí se, neboť každým krokem se jí vzdaluje. Ano, jenom mrtví vědí vše a jenom sen odhaluje pravdu… Duševní síly, které vyvolaly do života určitý tvar, tělesný i niterný, neopouštějí místa, na němž nemohly se vyvinouti jako rostlina, která uschne, když byla vydala květy a vůně a když se skloní k zemi její stvol, který vyhnala přímo k slunci. Och, proč nežije v době, která vrátí lidskému srdci mír a která bude uctívati květiny a zvířata…!

Kolikrát se ještě probudí ze svých snů a proč vůbec procítá? Potká ještě jednou ve svých snech svoji Anoj – Liu? Vypáčili jeho dveře pod záminkou, aby ho zachránili, a neučinili nic jiného, než že mu vyrvali tu, kterou potkává ve svých snech, poněvadž ji v životě nikdy potkat nemůže a nesmí! Nepřejí mu jeho snů, toť vše. A Bedřich? Och, ten musí jistě věděti mnoho! Kdož ví, zda by nemohl pomoci, kdyby chtěl.

Byla to pouhá náhoda, že s ním Bedřich mluvil o Rubensovi? Vlastně měl by mu býti vděčen za to, že mu poskytl popud k jeho velikému snu. Má se nyní vrátiti do klášterního archivu a hledat po zaprášených listech drobné kroky Anoje, anebo má čekat, až se mu zjeví sama? Postihl ji už ve dvou kritických okamžicích jejího trpitelského návratu do života… Dvakrát za dlouhé tisíciletí…!

Ne, nebude ji hledati, neboť jenom nečekané přichází. Anoj přišla znovu jako Lia, a pod jakým jménem, v jakém rámci dobovém přijde nyní? Rozněžněný stesk zaplavil jeho duši. Bude se přímo vrhati do propastí snů a nocí jako sebevrah za nočního ticha přes zábradlí mostu do řeky –

V těchto dnech byl bratr Innocenc zamyšlenější než kdy předtím. Na jeho zevnějšku, jemuž ostatně nikdy mnoho pozornosti nevěnoval, nebylo téměř viděti žádnou změnu. Ale kdo by si byl býval pečlivěji všímal jeho tváře, byl by zpozoroval, že jeho víčka jsou ještě těžší než jindy a že jeho zrak se ještě více ukrývá před denním světlem.

Nebylo lze upříti, že právě tyto jeho oči to byly, které ho předurčily k povolání kněžskému, a pakli nepředurčily, posilovaly v každém kněžský dojem, jímž působil. I kdyby nebyl býval oděn mnišským rouchem, poznal v něm kněze každý na první ráz. A bratr Innocenc nosil za těžkou oponou svých očí hluboký smutek.

Jeho sny ho dosud vedly do minulosti. Ukáží mu jednou také budoucnost? Ach, moci viděti Anoj v životě, který se na zemi bude odehrávat za sto, dvě stě let, až jeho už tu nebude! A což kdyby i on předčasně zahynul? Vrátil by se znovu do života a snad, snad by ji pak potkal v jiných poměrech. I on se jistě vrátí, zemře-li mlád. A mlád ještě je, vždyť neprošel mu ani celý jeho třicátý rok života. Tedy by tu byla naděje, kdyby… Ano, kdyby… Ale bratr Innocenc se těchto myšlenek nezděsil. Byla to malá dvířka, jimiž mohl uniknouti z vězení dnešního života, aby žil ještě jednou. Má tedy touhu jednou doopravdy žít, když dnešní jeho bytost je zrozena pouze pro snění. A tato naděje zakotvila nyní pevně v jeho duši.

Z domova docházely zprávy, nasvědčující tomu, že jeho bratr je už zaopatřen. Vloudil se do rodiny jako zákeřník… Ten nevzhledný, šilhavý čahoun, s levým ramenem o něco vyšším pravého a s brýlemi na očích, které stále mžouraly, s hlavou vždy k pravé straně skloněnou, který se zdál suchým preceptorem velkých vědomostí, stal se pojednou člověkem, o němž mluvilo celé město.

Dva poslední dopisy matčiny prozrazovaly bolest i pýchu, a Innocenc četl docela dobře mezi řádky, co mu ostych rodičů chtěl šetrně sděliti. Josef, právník s absolutoriem, který měl složiti poslední zkoušky, nedoprovázel nyní nejstarší a nejhezčí dcerušku pana poslance jen tak nevinně. Dovedl v hodinách latiny, řečtiny i matematiky mluviti i o lásce, a nechť již to bylo jakkoli, to, co se stalo, odčiniti se nedalo než sňatkem, který byl rodičům slečny Květy tak proti mysli!

Uraženi, přijímali dále návštěvy studentovy, který již však dcer nevyučoval. Květa vystoupila ze septimy a hleděla s obavami na stanovený den svého sňatku. Pučící její mateřství nedalo se dlouho utajiti. A Josef jistě mne si nyní ruce, neboť ví, že svůj životní zápas vyhrál tímto lišáctvím.

Jak se za něho stydí, do duše stydí za svého bratra, který úskokem béře svoji životní dráhu stupeň po stupni útokem. A nyní prý již tolik do domu své nevěsty nedochází; dcera často pláče, rodiče hrozí, a celé město baví se skandálem zhanobené, krásné Květy…

„Bídák,“ ulehčil si s největším opovržením Innocenc.

Nyní odbude poslední státní zkoušku a rigorózum a při dalekosáhlých stycích, jež poslanec Jírovský má, není vyloučeno, že se dá i habilitovat a že stojí na prahu zářivé budoucnosti… Avšak za jakou cenu vykupuje si tento ctižádostivý ničema svoji kariéru! Jak by mu přál úspěchů, kdyby byl býval došel všeho cestou dobra, pravdy a lásky! Ne, Josef není jeho bratrem. Ztratil ho navždy…

Jak jsou těšivé jeho sny! Oč jsou krásnější než tento život, jehož lesk získává se tak často mrzkostí. Jeho sny přicházejí jako těšitelé a posilovači ve dnech velikých úzkostí a bolestí. Nahrazují mu, co ztrácí životem: víru. Přicházejí, aby opravily mylné domněnky; zjevily mu rok založení kláštera, prozradily z minulosti opata Justa V. vše to, co chtěly klášterní anály utajit. Prozradí mu také něco z budoucnosti?

Innocenc chvěl se po celém těle sladkou předtuchou, jeho tváře zahořely a srdce bušilo nedočkavostí snílků. Jak rád by pohovořil si s Bedřichem, jemuž se vyhýbá. A Bedřich právě v těchto dnech dopracoval se velikého úspěchu; odkryl pod bezvýznamným obrazem sv. Patrika temperu Mignardovu, která byla pokládána za ztracenou. Jeho jméno proběhlo všemi novinami, obraz byl reprodukován ve všech velkých obrázkových listech Evropy i Ameriky.

Avšak Bedřich hrubě, jak se zdálo, o svou slávu nedbal. Šel s vášnivou zarytostí za svým cílem, kterého však nikomu neprozrazoval. Jako všichni lidé jeho druhu pohyboval se po cestě, na níž mohl se státi géniem nebo zločincem. I jemu pomáhá minulost. Avšak, kdežto Innocence vedou jeho sny ke kráse, ukazují plátna starých obrazů Bedřichovi ukryté poklady. Je to tajemné ovzduší klášterní, které zmocnilo se duší jich obou tak, že se stali slepými nástroji v rukách Osudu? Proč byl Bedřich uveden právě na tuto dráhu? Kdo mu ukázal první stopy? Byla to náhoda, anebo kniha, o které se mu zmiňoval Bedřich s takovou tajemností?

Otce opata těšily úspěchy prací Bedřichových. Usmíval-li se dobrácky saskému řádu Innocencovu, byl plně uspokojen projevy uznání, které do kláštera přicházely z daleké ciziny. Do kláštera sjížděli se učenci a malíři, ředitelé obrazáren, kritikové a profesoři akademií. Bedřich byl vyzván, aby o svém objevu napsal článek do italského odborného časopisu. Byl jmenován dopisujícím členem několika učených společností a institutů. Ale Bedřich usmíval se svým věčně záludným úsměvem.

„Je to osud,“ postěžoval si jednou při obědě Innocencovi, který se jeho hlasu poděsil. „Hledám bohatství – a stanu se dopisujícím členem římské akademie. Jiný usiluje o tuto čest státi se jejím členem – a místo toho stane se boháčem.“

Innocenc pohleděl na něho tázavě.

„V knize – víš, v té, o které jsme spolu často mluvili – byla také ona poznámka, připsaná rukou současného čtenáře, právě u tohoto obrazu…“

„Jaká poznámka?“

Bedřich byl v rozpacích jako někdo, kdo řekl více, než chtěl.

„Nu, docela pitomá poznámka… Vlastně ani poznámka to není. Pouze jedno záhadné, nerozluštitelné slovo…“

„A které?“ naléhal Innocenc.

„Možná, že se velice mýlím. Nerad bych ti to říkal, abych se nevydával všanc zbytečnému posměchu… Acardigin m. s. Nic to není, je to hloupost. Našel jsem tutéž poznámku u tří jiných obrazů také. Ale – já je všechny vymazal… Už nikdo jiný se o tom nedozví…“

„A co myslíš, že to znamená?“

„To ti nepovím. Snad jednou, později, až budu hotov. Prozatím věz, že jsem na stopě, která mne už dvakrát zavedla. Nu ale stal jsem se slavným mužem,“ a Bedřich propukl v ironický smích. „Ty jsi dostal saský řád za spavost, a já – římský za zločin!“ Innocenc na něho nedoléhal. Jak by se mu vysmál, kdyby mu řekl, o čem právě přemýšlí a že je mu povděčen i za to, že mu neřekl více, ač si toho sám přál.

Bylo by to svévolné a trestuhodné zasahování cizích lidí do tajemství jeho snů. Snad byl by Bedřich řekl něco, co chtějí mu říci vládcové jeho snů. Musí se chrániti všech popudů, přicházejících z vnějška. Jeho duše musí být čistou deskou, na niž napíší tajemné své písmo přízraky v život znovu vyvolané. Musí býti hudebním nástrojem, jehož se nesmějí dotknouti ruce žijících. Ostatně vše, co mluvil Bedřich, týkalo se výhradně osobních jeho zájmů malířských a je naprosto cizí jeho zájmům. Tu nebyla ani jediná narážka na ženu, pod níž by se mohla tajiti Anoj nebo Lia.

Ostatně Bedřich pátrá také ve století, jehož okruh Innocenc již dávno opustil; hledá ve století šestnáctém, kdežto Innocenc překročil práh století sedmnáctého. Anoj z roku 721 vrátila se poznovu až teprve roku 1608. Po celých 887 let nekráčela její noha po této zemi. Co se s ní dělo? Jaké proměny se s ní udály? Anebo – žila přece mezi těmito dvěma stoletími ještě jednou nebo vícekrát, aniž mu to prozradily sny? Řekne mu to jednou sama, ve snách nebo v životě, jeho Anoj-Lia…?

Osm set osmdesát sedm let – opakoval si v duchu ještě jednou Innocenc. Vzal tužku do ruky a napsal tuto číslici na papír. Vtom však jeho tvář nabyla zděšeného výrazu. Je to možno? Byla by to taková osudová shoda okolností? Pot vyvstal mu na čele. Vždyť i on narodil se roku 1887. Prvního srpna roku 1887. Vypíše-li datum svého zrození číslicemi, obdrží opět nové potvrzení osudové souvislosti: 1. 8. 1887. Jeho ruce se nervózně chvěly. Bylo mu, jako by cítil a slyšel těsně nad svou hlavou těžké mávání mohutných perutí osudu. Mráz probíhal mu po zádech; nemohl se opanovati a vyšel z refektáře.

– Ne, je to jen náhoda a nic víc, snažil sebe sama uklidnit. Je pravda, staří měli svá posvátná čísla a věřili jim, jako věřili snům. Ale i kdyby připustil, že tu jistá, tajemná souvislost je mezi jeho životem a oběma tragickými příběhy – snad by si mohl lehko vypočísti, kdy, ve kterém století potká opět Anoj, a dokonce by mohl rozluštit záhadu konečné její smrti i letopočet svého úmrtí.

Innocenc uzavřel se ve svém pokoji a jeho ruka popisovala různými číslicemi několik čtvrtek papíru. Dostal se do vleku matematických kombinací. Jeho mozek pracoval s úžasnou bystrostí. Zdálo se mu, že se dotýká svými nervy spalujícího povrchu tajemství. Bál se, aby si neuvědomil, s čím si zahrává a jakého nebezpečí se tím odvažuje. Vždyť opět předbíhá důvěřivé ruce snů, jež ho vede životem. Je to rouhání, za něž bude potrestán tím, že noci jeho nenavštíví už ani jediná, tmu minula a záhady budoucnosti osvětlující pochodeň jeho snů.

Innocencova ruka klesla vysíleně na stůl. Bylo mu jako člověku, který nahlédl pojednou do propastí. Jak museli být jeho předkové pověrčiví a jakou věrou museli být prosyceni ve středověku. Zdá se mu, jako by náboženské předpoklady celých staletí vzbouřily v něm nyní pochybnosti víry a naděje celých generací v jediné bytosti, která jejich přemoci odolávati už nemůže. A když sestoupil k večerní pobožnosti do chrámu, nikdy nešeptaly jeho rty vroucnějších modliteb.

Jen ještě nyní vydržet! Jen ještě teď! Několik roků nebo dnů – a bude zachráněn. Život jednoho člověka plyne jako list na hladině řeky a život jiného je horskou bouří. Kdo ví, kolik lidských životů není spjato s jeho životem…

Není život každého jedince roven druhému. Některý člověk žije pouze částí duševních a hmotných sil, které byly uděleny jeho bytosti, a jiný je uzlem několika životů. Po této stránce psychologie nevykonala ničeho. Jsou duše prosté všech pochyb, jasné a hladké, a jiné jako výhledy s nejvyšších vrcholků do údolí, nížin a lesů. Jedině tak je možno, že v jedné bytosti může se vyskytnouti současně světec i démon a že někomu se zdá, jako by měl několik duší, kdežto jiný živoří úlomkem necelého života.

Záhadnou shodou okolností byl předurčen k tomu, aby se účastnil několika životů, jež vyústily v různých dobách do písku. Jako pramen, který se nám zdánlivě ztrácí pod povrchem, aby vyrazil na jiných místech, a jako se vyžívá pouze pramen odváděný řekou do moře, právě tak žijí i lidé duševně i fyzicky. Duševnost není vázána na jedno tělo; může se hromaditi v jedné bytosti právě tak, jako se jí může nedostávati v bytosti druhé. Nevoní jedna květina za sta rostlin jiných?

To bylo procitnutí bratra Innocence z jeho velikého snu, který změnil i celý jeho dosavadní životní názor.

Píše se rok 1917, kdesi daleko odtud zuří požár světové války a on, bratr Innocenc, prožívá ve své duši minulost. Několik spolubratří bylo již odvedeno, několik síní bylo vyhrazeno raněným a zotavujícím se vojínům. Procházel řadami jejich lůžek, potkával je na chodbách, vlekoucí v slaměných střevících těžké nohy po dlažbě, viděl je seděti zamyšlené v zahradě, u stolu i na mezích uprostřed luk. Avšak ani příšery válečné neprobudily ho do života skutečného; každá noc ho od života spíše odváděla.

Zdálo se, že se ztrácí, že pozvolna mizí a ubývá, až jednoho dne nepozorovaně přejde do stavu neexistenčnosti. Bude choditi ještě po této zemi, ale lidé ho nebudou již moci postihovati svýma očima. Život je zdáním, snem, a jenom sen je skutečností. Staré nauky řeckých filozofů uzrávaly v něm a uskutečňovaly se. Hmotné se ztrácelo, duševní nabývalo převahy. Není ničím než pomníkem spiritualismu.

A což, pakli Anoj žije tu kdesi blízko něho? Okolnost, že jí dosud nepotkal, není důkazem, že v tomto století nežije. Může ji potkati, pakli rozmnoží možnosti náhodného setkání. Podnikal daleké cesty pěšky i vlakem, aby ji uviděl. Její tvář pozná na první ráz. Dantova Beatrice nebyla ničím jiným než přeludem, za kterým jde každý muž a který pouze potká, aby jej zbožňoval a prahl po něm po celý nešťastný svůj život. Ale proč nešťastný? Vždyť pravé štěstí vězí v naději, v čekání a hledání, a nikoliv v dosahování. Věc, které nabýváme, ztrácíme právě v tomto okamžiku jejího nabytí.

Válka zesilovala marně útoky vnějška na jeho život. Bylo mu odporné a nesnesitelné pociťovati a vnímati zhuštěnou skutečnost, ale jeho život se tím neměnil. Čím více přibývalo hrůz a událostí, zveličených děsem, tím více se uzavíral ve svém nitru proti vnějším popudům. Tak asi žili mniši v době náboženského blouznění, kteří dotýkali se nohama země, ale celou svou bytostí byli odvráceni k nebi. I on je pouhou revokací minula, a není proto divu, pakli se v jeho snech křísí minulost.

Měl často dojem, jako by cítil Anojinu blízkost; nikoliv hmotnou a prostorově, nýbrž blízkost časovou. Jeho smysl časový se tak zjemnil, že mohl tušit její bytost ve způsobě duševních shluků. V dobách, ve kterých nežila, neuvědomoval si její tváře, jako necítíme vůní v místech, kde není záhonů konvalinek. Ale v určitých časových úsecích její zjev, hlas, pleť, úsměv, celé její kouzlo, síla její lásky i dojímavost její tragiky tvořila uzly, mlhavá jádra jako hvězdné mlžiny, z nichž se rodí nové planety, zárodky příštích životů. V okamžiku, kdy se cítil blízkým tomuto shluku jejího ženství, pojímala ho závrať, jako by byl uchvácen vírem strhujícího, naplňujícího se osudu.

Bál se přivolávati její zjev, a přece neodolal, aby na ni nemyslil. A nebylo také vyloučeno, že si ji svými touhami do života přímo vysálá. Nebylo by divu, kdyby ji skutečně potkal; mezi jeho horoucím steskem a skutečným světem bylo prostředí, v němž by ji mohl téměř vytvořiti ze vzduchu jako čaroděj. Nebude také divu, zjeví-li se mu co nejdříve opět v snách. Zdá se mu, ba více než to, ví a je přesvědčen, že je jí časově opět velmi blízký. Jeho Anoj přijde, aby mu ukázala svoji krásnou tvář v nové proměně. Jakým jménem bude nyní vzývati svoji Anoj-Liu? A v jakém rouše potká tu, která byla odsouzena trpěti každým dotekem živých předmětů?

Nepoznav ženy, na samém prahu svého života dochází k témuž závěru, k němuž dosud dospěl každý veliký dobyvatel žen, že žena je pouze přeludem. Od okamžiku, kdy vstoupil do tohoto kláštera, provází ho její zjev. Anoj je bytostí, která potřebuje, aby byla milována v snech. Potřebuje opory tohoto vědomí, že je někomu vším, aby mohla trpět. Ona to byla, která ho navštívila v prvních nocích, usednuvši jako novicova touha na jeho tvrdé lože v světle měsíčním a vztahovala po něm úbělovou svoji paži.

Ukázala mu sílu své mučednické lásky z doby založení tohoto kláštera, kdy nezkažena civilizací stála před ním jako pramen života. Objevila se mu znova po devíti stoletích, aby dokázala, že všecko zlo, k němuž dospělo lidstvo ve svém vývoji, této veliké lásky – nemohlo v ní udolat. Veliké její oči mluvily o tom, že si nedovede hříchu ani uvědomit. I ve zločinu byla prostá jako dítě, neznající rozdílu mezi dobrem a zlem, a proto při první příležitosti, potkavši Rubense, otevřela po něm s okouzlující důvěřivostí i hrdinstvím žhavou svou náruč. A nyní –? Bude to opět jeho Anoj, když jako Lia patřila jinému?

Ode dne, kdy všechny přízemní pokoje byly přeplněny vojíny s obvázanými hlavami, s rukama na páskách nebo o berlách, změnil se i dosavadní způsob řeholnického života. Mniši, pověřeni dozorem nad nemocnými, nestačili, aby zastali veškeru práci. Opat přibral několik pomocnic pro hrubší práce z okolních vesnic, a většina mnichů byla nucena konati denní i noční služby v lazaretě. Na každého mnicha přišly týdně dvě denní a jedna noční služba. Ani Innocenc a Bedřich nečinili výjimky. Nastupovali vždy po večerní pobožnosti a společné večeři a byli vystřídáni těsně před ranní mší.

Klášter hostil pravidelně dvakrát měsíčně vysoké i nejvyšší vojenské a lékařské hodnostáře, kteří přicházeli, aby posílali vojíny často ne ještě zcela uzdravené znova do pole. Opatův cit se bouřil proti těmto ukrutnostem. Pomáhal, kde mohl, a často i zapřel přítomnost hledaných vojínů. Generálové chodili od lůžka k loži s hrstí popsaných papírů, řinčíce šavlemi a mračíce se zuřivě, našli-li nemocného, který tu již dlel delší dobu. Bez ohledu na raněného odbývány byly rozmluvy, porady i pobídky u lože, a nevěřící generál dal začasto strhnouti i obvaz z rány, aby se přesvědčil, zda ho lékař neklame.

„Půjde-li to takhle, pošleme vás všechny do pole!“ lál generál, probodávaje svými pohledy přítomné ošetřovatele.

Prohlídky přicházely po předběžném ohlášení, ale často dostavovaly se i nečekaně. Před klášterem zastavil automobil a již se hrnula do nemocničního sálu hřmotná postava vysokého, zavalitého generála. A po každé návštěvě skládali ubozí obětovanci svůj vojenský tlumok, aby se odebrali ke svému kmenovému tělesu. Mnozí ještě byli přepadlí ztrátou krve, mnozí belhali se vratce ze dveří. Opat bránil jich marně; předstíraný vyšší zájem státu a rozkaz rozhodovaly o osudech nešťastníků.

„Pohleďte na tohohle ubožáka… Vypiplali jsme ho nyní již podruhé a po každé téměř vždy z náručí jisté smrti. Jak je to surové, jak nelidské, ošetřovati člověka, aby – zítra poznovu byl raněn…,“ ukazoval opat rukou Innocencovi mladičkého, sotva jinošství odrostlého vojáka s úzkým, nevyvinutým hrudním košem, ve kterém zela rána veliká jako dlaň.

Innocenc nesnášel těchto obrazů lidské bídy. Odvracel tvář a zavíral oči, neboť každý pohled ho zraňoval. Bylo mu, jako by se měl skáceti mdlobou. Hrdlo bylo staženo a celé tělo se chvělo.

„Život je hrozná surovost!“ ulevil si, odpovídaje opatovi vděčným pohledem. A Innocenc, jemuž každé jednání bylo nevýslovným utrpením, bouřil se proti zvrhlosti tohoto světa, který se rozzuřil vražednou vášní. Raději nežít než vidět tolik bídy! I jeho sny jsou potřísněny krví jako lůžkové prádlo dole v lazaretě. Chtěl by se pomstít původcům, chtěl by vraždit ty, kteří tolik běd uvalili nyní na lidstvo. Ale po každém vykypění odporu a vzdoru upadal opět vždy do zvýšené své lhostejnosti k projevům současného života.

Nyní má tím více důvodů litovat, že se narodil právě v tomto století. Nehledíc k tomu, že v jiné době mohl potkat Anoj mezi živoucími – kdyby se byl býval narodil dříve, byl ušetřen této zkázy. Rozrušen procházíval se nyní často dlouhou, tmavou chodbou klášterní, do níž ústily dveře nemocničních pokojů. Ranění spali. Dusné ticho zavládlo celým klášterem a jemu připadalo, jak by občas zaslechl zdaleka houkání těžkých děl.

Lidstvo přesto, že si namlouvalo pokročilost, v podstatě své se nezměnilo. I dnes může být klášter sv. Blažeje znovu obléhán a dobyt jinými prostředky a zbraněmi, ale lidé, odění v stejnokroje, ničím se neliší od zmizevších tlup avarských a tureckých. Znásilňují, pálí a vraždí, loupí kostely, svlékají mrtvé jako před tisíciletím! Granáty i kopyta válečných koní otvírají znovu hroby, požáry ozařují rudou a sirnou záplavou daleké obzory. Směšný pokrok a ničemné lidstvo!

Došed v myšlenkách konce chodby, Innocenc se obrátil, aby pokračoval ve své obhlídce. Avšak co to? V refektáři na protější straně dvora mihlo se drobné světlo. Mnich se zastavil a upřel k místu svůj udivený zrak. Zmýlil se snad některý vojín cestou? Avšak refektář se vždy přece na noc uzamyká! Ne, musí to být člověk domácí. Innocenc vyšel potichu na dvůr a zaměřil přímo k refektáři. Překvapilo ho, odkud se v něm pojednou béře tento zájem. Světlo se opět ukázalo a zmizelo za zdí mezi dvěma zamřížovanými okny. Nezbude než jít zpět a vstoupit dveřmi, jimiž vešel i člověk se světlem.

Otevřel naráz dveře a světlo, které zablikalo odkudsi od zdi, rychle zhaslo. Nechal dveře otevřeny do chodby a hlasitě zvolal:

„Kdo tu?“

Nikdo se neozýval. Prázdný sál vrátil mu dutě ohlas jeho zvolání a pak zavládlo opět hluboké ticho. Učinil několik kroků vpřed, zaměřiv ke stolu, a namáhal se, aby rozpoznal ve tmě, nahromaděné u zdi, bílou pleť lidské hlavy. Hledal jenom ve výši svých očí, neboť věděl, že člověk, který sem vstoupil, bude oděn právě tak tmavým rouchem, jehož tma neprozradí a žádnému slidiči nevydá.

Opakoval své zvolání a opět nikdo se neozýval. Hleděl směrem ke zdi, odkud se po několikerém zablikání slabého světla tma přímo na něho valila, ale zrak, nezvyklý usilovným, pronikavým pohledům, slzel a bolel. Pocítil nyní opět, jak se odcizil životu. Ještě nějaký rok a nebude již zraku vůbec potřebovat; víčka mohou klesnout ještě hlouběji a úplně i zastřít jeho oči.

Hledal po kapsách sirky, ale nenašel jich; jako nekuřák nosíval je zřídka kdy při sobě. Avšak dnes, právě dnes měl je míti, neboť má noční službu. Což aby se rychle vrátil pro světlo a uzavřel dveře na závoru? Tajemný host může ovšem lehce zmizeti oknem. Srdce mu bušilo nejistotou. Nevrátí se. Kdož ví, nebyl-li sem uveden osudovou nutností a nejde-li dále po své stopě? Pokročil zmužile do sálu, přímo ke zdi, kde, jak předpokládal, musí se noční host ukrývat. Přecházeje podél okna zpozoroval, že jeho postava je matně ozářena sporými světly protilehlé chodby. Ten, kdo se tu ukrývá, musil ho nezbytně poznati, nemá-li své tváře odvrácené ke zdi, aby se neprozradil.

Při nejbližším kroku vrazil do těžkého křesla, přistaveného ke zdi. Cosi se shýblo a zašustilo, a Innocenc cítil, kterak nějaká ruka sevřela tvrdě jeho rámě. Vzepřel se, aby se bránil. Avšak vtom tajuplným pochodem, kterým se v člověku rozsvěcuje světlo hrůzy, si uvědomil, že nad místem, kde stojí, visí hrozný obraz opata Justa V. Bylo mu, jako by dráp na portrétu tak úděsně vystižený zaryl se mu s dravčí pomstychtivostí do masa…

Nenávist a hrůza, která ho pojímala před touto podobiznou v omšelém rámu a se zašlým, vrásčitým pozadím, mstila se mu v okamžiku, kdy byl zcela bezbranný. Vždyť i pukliny olejomalby, časem popraskané, budily v něm vždy představy naběhlých žil zločincových. Ne, v této chvíli nepřemýšlel. Jeho osobní nenávist vydráždila portrét k pomstě. Světlo, které uviděl, bylo jen bludičkou, jíž ho portrét k sobě přivábil, aby se ho zbavil a zavraždil ho hrůzou.

Celá jeho bytost se vzepřela. Chopil se kleští, jež ho svíraly a které se zdánlivě vychýlily z plátna, aby se ho zmocnily. Tak asi musil svírati svou zločineckou vůlí silný spár opatovy ruky. Vztáhnuv ruku, zmocnil se teplého, měkkého krku člověka, který zaúpěl.

„Ke všem ďasům! Pusť, Innocenci!“

Byl to hlas Bedřichův.

„Tos ty?“

„Ovšem, já a nikdo jiný.“

„A co tu děláš?“

„Co tu dělám? Zapomněl jsem tu při večeři svoji dýmku… A ty víš, že bez své lulky neusnu.“

„A že ji hledáš tak… vysoko!?“

„Vysoko?“ opakoval rozpačitý hlas. „Ukryl jsem se tu vida, že jsem stopován.“

„A právě u obrazu zlověstného opata…“

„Co tím chceš říci?“

„Co chci říci? Nic jiného, než – že jsem tě chytil na třetí stopě… manus sinistrae…“

Bedřich vykřikl a stiskl jeho ruku:

„Kdo ti řekl, že…“

„To je přece samozřejmé…“ a Innocenc se usmál. „Ale nyní pojď, zanech hloupostí a jdi spát. Mám noční hlídku, musím k nemocným.“

„Vím to.“

„Patrně jsi asi se mnou počítal.“

„Co?“

„Počítal jsi asi s mojí nevšímavostí a čekal, až budu mít noční službu já…“

„Proklatě! Tebe nelze oklamat. Jsi horší tajného zvěda. Nuže, víš-li vše…, nechci zapírat. Ano, byl jsem na stopě…, která zase zklamala.“

Innocenc neodpovídal. Zdálo se, jako by byl býval úmyslně přeslechl slova, jimž nevěřil a věřit nechtěl. Bedřich sestoupil z křesla a oba vyšli z refektáře, který Bedřich za sebou opět pečlivě a potichu uzavřel na klíč.

„Nechtěl jsem tě rušit. Kdybych byl býval věděl, žes to ty, jistě bych byl býval sem nevstoupil. Proč jsi mi to neřekl?“

„Jsou věci, kterých člověk rád neprozrazuje!“

„Nu, a našel jsi?“

„Řekl jsem ti už –, že i třetí stopa zklamala. Rukopisné poznámky v knize byly asi připsány s úmyslem, aby svedly z cesty zasvěcence…“

„Tedy u obrazu Justa Pátého, pakli dobře rozumím, byla třetí poznámka, psaná touž rukou současníkovou.“

„Ano. A nyní půjdu svými vlastními cestami. I mrtví podvádějí, Innocenci, i mrtví. Jeden zkrášlenými pamětmi, jiný krasořečnickým nápisem na hrobě, jiný bajkou o pokladu…, jiný předstíraným dědictvím a mnohý ironik směje se ti sarkastickou závětí i z hrobu. Viděl jsi některé vyobrazení hřbitovních soch vnitroindických národů? Jak jsou přiléhavé: v Angkoru stojí na krajích stupňů ochránci věčných prahů, mají roztažené nohy a ruce opřeny na sehnutých kolenou, jako by se smíchem nemohli udržet a popadali se za břicho, a jejich obličej je široký smíchem jako vějíř… Jsou to sochy zkroucené smíchem ze záhrobí… Rozumíš? To je odpověď mrtvých ubohým červům života. Jejich strnulost je smích děsu…“

„Co to – co to mluvíš?“

„I mne podvedli mrtví! Tajemství je výsměchem… Ale nyní jdu.“

„Dobrou noc, Bedřichu. Jednou mi to však povíš.“

„Snad. Jednou… Dobrou noc!“

Innocenc vycházel s Bedřichem na chodbu. Zavřeli dveře a Innocenc se vrátil do lazaretu, aby chvílemi vyšel na chodbu a procházel se zamyšleně. Mezi jeho tajemstvím a zájmy Bedřichovými není žádné souvislosti. Půjde nyní také zcela sám svojí cestou.

Pootevřenými dveřmi ozývaly se chvílemi těžké výdechy a stony trpících. Innocence zmocnil se bezmezný vlahý soucit. Bylo mu, jako by jeho duše plakala a všechny póry jeho těla ronily slzy. Vstoupil do ložnice a skláněl se nad raněnými s mateřskou něžností, tu opravuje lože, jinde obvaz. A viděl, jak veliké lásky je schopna lidská ruka. Dosud nikdy si toho neuvědomil. Pouhý sklon těla a dotyk jeho ruky stačil k uklidnění probuzeného, ač nepřinášel žádných léků. Necítil ani žádné únavy z probděné noci. Teprve ráno, když ho přicházel vystřídat bratr Ambrož, pociťoval prázdnotu v hlavě i těle, kam spánek nemohl nalíti posilujícího obsahu. A po ranní mši šel, aby si odpočinul; měl celý den volno.

XI. Příběh z roku 1827

Když duše geologických epoch rozhodovala o tvářnosti krajin, tvořila sopky, pouště a hnízda zemětřesných tragédií, obdařila některý kout vášněmi a jiný naplnila mírem. Seménka útěšlivého míru zapadla do žuly i mezi stébla trávy, z nichž klíčil všeovládající klid, který se rázem zmocňuje našeho srdce, vstoupíme-li poprvé na práh tohoto kraje. Červencový žár sálal od země k nebi a vystupující, oteplený vzduch byl vlastně tisícerými, neviditelnými, a přece mohutnými pilíři, které držely na svých hlavicích ohromnou kouli sluneční jako hůlka vodního pramene, tryskajícího do výšky, vyhazuje skleněnou, lesklou kuličku, terč pro střelce.

Innocenc vnímal krajinu, obklopující klášter, dnes v docela jiném osvětlení duševním. Bylo mu jako člověku, který procítá ze sna, vzpomíná si na své vidiny a přijímá zavřenými víčky světelné i zvukové projevy života, které však počínají slábnouti na přechodu do nového snu. Turista i vesničan, holka od kuchyňského škopku i pasák, který leží právě na mezi, vidí klášter na úpatí hory a pod klášterem travinaté údolí. Innocenc vidí obraz zcela jiný. Kraj je rozpůlen mohutným řezem; údolí, z jehož travin vyrůstá mír, je vysoko, vysoko nad ním.

Tam, kde se řez blíží ke klášteru, je jeho konec podezděn, zachycen šachetními trámy a jeho stěna je srázná a vede do propasti, na jejímž dně ve tmách vášní, neklidu a hukotu kymácí se a zmítá masivní zdivo kláštera. Zdá se, že se otáčí kolem své osy, avšak nikoliv, vlní se, zdvíhá a klesá, zdi se prohýbají a vyboulejí, natahují se a smršťují. V takovém niterném rozporu je klášter se svým okolím.

Innocenc nemohl o sobě říci, že v posledních dnech spal a nemohl říci, že bděl. Noční svět tvořil pro něho nový stav vidin bdící dřímoty. Bál se, že už mu nebude možno vrátiti se ve snách k stopám, jež upoutaly jeho duši. Přechod ze bdění do snů jest už nevhodným, snad příliš úzkými východem ze skutečnosti. Najde novou cestu k minulosti nebo budoucnu? Snad se jeho Anoj protáhne jako závoj klíční dírkou těchto dveří, jež se rázem uzamkly, vsouká se do temnot jeho nocí a zde se počne zhušťovat a nabývat své tvářnosti. Cítí, kterak časová její blízkost se na něho téměř řítí. Buď to právě byla, anebo právě bude… Čas uzrál shlukem příznivých podmínek, které pozdraví její tělesnost v novém prostředí.

Závoje se protahují, houstnou v mlhu a opět řidnou, svíjejí se a vymršťují ve tmě právě jako za slunečního světla. V poledne stojí tato svítící koule uprostřed jeho okenní tabule a oslepuje právě tak svým odrazem od skla jako od malého trojúhelníku náhodou vytvořeného stébly trávy, kterou pokryl tenkou blanou svého slizu zahradní hlemýžď.

Přesvědčte se sami, že je tomu tak! I ve slunečním světle táhnou se před jeho očima mlhoviny, z nichž se rodí nový svět. Vlekou se jako pero stroje, jednou v čiré tmě, ozařovány zvědavýma očima otáčivého majáku, a jindy svítí samy do sluncem prozářeného vzduchu. Je to odraz zvuku, echo světla, stín barvy. Možno, že se v něm tvoří nový smysl, nové ústrojí vnímací, když chapadla čiv, jimiž byl dosud vyzbrojen, se opotřebovala a již nestačí, aby se zmocnil svého přeludu.

Přeludu? Nikoli, celý okolní svět je přeludem. Jenom jeho Anoj je vítězná skutečnost. Již pouhá okolnost, že se dívá na kraj, k němuž je přikována svojí existencí, v docela jiném světle, seskupení a přemístění, dokazuje, že je na správné cestě za ní, která se vtělí znovu do jeho duše. Není náhodné, že se v klášteře zastavil Rubens a že právě na tomto místě byl klášter založen mnichy, kteří sem přišli před mnoha staletími. Ti všichni vycítili rozdvojení tohoto kraje. Vábil a bude ještě vábiti mnoho jiných duší spřízněných, umělců a dobrodruhů, básníků a extatiků, kteří zde najdou místo, v němž se budou moci vyžíti jejich síly, když nenašli svého století.

Rámec doby je podružnější než místo, v němž žijeme. Bůh ví, kolik bytostí s Kainovým znamením lidí neukojených a hledajících na čele se tu již zastavilo! I Anoj je propastným vírem, který strhuje, uchvacuje a již nepouští… Není asi sám, který vycítil v odlišnosti tohoto údolí celou jeho duši. Stárnutí a zánik všech věcí je jen nezbytným průvodcem, není však soběstačným cílem životních dějů. Život je záměna náplní, rám, na jehož plátně střídají se obrazy. Kdyby připustil formu kaleidoskopickou, potácel by se mezi náhodou a determinismem. Kaleidoskop má také přesně ohraničený počet možností. Je to přecházení ze tvaru do tvaru, zdánlivé přelévání vln, které svého místa nemění. Síly, které tyto změny vyvolávají, jsou však stálé. Dnes hyne ve vesmíru sta světů a zítra rodí se světy nové. Síly, které utvořily bytost Anojinu, jsou mocnější než síly, které tvoří lidi průměrných životů; je z mramoru proti lidem z hlíny, masa nebo prachu. Jejich houževnatost cítí sám na sobě, neboť jim podléhá; aby ho ovládly nebo zdolaly, zavedly do ráje nebo do pekel, uzpůsobují ho, že může Anoj vnímati neobvyklými prostředky…

Malý kotouč víří, houstne, je jako hořící koudel, pak jako smolná pochodeň, letí a letí, stále blíž a blíže, roste každým okamžikem, ač se vzdaluje, a je to vlastně již celý oslnivý meteor… Tak se naplňuje čas, tak z malého shluku časových atomů rostou dějinné události; hromaděním časových sil, prškami času na bod, dříve nepatrně ozářený a pak již vyzařující ze sebe do prostoru přitahující mohutnost, jíž nelze odolat, přichází jeho Anoj, aby zazvonila na prahu jeho pokoje dukátem své lásky…

Stává se člověkem zcela jiným a novým. Pozoruje to i na tvářích svých spolubratří. Někteří se na něho dívají s obdivem, jako by se na něm dokonával středověký zázrak Zjevení, avšak – proč jiní pohlížejí na něho s obavami nebo útrpným úsměvem? Snad se domnívají, že šílí! Vyhýbají se mu, otáčejí se za ním, potřásajíce hlavami. Ubozí, kdyby tak věděli, co to je, procitnouti z úzkého okruhu všedních smyslů, jimiž jsou nadáni lidé i květiny. Procitnouti k nové duševnosti, býti uchopenu tykadly tajemných sil mezisvětových, které určují osud člověka i oběh planet.

Není pochyby o tom, že se vyprostil ze začarovaného kruhu obmezených schopností. Bláhoví domýšlivci: lituje jich jako lidí, kteří zatracují, poněvadž neokusili, kteří se nepokoušejí, poněvadž se bojí anebo poněvadž je v jejich povýšené bláhovosti ukolébalo pohodlí do klidu lidí, kteří nemohou sebe samy přerůsti!

Vzpomíná si na matku svého otce, která žila pod Orlickými horami svůj osamělý život a na jejíž tváři zářil úsměv jako hvězda. Vyprávěla mu mnoho, dokud byl dítětem. Naslouchal jí s bázní. Kyvadlo velikých hodin rostlo do osudové mohutnosti, která se pohybovala na zdi jeho pokoje. Jejich odměřené tik-tak, tik-tak ukrývalo mezi svými kyvy hrůzu. Byly srdcem velikého zvonu nekonečného času. Jejich zvuk byl klepáním duchů na stěnu; hodinář byl čarodějem: chytal nekonečno a navíjel minuty. Na ciferníku byla čísla, která přečísti nedovedl a na něž hleděl s posvátnou úctou jako na hieroglyfy. Až jim porozumí, nebude už dítětem. Tulil se k babičce, skrývaje se v její široké černé sukni.

I na ni pohlíželi lidé asi právě tak, jako hledí nyní na něho. Nerozuměl jí také docela, ale zdálo se mu, že ona tvoří jeho životní názor. Zaujat jejími samorostlými náměty, ovlivněn jejími myšlenkovými pochody chápal svět a život již ne jako souhrn všech jevů, to jest tvary se přiodivších a vypučelých skutečností, ale spíše jako nevyčerpatelné množství zárodků a možností.

To, co nás obklopuje, je nepatrné a titěrné v poměru k tomu, co by mohlo nastati a býti. Jenom když počala vyprávěti o svých Přátelích, kteří přicházejí k ní, jakmile ulehne na lože, mluví k ní najednou sterými tichými, lahodnými hlasy, berou ji za ruku bylo mu nevýslovně úzko. Tváře jí hořely, oči se zaleskly a ruce nervózně se pohybovaly, napodobujíce pohyby ruky píšící. Nedali jí pokoje, dokud nevzala papír a nezačala psát. Vedli její ruku, která kreslila, psala, počítala věci zdánlivě nesouvisle, které teprve na konci jí vše vysvětlily. Neměla-li papíru, psala její ruka po polštáři a pokrývce. Často byla nucena s úsměvem je odbývat, když byli podnikavější a více doráželi.

Slyší ještě dnes její blažený, usměvavý hlas: „Nu, jen jděte, moji miláčkové, jděte, rozumím vám, ale jsem dnes unavena. Přijďte zase zítra!“ Zdědil jistě mnoho po své babičce; její sny, její jasnovidectví a smysl chápati nepochopitelné. I své oči má po ní, která je také ráda přimhuřovala. Škoda, že byl tehdy dítětem, které jí tak málo mohlo rozumět!

Než vyšel ze vrat klášterních, vtiskli mu do rukou nový dopis z domova; doporučený a spěšný. Ukryl jej ve vnitřní kapse svého šatu a nyní ho tížil jako kámen. Tolik bylo na něm životní energie a shonu, tolik razítek, kvapně vyražených na známky ve zmateném spěchu různě nalepené, červená písmena „Express“ a podlouhlá nálepka doporučovací, adresa psaná prudkou rukou, která se máchala asi právě po lokte v dravých vodách života s vykasaným rukávem a kvapně snad setřela z prstů i krev a zasedla, aby psala.

Dopis zdál se mu hřídelem veliké životní továrny, otáčející se nyní na tenké ose v jeho kapse. Otevřel jej s nechutí k životu, jehož byl velikým uzlem, a četl tištěné oznámení sňatku svého bratra Josefa, k němuž byla připojena prosba, aby přijel do Prahy a snoubence oddal buď v loretánské kapli, nebo u sv. Víta. Bude prý to svatba velmi okázalá a neradi by ho postrádali.

Ne, této lži a podlosti nepožehná jeho ruka. Zmačkal dopis, zahodil jej a litoval, že se dal vyrušiti ze svých myšlenek. Zprávy, které docházely z bojišť a z Čech, nasvědčovaly tomu, že válka již dlouho nepotrvá. Několikaletým dusnem válečným prošvihl ostrý, svěží vítr, který sliboval ulehčení. I to červencové slunce letos, roku 1918 září již radostněji a žhavěji.

V neviditelných oblacích nesla se nad jeho hlavou vůně luk a sena, každá mez hlučela poddrnovým životem. Život, jejž dusila pěst války, se vzepřel svému utlačovateli. Mír, který se stal žhavou touhou všech srdcí, přestával býti snem a nadešla chvíle, kdy nabýval tvarů tělesných. Stával se poslem božím s palmovou ratolestí v bělostné dlani. Tušení nových radostí zaplavovalo duše; mnoho vojínů odešlo na dovolenou, jenom několik lůžek nepropustilo bolestných svých návštěvníků. Vojín, kterého v noci zaopatřil svátostmi umírajících a jehož tělo pochovali dnes ráno na hřbitově za zdí kláštera, byl jistě už poslední obětí války, která zde ukončila krvavý svůj život.

Až se rozhlaholí zvony a zvěstují, že nadešel kýžený mír, uzdraví se touto blahozvěstí i nejtěžší nemocní; vstanou a vyjdou z lože, na němž leželi bezvládně s roztříštěnými údy a s úsměvem na rtech seskupí se v bílých svých oděvech v děkovný zástup pozemských nebešťanů, neboť nitro každého z nich bude vlahé něhou, čisté a svaté… Vejdou do kostela, jehož zdi se budou otřásati jásavými hymnami rozzpívaných, zanícených duší. Kostelní varhany nedoprovázely snad dosud nikdy tak slavných, žhavých písni; to bratr Ambrož a Jindřich zasednou ke klávesnici varhan a vyženou z dlouhých, lesklých jejích píšťal tóny, jimiž se bude na zemi snášet boží požehnání…

Avšak Innocenc musil si doznati se studem, že válka mu valně ani nevadila; zvýšila pouze jeho odpor a hnus, který ho zachvacoval každým dotekem věcí příliš jsoucích. Pro něho bude mír pouhým uvolněním pout, jež ho vázala k životu. Bílé, hedvábné závoje vlají kolem jeho hlavy, zapadají do trávy, aby opět nadlehčeny vánkem zaměnily tvar a polohu. Jejich cípy třepetají se ve vzduchu jako praporky, úží se ve stužku a opět se napínají jako záclona, která zastírá stráň, hory, klášter i slunce.

A kolem dokola jest jen nábožně naslouchající ticho. Innocenc ví, proč tu vládne tak zvláštní ticho. Každý kout světa jinak hlučí a jinak utichá, jako lidský život. Toto ticho v údolí kláštera sv. Blažeje je dílem plnozvučných, zladěných a velebných jeho zvonů. Po celá dvě tisíciletí pracovaly v tomto tichu klášterní zvony, jako sochař na nesmrtelném svém díle. Každý úder zvonu byl kladivem, vyhlubujícím klenbu tohoto údolí, jež potom vyplňovaly zvuky. Vyhloubily je celé, vylévaly se do něho svými tóny, až je zaplnily po nejvyšší vrcholky hor zpěvnou duší svojí zvonoviny. Není také nahodilé, že údolí má tvar obráceného zvonu.

Každý pohyb a náraz srdcí na vnitřní strany zvonů čistil tu vzduch a nanášel pastelové barvy, z nichž zrodil se obraz zdejší krajiny. Toto ticho je výslednicí souzvuků, je harmonií sfér starých Řeků. Přitiskneš-li tvář do trávy, slyšíš je zníti v každém jejím stéblu. Vidíš plynout jejich zvukové prameny po vodní hladině potoka, cítíš je kvésti a voněti ve květech i v ovoci rozsáhlé štěpnice, a zdvihneš-li zrak k obloze, jsou oblačné chomáče cestou, jimiž se ubírají jejich hlasy do věčna. A proto je tu ticho, které na jiných místech je nestálejší a popudlivější, chvějivé, kolébavé a ustaraně laskavé jako hlas láskou dýšící matky.

Miliony jejich úderů zdvíhají se nad loukou; spaly v kořínkách jitrocele, šalvěje, divizny, slziček, vřesu a pampelišek. Zdvíhají se a Innocenci připadá, jako by klesal do prachových podušek zvuků. Jsou to rozpadlé plíšky lesklého kovu, které se zažehávají v slunci. Procitly všechny, a hle, nyní jako by zvonily o vzduch někomu na uvítanou. Toto ohlušující ticho loudí úsměv na tvář mnichovu.

Innocenc zdvíhá hlavu, rozčarován zmatkem svého srdce, které nezná dne, hodiny, místa ani jména, opírá se dlaněmi o zemi a pohlíží upřeně k východu údolí. Zdvíhá se tam malý obláček, jako by byl jeden z oblohových poutníků se opozdil, ohlédl a klesl k zemi, a neznaje směru, držel se silnice. Oblak roste a blíží se; není pochyby, je to kočár, který ujíždí po silnici ke klášteru. Zastaví se tu před hlavní branou kostela, anebo u postranního vchodu do klášterního nádvoří?

Souvisí i tato návštěva se slavnostní mší, kterou ohlašoval opat Rajmund na zítřek? Na zdejší zámek sjelo se již včera a dnes mnoho vzácných hostí, kteří budou svědky slavnostního zasnoubení mladé Ginety s hrabětem Amberským. Je tomu čtvrt roku, co se poznali kdesi v Itálii na cestách. Vesničané chystají slavnostní uvítání příštího nového svého pána. Již dnes jsou některá okna ozdobena zavěšeným věncovím z chvojí a před zámkem staví slavobránu.

Kočár se blížil klášteru, ale nezastavil se a zahnul po silnici, která se stáčela dále k vesnici. Mnich povstal a pozdravil. V kočáře seděl mladý muž v černém oděvu s dlouhými vlasy umělce. Výrazné jeho oko utkvělo na bledé tváři mnichově. Ne, byl to ještě hoch, pěkně urostlý a sebevědomého chování. Kočár přejel; na ose zadních kol připevněno bylo motouzy velké hnědé zavazadlo. Prach koni zvířený se opět snášel na cestu i pole. Mnich opět usedl a ponořil se do svých myšlenek.

A večer, když již počaly malé zvony sezváněti bratry k pobožnosti, viděl, zdvíhaje se k návratu, kterak od vesnice přicházejí sem dvě postavy. Když se přiblížily, poznal cestujícího z kočáru, vedeného sloužícím. Lokaj zastavil se a smekl klobouk, mladík s hlubokou úklonou sňal veliký svůj cylindr.

„Jdeme prosit otce opata o výpomoc, ctihodný bratře. Nemáme již jediného pokoje, zámek je přeplněn.“

„S radostí! Otec opat se potěší nadmíru, bude-li moci poskytnouti vám skrovné naše pohostinství.“

„Je mi velkou ctí. Jsem Liszt, František Liszt, hudebník.“

„Těší mne, pane. I zde slyšeli jsme o vaší výborné hře… Ale nyní, prosím, pojďme, dříve než se začne pobožnost.“

Sloužící vysvětloval znovu vše opatovi, avšak opat nepotřeboval omluv. Uvítal hosta a nařídil hofmistrovi, aby byl uveden do hostinského pokoje.

„A váš kočár a koně?“

„Zůstanou na zámku, děkuji… Pro koně je tam místa dosti,“ smál se Liszt. „Také za jídlo budu nucen zdvořile se poděkovat a se omluvit. Musím večer hrát, prosili mne tak důtklivě, že jsem nemohl odříci, ač jsem cestou velmi unaven.“

„A kam jede pán, smím-li se ptát?“

„Chci nyní do Švýcar – zkouším své štěstí ve světě. Děkuji vám, důstojný otče opate. A poděkuji se vám ještě zítra z kůru – od varhan.“ Odešel s uctivou poklonou a mniši odebrali se k oltáři.

A při večeři o jiném se nemluvilo. Svatba i přítomnost mladého virtuosa zaměstnávaly všechny bratry. Stařičký, dobrácký opat, otec Rajmund, svolal do svého pokoje několik bratří, aby se s nimi poradil o tom, co bylo nutno pro zítřek připravit. Bude sloužiti mši, ale všechny zpěvy odbude za něho bratr Celestýn, který i kázání pro svatebčany si musí dnešní noci připravit. O průvodu použije se všech praporců a svícnů, a baldachýn z bílého brokátu se postaví za oltářní stupně k mřížoví. Varhany obstará sám pan muzikus Liszt.

„Proběhly o něm loni zprávy velmi zajímavé. Noviny a kritiky ho napadají a všade, kde se objeví, je uctíván jako modla. Je velmi nadaným hudebníkem. Těším se, že uslyšíme opět jednou mistrovskou hru…“ A otec opat rozohnil se chválou. „Bude-li míti kdy, poprosím ho, aby na pianě přehrál úryvky ze své opery Don Sanche, která před dvěma roky byla provedena v pařížské Královské akademii. Je to druhý Mozart, drazí přátelé…“

Bylo to ke konci června roku 1827. Mnoho hlav usínalo s velkým starostmi o zítřek v klášteře, na zámku i ve vesnici. Žebřiňák slavnostně vyzdobený pojede napřed s družičkami jako první. U slavobrány složí uctivou svou gratulaci rychtář a za snoubenci půjdou družičky a vesnická chasa. Jen bude-li zítra dosti růží! Místní poslíček vydal se rychle na cestu do okolních vesnic, aby přivezl květiny, aby si vypůjčil koberec od chirurga a aby doručil obci list s prosbou, aby přijeli se stříkačkou a půjčili své dva hmoždíře s obsluhou. A ve svém tichém pokojíku přemýšlel bratr Celestýn o svatební své řeči, jíž pozdraví zítra snoubence.

Velký den sváteční nastal. Probouzel se v oroseném chvojí a v kyticích růží, postavených na oknech, odkud je přijímaly do radostných svých rukou družičky. Na kopci hřímaly hmoždíře, když celý dlouhý průvod s fábory vyjel od zámku z vesnice ke kostelu. Silnice byla pokropena, aby snoubenci, jedoucí v nádherném, otevřeném povoze na konci celého průvodu, netrpěli prachem. Z oken mávalo se šátky, za humny troubil postilion, seč mu síly stačily, oblíbenou píseň Pozdrav z hor. A když průvod vyskákal z povozů a utvořil v hlavní lodi chrámové špalír, kterým měli projíti svatebčané, zazněly z kůru varhany… Bratr Celestýn neměl kdy, aby se rozhlížel. Neviděl ani jednoho ze snoubenců. Stoje za opatem, sloužícím mši, zpíval hlasem tak zvučným a lahodným, že se sám svému hlasu divil. Jenom varhany ho zneklidňovaly.

Již při prvém akordu sevřelo se mu srdce. Bylo to, jako by krásný tento nástroj oživl a procitl z dlouhého spánku. Ruce zasvěcené dotýkaly se ho s takovou jistotou a důvěrností, že se neubránili mocnému dojmu ani vesničané, kteří snad nevědí, kdo jim tu právě hraje. To nebyly již zvuky, deroucí se z píšťal a vyráběné strojem, ale na klávesnici hladily a jitřily lidská srdce ruce mistra, ovládajícího svou genialitou cit ukrytý a neznámý. Z nejprudších otřesů vášně tryskaly slzy, z očí zpívala bolestná naděje a pojednou celý chrám řítil se do slastných propastí umírání. Jeden tón zamrazil po zádech, jiný poskočil ve vlasech, jiné hrnuly se do očí a jiné letěly k oltáři, kde uchváceny velebnými kmity svic stoupaly podél oltářního obrazu tiše k vysoké klenbě.

Nikdo nepromluvil slova; ústa vesničanů byla otevřena a jejich zraky upíraly se na kůr, kde se tyčilo veliké, těžké tělo nástroje, který jim připomínal ohromnou skříň. Dráb se usmíval sebevědomě; věděl také více, než si lidé mohli mysliti. Nemohl sice popírat, že je to velmi krásná hudba, ale to, co mu řekl včera večer komorník, bylo mu přece jenom k smíchu; komteska Gineta přinášela prý právě kávový příbor do pokoje, když jí pan hrabě představoval pana Liszta. Komteska otevřela veliké své oči a tak ji to dojalo, že celý příbor upustila na zem. Ne, to pochopiti nemůže. Takový chlapec a – takovou slávu! Divné věci se to nyní dějí na světě…

Varhaníkovy ruce zpívaly a plakaly, bouřily a vzpomínaly. Celestýn musil upnouti a soustřediti všecku svou pozornost na mešní knihu. Každý tón odtrhával ho od oltáře a unášel ho daleko z tohoto chrámu. Bál se, že neodolá a že podlehne přesile hry. Je tak uchvacující, tak velebná, že se mu zdá, že jsou to její tóny, které teprve dnes, 26. června roku 1827 vysvěcují kostel, jehož dveřmi procházela celá staletí, aniž tušila, že chrám dosud není vysvěcen…

Varhany se odmlčely. Opat se obrátil, aby udělil požehnání a bratr Celestýn přistoupil se sepjatýma rukama k baldachýnu, před nímž klečeli snoubenci. Uviděl pouze krásnou hlavu ženichovu s vysokým, do špiček vybíhajícím límcem a širokou, bílou vázankou, v níž se třpytily brilianty. A po jeho boku klečela nevěsta se skloněnou hlavou, zahalenou bělostnými a průhlednými závoji. Celé její šaty s dlouhou vlečkou posety byly růžemi. Vlečka byla prostřena po zemi jako koberec, kolem něhož stáli svědkové svatebního obřadu.

A nyní, jaké šílenství zmocnilo se varhan? Nástroj andělů vydal ston odsouzenců pekel. Byla to výstraha? Zaúpěl varhaník bolestí, že se provdává ta, kterou miluje? Těmto tónům, které vybuchly jako příval, nerozuměl nikdo. Nevěsta zdvihla hlavu a otočila se. Veliká nejistota zmocnila se všech přítomných. Nikdo nevěděl, co se stalo, ale každý tušil, že se něco událo. Z nejsmutnějších hlubin zvukových prodíraly se k srdcím hedvábné nitky řízy, tenké jako struny. Byla to svatební píseň, tkaná bolestí a touhou. To asi bělokřídlí motýli usedli na klávesnici a jejich odlety a slety rozehrály zázračný nástroj. A hned na to zoufalé výkřiky tonoucího zápasily s proudem na hladině uplývavých vzdechů, tlumených andělskou sordinou.

Bratr Celestýn, který již zdvihl obě ruce, aby s mírnou poklonou zahájil svoji řeč, čekal, až varhany umlknou. Chvěl se a věděl, že své vzrušení utajiti nedovede. Musil je na něm přece každý poznati. Ruce hráčovy rozdíraly srdce. Každý jejich dotek jako by se hroužil do bolavého nitra a vynášel z něho vřelou krev. Nikdo netušil, že v duši Františka Liszta rodila se právě jeho vášnivá, revoluční Hymna, která dozrála roku 1830, kdy Evropou pronikly zprávy o barikádách pařížských a povstání bruselském…

Dva účastníci svatby, kteří o několik let později slyšeli jeho píseň bouře, vzpomínali si marně, že ji již jednou kdesi slyšeli. I láska je revolucí srdce; a na tomto podkladě vybouřil se živelný, politický protest nezkrocené, po svobodě prahnoucí duše umělcovy.

Jeden tón prosil, zapřísahal, jiný varoval a hrozil. Hýčkaný miláček umění milovných šlechtických a měšťanských salonů, doporučený zvláštními listy vévody Orleánského a hraběte Szapary, umělec na prahu své oslňující kariéry, o jehož podpisy žebraly roztoužené kněžny i měšťanské dcerky s vrkoči pod velikými florentinskými kloboučky s vlajícími pentlemi, cudně zrak klopící v době, kdy se zavěšovaly líbezné miniatury na květinově tapetovaných stěnách pokojů s útlým nábytkem a s ozdobnými ručními zvonky na stolcích dědečků, procházejících se v dlouhých pláštích se střapci řadou malých, světlých pokojíků, s květináči na oknech – a který se podpisoval smělými tahy výbojného svého mládí do památníků, na listy s oválovým rámečkem, upředeným z fialek, zahrával tu svým uměním s okamžikem památným celé rodině.

Starý hrabě se několikrát otočil neklidně po kůru a netrpělivě přešlapoval po dlažbě chrámové. Jeho obličej se prodloužil; naklonil se ke komorníku, který stál opodál a zašeptal mu několik slov. Komorník pokynul hlavou a po chvíli se obrátil a vycházel, prodíraje se hustým davem lidu.

Mladý Liszt prozradil veškero svoje nadání i svou budoucnost. Jeho příští vztah k ženám nabýval pevných rysů. Bude mu asi lichotiti, že si může pohrávati i s umdlenými city bledých šlechtičen, které u vytržení stojí nad pianem, které ovládají jeho ruce. Nespoutaný jeho duch rozřeší otázku svého mužství způsobem, který bude odpovídati jeho povaze: vstoupí v milenecký poměr s kněžnou nebo hraběnkou, která se nebude rozpakovat obětovati mu své jméno a dítky. Pyšná na umělce, ponese hrdě všecky následky veliké své lásky… Jeho geniálnímu úhozu, pohledu a slovům neodolají ženy právě tak, jako nemohly se ubrániti Mozartovi…

I chvíle tak významná je míčem umělcovy nálady; baví ho pohrávati si s tolikerými city. Snad nebude už s to nikdy vyjádřiti více citů. Klávesnice je měkká jako vlas oddané ženy; kdož ví, zda se Liszt neoddal své hře s takovou vášní, že se odpřítomnil. Snad nechce ani varovat, snad není jeho hra vyznáním ženě, která právě slibuje u oltáře věrnost jinému. Ale je jisto, že tento okamžik stal se mu bolestí, která vzbouřila jeho tvůrčí sílu.

Komorník jistě již došel na kůr. Zdá se, že varhany tichnou, jako slábne odpor přemoženého. Ale ještě naposledy zažehl vzduchem výkřik jeho obnažené duše. Gineta, která klečela vzpřímena před klekátkem, majíc sepjaté ruce položeny na jeho desce, poklesla; svezla se tělem na nohy, dosednuvši těžce na svá vlastní lýtka. Ruce svezly se jí do klína a tělo se prohnulo.

Varhany dozněly v okamžiku, když zdvihla plnou svou tvář ke knězi. Stál nad ní s rukama, které prozrazovaly zmatek. A když dospěl její pohled k plné tváři mnichově, rozšířily se její zorničky v úděs. Zdálo se, že její vlahé, veliké oči slzí. Pokora, zoufalství a bezmezná něha zazářila v jejích rysech. Mnich otevřel ústa k výkřiku, jeho ruce se vzpřímily, dopadly bezvládně podél těla k bokům a jeho tělo se zakymácelo. Ustoupil o krok zpět, pohlížeje do její tváře, naklonil hlavu, jako by se jeho oči nemohly nasytit a jeho srdce uvěřit, a celou jeho bytostí prošlehla a zamrazila závrať poznání. Nakloněn nad klekátkem vpíjel její tvář vytřeštěnýma očima.

Nevěděl, jak dlouho trval tento okamžik. Čas se zastavil, mlžiny vidění se ztělesnily v bytosti, zakryté šatem nevěsty s vlečkou, posázeným růžemi u stvolů ze stříbrných nitek, jimiž byl šat protkán. Ví jen, že se dívá na ženu, kterou hledal již tak dlouho a kterou potkal dvakrát ve svých snech. Byla to plná tvář měkkého, poddajného ženství, jemuž zasvětil celý svůj život. Je to Anoj, která navštívila s bolestí opět tento svět, aby ve svatebním rouše řekla mu svýma očima to, co jí chce říci sám…

Hlavy účastníků se odvracely od varhan k oltáři. Jejich oči tvořily zesilovaný proud, který ho vracel přítomnosti. Cítil, jak se zraky účastníků slévají upřenými paprsky svých pohledů v tenká vlákna éterických stébel, jak mohutní každým novým zrakem, který se k tomuto proudění k oltáři mířícímu přidružil tak, že tvoří vzduchový pramen neviditelného reflektoru, v jehož světelném terči jsou jeho udivená ústa, nyní již i čelo, oči, jeho hlava, až konečně celá jeho postava je vysazena žhavému kmeni mohutného, vodorovně vzduchem položeného stromu slitých pohledů.

Celestýn se vztyčil, zdvihl ruce a jeho ústa se otevřela. Bylo nyní na něm, aby promluvil: svatební řeč pro účastníky a vyznání lásky té, jež tu klečí jako nevěsta jiného. Rty jeho se chvěly, ruce se zkřížily na prsou a jeho hlas se modlil láskou. Každým slovem musí pohladit tu, které dotýkati se rukama by bylo hříchem. Životy dvou lidí, sobě určených a v hlubokých pralesích celých staletí se hledajících, se potkaly… Je si vědom důležitosti a posvátnosti tohoto okamžiku; chápe nyní Liszta a jeho hru: i ten tuto chvíli pochopil. Jeho hlas a slova, jeho oči musí býti nástrojem rozbolavěné jeho duše. Nelze váhati, neboť by ji ztratil snad již navždy. Neboť hle, Anoj stává se manželkou, bude matkou, vyžije plně svůj život, i když její cesty nebudou posypány růžemi a už nikdy se nevrátí na tuto zemi. A mnich počal mluvit…

Zmatek jeho duše vyprchával. Každým slovem stával se pánem sebe sama. Ještě okamžik, a zvítězí. Zdá se mu, že již několikrát v životě mluvil o tomto předmětě; jeho duše byla plna úvah a obrazů, kterými vyplňoval si svoji bezútěšnou samotu; nebylo nic snazšího než si ulehčit. Jeho hlas slábl a zase sílil, prohluboval se a měknul; byl důvěřivý, tichý jako plyš a laskal jako hedvábí. Ústa nestačila jeho rozjitřené duši; nebyla to slova, která se mu drala přes rty. Byla to světla a písně, hudba a tepot srdce, šum březového háje i svítání. Ano, v jeho hlase svítalo a šeptalo, zhasínalo i utichalo.

Po bouři, jež se vyprostila z varhan, působila jeho řeč jako jarní deštík; srdce byla záhony, sluch suchem rozpuklými hroudami. Jeho hlas se ztrácel, pohlcován vděčnými a okouzlenými posluchači jako pramen v lačné půdě písčité. Vnímali ho, ale bylo ho stále méně. Slyšeli ho, a jejich otevřené duše ho přijímaly vírným úchvatem hlubin.

Avšak Celestýn nemluví pro nikoho jiného než pro Ginetu! Snad ještě úvod platil všem, ale nyní mluví pouze pro ni. A Gineta to ví; její hlava klesla pod tíhou vzdušných závojů. To její šat nevěsty ji tíží, neboť přichází k poznání, že za okamžik bude pozdě…, pozdě na věcné časy. Její duše upíná se k němu jako obličej světice u oltáře při svátosti přijímání. Avšak nesmí drásati nevinnou její duši. Mír žitných polí, ukrývajících tóny, jež v ně nanesly zvony hovořící tisíciletím, musí vanouti jí vstříc. Stojí čistý proti čisté a jeho výmluvnost nesmí býti úkladem démona:

„Láska je dítětem božím a polibek modlitbou ke kráse. To, co svět má nejkrásnějšího, přináší vám okamžik, jemuž žehná moje ruka. Najděte v sobě dosti síly, abyste přijali lásku a pokoru žitných klasů a abyste ji vrátili nepromarněnu v okamžiku loučení. Vaše dny buďtež naplněny radostí ptačích hnízd a vaše náručí se otvírejž milosti. Vaše touhy i bolesti, radosti i naděje splývejtež jako barvy v světle slunečním. Pod stanem božího požehnání nechť vítáte hvězdy i duhu, nekonečnost vesmíru i plnost života. Nechť není dne, který by pokryl vaše tváře závojem omrzelosti.“

„Vítejte se každého rána, jako ptáci vítají rozbřesk slunce. Vaše láska se stane potřebou pomáhati trpícím. Upravujte cesty dobra, po nichž přichází úsměv k příbytkům lidských srdcí. Není moře a není zkázy, jež by mohla utlumiti lásku silných. Věky jí neuhasí a nejvyšší pomníky lidského ducha tvořila láska. Bůh, který vám propůjčil tento cit, neshledal ho hříšným ničitelem, ale množitelem krás. Velká láska boží stvořila tento svět a vy, kteří jste našli zalíbení v sobě, jděte v šlépějích svého tvůrce. Člověk, který vykonal své poslání, nevrací se již nikdy nešťasten na tuto zemi, ale dřímá sen spravedlivých.“

Závoje Ginetiny se lehce zachvěly. Zesílil snad příliš svůj hlas? Gineta zná jistě minulost svých životů a nebylo snad ani třeba jí je připomínat. Hle, zdvíhá opět krásnou plnost svého obličeje, který líbá i pohledem zcela lhostejným. Její ženství zněžnilo během staletí k zešílení. Toť obraz, jejž lze uctívati pouze pohledy plnými díků za to, že jest… Gineta čeká. Ví, že i on zná její minulost, a přece čeká, že jí řekne, čeho se děsí…

Ale což je možno, aby pravověrný kněz mluvil o návratu? Popíral by dogma posledního soudu a samy základy církve, jejímž je vyznavačem a která učí, že jediné bůh odmění ty, jímž život ukřivdil… Avšak tyto myšlenky nezastavovaly chodu jeho řeči. Byly závanem větru, který hlasu neztlumil. Celestýn postoupil ke klekátku, jemuž Gineta svěřila všechnu prostotu a krásu svého bojácného mládí.

Jeho hlas potemněl; mohlo se téměř říci, že celý jeho zjev náhle zestaral. Mluvil jako posel z jiných světů:

„Každý měl předchůdce svého vlastního života. Hodiny a roky žité kdysi slévají naši přítomnost. Jenom láska má posvěcující moc propustiti ty, jež soudila staletí nenávisti. Z prachu mrtvých vyrůstají květiny. Protěž, jež zdobí rohy polštáře se snubními prsteny, snad vyrostla z peruti mrtvého ptáka. Buďme si vědomi toho, že na našem životě závisí i osud lidí dávno pohřbených, a rozprostřemež svoji lásku nad světem, jako sesílají andělé vůně nad záhony. Každý náš čin budiž radostí a každé dobrodiní, které udělí ruka, mějž krásu a stesk, jež zůstavuje v nás odlet ptačích křídel do modravé dálky. Slova buďtež léky a ústa pramenem útěchy. Nepoznaná slast zachvacuje štědré ruce nevinně dávajících. Teprve to, co jinému dám, mám trvale. Osud trestá zlo a dobro vrací se i do příbytků, jež uzamkla ruka, rdící se studem, že nedala více…

Největší dar, jejž Pán má, svěřil vašim duším. Vyměníte nyní prsteny, jež jsou výmluvným symbolem lásky nekonečné v kruhu. Buďte oporou všem i sobě a čas vystaví trůn vašemu lidství.

Pouze prchavost jeho činí štěstí štěstím. Jenom láska je věčná; každý z nás ji může přijmouti do sebe jako půda zprahlé pouště déšť. Čím více zrcadlí se její nekonečno v malých střepinách, lidských srdcích, tím šťastnější je lidstvo. Bez lásky jsme jako kalichy květin bez vůně. Láska je polem, jež lidstvo nikdy dosti nebude moci zorati; je světlem, které nikdy dosti nezáří. Celý náš svět měl by hořeti jako obrovská pochodeň lásky vstříc svému tvůrci; jeho úsměv nevýslovné dobroty a shovívavosti napomáhá jejímu plápolu; jeho úsměv je odrazem láskou planoucích niter lidských…

Nechť váš zámek, pokrytý divokým vínem a klematisovými květy, je domem pokoje. Vstupte do něho jako děti, kterým se otvírá ve snu zázračný svět pohádek. Každému z nás dal život mnoho jmen, než nás počali volati dnešním naším jménem… Znám jednu krásnou legendu o Anoji a Lie…“

Gineta, která se vztyčila s pohledem upřeným na kněze, klesla lehce zpět. Nikdo nevěděl, co se stalo, a jistě by se byla zmocnila všech přítomných předtuchová hrůza, kdyby mohli nahlédnout do jejího srdce. Setrvala v této poloze na klekátku zcela nehybně. Kněz, ukončiv řeč, chopil se její ruky, aby jí navlékl na prst prsten, jemuž požehnal. Z kůru zazněly varhany; nebylo slyšeti tónů: to bělostné peruti andělů mávaly lehce nad hlavami. A roj andělů se rozestoupil, jejich křídla složila se podél jejich těl. Sklonili hlavy a zakrývali si uslzené oči dlaněmi, na nichž zářilo tisíce světel, jež byla očima macešek. Od varhan z nesmírné výše snášel se pomalým letem anděl smrti…

Celestýn viděl všechno zcela zřetelně. Viděli to také ostatní? Navlékaje Ginetě na prst prsten, zděsil se, jak je její ruka ledová. Nepodala mu ji, nerozevřela dlaně a neroztáhla prstů. Její celé rámě bylo bezduché. Bylo by možno, aby navlékl prsten mrtvé nevěstě? Bylo by možno, aby se tu zhroutila pod jeho slovy a pod tóny varhan jako přelud, navrstvený pastelovými úsměvy snu? Bojí se, aby se neprozradil. Nebo má sděliti rodičům své obavy? Gineta se nehýbe a nejeví žádné známky života.

Varhany dozněly a lidé počali se tlačiti k snoubencům, aby jim blahopřáli. Jakmile povstal ženich, o jehož rámě se lehce Ginetino tělo opíralo, svezla se nevěsta v klečící poloze k zemi. Její tvář dopadla na brokátem pokryté klekátko a tělo pomalu sjíždělo dále k zemi. Z několika úst vydral se současně výkřik děsu. Celestýn ji zachytil; držel ji v objetí a přiskočili jiní, kteří její tělo lehce nadzdvihli. Byla lehká jako jarní vánek. Její tvář usmívala se v strnulém úsměvu, avšak její oči byly zavřeny.

„Gineto!“ Mnich se zhrozil svého hlasu, v němž zabouřilo všechno jeho zoufalství a láska. Otevřela oči a úsměv se prodloužil. Tedy žije! Žije!

Lidé hrnuli se z chrámu, jehož hlavní lodí vynášeli bezvládné tělo bílé nevěsty. Lidé před kostelem se křižovali a lomili rukama. Oči všech zality byly slzami, některé ženy hlasitě bědovaly. A když donesli její tělo ke kočáru, jehož tvar ztrácel se v záplavě bílých, modrých a růžových květů, zdálo se, že umělcova ruka volá ji k životu pokynem francouzské písně, která se ještě nezrodila a která hovořila o čisté něze duše dívčiny:

V obláčcích růžových, modrých a bílých
pohádek víla v dětský pokoj vplula.
V poupatech růží dosud nerozvilých
se na koberci dívčí noha zula.

Trn touhy po muži té nohy neporanil.
Pobíhá, tančí od pohovky k loži
a v náručí, jež dotekem bys zhanil,
panenky laská, modré a bílé…
Sedm hlav růžových zrcadla množí.
Radost se rozletí vstříc dobré víle,
která jí přináší amulet boží.

Dívenko, probuď se! Slunce ti vpadlo
do oken bílého pokoje tvého.
Ručka tvá vzkřísí, co za noci zvadlo,
prostota odzbrojí člověka zlého.

V obláčcích růžových, modrých a bílých
sen na tvé nevinné čelo ti dýchá.
Srdce máš květů dosud nerozvilých
a stesk po tvém smíchu zmocnil se ticha.

Gineta leží již na loži svého dívčího pokoje. Liszt přehrává své inspirace, jež procházejí řadou pokojů a zastavují se zvědavě na jejím prahu. A u lože sedí Celestýn, drže její ruku ve své dlani a hladě její čelo.

Ne, to nebyl sen! Varhany rozšířily jeho vnímací schopnosti. Jejich tóny malovaly. Malovaly portrét, který slyšel; z jejich zvuků vyplula tvář, jež pokryla Ginetinu hlavu v okamžiku, když upřela na něho své veliké, udivené oči. Anoj není mrtva. Prostoupila vše a zmocnila se tohoto údolí i zvukově. To jí vyzváněly všechny zvony, ukryté mezi stébly a v koříncích trav. A nyní slyší jejich hlasy znovu.

Čas se protahuje a zkracuje podle toho, jak události dotýkají se duší. Zvoní, aby pozdravily Ginetu, když uzdravená poprvé opět vstupuje do chrámu. Zvoní jí o něco později, aby uvítaly její dítě. A zvoní opět tragicky dlouze; každý jejich úder vrhá dlouhé stíny po kraji; ve flóru jejich zvuků zšedl celý zámek, pokrytý divokým vínem. Ptáci odletěli a květy nevoní…

Jak je to dávno? Bylo kdy vůbec něco? Potácí se mezi možností a jistotou. Ze bran zámku stěhuje se hraběcí rodina. Kde je Gineta? Ve tmavém zákoutí zámeckého parku padl před několika dny onen osudný výstřel. A nyní, jak smutný průvod! Vypravuje se, že došlo k souboji ze žárlivosti, v němž hrabě zahynul a po němž Gineta zmizela, jako když se nad ní vlny uzavřou.

Starý hrabě nechce, aby již kdokoliv z rodiny vrátil se do tohoto parku a zámku, jejž se vším daroval klášteru. Ano tam, kde nyní vypíná se mezi rozcestím a vesnickou zvonicí kříž, tam, kde stojí staleté lípy a kde krásné kdysi záhony pokryty jsou houštím a travou, tam jsou zbytky bývalého zámeckého parku. Na jednom místě mezi dvěma vysokými a stinnými stromy stojí kamenný podstavec s amforou.

Jak je však možno, že to vše vidí, jako by se to bylo odehrálo na jevišti zhuštěno do několika scén a epizod? Zdá se nám, že někdy vidíme příběhy dávno minulé, ozářené pojednou prudkým bleskem; že mluvíme slova, která jsme již jednou mluvili, že učinili jsme pohyby, které nyní pouze opakujeme. Povahové i bytostní rozdvojení, které nám ukazuje polovinu našeho já z minula a polovinu z přítomnosti, má svůj kořen v tom, že jsme již dávno předtím žili několika životy v různých časech, byť jsme třeba ani místa nezměnili.

Avšak, co se stalo s Ginetou? Veliký bože, smiluj se nad ubožákem. Došel štěstí a prožitá krása, sněná celá staletí, jest nyní zahalena neproniknutelnou mlhou. Neboť tolik je jisto, že Gineta uprchla s řeholníkem, jehož jméno bylo Celestýn…

XII. Na rozcestí

„Nikoliv, ctihodný otče opate, zde může pomoci už jenom jediný prostředek.“

„A sice?“ ptal se opat, podpíraje starostlivou hlavu o dlaň ruky, položené na opěradlo dubového křesla.

Lékař, který byl povolán z města k bratru Innocencovi, potřásal hlavou.

„Tentokrát to musí být už naposledy. Škoda, že se nikomu bratr nesvěřil. Ale v horečkách dověděl jsem se něco, co mne přece uvedlo na stopu. Trpí utkvělou představou o věčném návratu lidí předčasně nebo nešťastně zahynuvších. Tragika bytostí jest podle jeho chorobných představ vázána na místo, kde trpěly. Nuže,“ zvýšil svůj hlas v pevné naději, „odejde-li bratr Innocenc odtud, nebude již vystaven tomuto nesnesitelnému utrpení.“

„Bude-li to nutno, zařídím vše, aby byl přeložen co nejdříve. Ač to činím nerad a nerad ztrácím lidi, na které jsem si zvykl. A kam myslíte, že by měl býti přeložen?“

„Domů. Do vlasti! Odkud je?“

„Z Prahy. Vlastně z východočeského města, jehož jméno si stále nemohu zapamatovat.“

„Tedy domů, do Prahy! Ale bojím se, že mu bude zatěžko loučiti se s místem, které přesto, že mu způsobilo tak těžkou poruchu duševní, muselo se mu státi nepostradatelným…“

„Slíbil mi, že mi jednou řekne více. Napsal si prý vše, co tu prožil… To mi řekl v slabosti rekonvalescenta. Ti bývají nejsdílnější. Ale nyní vše popírá a tvrdí, že blouznil. Nechci naléhat… avšak, řekněte mi, ctihodný otče, mám ho zpraviti o jeho přeložení sám, anebo najdete již nějaký šetrný prostředek…?“

„Myslíte, že se bude vzpírati?“

„Jsem o tom pevně přesvědčen! Čím větší bolest působí nám láska k nějakému předmětu, tím tíže se s ním loučíme. Jen lhostejné věci opouštíme lehce.“

„Slouží nyní mši tak rád u hlavního oltáře; nepozoroval jsem dosud této horlivosti. Jeho pohled jako by hledal u zábradlí nějaký bod. Trpí, vím to. Schází duševně i tělesně. To už je pouhý stín bývalého Innocence, který dnes chodí mezi námi.“

„Promluvíte si s ním tedy sám?“

„Ano. Mám ještě čekati několik dnů?“

„Čekejte. Řeknu vám, kdy to bude možno,“ a lékař loučil se přátelským stiskem ruky s opatem. –

Innocenc si byl, jak se zdálo, málo vědom toho, co se s ním přihodilo. Probudil se z posledního svého snu večer na poli a šel jako obyčejně domů. Jenom nepatrná shoda okolností způsobila, že se před vraty zatřásl a poděsil. Nevěděl již nic o svém snu; avšak jakmile uviděl kočár, který přijížděl plným tryskem po silnici ke klášteru, vyvstal mu před očima znovu celý jeho sen. Pocítil prudké bušení v spáncích a bolesti hlavy. Bylo mu, jako by měl mezi kostí lebeční a mozkem napjaty struny, které drnčely pukle a bolestivě. Přiložil si ruku na levou stranu temena a pospíchal do svého pokoje.

Nebylo již o tom nejmenší pochybnosti, že churaví. A jak zvláštním způsobem se projevovala jeho nemoc! Byl to slastný stav naprosté, tupé lhostejnosti ke všemu, co se kolem něho dálo. Jeho nitro přehlušovalo hlomoz nejbližšího okolí. Proživ svůj poslední sen znovu za bdělého stavu, vstal ráno dříve než obvykle a vycházel z pokoje, když ho přišli budit. Nikdo nesloužil nyní mše pobožněji než Innocenc. Loď chrámová s hlavním oltářem stala se mu druhým útočištěm. Neoslovoval nikoho a na dotazy odpovídal jen zřídka. Jeho oči zapadly a víčka propouštěla denní světlo s bolestí jako zrak umírajícího. A přece z jeho tváří nezmizel úsměv někoho, kdo po velkých bouřích došel míru.

Horečky, jimiž trpěl a jež se dostavovaly vždy navečer, vykládal lékař jako přirozený následek krajního nervového předráždění. Chyběl, podle obav lékařových, již zcela nepatrný krůček, aby jeho duch se zahalil mlhavými představami šílenců. Mohlo se o něm dnes ještě s určitostí tvrditi, že je úplně zdráv a rozumný, ale nedalo se tvrditi, že jím zůstane v nejbližším okamžiku.

Některé scény posledního snu stály před ním, jakoby ozářeny prudkým světlem: průčelí zámku, porostlé hustým divokým vínem a květy klematisu, těžký zlatý kříž na prsou nevěsty, klečící u oltáře. Kde již jen viděl tento kříž? Ach, vždyť to byla zdrobnělá napodobenina kříže, který v dobách pohanských stával nad potokem proti slovanskému tábořišti. Zlatotepec vytepal do nejmenších podrobností každý suk, hrbolatou kůru i jednoduché zářezy uprostřed.

Vstoupil-li do chrámu, zdálo se mu, že ve varhanách doznívají tóny, vzbouřené rukou umělcovou. Před oltářem bylo světlo, jako by pel panenství, oděného bílým hedvábím, zachvěl se tu v jedné bytosti a zhustil se v přelud: ve svítivou průhlednou kouli, jež se sotva dotýkala dlažby. V takových okamžicích vracívaly se jeho horečky, které ho zeslabily tak, že byl nucen ulehnout. Budíček přecházel ráno po špičkách mimo dveře jeho pokoje; nerušili ho, neboť potřeboval klidu. To již nebyly sny, které ho navštěvovaly dříve. Byly to stavy bdělé dřímoty, kdy otevřenýma očima zachycoval výjevy, které se odehrávají obvykle pouze v snách.

Cítil, jak je těžký jeho dech; nějaká mocná, silná ruka svírala pevně jeho krk. A tato ruka vyrůstala na jeho zádech a ovíjela jeho hrudník. Naklonil se, aby se vyprostil z jejího sevření, a jakmile si lehl na bok na okraji postele, rozevřela se pod ním propast.

Stál na mostě a nakláněl se přes zábradlí do řeky. Sirně žlutý obzor rozléval po krvavě zbarvené hladině řeky dlouhé pruhy tekoucí mosazi. A viděl řeku úzkým komínem, který připomínal rouru dalekohledu. Po hladině řeky plul člun a v něm seděla nahá, bronzová socha krásné ženy, která lomila rukama a pohlížela k němu vzhůru. Naklonil se ještě více, aby ji lépe viděl. Avšak vtom ztratil rovnováhu, přepadl a padal úzkým otvorem dolů se vzpřímeným tělem. Pád jeho těla se zrychloval; jeho letící tělo svištělo jako vystřelený náboj.

Kdy dopadne a kam? Člunu neviděl, neboť nemohl nakloniti hlavu; otvor byl tak úzký jako jeho tělo. Ale mohl se otočiti vzhůru. Zdvihl hlavu a zhrozil se. Vysoko nad ním, míře přímo na temeno jeho hlavy, letěl za ním dlouhý a těžký trám se železným, ostrým hrotem piloty, které se zarážejí do dna řeky při vodních stavbách. Nebylo to jeho tělo, které vydávalo tyto zvuky letícího předmětu, ale tento kůl, který hrozí, že ho dostihne, prorazí jeho hlavu, projede osou jeho těla a zabodne se s ním na dno řeky.

Tak asi musí býti motýlu, jemuž ruce bezcitného dítěte hrozí špendlíkem. A on letí a letí, vzdálenost mezi železným hrotem a jeho hlavou se stále zmenšuje, těžký hukot padající klády se stupňuje a ohlušuje jeho smysly. Smrtonosný vír zmocnil se jeho těla. Kéž by mohl zvýšiti svou tíži, aby padal rychleji. Všechnu sílu zděšené své duše přidával k tělu jako závaží. Tlačil se celý do nohou, aby unikl hrotu, šlapal nohama do vzduchu, ale kůl se přibližoval nezadržitelnou silou. Zdola hučela řeka, kovově těžká. Nelze uniknouti, neboť tento kůl je šípem osudu. Cítil a slyšel, jak jeho špice se již blíží jeho hlavě a pak už jen ostrá, palčivá bolest projela bleskem jeho tělem.

Namáhal se otevříti oči, aby se probudil, ale zhrozil se, přistihuje sebe v bdělosti. Nemohl otevříti oči, neboť byly otevřeny. Únava rozlévala se po jeho údech, tělo bylo mokré potem. Kdosi vstoupil do dveří a dotýká se rukou jeho čela. Jak ta ruka chladí. Zdvihl zrak a setkal se se starostlivou tváří lékařovou.

„Nu, jak se vede?“ Hlas lékaře uklidňoval. Úsměv jeho tváří povzbuzoval. Innocenc neodpovídal.

„Nechtěl byste se podívati do Prahy, jeti někam na cesty nebo na nějaký krátký čas uchýliti se do kláštera sv. Ondřeje v Durynsku? Budete brzy zdráv a budete potřebovati trochu odpočinku… Změna místa vám velice poslouží.“

Innocenc mávl znaveně rukou. Přijal tuto nabídku lhostejně, nic nenamítaje, ale v duchu byl přesvědčen, že mu lékař radí dobře.

„Ale po čase se vrátím sem, není-liž pravda?“

„Ovšem! Opat souhlasí, ač se nerad k tomu odhodlal. Vrátil byste se za půl roku nebo za rok, až budete sám chtít, přenecháme to úplně vaší vůli…“

„Přál bych si… přál bych si někam do roviny. Žádné hory, žádné lesy… Rovinu s dalekými, nekonečnými poli a loukami.“

„Nu, výborně, nic není snazšího. A domů by se vám nechtělo?“

„Domů? Ne, nechci domů. Chci do polí, kde bych si ztrácel mezi vysokými klasy. Chci dlouhou, rovnou silnici se stromořadími, bez vesnic a lidí…“

„Dobrá, poradíme se o tom s opatem. Rozmyslíte si to také a pak uvidíme. Jen klid, každé rozčilování škodí.“

Innocenc se usmál. –

Vztyčil se na loži a chopil se jeho ruky.

„Klid, ano! Klid! Nepřeji si nic jiného. Hledati v životě je snadné – ale hledati ve snách nocí…? To je nebezpečný boj s pralesem. Půjdu hledat klid do roviny, a až ho najdu, vrátím se do tohoto údolí, které určilo mému životu nový, nečekaný cíl… A – kdy pojedu, kdy?“

Lékaře překvapil jeho chvat.

„Připravím se na cestu, ihned budu hotov. Nebráním se nikdy osudu. Nechtějte, abych sám rozhodoval o tom, kam mám jít. Řekněte to sami! Prosím vás, poručte mi, a – já půjdu.“

Vstal a vyňal ze skříně malý vak. Nedbaje přítomnosti lékařovy, počal skládati své věci: malé schránky a v papírech zaobalené vykopávky, jež vkládal mezi kusy prádla. Lékař ho přerušil.

„Ale snad ne již dnes a hned? Poradíme se o tom s opatem. Dosti času, příteli, jen strpení. Ostatně počkejte, půjdu pro otce opata a přijdeme k vám oba.“

Mnich procházel se netrpělivě pokojem. Jak je to zvláštní, že se může tak lehce loučiti s místem, k němuž byl přikován po celá staletí… Avšak, kdož ví, zda z úst opatových nebude mluviti osud? Pošlou ho někam, náhodou, kam by sám netrefil. Najdou mu místo, kde ho čeká jeho Anoj v nové podobě. Vždyť i Gineta opustila tuto krajinu… Půjde za ní, aniž ji hledaje, vydá se na cestu nazdařbůh, neboť jen tak potkávají se vidiny. Jak je opat laskavý. Věří jeho ruce, že ho povede tam, kam by sám si cesty nenašel. A proč, proč ho přepadla taková touha po rovině a po domovině?

Ale nikoli, je to zcela přirozené. Byl dlouho vzdálen domova a zatoužil po něm; žil příliš dlouho v horách a stesklo se mu po labské nížině – toť vše! Neboť – bylo by to možno, aby Anoj, jež se stala Liou a Ginetou, zabloudila až do jeho vlasti na svých bolestných cestách staletími?

Nechť je tomu jakkoli, půjde, neboť – i Gineta opustila tento kraj, vzavši s sebou všechno bloudivé a nešťastné své ženství, které se nevyžilo v Anoji ani v Lie… Lékař byl jistě překvapen, že nekladl odporu. A úsměv rozhostil se po tváři mnichově a nezmizel, když vstoupil do pokoje lékař s opatem.

„Tak, a ty nás chceš opustit, milý Innocenci?“ ptal se laskavě opat. „Poslechnu lékaře a splním tvoje přání. Chceš-li, pojedeš na dovolenou do svého domova. Dáme ti průvodní listiny pro všechny kláštery naší řehole. Dopíši velmistrovi a za několik dní se splní tvoje přání.“

Innocenc seděl strnule na židli nad stolem a jeho hlava klesla. Opat přistoupil k němu a přejel rukou jeho vlasy.

„Vrátíš se opět k nám – nechci tě ztratiti trvale.“

Mnich vzhlédl vděčně k opatovi, chopil se jeho ruky a políbil ji.

„A nyní klid a – dobrou noc,“ loučil se opat s bratrem.

Innocenc se nepohnul. Chtěl povstat, aby doprovodil oba ke dveřím, ale opat mu v tom zabránil. Odešli a zůstal seděti na židli v prázdném pokoji. Ještě nikdy nedolehla na něho klášterní samota s takovou tíhou. Avšak je to skutečně on, který je? Není to někdo jiný, který nyní žije jeho životem? Žil anebo snad bude žít, ale ve své bytosti cítí převtělení někoho neznámého. Je mu jako mrtvole v rozkladu, jíž se zmocnili červi. Bezvýznamní, malí červi, kteří stačí, aby vyplnili život mnohých lidí, neuvědomujících si, že žijí pouze jednou; život titěrný a bez vzrušení, povahy bezvýrazné a mdlé, podléhající závanům větrů silných vůlí.

Žil, toť jisto. Pochybuje však o tom, že žije právě nyní, kdy se může dotýkati „svýma“ rukama „svého“ těla. Anoj, Lia i Gineta jsou mu vzdáleny na celé tisíciletí. Žije asi na zcela jiné planetě a uvědomuje si pouze zpola, že žil jim kdysi nablízku. Je to on, který se prochází galerií dóžecího paláce? Vždyť dosud nikdy za tohoto svého života nenavštívil Benátek! A přece: prochází se síněmi, sály a sloupořadími a prohlíží obrazy a mramorová poprsí.

Galerie je uzavřena, návštěvníci odešli. Modré přítmí benátské noci usazuje se na bílých, mramorových sloupech a tvoří kouty plné tajemství. Poprsí a sochy nabývají v pološeru zdání skutečnosti. Lze říci, že tam dole v ulicích procházejí se a hlomozí lidsky živé sochy, kdežto těmto mramorům umělecká dokonalost vdechla život věčný.

Přitiskl se ke zdi, neboť právě před ním se cosi pohnulo. Krev života vstupuje právě do žil mramoru, který zvěčnil ženství. Závan večerního větru budí k životu, který se projevuje zvuky šumící haluze. A jak se pohybuje slyšitelně list za listem, postupuje krev na své cestě žilami mramoru, které se nalévají jako hrozny. Udivená tvář ženy se rozhlíží, usmívá se plnou šíří a vidouc svoji nahotu, přikrývá studem panenské své dlaně božství svého klínu.

Nutno zadržeti i dech, aby se neprozradil. Malý krok, a podstavec, na němž stála, zeje prázdnotou; vzduch musí cítiti v těchto místech bolest a kulatý sloup je jako pahýl po amputaci ruky. Jak jí musí být asi chladno na mramorové dlažbě! Přidržujíc ruku na klíně, jde po špičkách, nakrčena poněkud na stranu. Vznáší se jako závoj světelného přeludu.

Sestupuje po schodišti a běží přes dvůr. Jen aby mu nezmizela z očí, aby ji neztratil! Uzamčené dveře se před ní otvírají a jemu nezbývá než jeden skok na dvůr; otočila se ve dveřích, zaslechnuvši dopad jeho těla, a pospíchá na Piazzu San Marco. Všechna světla hoří, břehy planou životem světel. Prodírá se zástupy požitkářských cizinců a nikdo ji nevidí. Jde přímo na Rivu a míří ke gondolám. Napravo, přímo proti Santa Maria della Salute, vede několik schodů k hladině. Sestupuje po čtyřech stupních až tam, kde se již voda může dotýkati jejích bosých nohou. A zde čeká již postava staré ženy, zahalená černým smutečním oděvem. Přehazuje jí na tělo hedvábný šat. I gondola čekala na její příchod. Popojela kupředu ze svého úkrytu. Stařena podává jí ruku a ona vstupuje. Obrátí se ještě obličejem k Innocenci a pokyne rukou…

Barevná skla gotické lucerničky, zabodnuté do rakvově černého těla gondoly, zdobené zlatými, tepanými ozdobami, ozařují krásnou její tvář. Usedla po levé straně gondoly, do jejíhož lehátka zabořila se pružná její postava. A stín gondoliérů vše pohybuje vpřed a vzad a rychlými odrazy vesla vzdaluje se loď…

Nelze váhati; vskočí do nejbližší gondoly a pokyne veslaři rukou, ukazuje na vzdalující se gondolu.

„Rychle!“

Loď míří napříč Kanálem ke Campo S. Marto. Je jí v patách. Gondoly plynou jako vteřiny na sametu. Zpozorují jistě její zmizení a budou po ní pátrat. Ale jenom Innocenc bude vědět, kde ji třeba hledati, a nezradí ji. Signora přistane asi u některého paláce, vystoupí po schodech, omývaných vlnami, a těžká vrata za ní zapadnou. Nepronásleduje ji nikdo? Třeba se míti na pozoru. Pátravým zrakem rozhlíží se kolem dokola, ale ani jediná gondola nedrží se jejich směru. Avšak – kde je gondola? Obořuje se na gondoliéra, který je zmaten a neví, co by odpověděl.

Zmizela – a toť vše.

Povstává v lodi a cloní si rukou oči, nevidí však ničeho. Projíždějí ještě dále Kanálem, a vše marné. Konečně třeba zanechat zbytečné námahy. Platí a vystupuje na břeh a bloudí úzkými uličkami, přechází steré mosty a můstky, bloudí a opět nalézá cestu do své trattorie, kde čekají naň již jeho veselí přátelé, lovci dobrodružství. Bije půlnoc, když vstupuje do neapolského výčepu, vítán pozdvižením číší, v nichž voní krev Apenin, albánské víno. Usmívá se mdle, přimhuřuje oči a lahodí mu, že na něho tolik dotírají. Podezřívají ho z nového dobrodružství a neodpovídá jim.

Teprve víno rozproudí v něm jeho krev. Avšak, co to vypravují jeho ústa? Přistihuje se při lži a pohrdá sebou, štítí se sama sebe. Vypráví o krásné signoře, pokynu její ruky, o dobrodružném stíhání její gondoly a o hodině zázračného štěstí, strávené v její komnatě… Blouzní a líčí vše tak sytými barvami, že sám věří tomu, co nezažil. Jest opravdu bratrem Innocencem? Nemýlí se v osobě? Vypravěč je člověk jiné povahy; líčí lásku šlechtičny – a objímal zatím v zapadlé čtvrti holku z ulice…

Ach, a přece nesní! Duše Innocencova je zahalena duší někoho jiného, větroplacha, který ani kněžského roucha nemá. Vidí se současně žíti dvěma životy, v krčmě i klášterní jizbě, v obleku chvástavého světáka i v mnišském hábitu. Nebyl tu právě před chvílí lékař s opatem? Ne, nikoli. Právě před chvílí stál na malém náměstí Campo San Marto s budovou krásných umění. Prodavačka pohlednic a upomínek roztloukala svými těžkými botami tvrdé kusy chleba, a nabízejíc k prodeji chudý svůj výklad, vábila skuhravým svým hlasem holuby:

„Cartoline, signori, cartoline… pjub, pjub, pjub… ricordi di Venezia, cartoline… pjub, pjub…“

Snila pyšný sen o tom, že se jí tu podaří shromažďovat denně ještě větší hejna holubů než na Piazze San Marco, že její náměstíčko zastíní slávou Piazzu… – Snila o velikém obchodě, bohatství a slávě. Nepřekáželo jí, že pouze tři čtyři přestrašení holubi sem na okamžik slétli; hlídá vstup do Akademie krásných umění a prodává fotografie soch a obrazů na pohlednicích. Její dva synkové, nemajíce dětských houpacích koníků, sedávali na prohnutých zádech dvou lvů svatého Marka na Piazettě za chrámem, a tato záliba stala se jim osudnou: padli jako jezdečtí vojíni ve světové válce. Zůstala tu sama se svým snem o štěstí a slávě.

A to byla jistě táž žena, která přehodila plášť oživlé soše z mramoru. Vedla ji kamsi do podzemí palácového, aby jí ukázala skříně, přeplněné pytli se zlatými dukáty. To vše jí nabídla, pojme-li za muže veslaře s tlustým krkem, žlutou košilí a černým šátkem kolem pasu. Avšak kráska se brání; je v moci čarodějnice, která za strašidelných zvuků dotýká se proutkem skříní, kde místo pytlů se zlatem objeví se náhle lidské lebky. Čarodějnice skáče, skřehotá a bije vězně, který klesá na kolena a prosí o milost. Ne… Je to zvon sv. Blažeje, který právě teď slyší…?

Týden chystal se na cestu, a když přišli mu ohlásit, že vůz je připraven, aby ho odvezl na nádraží, zděsil se svého rozhodnutí. Byl zcela nepřipraven a zmaten. Váhal a jenom síla nakupených hotových událostí, jež se změniti nedaly, přesvědčila ho o nutnosti odjezdu: opat, podávající mu ruku, kočí s bičem na kozlíku, zapečetěný list v ruce, s nímž si nevěděl rady, netrpěliví koně, kočár na nádvoří a nedočkavost odjezdu, jíž byl naplněn vzduch. Zapadl do kočáru, který s ním rychle vyjel z brány. Několik mnichů kynulo mu z oken na rozloučenou…

Tak se loučil Innocenc s klášterem sv. Blažeje, který za několik let změnil celý obsah jeho života. V jeho nitru nebylo nic; kolem míjely vesnice, zříceniny, potoky a hory, vše bylo mimo něho, jen on postrádal náplně, jež život dělá životem. V jeho duši byl už pouze jediný obraz – obraz roviny, proříznuté silnicí se stromořadím, k níž sbíhaly se ze všech stran rovnoběžně a s jakousi tvrdošíjnou odměřeností polní pěšiny a zelené meze žitných polí. Den, to byl útok slunečního světla na jeho oči a ohlušující nesoulad zvuků pro jeho sluch, a noc byla tmou, propastí, jíž se vlekl nekonečný šroub nicoty.

Život byl opuštěný mlýn, jehož kola smílala prázdnotu. Nebylo obrazu, který by ho upoutal, nebylo předmětu, který by ho svým kladem přesvědčil o nezbytnosti toho, co se kolem něho dělo. Denní světlo bolelo právě tak jako soumrak a noc. Sny opustily obvyklé své dráhy, po nichž přicházejí k lidem. Jeho život se vykolejil a jeho nitro poskytovalo obraz stanice, železničním neštěstím uvedené ve zmatek.

Vrátil se do Prahy fyzickou setrvačností rozkazu; vrátil se svalově, když byl ztratil v alpském údolí svou vůli. Připadalo mu, že je vklíněn tak svojí existencí do životů jiných, že by bez této opory klesl jako bleskem zasažený strom v lese, který při svém pádu zaklesl větvemi do větví sousedů, kteří ho drží. Ve vlaku jede a nemůže se zastavit, neboť nemůže zastavit nepatrnou svojí silou pohyb stroje. V tlačenici na nástupišti je nesen davem k východu i proti své vůli. Nemůže se zastavit, jako nemůže zadržeti let času. Zřízenec, který prohlíží jeho jízdenku, ho zadrží; zmocní se ho jako balíku a jeho ruka ukazuje s úřední tvrdostí na druhou kolej. Musí uposlechnout, není pomoci. Jiný dovede ho k vozu, otevře dvířka a zavře je hlučně za ním, když vstoupí. A opět jede bez ohledu na únavu, jež se ho zmocnila, a bez ohledu na to, že je venku soumrak.

Kola hlomozí na spojkách a rytmus jízdy ho uspává. Kolem něho je noc a vlak se žene kupředu, jako by záleželo na každé vteřině. Vůně polí a luk vniká otevřenými okny do vozu přes pronikavý zápach dýmky, jež hoří jako stoh na poli.

„Zděvice!“

Křik vyvolávané stanice ho vyrušil. Chopil se zavazadla a hnal se k východu. A venku, ze tmy noci, rozvírají se mu vstříc dvě náruče: otec a matka. Chápou se ho právě tak jako paže železničních zřízenců. Jsou to adresáti, kteří se hlásí o svůj balík, neboť není schopen chápati jiné lásky. Ustrašené pohledy rodičů ho přesvědčují o tom, že je nemocen. Vypravují mu o štěstí, které potkalo jeho bratra Josefa; je právě na svatební cestě v Itálii. Až se vrátí, bude pokračovat ve svých vědeckých pracích, aby se stal profesorem na univerzitě. Hledí ho upoutat a každý pokus se končí v matčiných slzách.

Je připraven pro něho pokoj, v němž žil svůj dětský život. Několik milých a známých věcí ho vítá důvěrným pohledem předmětů kdysi milovaných. Dotýká se jich, hladí je očima a ožívá. Matka sedá si k jeho loži; cítí, že ho chce povzbudit, a přece, jak těžká starost usedla to s ní na pelesti.

„Máte ještě moje kolo?“

Matka usmívá se štěstím; je to první otázka, prozrazující zájem.

„Ale ovšem, je ve světlíku – tam, kde dříve stávalo.“

Innocenc usíná. Ostych matky před synem-knězem zůstal v pokoji i po jejím odchodu. Možnost jiného výkladu vzájemného odcizení probouzí v něm zvědavost. Matka nevidí v něm blázna, ale chová k němu úctu jako k člověku, jehož ruce jsou posvěcené.

Nazítří vstává a je překvapen, že se tak opozdil; po snídani vede ho matka do průjezdu, kde je připraveno jeho kolo. Líbá jí ruku, usedá na ně a vyjíždí z města přes most do polí. Ani jediný kopec nezneklidňuje obzoru. Tělo nedozírné, úrodou bohaté nížiny dýchá miliony žitných klasů. Obloha dotýká se vodorovnými vrstvami prohřátého vzduchu rozložitého obra dřímající sytosti. Vzduch tvoří mohutnou oponu, a klasy nejsou než viditelným jejím třepením.

Požehnání slunce a vzduchu ukládalo se po celé léto přímočárně do stébel, plodů, zvonků a hroznů, teplo průzračné oblohy přelévalo se do barev a tvarů, a proto kraj dýše nyní spokojeným vědomím úrody a vůní chleba. Nepatrný močál stal se pařinou, hlína rozpukala pod neviditelnými údery slunce. Po obou stranách silnice táhnou se donekonečna strážné topoly, košaté lípy i jabloně.

Innocenc počal vydechovati zhluboka. Otevřel své oči dokořán a objímal jimi široký obzor, skloněn nad řídítky svého kola. Slabý úsměv pohrával kolem jeho úst. Ale pojednou bylo mu tak divně u srdce; hrdlo měl sevřené a ruce vyňaly mimoděk ze záňadří kapesník. Člověk rovinný shledal se se svým krajem a tento člověk plakal… Slzy draly se mu do očí, neviděl na cestu. Zastavil se, opřel kolo o mohutný kmen stromu nad škarpou, usedl na jejím pokraji, opřel se rukou o strom a plakal…

Dlouho trvalo, než opět nasedl; slunce stálo již vysoko a hřálo i pod hustým větvovím. Rozjel se s mladickou vášnivostí dále do kraje. Kolečka se otáčela, jako by navíjela donekonečna nataženou nit roviny. Zdálo se mu, že každým šlápnutím stává se svému kraji bližším. Ani jediný osamělý chodec ho nepoznával; mohl si ulevit, mohl nerušeně vrůstat do svého kraje. Malý otisk gumové obruče v šedavém prachu silničním táhl se za ním jako stužka. Každým stromem a každou mezí, trávníkem i motýlem, zabzučením hmyzu, střídáním světla se stínem vracel se mu život do duše; a malý člověk velké touhy ukájel jízdou na kole svůj hlad po rovině, která ho měla podruhé vrátiti novému životu…

XIII. V novém prostředí

Po krátkém pobytu v domě rodičů vrátil se Innocenc do Prahy, do kláštera své řehole, kam byl na svou vlastní žádost přeložen. Byl šťasten ve svém rodišti, ale zpráva, že se vrátí bratr Josef ze své svatební cesty, urychlila jeho odjezd. Neměl důvodů, aby vyčkal jeho návratu, ba nepřál si vůbec s ním se sejít. Rodiče, oslněni skvělou budoucností synovou, nesdíleli mravního názoru Innocencova, a proto se ani nepokoušel o to, aby jim ho vysvětlil. Odjel a loučení bylo tentokrát lehčí; vždyť došlo vyrozumění, že je přeložen do Prahy, a bude jim tudíž nablízku.

Opat přijal ho laskavě a otecky. Vykázali mu čistou a úhlednou síňku s oknem do dvora, přímo proti fortně. Téměř všichni řeholníci byli Češi a tato okolnost působila, že tu zdomácněl dříve než ve svém alpském působišti. Mateřština působila také hojivě na jeho chorobu. Zdálo se mu, že všechny své přízraky zanechal v úzkém údolí, jehož zasněžené stráně byly mu právě tak ledově cizí jako zájmy a německý hovor klášterníků. Začne nový život zde, když se byl rozloučil se vším, co ho dříve pružilo v korutanském klášteře. Doma, u rodičů, zanechal papírové škatulky se svými vykopávkami i několik knih, z nichž studoval. Do nového klášterního svého útočiště vzal si pouze několik archů drobně popsaného papíru, jež úzkostlivě střežil přede všemi a kterých se sám bál dotknouti, a proto uložil je opět pečlivě na dno svého kufříku.

Zdálo se mu, že vysněný obraz Anoje pohřbil na věky. Gineta odešla jistě opačným směrem na jih a již nikdy nezkříží se jejich cesty životem. Bylo dobře tak, a přece mu bylo teskno při pomyšlení, že přestává být jejím průvodcem. Měl pocit někoho, kdo se vrátil právě od čerstvého hrobu, do něhož zakopali bytost jemu nejdražší. A za jakou to cenu zříká se svých snů, jež ve své blahovůli k němu zašly tak daleko, že ho vyvolily za jediného důvěrníka a že mu chtěly svěřit pohřbená tajemství věků! Za cenu tělesného i duševního zdraví jediné nepatrné bytosti, bezúčelné a marné, bez níž život požene se dále svým korytem jako dravá řeka.

Takovým pocitem skličující opuštěnosti a beznadějné budoucnosti nemůže naplnit člověka ztráta jediné bytosti. On, Innocenc, ztrácí daleko více. Neví sice, co s ním jeho osud zamýšlel, ale dnešní jeho život je bezcenný a prázdný. Avšak, což není jeho úkolem mírnit lidskou bídu, pracovati pro blaho trpících a sloužit vroucně Bohu?

Bůh!

Innocenc klesl těžce na klekátko a sepjal ruce k modlitbě před obrazem Ukřižovaného. Rouhá se Bohu každou svou myšlenkou a zanedbává Slitovníka. Kde jinde může hledati a dojíti útěchy? Je kacířem, a přece, jak upřímné jsou jeho modlitby! Jako tvořivý umělec ztělesněním snu, který bolel duši, má i on, kněz, prostředek a lék: svoji modlitbu. Nyní, kdy si uvědomil, jak daleko ho jeho sny zavedly od Boha, kdy opět střízlivě se dívá na několik let života, strávených v klášteře sv. Blažeje, přišla chvíle očištění a pokory.

Za celých šest let neměl dosud nikdy tak něžné a vroucí potřeby vyrovnat se se svým svědomím a Bohem. Ani ke zpovědi a přijímání nepřistupoval dosud nikdy s takovou zbožností jako dnes k své modlitbě, jež znamená usmíření v Bohu. Pomodlí se za všechny, kteří žili i žijí, kteří trpí a k utrpení se zrodí, pomodlí se za svoji Anoji i za sebe, neboť i jeho láska byla hříchem:

„Pro utrpení a rány Ježíše Krista, smiluj se nad námi, hříšníky, ó Pane! Pro odříkání a bolesti všech mučedníků a snílků, kteří odcházeli z tohoto světa neuznáni, vysmíváni a zakřiknuti a kteří umírali s andělským úsměvem odpuštění na rtech, neklesajíce ve své silné víře, a jejichž duše sálala k nebi pochodněmi naděje a lásky, odpusť nám, hřešícím v nevědomosti.

Pro krásu záhrobí a kouzlo tajemství, pro smysl světa a mnohost svých děl, dýchej na nás dechem polibků. Nevzdaluj se našemu ovzduší a životnímu prostředí, ale vyplňuj je jako účel, k němuž vše cílí a jako osa, kolem níž se točí svět, drž nad námi svou hřejivou, laskavou, přimlouvavou ruku a veď naše životy až k okamžiku, kdy se přiblížíme ke stupňům tvého nejvyššího trůnu a kdy sneseš na nás milost, abychom mohli pohlédnouti vzhůru ve tvou tvář, obklopenou zástupy nebešťanů.

Nechť ti, již zemřeli, mají tělesný pokoj v zemi a nechť jejich duše prožívají nekonečné slasti splynutí s tebou. Pro bezednou hlubinu své spravedlnosti a lásky, pro nevyčerpatelnou studnici své všemohoucí milosti dopřej klidu duším zemřelých. Nechť jejich život záhrobní je barvou duhy, křídlem motýlů, radostí ptačích hnízd, jarní nocí, úsměvem jitra, třpytem hvězd, souzvukem sfér, paprskem slunce a křišťálovou touhou neposkvrněného.

Odvracej od živoucích neštěstí, drž nad světem mrtvých i živých svou žehnající ruku a veď své dítky přímo k slávě lidí dobrem zvítězivších. Ty, který rozděluješ city, vládneš bouřemi věků i duší, pokryj závojem zapomenutí tvář Anoje, Liy a Ginety… Věřím v tebe vírou, jíž oblažuješ miliony tvorů, a prosím tě: nechť píseň věčného míru vykouzlí úsměv na rtech, sevřených křečemi zoufalství a bolestí. Nechť pokoj najdou v zemi ti, kdož byli jednou pohřbeni. Zlom okovy prokletí a odpusť všem, jež zavedla láska bloudivá a pomíjející. Nechť září svíce na hrobech a uhasnou požáry srdcí v rakvích. Buď milostiv všemu, co žilo, žije a se narodí, neboť jenom ty dovedeš z věků do věků překlenouti propasti duhou míru. Věčný Bože, který byls a budeš. Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Mnichova tvář nabyla výrazu nadzemské bytosti. Zázrak modlitby, vycházející z oddané a zbožné duše, dokonával se a dozrával v úsměvu. Úzké a prosté zdi jeho pokojíku se rozestoupily a otevřeným stropem sestupovali andělé v závanu bělostných křídel. Lidská bolest umírala a zvony polních květin se rozzvonily do ticha, jež vznikalo šepotem tisícerých rtů blaživě konejšících. Kolem dokola, v klášteře i ve vesmíru, nebylo nic. Vše stísnilo se do srdce mnichova, které odbíjelo víru. Zaujetí pro jeden předmět budí nesouzvuk. Harmonie je výslednicí splynutí všech věcí v srdci, jež je nejmenším ze všech stanů světa.

Innocenc měl vizi, že se mu podařilo ze všeho tvorstva vytvořiti děkovnou, nekonečně dlouhou karavanu, kterou přivádí, s dlaněmi pokorně na prsou zkříženými, k nejsvětějšímu oltáři. Klid, který mu nemohl dáti svět, dala mu síla jeho víry. Vracel se do starých kolejí svého života, ke studiu historie, a zdálo se mu, že celá staletí byl vzdálen sobě samému. Vzpomínka na Anoji stávala se modlitbou. Byl pevně přesvědčen, že neumdlévající svojí věrou vymodlí jí věčný mír. Jeho noci byly klidné, beze snů. Jeho spánek byl opět zdravý tak, že opat, kterýs velkým zadostiučiněním pozoroval jeho zotavení, poučil budíčka, že od zítřka bude mu buditi i bratra Innocence.

Minulost byla, jak se zdálo, docela zapomenuta. Přijímaje zprávy a pozdravy z kláštera sv. Blažeje a odpovídaje na ně, nemohl téměř ani uvěřit, že skutečně tam kdysi žil a že vše nebylo jen pouhým snem. A přesto bál se dosud sáhnouti na dno svého vaku, kde leželo dvacet sedm archů papíru; vábily ho k sobě, klečel již několikrát nad zavazadlem, a vždy ještě ustoupil s pověrčivou bázní. Domníval se, že by se prohřešil proti Bohu, s nímž se byl právě smířil. A přece, právě v těchto dnech měl slyšeti opět křídla osudu tlouci těsně nad svou hlavou!

Byly to dvě na pohled zcela nahodilé příhody, které ho vyrušily z jeho klidu. Byla to červencová příhoda na Karlově mostě a setkání s bývalým bratrem Bedřichem. Prvá byla beze vší pochybnosti ve spojitosti s příběhem z roku 721 a druhá ho vracela znovu do tajemství kláštera sv. Blažeje. Dvě koupající se děvčata potvrzovala jeho přesvědčení o souvislosti snu a života. Některé tragické události, jejichž výkřiky děsu zadusilo neštěstí, násilí nebo smrt, vracívají se do života jako na poušti obrazy vzdálených měst zrcadlením vzduchu; cestovatel, vysílený poutí, žízní a vedrem ví, že je to přelud, a neví, není-li obraz paláců ve stinných zahradách výtvorem touhy jeho ubičované duše.

I osudovost má své zvláštní tiskařské lisy a svůj způsob zachovati potomstvu okamžiky, jež procedily svým sítem příliš mnoho nešťastné krve. Mnohé události se opakují, a je málo lidí, kteří vytuší, že nejsou v žádné souvislosti s časem a místem, v němž se dějí. Většině lidí zdají se zcela všední a přirozené a nejsou jim než výtvorem současnosti. Lidé si neuvědomují rozporu, který je mezi událostí a časem. Některé události vracejí se doslovně, v celém svém průběhu jako výjev předvedený promítacím strojem, jiné vrhají dlouhé stíny do daleké budoucnosti. Lidé vnímají často pouze tento těžký stín, který pojednou leží na životě a jejich srdcí zmocňuje se stesk, hrůza nebo sklíčenost. Nedovedou si vysvětliti, proč jim je pojednou tak úzko. A toto tajemství je spojeno s tajemstvím snů.

Jako z některého před věky zemřevšího člověka vrací se pouze tvář, z jiného povaha do lidí nově se rodících a jako sen směšuje prvky zdánlivě neslučitelné, tak i události, jež se opakují, jsou podrobeny tajemným těmto zákonům. Lidé stojí často před nimi jako před zázraky, ale to jen tehdy, když si svou dějovou silou vynutily pozornost všeobecnou. A jen tak lze chápati starého učence, který životní svoji moudrost uložil do prosté věty: Nic nového není na světě.

Ale ovšem, návštěva Bedřichova způsobí mu veliké obavy a rozpaky. Bojí se ho, a přece hoří nedočkavostí; jistě ví více než on a nyní, kdy jsou oba zbaveni kouzla kláštera, bude mu moci říci něco, co i jemu mnohé vysvětlí. Proč mu bránil v tom, aby vešel do vetešnického obchodu? Půjde tam ještě dnes, po páté hodině, a pospíší si. Jen aby nikdo jiný knihy dříve nekoupil!

Innocenc se nemohl dočkati, až zazní zvon, který ho propustí na hodinu z jeho vězení. Přecházel netrpělivě chodbami a nádvořím, připraven k vycházce. Pospíšil si, aby dostál všem svým povinnostem včas a mohl ihned odejít. Konečně! Hodiny odbíjejí právě pátou. Ale proč dosud nevyzvání klášterní zvonek? Chce jistě překaziti provedení jeho úmyslu. Počítá netrpělivě vteřiny a minuty, neboť každá chvíle rozhoduje. Byl již na cestě k zvoníkovi, aby se ho zeptal, proč nezvoní, ale vrátil se na půli cesty; nač zbytečně se vystavovat jakémukoliv podezření? Za osm, deset minut bude za Karlovým mostem a pak mu spadne kámen ze srdce.

Zvoník opozdil se v klášterní kuchyni. Otevřel dveře a trhl prudce třikrát zvoncem, jehož pronikavý hlas se rozklinkal po celém klášteře. Innocenc zdržoval svou netrpělivost. Šel úmyslně zvolna přes dvůr k fortně, a jakmile zapadly za ním dveře, zrychlil svůj krok. Nutno si pospíšit. A jak se jen stalo, že několik dní promeškal? Je tím vinna jenom jeho nešťastná povaha, která potřebuje vždy delšího času, aby vše pochopila a se odhodlala k činu. Přeběhl Karlův most a téměř vyrazil ve chvatu malá dvířka krámku. Ani se nepodíval do výlohy – kmitlo mu hlavou, ale omlouval se spěchem. Mnich snažil se mluviti co nejlhostejněji, ač rychlý jeho dech prozrazoval spěch.

„Viděl jsem ve výkladu malou knížku, rád bych se na ni podíval…“

„Prosím, kterou si račte přát?“

Innocenc přejel si dlaní čelo.

„Málem bych byl zapomněl její titul. Ale, myslím, že se jmenuje Dějiny obléhání kláštera sv. Blažeje za válek tureckých…“

Vetešník posunul brýle vysoko do čela a usmál se. „Jo, tu již nemám! Několik lidí se už po ní ptalo; prodal jsem ji předevčírem.“

Innocenc se zarazil.

„A – nevíte komu?“ bylo jediné, co ze sebe ve zmatku vyrazil, neuvědomuje si, že se táže zbytečně a směšně.

„Jo, to nevím, vážený pane… Neptám se po jménech kupujících, odradil bych si své zákazníky. To jenom při cenově sporných a vzácných nebo pochybných kusech píšeme, kdo, kdy a zač koupil… Ale při tak nepatrné věci…“

„A jiné nemáte? Anebo nevíte, kde bych ji dostal?“

„Záleží vám na ní tolik? Vidíte, ani jsem se nepodíval, kde vyšla. Prodal jsem ji za čtyřicet korunek… Nu, to je přece laciné, že ano?“

„Ovšem, velmi laciné. Víte, já se zajímám o klášter sv. Blažeje, neboť jsem v něm žil. A nevíte, jak vyhlížel člověk, který knihu koupil?“

„Počkejte – snad si vzpomenu… Bylo to odpoledne, čistil jsem tamten obraz…“

„Nebyl to snad – také mnich?“

„Myslím, že ano! Kdo jiný by se také o to zajímal,“ usmíval se shovívavě vetešník. „Ale ovšem, byl to mnich. Pamatuji se, že měl rezavé vlasy.“

Innocenc poděkoval a vyšel zklamaně z obchodu. Nyní nezbude než čekati na bratra Bedřicha. Měl knihu a jistě mu o ní poví něco bližšího. Avšak – což by ji nedostal ve veřejných knihovnách anebo nenašel v příruční knihovně klášterní? To ho také mohlo již dříve napadnout. Loudavým krokem šlapal chodník mostu, neopomenuv nakloniti se nad Kampou přes mostní zábradlí; avšak dole na řece nebylo ničeho.

Půjde se pozeptat do knihoven. Univerzitní, muzejní a strahovská knihovna – snad přece ji někde najde. Avšak teprve když již vystupoval po širokém, dřevěném schodišti Klementina, vzpomněl si, že knihovny jsou zavřeny pro letní prázdniny. Vystoupil však přece, aby přesvědčil oči, které nechtěly uvěřit. Bylo tomu tak; nyní nezbude než obrátiti se na Strahov anebo čekati na Bedřicha.

Ale všechno pátrání bylo bezúčelné. Kniha nebyla v klášteře, neměli ji ani na Strahově, kde přece byly tak mnohé a zajímavé tisky, jinde se nevyskytující, nevěděl o ní opat ani knihovník. Každý kroutil nedůvěřivě hlavou; o knize s tímto názvem ani neslyšeli. Mohou se přeptati jinde, na jeho účet, ale poněvadž kniha vyšla v sedmnáctém století, nepůjčí ji domů vůbec; bylo by třeba čísti ji na místě, kdyby se skutečně někde našla. Tedy zklamaly všechny naděje! Bylo také na pováženou hledati knihu beze jména autorova, letopočtu i tiskaře! Všechny knihy, vydané před rokem 1774, jsou prohlášeny v Čechách podle Jungmannova rozdělení za starotisky, jsou vzácné a lze si je vypůjčiti pouze v knihovně a studovati pod dozorem ve zvláštní čítárně. Innocenc byl zoufalý; zmocnila se ho zvědavost člověka, který přišel pozdě a propásl příležitost.

Bedřich mluvil o knize již v klášteře; podle jeho narážek musela kniha obsahovati i několik poznámek vepsaných do ní rukou někoho, kdo byl zasvěcen do více než do pouhé historie. Byl to někdo, kdo vypátral i všechny záhady a vnikl do klášterních tajemství. A poněvadž kniha byla tak vzácná, že ji nebylo lze dostati ani v knihovnách nebo koupiti u vetešníků, nebylo pochyby, že výtisk, který se objevil v Praze, ve výkladci malého starožitníka v Mostecké ulici, byl týž, jehož používal při svých pokusech Bedřich v Korutanech. Nebylo také pochyby o tom, že tento vzácný exemplář odcizil z klášterní knihovny a s ním odjel do Prahy, kde ho prodal.

Ale proč ji tedy Bedřich znovu koupil? Jistě jen proto, aby se nedostala jemu do ruky, a proč?

Poněvadž kniha, jak si vzpomíná, mluvila ještě podle slov Bedřichových o opatu Justovi V., byla vydána bezpochyby teprve po roce 1608. V seznamu obrazů, které klášter chová, byla u tří obrazů a z nich právě u portrétu opatova připsána brkem záhadná poznámka, skládající se z jednoho nesrozumitelného slova a dvou začátečních písmen, která byla klíčem k tajemství. „Acardigin m. s.“ Co by měla znamenati tato poznámka? Bedřich studoval všechny vědy, skládal počáteční písmena jednotlivých latinských jmen k sobě, aby se dopátral vysvětlení, ale jeho námaha byla marná. Nebylo pochybností o tom, že ukazatelem stopy byl kloub levé ruky opatova portrétu, na kterém bylo tolik barvy naneseno, že vystupoval z plátna jako z živého lidského těla.

Bylo třeba vzíti na pomoc anatomii! A hle, Bedřich konečně záhadu rozluštil. Staří skribenti libovali si často ve složeninách slovních. Tvořili z počátečních písmen slova nová, která se stávala hesly, již i pro úsporu místa, času a psaní. Articulus, carpo, digitalis, index…, manus sinistrae… čili kloub ukazováku levé ruky. Stažením vzniklo záhadné ono slovo articar digin či acardigin…

Jemu, Innocenci, nedalo to tolik práce rozluštiti záhadný nápis.

Avšak proč Bedřichovi tolik na tom záleželo? Jak byl překvapen, slyše, že o jeho tajemství ví i on. Podezříval ho, že má tytéž zájmy?

Kdož ví, zda on sám, Innocenc, nepřivedl Bedřicha na správnou stopu, rozluštiv význam dvou písmen „m. s.“ tehdy, když za noční služby v nemocnici přistihl ho v refektáři při práci? Avšak ne, to nebylo možné: Bedřich pracoval již dávno na svém díle, mluvě často o stopách, které ho opět zavedly, a jistě tedy znal dobře skrytý smysl podivné zkratky.

A poněvadž roku 1608 byla spáchána smělá krádež kostelních drahokamů, kterou mu potvrdil i jeho sen, a jak se toho byl nepochopitelným způsobem dopátral i bratr Bedřich, nutno mít za prokázané, že člověk, který tyto poznámky do knihy vepsal, musil nezbytně věděti o krádeži i o zločinu opata Justa V.

A nuže tedy: kdo byl tento záhadný písař? Dvě věci byly jisté: že to byl mnich a že žil za doby Justa V., kterého i přežil. Byl to spoluviník, anebo přechovavač? Vepsal tuto záhadnou poznámku, kterou rozluštiti mohl pouze zázrak, pro příští staletí anebo pro sebe, když byl nucen v rychlosti opustiti klášter ze strachu před pomstou opatovou a v naději, že se sám opět po letech do kláštera vrátí? Je pravděpodobno, že tak učinil z obou důvodů; nejsa si jist životem, chtěl tímto způsobem zachránit a prozradit něco, co zamlčeti byl vázán přísahou. A zachoval se zcela po středověkém způsobu: neprozradil nic a – prozradil přece!

Byl to asi člověk, utracený sveřepou mstivostí opata, který ho střežil a nakonec i umlčel, poněvadž mu nedůvěřoval. Avšak nikoli, to nesouhlasí: kniha byla vydána později, na sklonku života opatova anebo po jeho smrti, a proto nemohl do ní vpisovati něco člověk, odstraněný opatem. Byl to někdo, kdo přežil smrt opatovu a zachránil potomstvu svěřené mu tajemství.

Byl snad tímto písařem sám mnich Vilibald?

Innocenci připadalo, jako by v této strašné době, uprostřed hrůz války třicetileté, byla se vylámala brána pekel a ve smršti sirných požárů snesli se na zemi, zaplavenou vraždami, paličstvím, válkou a nemocemi, ďábli, kteří zmocnili se kláštera, oblékli mnišské šaty a páchali zločiny z kazatelny, pářili se s čarodějnicemi o divých sabatech na oltářích a poskvrnili a zneuctili celý klášter, kam se svými zoufalými modlitbami, nářky a vzdechy prchalo poděšené obyvatelstvo, utýrané válkami a tureckými přepady, hledajíc ochrany u mnichů, kteří pod svou kápí ukrývali rohy ďáblů a v sandálech kozlí kopyta a kteří, lovíce v kalných vodách, smáli se ve zpovědnicích do svých rezavých vousů a nečistých duší lidem dosud věřícím, kterých ani hrůzy válečné nepřesvědčily o tom, že Boha býti nemůže…!

Až přijde Bedřich, uvítá ho jako bratra. Bál se jeho návštěvy, ale dnes se jí nemůže ani dočkati. Avšak kdož ví, zda po posledním mrazivém přijetí dodá si Bedřich ještě odvahy, aby přišel do kláštera, kde by mohl být poznán a lapen? Což není-li skutečně pravdou, že je propuštěným nebo uprchlým trestancem, který se skrývá ve velkoměstě, kde zlosyni najdou nejpříznivější útulek? Přijde-li však, bude se míti na pozoru, aby neprozradil své zvědavosti.

Zrak Bedřichův proniká tělem i duší jako rádiový paprsek. Kdyby se prozradil, Bedřich zahalí se v mlčení a nedozví se ničeho. Avšak, co by také nutkalo Bedřicha, aby se svěřoval právě jemu? Proč mu tedy ohlašoval, že přijde? Potřebuje snad peněz? Má nějaké úspory a dopíše domů, aby mu poslali větší částku peněz. Bedřich, jako každý pronásledovaný, potřebuje jistě mnoho peněz. Dá mu je, neboť jich sám nepotřebuje. Nacpe mu je do úst a do hlubokých kapes jeho šatů, ukojí jeho hlad po penězích – jen když bude mluviti! Ne: dá mu je i tehdy, když bude mlčeti, proto, poněvadž jich potřebuje. A tak i nezištnou štědrostí křesťanskou dojde svého cíle: Bedřich bude mluvit z vděčnosti. Právě však jako potřebuje peněz, potřebuje pronásledovaný i svého důvěrníka, neboť je mu zatěžko, aby nesl své tajemství a své zločiny zcela sám.

Innocenc se upjal se vší svou nadějí na příchod Bedřichův. Od prvého setkání s ním uplynul již celý měsíc a snad i více, a Bedřich, který se ohlásil, nepřichází. Chtěl snad podnítiti jeho zvědavost a nejde, poněvadž ho uvítal tak chladně? V jeho povaze bylo vždy něco dobrodružného. Možná, že ani nebylo pravdou, co mu říkal o sobě, snad přeháněl, aby ho postrašil, a zatím žije v ústraní jiného řádu, kam přestoupil, životem docela pokojným.

Znal již několik případů, kdy jedna z hlavních podmínek řeholních, stabilitas loci, byla změněna generální správou řádu. Vždyť i on sám vděčil této dispensi, že byl přeložen z kláštera sv. Blažeje do Prahy. Bylo by neprozřetelné, když všechno pátrání po knize selhalo, pátrati nyní po mnichovi Bedřichovi, neboť není vyloučeno, že by mu neublížil, a účelu svého přece přesto nedosáhl. Je třeba čekat a ponechat vše opět náhodě!

Nechť mu bylo těžko smířiti se s tímto závěrem, k němuž dospěl po několikatýdenním čekání a uvažování, Innocenc jiného východiska nenašel. Jedinou útěchu nalézal v práci, k níž přilnul celou duší. Byl přidělen knižnímu pracovnímu oddělení a zaměstnáván výpomocně při různých pracích, aby se zdokonalil, seznámil se s postupem i řádem pracovním a aby byly poznány jeho schopnosti. Dnes byl v expedici, kde rovnal, řadil a balil, a zítra zastával službu korektora, pročítaje a svědomitě opravuje kartáčový otisk lurdského letáku.

Skončiv nahodilou tuto práci, byl volán na výpomoc do registratury, kde položili na šikmý stůl před jeho udivené oči několik kilogramů číslic. A ví, až skončí tuto práci, že půjde do knihovní kanceláře, kde na něho čeká nově založený a rozpracovaný index. Není ještě stanoveno, pro kterou práci se klášterní správa rozhodne; možná, že bude přidělen do tiskárny, aby pod dozorem vyškolených sazečů vybíral ze sazečských přihrádek lité písmeny, řadil je do řádek a sloupců.

V klášteře se to hemžilo jako v mraveništi. Žádné ruce neodpočívaly v klíně, nikdo nechodil pomalu nádvořím nebo chodbami. Život velkoměsta odrážel se i tu, za mohutnou zdí, ve spěchu a pracovitosti lidí v kutnách. Jak jinak bylo tomu u sv. Blažeje, kde vnitřní život klášterní přizpůsobil se vesnickému svému okolí a vyčerpával se převážnou většinou ve starostech čistě hospodářských. Byl již nakloněn názoru, že tuto změnu lze připsati i vlivu podnebí. Pod čistým, hlubokým nebem alpského údolí muselo se nezbytně žíti zcela jinak než v mlhavém a chladném ovzduší pražském. V Innocenci dokonávala se velká proměna životních podmínek dvou prostředí; z klidného vesničana stával se člověk městský, stržený do víru hlomozu, neklidu a spěchu.

Bylo s podivem, že tito mniši našli ještě vždy chvíli, aby odsloužili mši nebo psali příbuzným a známým; Innocenc se obdivoval jejich vytrvalé přičinlivosti a bál se, že v rodině tak vyškolených pracovníků neobstojí; bylo mu, jako by ho stále někdo pobízel, a jako by sama sebe musel povzbuzovat, aby přidal do kroku.

Kde našli jeho spolubratři čas k oddechu a ke spánku? Zdálo se mu, že usínají před zamčením jedněch dveří a za otvírání druhých, v truhlárně mezi hoblíkem, jejž byla upustila unavená ruka, a prknem, které ji opět budí k životu, v malírně mezi barvami a obrazy, v kuchyni a na zahradě mezi záhony, ve skladišti mezi bednami, jež čekají, aby již zítra byly otevřeny nebo naloženy na káru… nebo snad usnuli na okamžik před oltářem, když byli odsloužili mši a sestoupili, aby poklekli a pomodlili se na nejdolejším stupni se sklopenou hlavou a rukama zkříženýma na prsou. Ani bratr za okénkem fortny nezahálí; je o všem přesně zpraven a ví, kde lze v danou chvíli toho či onoho nalézti, odpovídá na steré dotazy, přijímaje poštu a otvíraje na znamení zvoncem dveře, jež pečlivě střeží.

Mluvilo se o zrušení všech klášterů a o konfiskaci církevních statků. Protesty a zoufalé nářky, jež se rozlehly v klášterních zdech, počaly tvořiti z klášterů státu nepřátelské bašty, jako zrušení šlechtictví vytvořilo po celém státním území ostrovy nenávisti z velkostatků, jejichž majitelé zanedbáváním svých polností a lesů chtěli poškoditi stát, který proti nim zavedl záborové řízení. Je přirozeno, že Innocenc nemohl uzavříti svůj sluch hlasům svého okolí docela.

Živá jeho láska k vlasti krvácela. Byl to systém, který velezradu k životu přímo burcoval. Duševní práce byla znehodnocena; člověk, nesoucí bednu na rameni s dýmkou v ústech vyžadoval pro sebe božského obdivu a platil více než učenec a básník, hynoucí hladem a bídou kdesi v podkroví; nikdy nebylo většího útisku sociálního než v této době, jež rodící socialismus odkájela mateřským svým mlékem.

A když jednoho dne byl poslán do kláštera šedivých sester na Starém Městě, vracel se domů naplněn takovou bolestí, jaké dosud nikdy nepocítil. Hovorna byla přeplněna lidmi; žebráci a žebračky tísnili se na chodbě, skloněni nad emailovými hrnky, z nichž hltavě srkali vřelou polévku, ukusujíce krajíce chleba, které drželi v levici. Měli obličeje obrácené ke zdi, patrně ze studu, aby jich nikdo nepoznal při setkání.

Ze sousedního chrámu zaznívala sem nábožná píseň mariánská, doprovázená hrou na varhany. V hovorně bylo několik mužů a žen různého stáří. Na všech tvářích zračila se úzkost a starost. Jeden muž nervózně přešlapoval. Přistupovali chvílemi k malé, černým šatem zahalené postavě jeptišky, jejíž oči vyzařovaly neochvějný klid a soucit. Odpovídala na všechny dotazy mírně, trpělivě a šeptem.

„Myslíte, sestro, že již dnes dostanu ošetřovatelku?“

„My bychom rády pomohly, buďte přesvědčen. Ale je nás málo! Nestačíme na všechno.“

„Moje matka leží již týden, ošetřuji ji sám se sestrou, ale ta má četnou rodinu, a pak, jsme již oba vyčerpáni bděním a obsluhou. Ctihodná sestra mi slíbila, že dnes bude některá sestřička volná, abych se jen přišel pozeptat.“

„Věřím, věřím,“ klidnila sestra hlasem nahřátým a měkkým jako léčivá náplast.

„Mně také slíbila ctihodná…,“ vmísila se do rozhovoru paní, jejíž obstarožný šat připomínal dobu, kdy lnula ke kostelům z vděčnosti za skromný blahobyt.

„Čekáme, že se dnes dvě sestřičky vrátí od nemocných. To by zítra mohly nastoupit.“

„A vy byste nemohla?“

„Nemohu; starám se o celý dům a mám tolik práce, že nemám ani kdy spát. Jsme tu pouze čtyři, a jedenáct je jich u nemocných.“

„Měla jsem od vás také jednu sestřičku… Olga se jmenovala. Och, ty dobré, něžné její ruce. Říkám, pozlatit by se měly a na oltář položit… Byla to moje matka, kterou jsme ošetřovaly, měla jsem ji nesmírně ráda, byla jsem pozorná, a vidíte, přece každý můj dotek ji při přenášení bolel. Jenom sestra udělala jí vše dobře. Jenom té si přála. Ruce sestřiček změkly láskou. Nu, nemají kostí, daly si je odstranit, aby byly měkké jako polštář,“ chválila stařena s kloboukem nesprávně na hlavu posazeným a utírající si chvílemi oči šátkem, který vytahovala z otřelé brašny, posázené korálky.

Dveře se otevřely a vstoupila sestra s cestovní brašnou. Bylo vidět, že přichází od nemocného. Nevyspalá, rozčilená, hrnula se síní k vnitřním dveřím. Sestra Josefa ji zastavila.

„Vidíte, sestřičko? Už na vás čekají…“

„Moje pacientka umřela, bylo všechno marné. Ach, co ta zkusila! Půjdu, ale je to hrozný život! Zase jsem slyšela, že nám vezmou klášter,“ a sestra se rozplakala a usedla na lavici.

„Nevěřte tomu, to lidé vás jen děsí,“ chlácholil muž.

„Člověk se celý život dřel, sloužil bohatým, chudým, nic za to nevzal, a teď, mně už je, prosím, šestačtyřicet let – chtějí nás vyhodit jako prašivce na ulici? Kde je spravedlnost? To je dík za to, že jsme sloužili s čistou láskou bližnímu?“

„Máte pravdu, sestřičko. Je to strašná doba! Mne už život taky netěší,“ připojovala se k ní stařena. „Dříve jsem se bála smrti, chtěla jsem žít, život byl mi krátký – a teď, promiňte, nechci se rouhat – ale ten život je už nesnesitelně dlouhý. Žiji ze dvou set osmdesáti šesti korun měsíčně… Už abych byla pryč!“ a dala se do pláče.

„A čeho docílili? Nikdo k nám do kláštera nevstupuje, nemáme dorostu, a několik sester odešlo. Vždyť ti lidé sami sobě nerozumějí. A až bude potřebovat, takový… nu, pak přijde, abychom mu pomohly. Za celý život poctivé služby nemocným vyhodit nás na ulici do žebroty – ne, to je hrozné…“

Innocenc byl rád, když ho zavolaly, aby vstoupil. Vyřídil svou záležitost a pospíchal, chtěje se zbaviti hlasů, které prozrazovaly tolik zoufalství. Mohl nyní si doznati, že dosud vlastně nežil. Přítomnost na něho dorážela tak prudce, že cítil, jako by byl násilím probuzen ze svých snů. Ani válka nedolehla na něho tak tvrdě; stál před novými skutečnostmi, které na něm žádaly, aby se jim přizpůsobil, a toho děsil se nejvíce, neboť přizpůsobiti se – nedovedl.

Po Národní třídě táhl zástup demonstrantů; spatřiv je, uskočil jako uštknut zmijí. Lidé pobíhali po ulicích, jízdní stráž vyjela směrem k Národnímu divadlu výhrůžně ostrým poklusem. Zdálo se mu, že každý pohled lidský se mu vysmívá. Nestyděl se za svou víru, nebyl zbabělcem – ale bylo to nepříjemné.

Slyšel ještě hlas sestry Kláry, která plačky vykládala, jak se bojí ráno vyjíti ze svého ústavu, pospíchajíc na hlídku k umírající.

„Celou cestu si lidé ulevují hlasitými výkřiky zklamání a odporu, že mne potkali, chytají se za knoflíky u kabátů a odplivují si… A proč si to všechno máme dát líbit? Proto, že jediné vytrváme u umírajících, když i vlastní děti utíkají z pokoje, nemohouce snésti tak hrozných výjevů? Proč, řekněte z poctivé své duše proč?“

– Ach, ale to vše se přežene, utěšoval se mnich. Zástup demonstrantů jako vlna nevíry. Příliv a odliv neomezuje se pouze na mořskou hladinu; ideje mají také svoje dmutí, a po největších revolucích náboženských i politických přicházeli na trůn lidstva císařové a papeži, a náboženství nemělo nikdy více a nadšenějších vyznavačů než po převratech, jež víru chtěly odstranit. Skloní se před argumenty učenců, ale před neinteligentním davem, který chce bořit božský trůn a setrvává na stupni divošské pověrčivosti – před tím neskloní se nikdy, a právě v této době ne.

Zcela správně ho napadlo přirovnání s dmutím moře. I povahy a tváře mají svoje přílivy a odlivy. Jednou vrací se odrazovou vlnou duševního dmutí bytost, která tu již jednou žila v mdlém zosobnění, podruhé přichází ve výraznější podobě, jindy překonává nahromaděním složek a prvků, které její podstatu skládají, sám vzor, podle něhož ji poznáváme a který jednou ztělesnila. Kolikrát již mdlé odlesky Anoje chodily po tomto světě! Poznal ji jenom tehdy a jen tehdy se mu zjevila, když se nejvíce odlišovala od svého pozadí. Mírné odstíny, nepatrné shody uvědomujeme si jen zřídka. Anebo lépe vystiženo: jsou bytosti, které jsou pouze jednou, kdežto jiným je souzeno, aby bloudily mezi staletími jako v nočním pralese. Poznáš otisk jejich kročejů v mechu?

Ovoce vítězství myšlenky národní zmocnily se ruce, jež neměly mateřské něhy; vítězství roku 1918 mělo býti kolébáno a zahříváno dechem rtů, jež by měly posvěcení zvítězivší tradice. Nehodí se snad, aby tak soudil kněz, ale zdá se mu, že by bylo více skutečné spravedlnosti a pravého soucitu, kdyby byli bývali zvítězili – nevěrci; nevěra spočívá na hlubších a lidštějších základech než nevědomá a domýšlivá pověrčivost.

Každý projev života dotýkal se ho bolestně. Uvažoval-li však o tom déle, dospíval k závěru, že to bolí pouze současnost. Pokud byl uchvácen minulostí, kterou mu zjevovaly jeho sny, netrpěl. Říkali o něm, že se pozdravil, avšak, co vše ztratil! Připadalo mu, že se chvěje a trpí jako obnažený nerv. Jeho mnišský šat je pokrývkou pouze zdánlivou: prozrazuje ho mezi tisícihlavými zástupy a zahaluje opravdu jeho tělo pouze v samotě.

Jak byl povděčen tomu, že může v práci hledat zapomenutí a útěchu. Pospíchal domů, neboť blažilo ho vědomí, že přes vysoké zdi klášterní nepronikne výsměch a slovo urážky. Trhl nervózně zvonkem a chytil se horečně kliky, jako by ho pronásledovali. Jak dlouho to trvá, než cvakne zámek a povolí pod stiskem ruky, která otvírá za okénkem fortny. Vřítil se přímo do tmavé chodby, když se dveře před ním otevřely.

Současnost žádá rychlé a pevné činy. Každá minuta je ohlušující ranou hromu, blesk stíhá blesk a nelze váhat. Čas se vzbouřil, žije ve smršti, jež se rozpoutala nad lidskými hlavami. Jen klášter je ostrovem, o jehož zdi se rozrážejí bouřlivé vlny. Vznětlivost lomcuje okamžiky jako bouře listím stromů, vlamuje se do oken, jež se pod ní prohýbají, drnčí rozechvělým vzduchem a člověku na ulici připadá, jako by jeho duše byla anténou uprostřed křížících se zpráv jiskrových, vysílaných současně ze všech končin světa, z nichž každá rozrušuje jako poplašný signál tonoucí lodi, volající z dálky na pomoc. Každý byl blízký výbuchu; lidé, vysílení a vydráždění válkou, stali se sopkami pod prudkými údery všeobecného zmatku a chaotických idejí znovu vzbuzených k činnosti.

Strom času, jehož koruna vždy shovívavě šuměla nad událostmi, skládajícími dějiny lidstva, ohýbal se nyní v bouři, jejíž unášecí síla nedala se zjistiti a která byla následkem živelní rozpoutanosti, jíž se po světě přehnala strašná válka. Přítomnost vyžadovala pevnosti, síly a činů, a Innocenc stál tu jako stéblo na rozcestí, zakrývaje si dlaněmi bouří ošlehávanou tvář.

Bratr fortnýř zavolal zpět Innocence.

„Kdosi se tu po tobě sháněl, bratře Innocenci!“

Innocenc se zarazil. Krev vstoupila mu do tváří. Stud zmítal jeho nitrem, které nedovedlo opanovati svou zvědavost.

„Kdo to byl?“ ptal se ledabyle, ač byl přesvědčen, že to nebyl nikdo jiný leč Bedřich.

„Neudal svého jména. Byl velmi úsečný, vyptával se na tebe a rychle odešel.“

„Měl tmavý šat a ryšavé vlasy?“

„Neviděl jsem; okno je příliš nízko, musím se sklonit, abych zachytil očima aspoň tvář.“

„A říkal, zda ještě jednou přijde? Slíbil, že mi sdělí něco velmi důležitého.“

Bratr fortnýř, zabraný do práce, odpovídal jenom napolo.

„Myslím, že ano, pakli jsem mu dobře rozuměl.“

Innocenc poděkoval a vstoupil do chodby. Potřeboval vzduchu, neboť se mu zdálo, že se zalkne.

Tedy konečně! Má naději, že se dozví vše. Chtěl se ještě vrátit k fortně a zeptat se, zda tu nenechal své adresy, ale byl to bláhový nápad; jak ho to může napadnouti u člověka, který má důvody, aby se skrýval? Psal ihned dopis rodičům, aby mu z jeho podílu vybrali a poslali pět tisíc, které chce věnovati určitému účelu. A snad dosud nikdy s větší touhou nečekal, až bude moci jíti do chrámu, odkud zaznívala tlumená melancholická píseň. Každý její tón ho přitahoval. Nemohl se již ani dočkati večerní pobožnosti. Táhlo ho to vší mocí přes nádvoří do chrámu.

A když se zastavil před chrámovými dveřmi, zcela již nablízku písni, která vycházela z ušlechtilého, měkkého srdce varhan, cítil, že se mu zatočila hlava. Znal dobře tyto příznaky. Jiní lidé pociťují hrůzu, zmatek, bolest a radost teprve, když zvenčí dorazí popud do jejich nitra. Avšak u něho je tomu právě naopak!

Stavy fyzické nevolnosti, děsu a zmatku projevují se v jeho nitru dříve, než nadejdou události, které měly být jejich příčinou. Zachytil se rukou kliky. Současnost dolehla na něho těžkým úderem kladiva. Stál tu, udiveně se rozhlížeje po svém okolí: po nádvoří s několika stromy, po dveřích, které chce jeho ruka otevřít, po výzdobě stěn i vysoké zdi chrámové.

Je tomu skutečně tak, že žije nyní, v roce 1922? Připadal si jako člověk, který zabloudil v pralese času mezi kmeny letopočtů. Jen tak je možno, že tu stojí v takovém údivu uprostřed rušných událostí dvacátého století člověk, který patří do století sedmnáctého, z něhož byl vichrem osudu vytržen a časově přemístěn.

XIV. Zpověď

Když se Innocenc pozdě večer vrátil po celodenní práci do svého pokoje a rozsvítil, aby ulehl, padl jeho zrak na lože; na polštáři ležela malá, v začernalé kůži vázaná kniha. Co to bylo? Kdo ji sem položil? V očích se mu zatmělo, ruce se chvěly. Přiskočil k loži a chopiv se knihy, otevřel ji. Uviděl zažloutlý titulní list s podobiznou kláštera, jak vyhlížel před staletími; byl to dřevoryt zdobící horní polovinu listu, pod kterým byl švabachem tištěný titul: Belagerungs-Geschichte des Stiftes Sct. Blasius zur Zeyt der tyrkischen Kriege von einem wahren Augenzeige. Tedy to jest záhadná kniha, po které se tak marně dosud sháněl. Dějiny obléhání kláštera sv. Blažeje za válek tureckých!

Kdo ji sem donesl? Jak se podařilo Bedřichovi vniknouti do klauzury a nenápadně položit knihu na lože jeho pokoje? A proč mu ji vydal nyní dobrovolně, když byl dříve ho zdržoval a zpětnou koupí mu zabránil, aby se stala jeho majetkem? Snad mu to vše vyloží Bedřich při náhodném setkání. Snad nyní nebude si již počínat tak tajemně.

Innocenc neměl ani kdy, aby se odstrojil. Zul boty, vrhl se na lože a četl; ne, páter Innocenc knihu přímo hltal. Až zrak mu přecházel, jak se vpíjel očima do jejích stránek, jejichž okraje byly otrhané a ohlodané časem. Jenom pevná vazba způsobila, že tato hromádka rozpadávajících se listů držela ještě dnes pohromadě.

Tato kožená vazba se zčernalým zlatem vytlačených linek na hřbetě byla kleštěmi, zuby, které pevně stisknuvše kus dávné historie, chránily ji proti vichru času, jenž by je býval již dávno rozmetal do všech úhlů světa. Dolní okraj listu byl natržen, právě v místě, kde byl letopočet vydání; nezbylo z tohoto důležitého data nic než první dvě číslice, označující tisíciletí a století: 16… Kniha byla vydána ve Štýrském Hradci a sepsána anonymem, který se podepsal jako pravdivý, očitý svědek.

Dřevoryt, zobrazující klášter sv. Blažeje na titulním listě, opakoval se ve zvětšeném měřítku na třetí straně a měl pod sebou nápis: Stift Sct. Blasius im Jahre 1628. Bylo s podivem, jak málo se změnil během tří set let zevnějšek tohoto kláštera! I kdyby mu byl býval přišel tento obraz do rukou bez udání, co představuje, byl by jej poznal na první pohled. Krajina se ovšem také valně nezměnila; ubylo pouze lesů v jeho okolí, jenom hory byly zalesněny.

A co to? Může věřit svému zraku? Napravo, směrem k lesu, na vyvýšeném místě nad potokem zdvíhal se vysoký kamenný kříž! Tedy nyní nebylo pochybnosti o tom, že ho jeho sny neklamaly. Byl to tak pádný doklad, že jeho tělo počalo se chvěti jako v horečce. Ano, zde to tedy bylo, kde roku 721 po Kristu stál kříž, jehož použil k obraně své ohrožené a umírající Anoje…

Hleděl vytřeštěně na obraz; odkrýval všechny podrobnosti, vnikal do jeho nádvoří, zakrytém na obraze vysokou, silnou zdí, odměřoval výšku mohutné věže, a počítaje okno za oknem, hledal refektář i celu, ve které bydlil tolikrát během dlouhých století. I na obraze byl zřejmý jeho původ: vznikl v době válečné, těžké a plné nebezpečí. Kolem kláštera táhly se dokola dvě řady náspů s příkopy, které vystupovaly i na svah Čertovy hory, o jejíž úpatí se opíral. Za hradbami leželo v nepořádku válečné nářadí, klády, pytle, proutěné koše, duplháky, muškety, bantelíry, kornety, halapartny, píky, rapíry a dvě dlouhé roury děl. Dřevorytec zachytil tedy obraz kláštera právě uprostřed válečné hrůzy, snad po odraženém útoku tureckém.

Jsou v knize ještě jiná vyobrazení? Innocenc rychle prolistoval celou knihu, nebylo v ní však již žádného. Strany byly číslovány římskými číslicemi a jeho prsty vsunuly se mimoděk do poloviny; rozevřel ji a spatřil ke své velké lítosti, že v knize chybí osm stran; třicátá třetí až čtyřicátá strana byla vytržena a zůstaly zde po nich ještě kusy, v místě, kde je zuby kožené vazby tiskly a chránily před zkázou. A hoře nedočkavostí, jal se mnich číst…

Kniha se začínala legendou, která měla však jistě ve svém jádru historickou pravdu. Klášter založil v XI. stol vévoda Heinrich, který se zúčastnil křížové výpravy a prohřešiv se na své věrnosti, kterou byl odpřisáhl, sám si uťal svoji pravici, aby smyl svůj těžký hřích. Tedy ani tento spisovatel, tak poměrně blízký vzniku kláštera, nevěděl, že klášter sv. Blažeje vznikl o celá tři století dříve.

Kniha vyprávěla dále o každém darování, vzrůstu bohatství, o sv. ostatcích a uváděla dlouhý seznam všech opatů, kteří se v klášteře vystřídali. Autor liboval si v mnohomluvnosti, chvále i haně, ale to vše našemu zvědavému čtenáři nestačilo. Každé slovo bylo úsečné a věta se odmlčela vždy právě tam, kde potřeboval očekávaného výkladu; napovídala, ale nedokončovala, dráždila zvědavost, které neukojovala. Úvod zaujímal plných dvaadvacet stránek, než spisovatel přešel k vlastnímu předmětu svého líčení, které si vytkl ve svém titulu.

Válečná doba tureckého nebezpečí začínala se pro sv. Blažeje, který vzkvétal štědrostí mocných sousedů, knížat i habsburských císařů, teprve roku 1528. Tehdy poprvé překročili podle údajů kronikáře Turci v síle jednoho sta tisíce válečníků, velkou řeku na jihu, Drávu řečenou, a zavalili alpská údolí ve Štýrsku a Korutanech. Rok 1528, 1531 a 1566 naplnil celý kraj nepopsatelnou hrůzou. A poněvadž spisovatel žil v době, kdy všechny zprávy, vydané tiskem, byly potvrzovány tradicí, která se šířila od úst k ústům, a poněvadž byl současníkem i svědkem těchto válečných běd, měl po ruce všechny prostředky, aby události líčil pravdivě.

Zmiňoval se o papežských jubileích, o tureckých kázáních, o císaři Rudolfovi II., který ustanovil Justa V. opatem kláštera roku 1603, právě tehdy, kdy nastoupil na trůn sultán Ahmed I., který se bál dělového výstřelu. Kronikář líčil sytými barvami rozkošnictví harémů i úpadek moci turecké. Sultáni vraždili své děti i příbuzné s bezpříkladnou krvežíznivostí; nevymizel z paměti současníků výhrůžný otevřený dopis sultánův císaři z roku 1529… A právě v této době, kdy turecká moc na počátku XVII. stol. byla zaměstnána v Asii, za krátkého oddechu ve válkách tureckých jmenoval císař Rudolf II. opata Justa V. svým rádcem a správcem svého pokladu.

Kronikář napsal, kterak záhadným způsobem zmizel z klášterní klenotnice drahocenný pluviál z roku 1260, jak byly prodány nejbohatší statky řádové a jak se neznámí pachatelé vloupali do sakristie, kde uloupili nejvzácnější šperky z koruny panny Marie. Bylo to roku 1608? Nikde se spisovatel nezmiňoval o letopočtu. Avšak Innocenc, který se přesvědčoval nyní podruhé, že jeho sny mu prozradily nejpřísnější tajemství, nebyl naprosto v žádných pochybnostech o tom, kdy se loupež stala: vždyť sám byl svědkem tohoto tajuplného zločinu.

Oči hltaly písmena, ve spáncích mu bušilo. Bylo mu, jako by kniha byla pojednou tak těžká, že ji ani v ruce udržeti nemůže. Četl dále, jak přísná opatření učinil opat k vypátrání pachatelů a jak sám postavil se v čelo stíhačů a oznámil, že bude spolu s bratrem Zikmundem hlídati sakristii i v noci! A stalo se to prý v době, kdy klášter navštěvovali slavní malíři a skladatelé…

Innocenc nechtěl věřiti svým očím. Jisto bylo, že opat, aby odvedl pozornost od opatství, vlastní vinou upadajícího, obklopoval se nádherou a zval na svůj klášterní hrad umělce, kteří šíříce po světě zprávy o jeho uměnímilovnosti, měli od něho odvracet každé podezření. Vždyť lidé, které pohostil, byli již za tři čtyři dny hosty německého císaře, jeho příznivce a pána!

A kronikář si stěžoval, že přes všecku ostražitost pátrání bylo marné; ano, právě v té době spáchána byla loupež nová. Ukradena byla nejvzácnější monstrance a kříž posetý drahokamy. Dva mniši, o kterých se zjistilo, že téže noci opustili nakrátko své pokoje, byli přes všecky přísahy své, že jsou nevinni, a přesto, že jim nic dokázáno býti nemohlo, uvrženi do hladomorny pod věží…

Byli to Zikmund a Vilibald? Hlava pátera Innocence pracovala se vznícenou, chorobnou obrazotvorností. Jeho sen vyvstal mu opět v celém průběhu před jeho duševním zrakem. A ku podivu, jak málo ho překvapily zprávy, o kterých se právě dovídal. Nebylo také jinak ani možno; bylo mu jako člověku, jemuž vypravují událost, které byl sám svědkem. Shoda okolností mohla ho překvapovati tím méně, oč více věřil pravdivosti svých snů. Cítil pouze jisté zadostiučinění a více nic.

Věděl nyní tím bezpečněji, proč jeho sny odkryly mu tajemství letopočtů 721 a 1608. Byl snad jediným člověkem na světě, který měl opravit historii a pohnat na soud pravé viníky; byl jediným svědkem událostí, které minulost zakryla závoji záhad. Prožil je znovu, poněvadž musila zvítězit pravda. Je nástrojem osudu a je si vědom svého dějinného poslání. Jak významné to musily býti události a jaké zločiny ukryty byly tmou, že prošly po staletích znovu jeho vědomím v celé děsivosti svého průběhu.

Ve válkách tureckých nastala krátká přestávka; vítězný Ferdinand stíhal krutě na severu bělohorský odboj a Valdštejn táhl proti Mansfeldovi a Betlenu. Psal se rok 1626… A právě v této době událo se ve zdech kláštera sv. Blažeje něco, co otřáslo pověrčivou zbožností mnicha-kronikáře… V refektáři svítilo každé noci světlo… Ačkoliv byla místnost hlídána a uzamčena, pozorovali mniši, že kdosi v sále pracuje při světle; jakmile hlídači vstoupili, světlo zhaslo a přes nejpečlivější prohledání všech koutů nenašli nikoho.

Bylo to, jako by si někdo z postrašených řeholníků tropil žerty a rozsvěcoval světlo na dálku, sám klidně odpočívaje na svém loži. Stalo se tak naposledy, když klášter navštívil slavený mistr benátský Claudio Monteverdi, reformátor opery a Wagner 17. věku, který věnoval k poctě opata Justa V. oslavný madrigal, dosud chovaný v rukopise autorově v klášterním archivu.

Tehdy po koncertě mistrově v chrámě spadl nevysvětlitelným způsobem v refektáři ze zdi před nedávnem kterýmsi nizozemským malířem dohotovený portrét opatův a poškodil se tak, že ho dal opat opravovat ve svém bytě. A když ráno bratr Jakub vešel do sakristie, přivolal jeho zděšený křik téměř všechny mnichy; pokladnice, umístěná ve zdi za oltářem, byla vypáčena a všechny skvosty byly vyloupeny; socha Panny Marie ležela rozbita na zemi a z jejího roucha byly otlučeny všechny drahokamy. A za oltářem ležela mrtvola člověka, oblečeného v cestovní šaty.

Z kamenného sloupu na pravé straně oltáře zřítila se těžká ozdobná hlavice v korintském slohu a byla potřísněna krví. Hlava neznámého byla k nepoznání roztlučena a znetvořena, tvoříc krvavou, měkkou hmotu masa a kostí. Zdálo se, že kamenná hlavice mu rozmačkala lebku, ač bylo patrno, že jediná rána, způsobená nevysvětlitelným jejím pádem, nemohla jeho lebku tak znetvořit; všichni mniši byli zajedno v přesvědčení, že mu hlava byla prudkými, pádnými a četnými ranami, zasazovanými železnou palicí, rozdrcena. V pevně sevřené jeho dlani našly se pod dozorem opatovým dva uloupené rubíny, opodál ležel poslední skvost klášterní klenotnice, kalich z ryzího zlata ze století čtrnáctého…

Ostatky světců, po většině v drahocenných a starobylých pouzdrech ukryté, byly rozházeny po zemi. Mniši se křižovali, jati hrůzou nad smělou svatokrádeží i záhadnou vraždou. Opat významně mlčel, prozrazuje, že nechce předbíhati výsledkům dalšího pátrání. K nepopsatelnému zděšení opatovu chyběl i ostatkový kříž, největší poklad chrámový; byl dřevěný a potažený zlatými, tepanými obaly, do nichž bylo zasazeno 214 gem, safírů, nebroušených démantů, onyxů, smaragdů a rubínů nečítajíc. Kříž byl nejstarší památkou celého řádu z doby, kdy klášter byl obohacen za správy opata Kuna (1071–1093) přízní německých vévodů a královny Adelaidy.

A tak naráz, během jediné noci, zbaven byl klášter všech svých pokladů a památek, pro které z daleké ciziny putovali sem zbožní věřící, aby je spatřili.

Opat nařídil pátrání a ve všech městech i vsích varováni lidé, aby uloupených předmětů, které byly podrobně popsány, nekupovali, neboť jinak by se vysadili trestu smrti a církevnímu prokletí. Mrtvola byla pohřbena za zdí vesnického hřbitova a kostel znovu vysvěcen. Mistr Claudio Monteverdi, který opouštěl klášter v nejvyšším rozčilení, slíbil, že se postará o to, aby zpráva o loupeži se rozhlásila po všech italských městech. Netajil se svými pochybnostmi o tom, že tak, jak se věc udála, byla nalíčena někým, kdo nevinného v sakristii ubil, aby se sám zmocnil velikého bohatství, jehož cena odhadována na 350 000 zlatých dukátů. A právě tam, kde kronikář líčil rychlý odjezd benátského skladatele a kde na 32. stránce v poslední řádce dole se začínala věta o zármutku opatově i o podivných zvěstech, jež se počaly šířit mezi mnichy potají, chybělo dalších osm stran, vytržených patrně rukou Bedřichovou kvapně teprve před krátkou dobou, jak se dalo souditi podle útržků, které v knize zůstaly.

Na posledních stranách podán podrobný výčet ztrát, které klášter utrpěl tureckými přepady, jichž kniha zaznamenávala celkem jedenáct, počínajíc rokem 1528 a končíc rokem 1628. Byl to tudíž dějinný přehled jednoho století, kdy se klášter hájil proti tureckým hordám, které se oddělovaly vždy od hlavního voje a pouštěly se dále na západ a do hor od původního směru zamýšlené výpravy.

Spisovatel předvídal správně, že nebezpečí dosud neminulo, že ještě po celé další století bude se klášteru bránit proti asijským vetřelcům, a podával nové návrhy účinné obrany, zaznamenávaje vděčně jména mnichů, kteří padli hrdinskou smrtí v ruce se zbraní za věc Kristovu na náspech nebo uvnitř klášterních zdí.

A nikde kromě nepatrné zmínky o vesnické dívce, která se na sklonku XVI. století zúčastnila bojů, uprchnuvši pod ochranu kláštera, když její vesnice byla vypleněna, nebylo nikde ani jediné zmínky o Anoji, Lie nebo Ginetě. Nikde jediné stopy, která by uvedla vzrušené výjevy snů Innocencových ve vztah s okolím; ani legendy o bílé paní, jak ji pověrčivé století autorovo bylo mohlo vnímat, tu nebylo. Avšak k tomuto úsudku dospěl Innocenc ukvapeně; přehlédl připojená „turecká kázání“, jejichž mnohomluvnost ho odradila hned v úvodě, a nepovšiml si také bedlivěji „litanií“, které tvořily konec práce a kterými, jak dosvědčuje spisovatel, byla zakončována každá mše.

Teprve když byl knihu pročetl podruhé a opět nenašel ničeho, co by mu podávalo bližší výklad jeho vlastních zážitků, snů i zpráv z minulosti, vrátil se k tureckým kázáním i litaniím. A v těchto našel výkřik duše, která musela kdysi trpěti právě tak jako on. Výkřik, který dokazoval, že již před více než třemi sty lety těžké sny zneklidňovaly mír mnišských duší. V nekonečně dlouhé, monotónní řadě proseb za smilování našel i místo, které ho zarazilo:

„ode všeho pokušení zlého
i nepokojných snů, vysvoboď nás, Pane,
a netrestej nás zlým viděním.“

To bylo také jediným důkazem, který prozrazoval, že klášterní ovzduší plnilo i mnohé jiné bytosti daleko před ním děsivými sny. Autor nemluví nikde o ženském přízraku, ale mýlka zdá se být v tomto případě zcela vyloučena. Kdož ví, proč se spisovatel o tom nezmínil podrobněji; snad tu byly i ohledy mravní nebo přímý zákaz opata, který bděl nad tím, aby klášterní tajemství nedostalo se do veřejnosti: mohlo vždy jenom klášteru uškodit v očích věřících.

Zůstala tu jistě, třeba z doby velmi dávné, tradice o snech, ve kterých vystupovala nešťastná, ubitá jeho Anoj. Vracívala se v nocích, kdy spánek otvírá brány neznáma a dovoluje lidským srdcím vnímati bolesti mrtvých – tragika dívčího mládí, několikrát násilně zničeného; vracívala se do tmy klášterního ovzduší, plníc srdce horečkami zmítaných těl bezmeznou bolestí vždy v určitých obdobích, kdy se měla znova přiodíti tělesností anebo když se s ní loučila s tváří křečí smrti staženou.

Byla tu jistá periodicita tragiky, která podléhala nepostižitelným zákonům a jejíž údobí nemohl změřiti. Je to jako s člověkem, který se k nám blíží nekonečnou alejí. Zprvu nevidíme ničeho; pak zachytí sítnice malý bod, který roste každým okamžikem, rovnajícím se vždy jednomu kroku; vzrůstá, poznáváme obrys lidské postavy a již v plné své velkosti nás míjí. Otočíme-li se, pozorujeme, jak se ztrácí a umenšuje směrem k opačnému konci, stávaje se pouhým bodem, tečkou, až konečně ho ztrácíme z dohledu nadobro.

Toto náhodné setkání, podrobené záhadným zákonům návratu, nazývané stěhováním duší a přemístěné do nekonečna prostoru i času, je případ jeho Anoje. Poněvadž mnozí lidé se neotáčejí přesto, že bývají upozorněni smutným pohledem nebo významným pokynem ruky, nevnímají také poslů minula, návratu nebo nápadné shody existencí, které tu byly a těch, které přicházejí; nepovšimnou si, že osud je stíhá v různých obměnách v podstatě vždy týmiž ranami.

Innocenc je z těch, kteří se otáčejí; ba je spíše člověkem, který žije odvrácen od přítomnosti tak úplně, že je mu někdy zatěžko vraceti se z dávných století do současnosti; potřebuje dokonce někdy i užíti násilných prostředků, aby se v minulosti neztratil a – v minulosti nevyžil! A proto, jenom proto potkalo ho štěstí, býti zasvěcenu do těžké, osudové smrtelnosti jemné ženské bytosti, která se plíží v zášeří staletí, aby občas, při novém návratu se pokusila, ozářená světly prchavé skutečnosti, zachytiti polétavý míč štěstí ve své drobné dlani a prosila božství o smír.

On je to, který zaslechl prosby, nikým jiným neslyšené; proč se právě na něho upoutala Anoj s takovou důvěrou, že ji zachrání? Obětuje jí celý svůj život; vykoupí ji snad touto obětí? Potká ji přece jednou v životě skutečném? Chtěl by čeliti všem nástrahám osudu, chtěl by podstoupiti pro ni nejtěžší boje, a… a – on, mnich, nerozpakoval by se ani na okamžik zříci se pro ni spásy své vlastní duše!

Kniha neřekla mu nic nového, neukojila jeho zvědavosti. Nyní již chápe, co vedlo Bedřicha na cesty zločinu: bylo to bohatství. Nebyly to tři čtyři drahokamy, nalezené v sevřené dlani ubitého spolupachatele? Jistě to byla mrtvola Vilibaldova, kterého zákeřný opat vylákal do sakristie, aby ho tam ubil a odvedl podezření ze své osoby jiným směrem. To byl zájem Bedřichův, ale jeho zájem, až na nepatrnou vložku v litaniích, knihou ukojen nebyl. Avšak proč ho Bedřich varoval před koupí knihy?

Ani tato kniha nerozluštila Anojina tajemství: to zůstává vyhrazeno pouze jeho odvaze, lásce a vnímavosti. Již tak dlouho neopustila svých koutů v časovém nekonečnu. Čím více se však nyní zabývá jejím osudem, tím více rozumí tajemství záhrobí; malý bod vzrůstá, naplňuje se do své tělesnosti jako plnicí míč, a když dospěje mezníku, kdy všechno její kouzlo dozrává k lásce, praskne, sklácena ranou osudu jako meteor, a na zemi zůstane ležeti zkrvácené, bezduché její tělo. To je chvíle, kdy urvána vírem propastí, octne se v ose času, v mrtvém bodu letících vteřin, v tišině času, kde očekává, až jí bude souzeno se vrátiti a projevit se znovu v životě.

Innocenc odložil knihu, když se již venku šeřilo jitro. Dnes nebude ho třeba ani buditi. Není ani zvědav na osm zbývajících stránek; ví, že vyplňovaly zájem Bedřichův, a již proto nedotýkají se jeho zájmů. Snad mu jednou Bedřich vysvětlí při nahodilém setkání, jak se kniha dostala do jeho pokoje a proč vytrhl z ní čtyři listy. Položil knihu na stůl a strojil se; co nevidět bude mu jíti na jitřní mši.

Ach, a dobře, že si vzpomíná. Dnes bude mu usednout i ve zpovědnici; zbožní věřící mají svoje dny, kdy cítí potřebu smíru s bohem a svým svědomím. Je čtvrtek a je dnes řada na něm. Je i to dobře, neboť tak si méně všimnou jeho únavy. Innocenc sestoupil do chrámu, aby odsloužil mši; překvapilo ho, jak čas rychle dnes letí. Bylo půl páté, když se počal oblékati, a hle, ačkoliv si pospíšil, šlo již nyní na šestou. Co to? Nezmýlil se v hodinách? Snad bylo přece již půl šesté.

Odslouživ mši, zašel do zpovědnice, stojící po pravé straně chrámu téměř ve tmě. Na chrámové dlažbě klečelo za sebou několik postav, většinou žen; dubová dvířka vrzla, klekátko zapraskalo pod koleny stařeny, která těžko poklekala s neohebným svým shrbeným tělem. Lidé přistupovali střídavě k oběma okénkům zpovědnice, rozdělivše se sami ve dvě skupiny, levou i pravou, muži i ženy. Nebylo jich tu dnes mnoho. Innocenc, nakloniv se potřetí k pravému, zamřížovanému okénku, poznal, že řady lidí, čekajících na zpověď, prořidly.

V poslední lavici seděla, jak si zběžně povšiml, ještě postava tmavě oděného muže. Snad i ten čeká, aby se zúčastnil očišťující svátosti. A když již odcházela poslední žena od pravé strany, polekal se téměř páter Innocenc chvatným hlasem, který ho zleva oslovil. Nevěděl ani, kdy přistoupil; byl to jistě člověk, který po celou dobu zpovědní seděl v poslední lavici. Innocenc pohleděl tím směrem a skutečně, lavice byla již prázdná. A jak známým připadal mu jeho hlas! Naklonil se k němu, aby mřížovaným oknem pohleděl mu do tváře; avšak člověk, chráněný přítmím, měl hlavu schovánu v koutě a mluvil schýlen obličejem k zemi.

„Já, bídný hříšník, zpovídám se a vyznávám bohu, otci všemohoucímu, všem svatým, i vám, otče duchovní…“ Nebylo výsměchu v tomto drsném hlase, který se nenaučil pokorné jemnosti? Což by to bylo možno, aby… Innocenc bál se domyslit. Nevěděl, jak by si měl počínat, kdyby to bylo pravdou. Je to možné, aby to byl hlas… bratra Bedřicha? A přišel sem, aby znesvětil posvátné místo i obřad? Proč? Krev vehnala se zpovědníkovi do hlavy. Používá Bedřich této příležitosti, aby mu řekl pravdu? Ach, snad mu nedůvěřoval, a proto se mu přiblížil ve zpovědnici, aby si byl jist jeho mlčenlivostí.

Jeho hlas prozrazoval sešlost života i drsnost poměrů, ve kterých byl nucen poslední dobou žít. Ale nevysmívá se sobě, jemu ani místu. Je to člověk upřímně se kající, neboť nyní ztišuje i svůj hlas. Podlehl chvíli i posvátnému tichu chrámovému. Má jistě hlubokou vnitřní potřebu, aby se vyzpovídal a tím si ulehčil. Je vidět i z tohoto úvodu, jak těžce se mu derou vzdechy doznání z prsou…

Innocenc zapomněl na své okolí. Přitiskl hlavu na tvrdou mříž okénka a naslouchal. Jeho oči, které se zabodly do skloněné hlavy, sepjaté ruce, držící přes ruku přehozený cíp štoly, jeho bušící srdce, celá jeho bytost skrčila se a soustředila se ve sluchu. Hořel zvědavostí; byl by mu chtěl klást otázky, na které se ptalo tak dlouho jeho nitro, a musil přehlušovat i údery svého srdce, které bilo jako na poplach.

Hlas zpovídajícího se neumlkal; nemohl použíti ani jediné odmlky, aby se ho začal dotazovati. Bylo třeba naslouchat pozorně a čekat, až se vyzpovídá a sám se odmlčí. Ne, dosud nikdy v životě nenaslouchal ve zpovědnici kajícníkovi tak vzrušeně a nedočkavě.

A nyní, co to? Celý chrám potemněl ještě více. Innocenc přitiskl celou svou tvář k mřížoví. Ne, to již nebyl zpovědník, který naslouchá vyznání hříchů bezejmenného člověka, aby neznámému hříšníkovi udělil rozhřešení. Dobře ještě, že tu nebylo nikoho nablízku! Innocenc měl beztak dojem, že i světci na zčernalých obrazech, jejichž zlacené rámy probleskovaly tmou, přistihují ho při zločinu, kterého se dopouští při svatém výkonu, zneužívaje svého místa.

Neslyšel, že venku odbíjejí velké hodiny na věži čtvrt za čtvrtí; nevěděl, jak dlouho se protahuje tato zpověď. Jediná otázka stačila, aby zpovídaný opět nabral po krátké odmlce dechu a tlumeným hlasem pokračoval ve svém vyznání. Innocenc si připadal jako dravec, který čeká na kořist; tomuto pocitu studu nemohl se ubránit, kdykoliv za napjatého naslouchání vrhl plachý pohled do chrámu, není-li tu svědků.

Nevšimli si oba, že u samého vchodu chrámového, za mohutným, čtyřhranným pilířem, pestrými barvami pomalovaným, stojí němý a pozorný svědek této donekonečna se protahující zpovědi? Páter Innocenc přerušoval kajícníka nyní častěji; otázka stíhala otázku, ale odpovědi nebyly vždy tak pohotové; zdálo se chvílemi, že tázaný se jen stíží odhodlává k odpovědi. A nyní učinil zpovědník netrpělivý pohyb; zdálo se, jako by hrozil, že povstane a odejde z místa, kde jeho hodnost nemá dostatek mravní váhy, aby vzbudila zamýšlený účinek.

Postava kajícníkova se ještě více nahrbila; bylo to úplné zhroucení jeho duše, které tělo nedovedlo zakrýti. Ruka zpovědníkova se vychýlila přes okraj dvířek; bledá jeho ruka trčela tu do prázdna jako rozkaz. Pohnula se několikrát směrem k člověku, který dosud váhal. A pak zašustily vzduchem zmačkané listy papíru a nějaký předmět, zabalený v kuse látky. Ruka zpovědníkova se vysoukala ze širokého rukávu, a zmocnivši se jich, zmizela s nimi chvatně ve tmě zpovědnice.

A pak ještě dlouho trvala rozmluva; hlas Innocencův chvěl se rozčilením. Byl neúprosný a netrpělivý. Doléhal na hříšníka otázkami, které jak se zdálo, bylo třeba i dvakrát opakovat. Bedřich otočil se tím náhlým obratem, kdy si uvědomíme, že jsme pozorováni, k východu a zachvěl se; jeho hlas ztichl nyní ještě nápadněji. I Innocenc, byv upozorněn, vyhlédl nenápadně ze zpovědnice. A opřev se o opěradlo svého křesla, sepjal ruce k modlitbě. Modlil se dlouho a vroucně; jeho rty se pohybovaly a propouštěly polohlasitá slova latinské modlitby. Zdálo se, že kajícník čeká na tento okamžik v smrtelných úzkostech.

Innocenc dokončil svou modlitbu; jeho ruka se pozdvihla, poznamenala do okénka kajícníka velikým křížem rozmyslných tvarů, které prozrazovaly důležitost jeho odhodlání, a nabídla jeho ústům cíp štoly. Kajícník povstal a klesl znova v hlubokém dojetí před dvířka na dlažbu, tiskna na černou látku s bílým křížem dlouhý, vděčný polibek. Povstal a čekal, až vyjde i zpovědník.

Chráněn tmou, osmělil se otočiti se nazad; neušlo mu, že člověk stojící u východu popošel kupředu. Avšak páter Innocenc již vyšel a vykázav Bedřichovi místo před sebou, kráčel za ním rychle do sakristie, pokleknuv spěšně před oltářem, mimo který mu bylo přejíti. Slyšeli za sebou kroky, které se rozléhaly dutě ztichlým chrámem. Ale to již Bedřich vyšel postranním vchodem ze sakristie na dvůr a rychle vyběhl do ulice, ztráceje se v řadách chodců.

XV. Poslední setkání

Jak ohromující zprávy to byly pro Innocence! Bylo také na něm viděti tak veliké vzrušení, že ho představený poslal na lůžko a vyhověl jenom usilovným prosbám mnichovým, nedav volati lékaře. Tvář Innocencova po návratu ze zpovědi hořela; každý nerv na ní škubal a žíly na skráních byly naběhlé. Chtěl se právě posadit ke stolu, když k všeobecnému překvapení se zapotácel, chytil se za hlavu a zhroutil se pod stůl, udeřiv se o opěradlo židle do hlavy.

Přiskočili k němu, aby mu přispěli, avšak nebylo již toho potřebí; Innocenc vstával, nutě se do rozpačitého úsměvu. A po krátké rozmluvě s opatem, provázen dvěma bratřími, do jejichž paždí se zavěsil, odcházel do svého pokoje, kam za ním poslali občerstvení.

Hlava hrozila mu rozpoltěním; neubránil se, aby nenamočil ručníku, kterým si pevně ovinul skráně. Jak příjemně obklad chladil! Nemohl si vzpomenouti na to, co se stalo. Neuvědomoval si, kde je, co činí a co chce; nechápal a nerozuměl lidem, kteří s ním právě hovořili s tak starostlivými výrazy v obličeji.

Ach, ano… Stroj! Na to se pamatuje zcela dobře. Vynález mnicha, který za vůdcovství opata Justa V. v mládí přestoupil z víry židovské ke křesťanství. Ireneus se jmenoval zázračný ten člověk, o kterém se zmiňovaly také klášterní letopisy. Jaký byl to jenom stroj? Zrychlovač času! Byla to pouze jeho myšlenka, anebo se mu podařilo jej vytvořit? Bedřich mluvil i o něm…

Stroj, který však předpokládal zvláštní duševní stavy u toho, kdo jeho pomocí chtěl činiti zázraky. Motorem tohoto stroje byla vůle člověka, nalézajícího se v transu. Bylo tudíž potřebí ještě třetího člověka, který pohyby strojové i volní řídil a uvedl je ve spojitý, hladký chod. A tímto strojem dal se čas, letící mimo zájem i lhostejnost smrtelníků a jinak nepostižitelný, libovolně zvolňovat i zrychlovat. Hrůzný vývoj světové války, který potřeboval k svému zakončení doby bezmála pěti let – zhuštěný a urychlený, odehrával se během několika minut, anebo bylo lze jej roztáhnouti na dobu celého století, v němž vymírala postupně za sebou trojí generace v nekonečných bědách.

Bylo možno namířiti jej na sebevraha, kterému vytrhli zbraň v posledním okamžiku z ruky: dvaadvacetiletý mladík stárnul během několika minut; jeho postava se hrbila, tvář vrásčila, vlasy šedivěly a vypadávaly; ruka sahala si odporným pohybem ke rtům, které počaly klesati k bradě, jak ústa nestačila rychle za sebou vyplivovat vykotlané a vyviklané zuby. To byl vývoj života člověkova docílený zrychlovačem a obnažený k všeobecnému zhnusení. Z mladíka stal se stařec, který již několika krátkými, škubavými pohyby těla pracoval, chroptě, k smrti; a přece dalo se i tu pozorovati, že jeho choroba se vlekla řadou dlouhých, strastiplných let.

A jak hrůzným dojmem působila strojem zvolněná vražda; lidé řvali by hrůzou vidouce, jak pomalu, snad několik hodin nebo dní zdvíhá se vrahova ruka k vraždě, jak škrcená oběť třeští vypoulené oči, jak řičí v smrtelných úzkostech, očekávajíc ruku, která opět tak hrůzně pomalu se sklání se sekerou v pěsti k lebce, jak pomalu vjíždí mezi oddělené a rozštípnuté kosti do mozku a jak unaveně, bod za bodem, postupuje na své cestě ke zdi výstřik krve…

Ano, tento stroj dokázal přesvědčivě harmoničnost dosavadních platných řádů časových a zdůvodnil oprávněnost neměnného rozdělení času na věky a chvíle. Sebemenší úchylka od pravidelného jeho chodu mohla se stát osudnou všemu lidstvu. Je dobře, že tu dosud nezavládl zmatek a že kol času se nechopily ruce šíleného vynálezce. Je dobře, že lze věky děliti na století, století na roky, tyto na měsíce, týdny, dny, hodiny a vteřiny. Jenom hrůzné příšery století inkvizice mohly vnuknouti člověku myšlenku zabývat se pokusy o sestrojení tak veliké zrůdy mezi stroji.

Pod obrazy strojem urychlovaných událostí prozařoval transparent skutečné doby, jíž bylo k jejich vývoji zapotřebí, snad zásluhou používaného média… V jakém docela odlišném, a přece ve všech svých projevech zcela jednolitém prostředí myšlenkovém rodily se a uzrávaly plány bývalého spolubratra Bedřicha.

Pátraje po všech zprávách a odborných vynálezech v oboru zkoumání pravosti obrazů starých mistrů, dočetl se Bedřich i o pokusech Faberových a Heilbronnových a dříve než francouzský učenec Chéron zhotovil svůj první radiofotografický přístroj, dopracoval se i bratr Bedřich k témuž objevu, jehož však světu neprozradil. Používaje X-paprsků na starých portrétech kláštera sv. Blažeje a zabývaje se pátráním po zmizelých třech drahokamech, které svírala podle letopisů pěst v sakristii ubitého lupiče, podrobil zkoušce i obraz opata Justa V.

Tehdy, kdy ho Innocenc překvapil v refektáři, dlel u obrazu ještě na zapřenou. Ale později odnášel obraz v noci do svého mnišského příbytku a pracoval celé noci s bušícím srdcem. A nepracoval nadarmo!

Na citlivé desce fotografické, kterou umístil pod rukou portrétu opatova, objevil se obraz jiný, a jak překvapující! Až na tři skvrny, které se objevily a porušovaly souvislost a které patrně vznikly neprostupností nahromaděné běloby na kloubech zaťaté ruky, objevil se na desce obraz nahého ženského těla.

Portrét byl rozměrný a Bedřich neměl tak velikých citlivých desek; bylo proto třeba celý portrét rozděliti a prozařovati jej po částech. A když byl s prací hotov a sestavil okopírované části v celek, ležel před jeho očima původní obraz neodolatelně krásné ženy, zachycený v okamžiku milostného roztoužení a štěstí z únavy… Nebylo pochyby o tom, že to byla milenka Rubensova!

Avšak – což opat nespálil jeho obrazu a – nevisel již před Rubensovým příchodem do kláštera portrét Justa V. na zdi refektáře? Jaké by to bylo pro něho zklamání, kdyby byl – podveden svými sny, kterým dosud vždy tak slepě věřil! A Bedřich zatajiv svůj objev, pracoval dále – aby vypátral původ tří malých skvrn, které obraz porušovaly.

Studoval mikrofotografickou cestou principy tahů štětcem a shledal, že se způsob malby portrétu neshodoval se způsobem, jakým byla nanesena běloba, a došel k přesvědčení, že ruka byla přemalována později kýmsi neznámým. A nyní odhodlal se i k poslednímu: odstraniv silné vrstvy nanesené běloby, které tak ostře přímo modelovaly dravčí klouby opatovy, našel to, co hledal: dva rubíny a jeden démant, které byly patrně v osudné noci, vylíčené letopiscem, ukradeny a tímto tajemným způsobem ukryty.

Snad tak učinil někdo, kdo je chtěl mít v bezpečí, buď aby se pojistil proti usvědčení, nebo aby ukázal na pravého lupiče klášterních pokladů. Jistě byl to týž člověk, který připsal svou rukou do knihy záhadná písmena: acardigin m. s…

Kdo však maloval obraz ženy i portrét opatův na témž plátně? Pro pátera Innocence, jemuž sny neutajovaly nejmenších podrobností, nebylo o tom nijakých pochybností. Bedřich sám doznal, že oba obrazy malovala táž osoba, jak to byl zjistil přesnou a bezpečnou cestou vědeckou. A Innocenc věděl, že tímto malířem byl P. P. Rubens; i tu střízlivá pravda vědecká potvrdila pravdivost jeho snů; avšak nikoliv, právě naopak! Pravda jeho snů předstihovala daleko dosud vždy samu pravdu vědeckou.

Bedřich neměl příležitosti podrobiti rozboru jiná díla Rubensova, aby se přesvědčil o tom, zda tvůrcem obou portrétů byl Rubens, a Innocenc to věděl! Obraz ukazoval žhavé tělo ženy, překypující láskou, jejíhož jména však prozraditi nedovedl – a Innocenc i toto jméno znal! Byla to Lia. Jediná Slovanka, malovaná erotickým štětcem mistra, jehož oči dosud naplňovaly záplavou masa ženy severských obrysů.

Bedřich, který mu ve zpovědnici vydal vytržené listy z knihy, dal mu i osm fotografií, které skládají obraz ženy, hledané a potkávané ve snech i životě; ženy, která byla připoutána osudem k jeho životu a pro kterou odvrátil se od současnosti do minulosti, zoufalý, že ji už nikdy nepotká. A nyní drží ve svých smrtelných rukou obraz nesmrtelné, má ji, svoji Anoji-Liu-Ginetu a poznává ji, neboť staletí její tváře nezměnila a bolest učinila její krásu ještě jímavější.

Může tomu uvěřit? Není to jen sen? Nyní chápe, proč tak dlouho Bedřich tajil před ním svoje tajemství. Vydal je v okamžiku, kdy viděl, že není pro něho záchrany, že je poznán a že by mu všechny doklady u něho nalezené přitížily. Innocenc mu slíbil, že mu doručí peníze, které mu umožní včasný útěk za hranice, ale dnes tak učiniti nemůže, je příliš sláb a nemocen. Až zítra, zítra, až bude míti opět sílu tvářiti se lhostejným na hlučných ulicích. A cítí a tuší, že tělesnost Anojina přestává mu býti pouhým přeludem.

Žije, usmívá se a dýchá láskou na obraze, právě tak jako ho omamoval její hluboký pohled na břehu potoka, nad nímž se vztyčoval kříž, a jako ho opájel svatební výdech jejího těla, když jí bylo souzeno státi se ženou jiného pod jménem komtesy Ginety. Vyrval ji z propasti zapomenutí, přimrazil ji k světlu dne, aby celý svět klesal před ní v prach. Netušil, jak velikého pomocníka měl v mlčenlivém, záhadném bratru Bedřichovi, jehož vědecké zájmy uvedly ho na cestu zločinu.

Jak je však sobecký ve své veliké touze! Bedřich octl se na prahu káznice proto, že pátral po témž, co i jeho zajímalo. Bedřich vyzbrojil se však na honbu za pravdou docela jinými zbraněmi. Leptal barvy, výtěžků chemie a radiofotografie používal na portrétech osob, s kterými žil Innoncenc ve svých snech. Oba pracovali v nocích: Bedřich za horečné bdělosti, kdy se mu ruce třásly a zuby cvakaly strachem, aby nebyl přistižen při zločinu, a Innoncenc za horečného snění, kdy prchaje před slunečním světlem, jehož se děsil, chytal se zoufalýma rukama tenkých provazů, jimiž se spouštěl do hlubin pohřbených životů, nově probouzených útlými zvony dřímoty.

Zjitřeným vědomím pátera Innocence hnaly se vize šílené odvahy Bedřichovy. V hodinové zpovědi dozvěděl se tolik najednou! Bedřich se nezastavil ani před nejodvážnějším činem, který mohl zaplatiti životem. Jak nás lehko oklamává často předstíraná lhostejnost lidských tváří! Promlouval s ním zcela lhostejně a ironizujícím hlasem navečer právě tehdy, kdy v jeho duši dozrál plán prozkoumati ještě téže noci tajemství hladomorny, dávno zazděné.

Ano, Bedřich odvážil se i toho. Vykonav v několika nocích přípravy, proboural se do klášterní zdi a spustil se přivázán k otvoru provazem a opatřen silnou akumulátorovou lampou do hladomorny, kam nevkročila dosud ještě nikdy lidská noha. Procházel se mezi kostmi těl před staletími zetlelých a mezi sporými upomínkami na jejich smutné životy.

Našel tu dlouhé ženské vlasy, lpící dosud na vyschlé kůži lebky, pestré šaty mužů i žen všech povolání i věků, uviděl tu i turbany tureckých bojovníků, ale nikde na zemi nenašel malých blýskavých kaménků, svítících bíle, rudě nebo zeleně, které měla propustiti zaťatá pěst teprve za několik desítiletí po smrti; měl je najíti docela jinde, kde je také našel, byv na ně upozorněn poznámkami do knihy připsanými, kterým nikdo jiný neporozuměl.

I tuto knihu ukradl z klášterního archivu, kam nikdo neměl přístupu bez průvodu knihovníkova. Šíleně odvážný a nešťastný Bedřich! Bude jeho povinností postarati se nyní o něho, když tak nezištně svěřil mu výsledky několikaleté své námahy a nadlidské práce, proseděv několik měsíců ve vyšetřovací vazbě, obviněn z padělání uměleckých památek, poškození vlastnického práva kláštera, odcizení skvostů a jiných svatokrádežných i trestních činů, které mu však dokázány býti nemohly.

Byla to historie věru velmi spletitá; ani neví, zda z vazby uprchl, anebo zda byl z ní propuštěn; okolnost však, že byl dosud stopován, nasvědčovala by útěku. Ach, kdyby byl býval Bedřich jen tušil, jak mu bylo, když mluvě o odkrytém obraze ženy, hledal v hlubokých kapsách svého kabátu papíry a fotografie, které mu chtěl vydati. Potlačoval výkřik, který se mu již dral z hrdla, a nebyl dalek tomu, aby se prozradil.

Ale bylo nutno uchovati své tajemství i před člověkem, který z hrobu dávného století vynesl na povrch obraz jeho Liy! A tak Bedřich ani netuší, že mu přiblížil ženu jeho snů. Je nyní třeba neklesnouti pod drtivou tíhou štěstí, která ohrožovala slabé zdraví lidského ústrojí. Zdálo se mu, že nebude mít dosti sil, aby zachoval rovnováhu.

Avšak ne, nemůže tomu ani uvěřit. Je možno, je skutečně možno, že zde, na pokrývce jeho lože leží obraz ženy, která v něm našla svého křisitele, ochránce, milence nebo zpovědníka, ať se již jakkoliv snaží vyjádřiti svůj poměr k ní? Což nebylo by také možné, že byl podveden? Což znal-li Bedřich, který věděl všechno, jeho tajemství, a nyní, v okamžiku nebezpečí a tísně, předložil mu podvržený obraz, aby z něho vymámil peníze a zabezpečil se jeho ochranou? Což nemohla ho napadnouti tato spasná myšlenka v okamžiku, kdy před svým slidičem utekl se do chrámu a sedě v poslední lavici, dlouze přemýšlel o své záchraně?

Avšak ne, ne, to bylo a je vyloučeno. Bedřich přišel s tímto pevným svým rozhodnutím již do chrámu; že se k tomu již dříve byl odhodlal, dosvědčovala i okolnost, že den předtím tajemným způsobem donesl mu knihu do jeho pokoje, a pak – i kdyby všechny tyto důkazy nedostačovaly, jediný důkaz zeslabí všechny pochybnosti: poznává tvář ženy, tolikrát spatřené ve snách, a poznal by ji i dnes bez obrazu, který by mohl býti ilustrací nejdobrodružnějšího románu – poznal by ji rázem, kdyby ji náhodou snad potkal i na ulici, v zástupu tisícerých žen. Byla to jeho Anoj, je to jeho Lia i Gineta!

Jakmile se pozdravil, pospíchal na udané místo, kde ho měl očekávat Bedřich. Vystoupil z vozu elektrické dráhy a šel podle adresy; našel dům i rodinu, u které se Bedřich skrýval. Co tu bylo bídy v jediném domě! Ve druhém patře byly otevřeny dveře do kuchyně, kde nebylo téměř žádného nábytku kromě jediné rozházené postele a židle! Jak zaslechl, byl to dům, kde bydlili „bačkoráři“. Lidé potulní, průvodcové nevěstek a nevěstky, navštěvované časem civilní policií. Z třetího patra hnala se po schodech prostovlasá žena, vyrážejíc zděšené skřeky; za ní běžel muž, bera tři schody za sebou, s kloboukem na hlavě. Podle ohlušující rány skleněných dveří kdesi v přízemí dalo se souditi, že ji dopadl, když se chtěla utéci na dvůr.

V kuchyni, na jejíž otevřené dveře Innocenc zaklepal, seděla do široka rozkročená žena, majíc oba ohromné prsy úplně obnaženy; držela přes kolena asi tříletého, zcela oblečeného chlapce, kterého kojila, anebo čekajíc úřední prohlídku, předstírala mateřský obřad, který jí měl poskytnouti ochrany. Chlapec kopal nohama do vzduchu, váleje se hlavou po jejím klíně mezi prsy. Innocenc zeptal se na jméno Bedřichovo…

„Aha, ten kopas? Ano, jako… mnich. Bydlel ve třetím patře, ale už se dávno vystěhoval i se svou plínou…,“ a rozesmála se drsně. Innocenc odcházel v rozpacích, se studem a výčitkami. Jak se odmění Bedřichovi a kde ho najde, aby mu dal peníze? Proč nepřišel dříve? Snad ho již dopadli a je ve vazbě a tím více jeho ochrany potřebuje. Bude nucen zeptati se na policii.

Mariánský kult, v něm obzvláště živý, který se tolikrát ve vývoji vzdělanosti připínal k životu a projevoval se obdivováním a úctou všech žen právě žijících, vybočil v Innocenci nenápadně z dosavadních kolejí a našel nový zdroj své posily. Anoj byla také trpitelkou! Byla nesmrtelnou a nešťastnou poutnicí, měla právě tak hluboký a vlahý pohled a byla právě tak neposkvrněnou. I její příchod ohlašuje se zvěstováním.

Och, bude se za ni modlit, vroucně a oddaně modlit, aby došla pokoje. Ví, že kdyby mu bylo snad dopřáno ji potkat jednou v životě, neváhal by podstoupit všechny oběti, osudem určené k jejímu osvobození. Stačí jen soustředit celou svou duši, všechny city i všechno myšlení k ní jediné, aby ji vyvábil z mezihvězdných zákoutí, kde bloudí, aby čekala na chvíli, kdy jí bude dopřáno pokusiti se znovu o štěstí na této zemi…

Innocenc, slepiv nábožnými prsty všechny části jejího obrazu v celek, vytvořil si ve své skříni oltář k její poctě, před nímž byly na měkkém dřevě zásuvky, pokrytém hedvábím, rozloženy všechny drobnosti, jež našel při vykopávkách na místě, kde poprvé ukončila mladý svůj život tak nešťastně. Spiritistické a okultní knihy staly se novým pramenem jeho útěchy i nadějí. Hltal je, neboť se mu zdálo, že mu ukazují cesty, po kterých se může i ve svém pokojíku k ní přiblížit.

Jeho srdce, náchylné k mysticismu, prožívalo okamžiky závratné slasti. Zdálo se mu, že ji tuší nablízku. Přihlásila se několikrát sama krátkým poklepem na stolku za seance. Byl tomu rád, ačkoliv věděl, že to znamená velkou vzdálenost. Znal již tajemství snů, předtuch i projevů, aby věděl, že blízkost ohlašuje se právě naopak naprostým mlčením. To je rozdíl mezi bytostmi živoucími a těmi, které se ohlašují ze záhrobí: blížící se bytost živá prozrazuje se kroky, které každou vteřinou přibývají na své síle. Slyšíme je z dáli, jsou tiché, ale za okamžik jsou již hlučné, a čekaná bytost letí nám do náručí. Ty však, které čekáme z dalekých, neznámých světů, umlkají právě tehdy, kdy se nám blíží nejvíce.

Anoj dala se již několikrát poznat Innocenci od té doby, kdy vlastnil její obraz. Avšak od té doby uplynulo již několik měsíců a Innocenc volal ji nyní nadarmo. Neznámá a nevyslovitelná tíseň zmocnila se jeho duše; i uprostřed nejzajímavější práce měl pocit, že na něho někdo hledí nebo na něho soustředěně vzpomíná.

Tak bylo tomu i včera, kdy slouže mši u hlavního oltáře neodolal, aby se neotočil. Zdálo se mu, že je přítomna v kostele a že na něho vysílá své soustředěné, mlčením těžké pohledy. Nemohl se dočkati chvíle, až se obrátí k věřícím, aby jim udělil požehnání. A čině ve vzduchu velký kříž vyhublou, bledou svojí rukou, prodloužil tento okamžik, aby se na vlastní oči přesvědčil, je-li mezi věřícími v kostele. Hledal však marně, nebylo tu nikoho.

Jeho nepokoj vzrůstal den ke dni. Blížily se Vánoce r. 1927. Čerstvý sníh napadal a tlumil hluk kroků i kočárových kol. Okolnost, že tak dlouho nedala již Anoj o sobě žádné zprávy, plnila jeho nitro tísnivým nepokojem. Bylo marno dovolávati se i malého kulatého stolku. Poněvadž tak zvýšenou měrou vnímal již její blízkost, domníval se, že nejbližší sen, ve kterém se projeví, prozradí mu příští její osudy. Uvidí ji jistě vykoupenou dvojí obětí, obětí jejího i svého života, když k tomuto cíli spojili oba své bolesti i touhy. Uvidí ji se zadostiučiněním zářící a skvělou a bude šťasten, bude-li moci pokleknouti u jejích nohou a s uzarděním přijímati projevy její vděčnosti. Bude jejím žehnajícím průvodcem, který bude stříci každý její krok, aby šťastně mohla naplniti své dny v lásce, pokoře i v nevadnoucím bohatství veliké a krásné své duše.

Předtucha zázraku zachvívala jeho duší; zdálo se mu, že v každém molovém tónu varhan slyší její příchod. Vzdalovala se úzkostlivě jeho nocím a snům, aby tím více jeho srdce naplnila uskutečněním nečekaného štěstí.

Bratr Josef, který ho vyhledal jako každoročně, aby mu pod záminkou přání šťastných svátků mohl oznámiti nové úspěchy na životní své dráze, poněkud nepříjemně ho vyrušil z jeho napjatého očekávání; oznamoval mu, že byl právě jmenován řádným profesorem právnické fakulty a povolán k důležitým poradám do ministerské komise; jeho oči zářily sebevědomím. Svěřil mu, že politická strana, jejímž je příslušníkem, hodlá ho při nejbližší příležitosti kandidovati na ministerské křeslo ve spravedlnosti nebo vnitru.

Innocenc se shovívavě usmál. Jak malicherné a cizí byly mu zájmy bratrovy.

„A pak,“ dodával významně bratr, „buď ubezpečen, že se tu již nebudeš lopotit v podřízeném postavení. Neprojevovals mi sice dosud žádné zvláštní příchylnosti, ale nezapomenu na tebe. Nestrpím, aby můj vlastní bratr neměl užitku z mého štěstí.“

Innocenc ani nevěděl, zda ze slov jeho díků nevycítil bratr jeho utajenou, pohrdavou ironii. Byl šťasten, když dveře hovorny za ním zapadly, neboť nyní se mohl nadíti, že bude ušetřen opět celý rok jeho návštěv. A co to vlastně nutkalo Josefa, aby ho občas vyhledával? Obával se, že prohlédl jeho nitro; nebyla to ani láska bratrská, ani zájem pokrevní, jako spíše potřeba nečistého otříti se o člověka, jehož denní zájmy neposkvrnily! Ech, a ministrem bude! Člověk, který celou svoji kariéru zahájil podvodem, který svůj život počal stavěti na svodu dcery vynikající politické rodiny!

Innocenc se až hanbil sám před sebou za to, že nemohl dosud mladické nerozvážnosti bratrově odpustit. Ano, odpustil by mu ji – kdyby mu byl dalším životem podal důkazy, že usiluje o nápravu – ale toho Josef nedokázal. Lest byla jeho prostředkem k dosažení cíle. Bude to tedy jistě dobrý politik, obzvláště je-li nadto nadán pohotovou bystrostí úsudku i skvělou, dobyvačnou výmluvností.

Nadešel Štědrý den r. 1927, kdy mniši od ranního rozbřesku byli ve chvatu a honu. Nestačili ani na všechny služby, které jim ukládala jejich povinnost a milosrdenství. Den velikého míru ležel nad zasněženou Prahou, jejíž stráně připomněly mu tak náhle stráně alpských údolí. A proč, proč právě nyní přepadl ho tak veliký stesk po klášteře sv. Blažeje?

Nezapomněl nikdy na svůj první mnišský útulek, neboť jeho vděčnost zapomenouti mu nedala; jeho nezměrná vděčnost za to, že v ovzduší tohoto kláštera bylo mu dopřáno státi se důvěrníkem nešťastné Anoje. Ach, a je to zvláštní; zdá se mu, že již nikdy tohoto kláštera nespatří. Ne, nezdá se mu to; jako by byl obdařen schopností pohlížet do budoucna, ví, že již nikdy tohoto kláštera nespatří. A proto také je mu tak vlaze u srdce.

Každý pohyb jeho rukou byl nesmělým tápáním odpřítomněného. Úsměv ze zásvětí dodával mu dnes, kdy bylo třeba s tak šetrnou pozorností udíleti dobrodiní, výrazu světcova. Jeho víčka byla stažena, propouštějíce úzkou skulinou vyhaslý plamen očí. Veliká předtucha plnila jeho srdce radostí. Vzpomínka na alpské stráně, které mu dnes připomněly Petřín, Zlíchov a Braník, navrstvovala v jeho duši posvátný klid příslibu. Procházel se mezi čekajícími jako očekávaný; nikoliv však proto, že jeho ruce mohly dnes hýřiti štědrostí. Jiný obraz tkvěl mu před očima. Obraz, pro který několikrát se vrátil do svého pokoje, aby otevřel skříň své svatyně…

A večer vypravil se, jak bylo stanoveno, k sv. Tomáši, aby sloužil půlnoční mši. Byla to výpomoc, jíž si v poslední době, kdy řady svěcenců značně prořidly, řády vzájemně vypomáhaly. Veliký mrazivý měsíc ležel na řece, na jejíž hladině tvořil mráz slabou, proudem unášenou tříšť ledovou.

Postavy světců tyčily se do tmy ve strnulých postojích. Vzpomínal si na červencový den, kdy na Kampě uviděl koupající se děvčata a potom prchal jako pronásledovaný jízlivými pohledy chodců i pozdviženýma rukama světců, z nichž mnozí se nahrbili, jako by, třímajíce v rukách důtky, chystali se k ráně, která měla zašvihnouti vzduchem a dopadnouti na jeho provinilá záda. Teskný úsměv přešel na okamžik jeho tváří.

Po mostě kráčelo jen několik osamělých chodců. Každý pospíchal k svému domovu. Zahlédl tu i několik prostitutek, které vyvrženy i v den božího míru na ulici, chtěly potěšit opuštěné a zahřát se u chladnoucího krbu úzkého, podnájemného pokojíku, kde by přespaly do rána. Nešťastné ženy – pomyslil si bratr Innocenc, povšimnuv si, že i po něm se jedna z nich již několikrát byla ohlédla.

Přidal do kroku, aby jí uspořil zahanbení. Přešla na druhou stranu mostu, pohlížela na něho dlouhým pohledem, chráněna stínem sochy. Přešel ji a zamířil ke kostelu sv. Tomáše. V sakristii se převlékl a za jasných, pronikavých hlasů zvonků vešel do chrámu. Všechna světla se rozsvítila. Přeplněný chrám ztichl jako na povel.

Proč mu bylo dnes tak blaze u srdce? Co se dokonává v tomto dni velikého, že jeho nitrem zní stesk i slastná předtucha? Slavnostní fanfáry varhan odrážely se i od jeho prsou a napomínaly k pokorné vděčnosti. Obrátiv se do chrámu, rozhlédl se široce otevřenýma očima po shromážděných. Zdálo se mu, jako by od druhého sloupu po levé straně visel na něm pár zvědavých očí. Zmocnil se ho nepokoj, ale pouze na okamžik. Když se obrátil do chrámu podruhé, nespatřil tam již nikoho.

A půlnoční zvony se rozhlaholily Prahou, aby nevěřícímu století vyprávěly pohádku. Chrám přeplněn byl dýmem kadidla, stoupajícího po zdech k vysoké klenbě, a v jeho pruzích nabývaly tváře podoby zjevení. Staletá píseň o zrození Kristově, která vpadla vítězně do čekajících srdcí, strhovala i lhostejné; byla to hymna na zázračnou chvíli, která odkájela radostí již po dvě tisíciletí miliony prostých a důvěřivých srdcí. Chrámová prostora jí nestačila; valila se ven do ulic a náměstí, chtějíc rozveseliti i omšelé paláce; blahozvěst rodila se v srdci věřícího, který svou radost chtěl vykřičeti k obloze, přes mohutné zdi chrámové do minula i budoucna…

Innocenc neubránil se pohnutí. Úsměv rozlil se po jeho tváři, která v záři tolika světel měla bledost až chorobnou. Chvěl se, neboť i on podlehl jásavé písni, která zněla ještě i potom, když se vrátil do sakristie. Dveře chrámu se otevřely a lid vycházel. Než se přestrojil, chrám potemněl a ulice zvolna utichaly. Hostince byly uzavřeny a ani jediný opilý hlas nerušil klidu svaté noci.

Každá hvězda mohla býti vůdkyní k Betlému; jiskřily na černé obloze jako drahokamy. Byl opět na ulici a rychlým krokem ubíral se k domovu, nepřijav nabízeného mu pohostinství v klášteře.

A ku podivu, proč se mu právě dnes vynořují v mysli tytéž vzpomínky? Připadá mu, jako by se přibližoval z nejistých mlžin, prchavosti nezřetelných chvil k samému jádru času. Tak zvláštní je to pocit! Tehdy, tehdy ovšem byl červencový, parný den, jitro, a dnes je prosincová půlnoc. A přece, právě jako tehdy, i dnes vzhlédl udiveně od země k místu, kde na navážce, zdvíhající se z nízké ulice Mostecké k mostu, stál kdysi vinutý, úzký sloup se sochou sv. Václava. Věděl nyní bezpečně, že tu musil choditi denně před sto lety, kdy tu socha nepatrné dopravě ještě nepřekážela; socha, jak ji poznal na kterémsi staropražském dřevorytu a která se dnes krčí ke kostelu sv. Salvátora na Starém Městě.

Ach, a jaká shoda! Píše se právě rok 1927… Tedy je tomu právě sto let, kdy prožíval událost, která se mu vrátila do jeho vědomí snem. Zamrazilo ho. Cítí, že se skutečně blíží důležitému uzlu událostnímu a neklame se. Ten nezvyklý klid, který ho ovládal až do půlnoci a vystupňoval se mešním štěstím za hlaholu jásavé písně betlémské, odpovídá také všem jím dosud zjištěným okultním zákonům. Tak přicházívají vždy nejdůležitější události, těžké a tragické, které rozhodují o našem životě. Násilné přelomy, to jsou neklamná pravidla tajných zákonů.

Chtěl by setřásti tíhu, která na něm spočívá; škrtí mu hrdlo, dusí jeho plíce, tíží oči a je nesnesitelná. Je to tíha duševní, která má příznaky čistě fyziologické. Co se stane? Shrben pod touto tíhou, prošel mosteckou věží a naklonil se nad Kampou, nad místem letní vzpomínky; vltavské rameno bylo tu prosyceno stříbřitým svitem měsíce, který vyleštil i doškové střechy malostranských domů.

Mráz nutil k rychlému kroku. Ale jak podivná úzkost se ho pojednou zmocnila! Na místě, kde ji byl již předtím zahlédl, ve stínu objemné skupiny soch, stála dosud ženština, která byla mu již dříve nápadná. Vykročila ze tmy, chtějíc ho zastaviti. Jak podivné! Nevěstky nepřistupují přece nikdy ke kněžím na ulici, neboť vědí, že je to zbytečné; s ohledem na svůj stav musí ji každý na ulici odbýti, což není příjemné. Rychle ji přešel, sklopiv zrak. Uviděl však, jak její ruce se sepjaly a vztáhly se po něm. Pamatuje se, že ji viděl v kostele. Jak je možné, že je opět již zde? Vyšla dříve, aby na něho tu počkala, vědouc, kudy se bude vraceti?

Zmocnilo se ho rozčilení. Má jí dáti almužnu? Neuvidí to nikdo a neurazí ji? Ne, nelze tak učiniti. Zesílil krok, aby se dostal záhy z nepříjemné a trapné situace. Bohudíky, ženština zůstává již za ním pozadu, a zdá se, že se vzdala dalších marných pokusů. Ale nyní, jaký to hlas! Ta žena pláče!? Jak se mu svírá srdce bolestí. Chtěl by jí pomoci, a nemůže, nesmí. Pospíchá dále, neboť se mu zdá, že slyší za sebou cupkavý běh ženských střevíců. Kdosi ho dohání. Je teprve uprostřed mostu; jak ještě dlouho bude kořistit z její tísně a ona z jeho rozpaků?

Žena hlasitě oddychovala. Předbíhala ho patrně, aby na jiném místě se znova pokusila k němu se dotříti. Cítil dotek jejího šatu, který se mu mihl před zrakem. Viděl nyní, zdvihnuv zrak, že je oblečena v černý smuteční šat. Ale jenom nevěstky si počínají v noci na ulici tak nápadně…!

Několik kroků před ním se zastavila, jako by popadala dechu. Obrátila se rychle k němu, ale pak odhodila kabelku a vyšvihla se mžikem na mostní pažení.

Innocenc se skrčil, dal se do běhu a několika skoky octl se u místa. Vymrštil se po ní oběma rukama a zachytil ji za ruku právě v okamžiku, kdy se měla zřítit do řeky. Oddychoval prudce během a rozčilením; stál tu, opíraje se nohama o chodník a tělem o nízkou zeď, pevně tiskna její ruku a snaže se uchopiti ji v pase. Bránila se mu, cloumala celým tělem, prozrazujíc tvrdost svého odhodlání a sebevražedné vášně.

Její klobouk se posunul v zápase do týla. Innocenc se otočil, pátraje po pomoci. Pod mosteckou věží blížil se stín člověka. Nevida nikoho nablízku, vykřikl několikrát hlasitě o pomoc.

„Pomoc!“

Světlo lucerny, zmítající se ve větru, padlo na tvář ženy. Dívala se mu upřeně a slavnostně velikýma svýma očima do tváře. A Innocenc, který teprve nyní, kdy se jí zmocnil již i svojí levou rukou, mohl si jí povšimnouti, ucítil palčivou bolest u srdce. Vytřeštil oči, hledě do její tváře, ústa se pootevřela, aby ještě naposledy mohla vykřiknouti do tmy nekonečna, na jejímž dně valila se černá řeka, jediné slovo, jehož byla schopna:

„Anoj!“

Byl to okamžik poznání, klubko, k němuž se táhla řada vláken celým tisíciletím.

Ztráceje vědomí, zíral jí šílenýma očima do tváře. I její oči jevily hrůzu. Cítil, kterak síla jeho stisku povoluje a jak přibývá ženě na váze. Ale povinnost ho ještě jednou probouzela k životu. Nespouštěje jí ze svého náručí a přesunuv všechnu svou váhu tělesnou i duševní přes okraj mostu k té, za níž kráčel s neukojenou touhou několika životy, skláněl se pozvolna k ní, jako by ji hledal svými ústy.

Nekonečná něha touhy zračila se v jeho tváři, která pojednou ztratila všechny rysy hrůzy. Tedy zde, v okamžiku blízké smrti, zachytil ji na mostním pažení, svírá ji ve svém náručí, opíjí se jejíma očima a zde, snad poprvé a naposledy ji může políbit. Blížil se k ní lačnými svými ústy, která dosud směla líbati pouze její jméno. A jak se blížil tváří k jejím rtům, tělo jeho se vyklonilo přes pažení, ztratil chodníkovou oporu pod nohama a řítil se s ženou, kterou zvolna pouštěl ze svého objetí dolů, dolů, kde šplouchala voda, rozrážená dřevěným vlnolamem. Člověk, který se přiblížil, viděl již jenom pád dvou těl do hlubiny.

Velký proud vody vytryskl do výše a řeka, zbrázděná kruhy, se opět zavřela a černala se zvolna do klidu. Přes mostní pažení nakláněl se neznámý svědek výjevu k hladině, volaje o pomoc. Zapískl táhle, ač mu zuby cvakaly a několikerý pokus o hvizd selhal mu na suchých rtech.

Když se po chvíli přiblížil strážník, nedovedl neznámý ze sebe nic jiného vypravit, než že viděl, jak tělo neznámého muže a ženy ve vzájemném objetí přepadlo. Naplnilo ho hrůzou, když viděl, jak jejich těla neřítí se dolů rychlostí obvyklého pádu, ale pomalu se snášejí, jako by ztratila váhu své hmoty. Hledali ochranný pás, který by za nimi hodili do proudu, nebylo tu však ničeho. Strážník zapisoval, co mu líčil svědek, který, chvěje se ještě po celém těle, držel v ruce dámskou kabelku a černý řeholnický širák…

Josef Müldner
Blouznění mnicha Innocence

Ilustrace na obálce Rawpixel.com/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 22. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4695-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4696-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4697-1 (prc)