Trakař jablek

George Bernard Shaw

Přeložil Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Trakař jablek tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Zátiší, Knihy srdce i ducha v Praze v roce 1932.

Text díla (George Bernard Shaw: Trakař jablek), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 29. 8. 2025.

Předmluva

Premiéry této hry u nás i v cizině vyvolaly několik smělých předpovědí, že ji vydám s důkladným úvodním pojednáním o demokracii, v němž vyložím, proč jsem se, dříve vykřičený demokrat, obrátil o 180° a stal se horlivým royalistou. V Drážďanech představení dokonce zakázali jako blasfemii na demokracii.

Proč všechen ten hluk? Napsal jsem komedii, v níž král zmaří pokus svého lidem zvoleného ministerského předsedy zbaviti ho práva, aby působil tiskem a z řečniště na veřejné mínění: zredukovati ho zkrátka na nulu. Král na to odpoví, že než aby byl nulou, raději se vzdá trůnu a pokusí se státi se sám ministerským předsedou, jehož volí lid; vyhlídky by měl přirozeně co nejrůžovější. Lidem, kteří věří, že náš systém všeobecného volebního práva vytváří parlamenty, které představují lid, mělo by toto vyřešení nesnáze připadati naprosto demokratické, a ministerský předseda by je podle toho musil také ihned radostně uvítat. Ale ten má jiný názor. Taková změna shromáždila by protidemokratické royalistické voličstvo do jednoho tábora a dala by ministerskému předsedovi za soupeře jediného veřejně činného člověka, z jehož schopnosti má proč míti strach. Komická paradoxnost situace tkví v tom, že král zvítězí nikoliv tím, že uplatní svou královskou moc, nýbrž pohrůžkou, že odstoupí a že bude ve volbách kandidovat.

Že tolik kritiků, kteří se pokládají za horlivé demokraty, mělo toto čistě osobní vítězství dědičného krále nad voleným ministrem za vítězství samovlády nad lidovládou a jeho dramatické zpracování za projev autorova politického odpadlictví, utvrzuje mě v tom, že naše tak vyhlašovaná věrnost politickým zásadám není nic jiného než maska pro naše modlářské uctívání vynikajících lidí. Trakař jablek ukazuje, že demokracie ani královláda, tak jak je chápou naši idealisté, prostě není. Naši liberální demokraté věří ve fikci, které se říká ústavní panovník, v jakéhosi Kašpárka z loutkového divadla, který se nehne, dokud ministerský předseda nezatáhne za drátek. A věří v druhou fikci, které se říká odpovědný ministr, jenž se pohne jenom tehdy, uvedou-li ho podobně do pohybu miliony prstů jeho voličstva. Ale i sebepovrchnější pozorování kterýchkoli dvou představitelů těchto postav ukazuje, že nejde o loutky, nýbrž o živoucí lidi, a že domnělá moc jednoho nad druhým a voličstva nad oběma pozůstává nanejvýš v tom, že vyvolává jakýsi strach z nejistých a za obvyklých okolností velmi vzdálených důsledků, který však nemá zvláště odstrašující síly. V naší politické soustavě nejvíce se ještě blíží loutce ministr spravující velký rezort. Není-li nadán zcela výjimečnou dávkou vladařské schopnosti a přiměřených vědomostí, je v rukou svých úředníků bezradný. Musí podpisovati všecky listiny, které mu předloží, a odpovídá-li ve sněmovně na dotazy, musí opakovati slovo od slova to, co mu vložili do úst, a to s poslušností, kterou na králi, který si svého řemesla opravdu hledí, vynutit nelze; neboť král úřaduje nepřetržitě, kdežto jeho ministři jsou v úřadě jenom po jistá období, a těchto období je málo a jsou krátká; a připadají často poprvé na lidi pokročilého již věku, kteří, mají-li vůbec jakou průpravu a zkušenost pro výsostnou odpovědnost, mají jí málo. Jiří III. a královna Viktorie vynikali, tak jako královna Alžběta, nad své ministry vrozeným politickým géniem a celkovou zdatností; ale vzato státnicky, svou zkušeností, mazaností, přesnou znalostí hranic své odpovědnosti a odtud i hranic své neodpovědnosti: zkrátka svou důstojností a skutečnou mocí, která je důsledkem těchto předností, byli v mnohém ohledu nutně nad nimi. I ve velmi bystrých lidech, kteří se s nimi dostali do styku, zanechávali panovníci takový silný dojem, že jim přikládali kromobyčejné přirozené schopnosti, jichž, jak to teď vidíme z historické perspektivy, oni panovníci neměli. Jsou-li ve sporech mezi panovníky a ministry, které volí lid, osobní zdatnost a zdravý rozum na obou stranách v rovnováze, zvítězí vždy panovníci.

V Trakaři jablek se tato rovnováha také předpokládá. Je však maskována velkým protikladem jejich charakterů a prostředků, což také dalo mým méně obezřetným kritikům důvod ke stížnosti, jako bych byl namíchal karty tak, aby král byl mudřec a ministr hlupák. Ale vzájemný poměr těchto dvou lidí není naprosto takový. Oba hrají stejně dovedně; a král nezvítězí proto, že je mazanější, nýbrž proto, že má v ruce trumfové eso a ví, kdy je vynésti. Je také líbivější než jeho spoluhráč, a proto má i přízeň obecenstva. Není tak zhýčkaný ani majestátní jako operní primadona, a protože se musí spoléhati nikoliv na nějaké nadání, které lze zpeněžiti, nýbrž na to, aby odpovídal běžnému ideálu důstojnosti a dokonalé uhlazenosti, musí být vychováván a i sám se musí vychovávat tak, aby vytříbené chování bylo pro něho ve styku s poddanými prostou nezbytností a aby takové dovolenosti jako náladovost, výbuchy hněvu, vyhrožování, úšklebky, proklínání a stavění se na zadní nohy – zkrátka sprostší výstřelky a nadužívání své autority ponechal osobám ne tak vysoko postaveným.

Pro jeho ministry platí měřítka méně přísná. Uspoří-li si tím čas, smějí si pomáhati tím, že vyvolávají výstupy, že dostávají vypočítané záchvaty vzteku a důvody nahrazují sprostými nadávkami. Má-li se chytrý ministr, kterému se nedostalo královské výchovy, bíti se svým králem, dá si dobrý pozor, aby nevolil zbraně, jimiž ho král může porazit. Dokonalé uhlazenosti krále bude spíše čeliti úmyslným hulvátstvím a zdánlivě dětinskou nedůtklivostí, jež vždycky může v pravý čas vystřídat chováním právě tak zdvořilým, jako je chování samého krále; proti jediné zbrani krále užívá tedy zbraně dvojí. Dostává se mu tak výhod, které dává průprava úspěšného ctižádostivce, jenž se z obskurnosti propracoval ke slávě: s takovou kariérou souvisí vydatné užívání říznějších a sobečtějších metod k ovládání lidí mírně nepoddajných, nerozumných, bázlivých a pitomých, jakož i bystrý čich pro nebezpečí těchto metod, má-li člověk co činiti s lidmi pevné povahy a pevně si stojícími.

Styl boje, který si v této potyčce mezi králem Magnem a p. Josefem Proteem zvolili oba dva soupeři, jeví se v tomto osvětlení jako prostý důsledek jejich postavení a kariér, a nikoliv jako vyrobený protiklad demokracie a královlády, demokracii nepříznivý. Lidé, kteří si to tak popletli, jsou staromódní. Stále se ještě dívají na demokracii jako na zřízení, které to vždycky odnáší. Mně se však zdá, že v budoucnu, do něhož hra je promítnuta, je k tomuto postavení tragicky odsouzen král: napolo je v něm vlastně zřejmě již nyní; a teorie o ústavní monarchii počítá s tím, že je v něm úplně, a že v něm je již od konce XVII. století.

Nejde tu ostatně ve skutečnosti o konflikt moci královské a demokracie, jde o konflikt jich obou s plutokracií, jež použivši demokratického pláštíku, královskou moc zničila prostě silou, načež si koupila demokracii a pohltila ji. Peníze mluví; peníze tisknou; peníze mají rozhlas; peníze vládnou; a králové právě tak jako dělničtí vůdcové musí se podpisovat pod jejich výnosy, a dokonce dochází k úžasnému paradoxu, že jim musí financovati jejich podniky a zaručovati jim zisky. Demokracie není již ani koupena; je napálena. Ministři, kteří jsou tělem duší socialisty, jsou ve spárech Rozbíjecí společnosti právě tak bezmocni jako její vyslovení přisluhovači; jakmile dosáhnou toho, čemu se s neúmyslnou ironií říká moc (což znamená dříti se za plutokraty), neodváží se již špetnout o znárodnění toho či onoho průmyslu, byť byl sociálně sebedůležitější, slibuje-li plutokracii ještě aspoň za krejcar zisku nebo dá-li se jím vyždímati ještě aspoň krejcar na subvencích.

Po taktickém vítězstvíčku, které na jevišti vyroste do takových rozměrů, zůstane král Magnus v kaši ještě horší než jeho poražený protivník, který se vždycky může hájiti, že je jen nástrojem vůle lidu, kdežto nešťastný panovník, který ze zoufalství a odvolávaje se na to, že demokracie zničila jakoukoliv jinou odpovědnost, přichází s nabídkou diktatury – a má zcela pravdu (či nepravil Mussolini, že v každé evropské zemi je jeden volný trůn, který jen čeká na schopného muže, který by jej obsadil?) – musí na sebe vzíti všecku odpovědnost sám a vystaviti se všem výtkám, jimž se Proteus dovede vyhnout. V jeho kabinetě jest jen jeden přátelsky mu oddaný člověk, jenž má odvahu, zásady, a jedná-li se s ním zdvořile, dovede se také slušně chovati; a ten člověk je nesmlouvavý republikán, jeho soupeř v boji o diktaturu. Skvěle čestná a oddaná skalní přívrženkyně králova má příliš mnoho opovržlivé beztaktnosti, aby mu byla něco platna; ale je tu Bill Boanerges, jenž, míti o trošku více zběhlosti v umění, jak jíti na opravdové muže a ženy, což je něco jiného než umění, jak jíti na tábor lidu, by ty, kdo se mu musí smáti, a proto v něm vidí jen karikaturu, dost možná překvapil.

Zkrátka a dobře, oni moji kritici, kteří viděli v Trakaři s jablky historku o boji mezi hrdinou a plným pokojem ťulpasů, sedli řádně na lep. Nikdy se nevyplatí kupovati mé hry podle jejich předměstského zevnějšku; dopadá to pak tak, že v nich nacházíte jen to, co jste do nich sami vložili, a tak za své peníze nedostanete vlastně nic.

Co se týče demokracie vůbec, nevím, co bych ještě řekl, co by posunulo problém dále, než kam jsem se s ním dostal ve svém Průvodci inteligentní ženy po socialismu a kapitalismu. Musíme si rozřešiti dva hlavní problémy, jež nelze rozloučit: problém hospodářský, jak vyráběti a rozdělovati prostředky k živobytí, a problém politický, jak si vybírati vládce a jak jim zabrániti, aby své moci nezneužívali ve prospěch buďto svůj vlastní, nebo ve prospěch příslušníků své třídy nebo svých souvěrců. Problém hospodářský řešíme kapitalistickou soustavou, která ve výrobě dělá zázraky, ale má-li rozumně rozděliti své výrobky nebo vyráběti podle řádu sociální potřeby, selhává tak směšně a tak katastrofálně, že neustále naříká, že ji ochromuje nadvýroba věcí, o něž miliony z nás mají krajní nouzi. Problém politický řešíme všeobecným hlasovacím právem a volením každé vrchnosti hlasováním; je to opatření, které bylo původně zavedeno proto, aby vládcům zabraňovalo v tyranii, a bylo to opatření velmi účinné: zabraňovalo jim, aby vůbec něco dělali, a ponechávalo tak všecko neodpovědnému podnikání soukromému. Ježto však soukromé podnikání neučiní nic, co jeho maličkosti nepřinese prospěchu, a na rychlém a ničím nebrzděném veřejném vedení podniků, jež zatlačují podnikání soukromé a nejsou prostě výnosné, nýbrž jsou svrchovaně nutné celé společnosti, závisí teď sama existence civilizace, toto čistě preventivní omezení tyranie stalo se oprátkou pravé demokracie. Jeho pracně vypracovaná mašinerie sněmovní, systému stran a kabinetu je tak účinným stavidlem, že postupujeme-li ústavně, trvá nám to třicet let, abychom vykonali práci třiceti minut, a neodhlasujeme-li si zákon o reformě, jenž v naší politické mašinerii a proceduře způsobí naprostou revoluci, budeme co nevidět nuceni neústavní cestou za třicet minut vyřídit nedodělky za třicet let. Vidíme-li, jak diktátoři, v královstvích, právě tak jako v republikách, odkopávají parlamenty, jako je náš, do stoky, tu je bláhové vyčkávati, až diktátor zemře nebo se zhroutí, a pak nemít nic lepšího na práci než ten starý krám zase vytáhnout a oškrabat z něho bláto: jedině rozumný postup je udělati něco, čím by se diktatuře předešlo a zabránilo, a místo zdlouhavého patlalství, zapadajícího do XVI. století, vybudovati politickou soustavu pro rychlou pozitivní práci, zapadající do XX. století.

Pokud si neuvědomíme tuto úlohu a neprovedeme ji, budeme moci dáti zemi leda voličstvo stačící právě na to, aby svými hlasy připravovalo cestu své vlastní zkáze. Dnešní volby, díváme-li se na ně jako na prostředek k vybírání nejkvalifikovanějších vládců, jsou něco tak nemožného, že kdyby se místo z kandidátů, kteří dostali nejvíce hlasů, byly sněmovny v posledních dvanácti obdobích skládaly z kandidátů, kteří jich dostali nejméně, není proč míti za to, že bychom byli o krůček dále nebo o krůček pozadu, než jsme dnes. V žádném z obou případů nebyl by voličstvu náležel opravdový výběr jeho zástupců. Kdyby mu byl náležel, možná, že bychom byli musili bojovati s parlamenty Titů Oatesů a lordů Georgeů Gordonů, kteří by ovládali hrstku generálů a umělců, s kabinety složenými z řečníků, o nichž se říká, že svou výmluvností dovedou posluchače unésti, protože když byli několika opatrně vypuštěnými pokusnými balonky napřed zjistili, čemu by posluchači rádi tleskali, předkládají jim to potom v strhujícím crescendu dvanáctkrát po sobě, a posluchači pak vlastně unášejí je. Za nynějšího stavu voliči neprovádějí skutečného výběru kandidátů: musí si vzíti, co se jim dává, a vybrati si z toho podle svého názoru nejlepší – sub specie aeternitatis bývá to ovšem často nejhorší. Díky spíše náhodě než soudnosti jsou pak zastoupeni ve sněmovně tak slušným počtem lidí přiměřeně čestných a ochotných pracovat pro veřejnost, a tito lidé jsou náhodou zároveň úspěšnými veřejnými řečníky. Ostatní jsou pak v parlamentu proto, že si to mohou dovolit, že se jim to líbí nebo že je to zajímá.

Loňského října (1929) byl jsem požádán, abych k neobyčejně četnému posluchačstvu, vytvořenému novým vynálezem rozhlasu, promluvil na řadu politických a kulturních témat, která jeden řečník, jenž mluvil přede mnou, uvedl pod souborným záhlavím Hlediska. Mezi těmito tématy byla i Demokracie, předvedená jako obvykle v naprosto abstraktním rouchu jako blahodárná zásada, ve kterou musíme věřit, byť nás i zabíjela. Byl jsem odhodlán, že si všeobecné hlasovací právo a volení každé vrchnosti hlasováním nenechám tentokrát pod jejich impozantními maskami uklouznout. I promluvil jsem takto:

Vaše Veličenstva, Vaše královské Výsosti, Vaše Excelence, Vaše Milosti a Důstojnosti, Vaše Lordstva, dámy a pánové, spoluobčané všech stupňů – chci k vám promluviti o demokracii objektivně; to je o takové, jaká je a s jakou musíme všichni bez rozdílu počítat, ať již naše hlediska jsou jakákoliv. Představte si, že bych k vám měl mluvit nikoliv o demokracii, nýbrž o moři, které se demokracii v leckterém ohledu dosti podobá. Každý z nás má na moře svůj vlastní názor. Někteří z nás je nenávidí, a jsou-li u něho nebo na něm, nikdy nejsou ve své kůži. Jiní je milují a nikdy nejsou tak šťastni, jako jsou-li v něm nebo na něm nebo dívají-li se na ně. Někteří z nás v něm vidí přirozené panství Británie a její nejbezpečnější baštu; jiní zase chtějí mít pod Kanálem tunel, ale některé skutečnosti týkající se moře jsou na našich citech k moři naprosto nezávislé. Prohlásím-li, že moře beze sporu existuje, nikdo z vás mi nebude odporovati. Řeknu-li, že moře je někdy zběsile bouřlivé a vždycky nejisté, a že lidé, kteří jsou s ním obeznámeni nejlépe, důvěřují mu nejméně, nebudete přece hned křičet, že v moře nevěřím; že jsem nepřítelem moře; že chci moře zrušit; že se chystám prohlásit koupání za protizákonné; že zamýšlím zničiti naše dopravnictví, zpustošit všechny naše mořské lázně a zakroutit krk britskému loďstvu. Řeknu-li, že v moři nemůžete dýchat, nebudete v tom cítiti osobní urážku a nebudete se mě rozhořčeně tázat, zda vás nepokládám za něco méně, nežli jsou ryby. Nu, a právě tak rozumní musíte býti i tehdy, až vám budu vykládat několik nezvratných skutečností o demokracii. Řeknu-li vám, že je někdy zběsile bouřlivá a vždycky nebezpečná a zrádná, a že lidé, kteří jsou s ní obeznámeni nejlépe, tak jako praktičtí státníci, důvěřují jí nejméně, nesmíte mě hned vyhlašovat za placeného agenta Benita Mussoliniho, ani prohlašovat, že se ze mne stal na stará kolena skalní konzervativec a obviňovati mě, že vám chci vzíti hlasy, zatočit s parlamentem, volebním právem, svobodou slova, svobodou shromažďovací a porotami. Tím méně pak musíte vyskakovat ze židlí a provolávat mi třikrát hlučnou slávu jako borci za středověkou monarchii a za feudalismus. S takovými nesmysly nemám nic společného. Chci říci jen tolik, že ať jsme demokrati, nebo konzervativci, katolíci, nebo protestanti, komunisti, nebo fašisti, všichni stojíme tváří v tvář jisté světové síle, které se říká demokracie; a ať již ji chceme potírat, či ji podporovat, podstatě té síly musíme rozumět. Nejde nám o to, nebezpečí demokracie popírati, nýbrž je-li to možné, proti nim se zajistit a pak uvážit, zda stojí za to vydávat se v nebezpečí, proti kterému se nemůžeme zajistit.

Demokracie, jak ji znáte, je zřídka něco více než dlouhé slovo, začínající velkým písmenem, které buď beze všeho zbožně přijímáme, nebo nad nímž zase beze všeho pohrdavě mávneme rukou. Ale nic takového bychom neměli zbožně přijímati, dokud jsme to nezahrnuli spoustou zpytavých otázek; prvé dvě jsou: Kdo jste? a Kde bydlíte? Dám-li tyto otázky demokracii, dostanu tuto odpověď: „Jmenuji se Demos, a bydlím v Říši britské, ve Spojených státech amerických a všude tam, kde v srdci lidském plane láska k svobodě. Vy, milý příteli Shawe, jste jednotkou demokracie; i vy se jmenujete Demos; jste občanem velké demokratické společnosti; jste potenciální složkou Sněmovny lidstva, Světové federace.“ Při těch slovech se obyčejně dávám do hlasitého provolávání slávy, což svědčí o mé vznětlivé povaze. Dnes však něco takového neudělám; řeknu na to: „Nemluvte nesmysly. Já se nejmenuji Demos, jmenuji se Bernard Shaw. Má adresa není Říše britská, ani Spojené státy americké, ani všude, kde v srdci lidském plane láska k svobodě; má adresa je Londýn, ta a ta ulice, to a to číslo; a na výklady o mém místě ve Sněmovně lidstva bude dosti kdy, až ta slavná instituce spatří světlo světa. Nevěřím, že se jmenujete Demos; nikdo se nejmenuje Demos; a z vaší adresy poznávám nanejvýš tolik, že adresy vůbec nemáte, že jste pouhý tulák – existujete-li ovšem vůbec.“

Všimnete si, že jsem příliš zdvořilý, abych Dema nazval plechovou hubou nebo chvástavým dryáčníkem; teď vás však poprosím, abyste naše studium demokracie počali tím, že v ní budete nejprve vidět velký balon, plněný plynem nebo horkým vzduchem, a vypouštěný proto, abyste se musili stále dívat vzhůru k nebi, zatímco druzí vám pěkně prohledají kapsy. Každých nějakých pět let balon se spouští, a tu vás vyzývají, abyste si sedli do koše, dovedete-li ovšem vyhodit některého z těch, kdo v něm pevně sedí; ale protože na to nemáte ani kdy, ani peněz, a vás je čtyřicet milionů, kdežto v koši je místa sotva pro šest set, balon se zase vznese celkem s toutéž posádkou a nechá vás tam, kde jste byli předtím. Uznáte, myslím, že znázornění demokracie balonem je vzhledem ke skutečnostem parlamentarismu zcela případné.

A teď se podívejme na jedno poetičtější pojetí demokracie. Ukáží vám Abrahama Lincolna: stojí na bojišti u Gettysburgu uprostřed vraždění a prohlašuje, že k celému tomu vraždění Američanů Američany došlo proto, aby z povrchu země nevymizela demokracie, definovaná jako vláda lidu, pro lid a skrze lid. Rozeberme tu slavnou řeč hezky slovo za slovem a podívejme se, co vlastně obsahuje. (Mimochodem řečeno, Lincoln ve skutečnosti na bojišti gettysburském nic takového nedeklamoval; a občanská válka americká nebyla vedena na obranu nějaké takové zásady, naopak byla vedena proto, aby jedné polovině Spojených států dala možnost přinutiti druhou polovinu k tomu, aby si dala vládnouti tak, jak o to nestála. Ale na tom nezáleží. Uvedl jsem to jenom proto, abych vám připomněl, že pronášejí-li státníci řeči o demokracii a zaznamenávají-li je novináři, že se něco takového zdá těm i oněm nemožné, aniž by ji zahalili oblakem humbuku.)

A teď ony tři body uvedené v definici. Bod první – vláda lidu: ta je samozřejmě nutná, právě tak jako lidská bytost nemůže existovati, neovládá-li harmonicky dýchání a oběh krve, ani lidská společnost nemůže existovati bez vlády. Bod druhý – vláda pro lid – je svrchovaně důležitý. Dokonale nám to formuloval děkan Inge, když řekl, že demokracie je společenský útvar, který znamená stejný zřetel ke všem. Dodal, že je to zásada křesťanská a že v ni jako křesťan věří. A já také. Proto také trvám na rovnosti důchodů. Stejný zřetel k osobě mající ročně sto a k osobě se sto tisíci ročně není možný. Bod třetí však – vláda skrze lid – je něco docela jiného. Všichni panovníci, všichni tyrani, všichni diktátoři, všichni skalní konzervativci jsou zajedno v tom, že musíme míti nad sebou vládu. Demokrati, jako děkan Inge a já, jsme zajedno v tom, že musíme míti nad sebou vládu se stejným zřetelem ke všem. Ale bod třetí odmítáme, a to z toho důvodu, že lid vládnouti nedovede. Jde tu o nemožnost fyzickou. Každý občan nemůže přece býti vládcem, právě tak jako každý hoch nemůže býti strojvůdcem nebo náčelníkem pirátů. Národ ministerských předsedů nebo diktátorů je právě takový nesmysl jako armáda polních maršálků. Vláda skrze lid neodpovídá skutečnosti a nikdy jí nebude odpovídati; je to jen pokřik, kterým nás demagogové vodí za nos, abychom pro ně hlasovali. Pochybujete-li o tom – otážete-li se mě: „Proč by si lid neměl sám dělat své zákony?“ – já se vás prostě otáži: „Proč by si lid neměl sám psát své hry?“ Nemůže. A napsat dobrou hru je přece lehčí než udělat dobrý zákon. A na celém světě není ani sto lidí, kteří dovedou napsat tak dobrou hru, aby snesla každodenní obehrávání tak dlouho, jak to musí snésti zákon.

Teď se naskýtá otázka, nemůžeme-li si vládnout sami, jak to udělat, abychom se vystříhali toho, vzdáti se na milost a nemilost těm, kteří vládnouti dovedou a kteří jsou třeba, což je zcela možné, tažení korupčníci a ničemové? Primitivní odpověď na to je, že máme vždycky obrovskou většinu, a že tedy utiskují-li nás vládcové nesnesitelně, můžeme jim zapáliti domy a je samé roztrhat na kusy. Odpověď ta nemůže uspokojit. Dokud neztratí hlavu, slušní lidé to nikdy neudělají; a když již ztratí hlavu, pak je právě tak možné, že zapálí nepravé domy a roztrhají na kusy nepravé lidi. Máme-li co dělat s tím, čemu se říká lidové hnutí, tu velmi málo z těch, kdo se ho zúčastní, je si vědomo, oč jde. Skutečné lidové hnutí jsem viděl jednou v Londýně. Po ulicích pobíhali rozčileně lidé. Každý, kdo je tak viděl, přidával se ihned k jejich shonu. Běhali prostě proto, že všichni ostatní běhali také. Působilo nesmírným dojmem viděti tisíce lidí honících se takhle s největší rychlostí ulicemi. Nemohlo býti pochyby, že tu jde opravdu o lidové hnutí. Později jsem zjistil, že příčinu k němu zavdala utržená kráva. Ta kráva měla značný podíl na mé výchově v politické filozofii; a mohu vás ujistit, budete-li místo čtení knih a novinářských článků studovati davy a zaběhlá nebo vyděšená zvířata a podobné věci, že se z toho poučíte hodně i o politice. Tak například všeobecné volby nebývají většinou nic jiného než bezhlavý úprk stáda. Naše předposlední volby byly toho znamenitou ukázkou. Šlo tenkrát o krávu ruskou.

Můžeme, myslím, míti za jisté, že jde-li o to učiniti přítrž tomu, aby vlády zneužívaly své moci, nelze se spoléhati ani na davové násilí, ani na lidové hnutí. Dalo by se předpokládati, že by mohly býti aspoň posledním útočištěm, jestliže se autokrat zblázní a dopouští se ve své tyranii a ukrutnosti do nebe volajících výstředností. Ale je to zvláštní, že tomu tak nikdy není. Vezměte si dva slavné případy: případ Neronův a případ ruského cara Pavla I. Kdyby byl Nero býval obyčejným šumařem z povolání, nebyl by býval pravděpodobně člověkem o nic horším než kterýkoliv člen rozhlasového orchestru. Kdyby byl Pavel býval poručíkem v nějakém pluku řadového vojska, nebyli bychom o něm jakživi slyšeli. Když se však těmto dvěma chudákům dostalo neomezené moci nad jejich bližními, tu jim to stouplo do hlavy a vyváděli pak tak příšerné věci, že je měli utratiti jako vzteklé psy. Jenže kdo proti nim povstal a zabil je, nebyl lid. Na onen svět je poslala, a to zcela bez hluku, vybraná skupinka jejich vlastní tělesné stráže. Chceme-li příklad opravdu demokratické popravy nepopulárních státníků, musíme vyhledat případ bratří De Wittů, které v XVII. století rozsápala dánská luza. Nebyli to ani tyrani, ani samovládci. Právě naopak, jeden z nich byl uvězněn a mučen, protože se stavěl proti despotismu Viléma Oranžského; a když vyšel z vězení, druhý ho šel uvítat. Luza byla na straně samovládce. Můžeme mít za prokázáno, že chce-li se tyran zbaviti nepříjemného bojovníka za svobodu, nejkratčeji to provede tak, že spustí pokřik, že je to špatný vlastenec, a ostatek již ponechá luze; dříve jí ovšem dodá dobře zaplaceného vůdce. Dnes tomu říkají přímá akce revolučního proletariátu. Ti, kdo v ni uvěří, brzy shledají, že proletariát není nikdy revoluční a že řídí-li vůbec kdo jeho přímou akci, pak ji obyčejně řídí policejní agenti.

Demokracie nemůže tedy býti vládou skrze lid; může býti jen vládou za souhlasu těch, kterým se vládne. Když se nám demokratičtí státníci nabízejí, že nám budou vládnouti za našeho souhlasu, tu udělají bohužel zkušenost, že my vůbec nechceme, aby se nám nějak vládlo, a že v dávkách, v berních, v nájemném a v daních z dědictví spatřujeme nesnesitelná břemena. Jde nyní o to poznat, s jak málo vlády můžeme vyjíti, abychom ve spánku nebyli zavražděni. Na tu otázku můžeme si odpověděti teprve tehdy, když jsme si ujasnili, co si pod slovem vyjíti představujeme. Divoši si to již dovedou zaříditi, aby vyšli. Nevázaní Arabové a Tataři vyjdou. Jediné vodítko, které tu máme, je to, že pro civilizovaného člověka vyjíti znamená, že tu jde o akci celku, nikoliv o akci jednotlivce; a akce celku předpokládá více vlády než akce jednotlivce.

A tak vláda, která bývala něčím poměrně prostým, musí se dnes vypořádávati s nesmírně pokročilým socialismem a komunismem. Náš průmyslový a společenský život je zasazen do ohromného komunistického rámce veřejných cest, ulic, mostů, vodovodů, elektrického proudu, osvětlení, tramvají, škol, doků, veřejné pomoci a různých vymožeností a zaměstnává ve stech oborů úžasnou armádu policistů, dozorců, učitelů a úředníků všech stupňů. Trpkou zkušeností jsme došli poznání, že svěřiti továrny, dílny a doly soukromé správě není možné. Jenom příkrými zákony, dodržovanými pouze díky neustálému dozoru, zastavili jsme ono úžasné plýtvání lidskými životy a bohatstvím, čímž se vyznačovala soukromá správa, dokud nebyla podřízena státnímu dozoru. Náš pokus ponechati zásobování armády výzbrojí soukromému podnikání přivedl nás za války na samý pokraj porážky a byl příčinou příšerného vybití našich vojáků. Když vláda vzala tuto práci soukromým podnikatelům a svěřila ji továrnám státním, ihned se dostavil úspěch. Soukromé firmy směly sice stále dělati tu trošku, na kterou stačily, ale státní úředníci je musili naučit dělati to hospodárně a vésti si řádné účty. Naše velké kapitalistické podniky utíkají se teď o pomoc k vládě jako jehňátko ke své matce. Bez vládní pomoci nedovedou ani prodloužit londýnskou podzemní dráhu. Soukromý kapitalismus, kterému se nedostává podpory, se hroutí nebo zůstává v každém ohledu pozadu. Kdyby celý náš socialismus a komunismus a bezohledné zdanění nezasloužených důchodů, jež je financuje, měly přestati, naše soukromé podniky by padaly jako postřílení jeleni a do měsíce bylo by po nás po všech. Když se Baldwin snažil vyhrát poslední volby tím, že prohlašoval, že všude, kde to zkoušeli se socialismem, utrpěli fiasko, socialismus se přes něho převalil jako parní válec a jeho úřad svěřil socialistickému ministerskému předsedovi. Za války nás nezachránilo nic jiného než právě široké uplatnění socialismu. A dnes je jasno, že napraviti spousty způsobené válkou a držeti krok s rostoucími požadavky civilizace je možné jenom tehdy, rozšíří-li se ještě více.

Otázka, kterou si máme dáti, nezní tedy, zda socialismus a komunismus chceme, či nechceme, nýbrž zda demokracie je s to udržeti krok s rozmachem obou těchto systémů, které nám vnucuje vzrůst zasahování národních a mezinárodních celků.

Nu, a zasahování celků není možné, není-li tu vládního orgánu. Může to být ústřední vláda; mohou to být městská rada, župní výbor, okresní výbor nebo místní výbor. Může to být ředitelská rada akciové společnosti nebo trustu utvořeného tím, že se několik akciových společností spojí. Takové rady, volené hlasy akcionářů, jsou malé státy ve státě, a to někdy státy velmi mocné. Nemají-li zákonů a králů, mají stanovy a prezidenty. A vy i já, spotřebitelé jejich výrobků, jsme mnohem více nežli parlamentu vydáni na milost i nemilost radám, které výrobu organizují. Několik aktivních politiků, kteří začali jako liberálové a nyní jsou socialisty, mi řeklo, že jejich obrat nastal tehdy, když viděli, že národ se má rozhodovati nikoliv mezi státní správou průmyslu a správou vykonávanou jednotlivými soukromými osobami a vedenou řádně proto, že všichni spolu soupeří, aby nás získali za své zákazníky, nýbrž mezi správou státní a správou vykonávanou gigantickými trusty, vyvíjejícími velikou moc bez odpovědnosti a nemajícími za cíl nic jiného než z nás vytahat co nejvíce peněz. Naše vláda má dnes mnohem větší potíže se soukromými korporacemi, na něž jsme odkázáni, chceme-li uhlí nebo bavlněné zboží, než s Francií a Spojenými státy americkými. Při ukojování svých denních potřeb jsme v rukou veřejných i soukromých sborů. Jejich moc je moc nad životem a smrtí. Tímto bodem se zdržovati nemusím; však to všichni známe. Ale ne všichni si uvědomujeme, že i při ukojování svých náboženských potřeb jsme právě tak odkázáni na zásah celku. Děkan Inge nám říká, že naše poslední volby se zvrhly ve veřejnou dražbu, na níž se bojující strany předstihovaly v nabídkách, slibujíce nám za naše hlasy co největší podíl na lupu, který spášou na menšině. A je to také zcela pravda. Bojující strany si posud netroufají vyjádřiti to těmi slovy, ale význam zůstává stejný. A děkana Inge zavazuje jeho povolání, aby svému stádci, jež je mnohem větší než stádce svatopavelské (sahá i za Atlantický oceán), důtklivě kladl na srdce, aby vždycky hlasovalo pro stranu, která se zaručí, že půjde co nejdále v tom, aby těm, kdož mají velké majetky, umožnila je prodati a strženou cenu dáti chudým. Ale jako soukromé osoby toho nedokážeme. Buď to musí udělat stát, nebo se to vůbec neudělá. Vezměte si případ můj. Nejsem sice bohatý mladík – jsem stařec, který na dani důchodové a dani z vyššího příjmu zaplatí dosti, aby zabezpečil podpory několika stům nezaměstnaných a důchodců starobního pojištění. Nemám proti tomu naprosto nic; naopak, dokud jsem ještě neměl zdanitelného příjmu, celá léta jsem se toho důrazně zastával. Ale kdyby mi to nezařídila vláda, nemohl bych to dělat. Kdyby mi vláda přestala zdaňovat mé nadbytečné peníze a rozdílet je znovu lidem, kteří nemají pražádných důchodů, já sám bych nespravil nic. Co bych mohl dělat? Poraďte mi něco! Mohl bych poslat své válečné půjčky ministru financí a požádati ho, aby částku, kterou představují, odepsal ze státního dluhu; bezpochyby by mi za mé vlastenectví nejzdvořilejším úředním slohem poděkoval. Ale chudí by z toho nedostali nic. Ostatní poplatníci platící daň z vyššího příjmu, daň důchodovou a daň dědickou, uspořili by podíl, který na to musí platit; to je všecko. Obohatil bych jen boháče a sebe bych ochudil. Mohl bych spáliti všecky své akcie a oznámiti tajemníkům společností, že tolik a tolik z dluhujícího kapitálu mohou odepsati. Důsledkem toho byla by větší dividenda pro ostatní akcionáře, a chudý by byl na tom stejně špatně jako předtím. Mohl bych své válečné půjčky a akcie rozprodat za hotové a peníze rozhodit na ulici na dračku; ale z těch, kteří by se o ně drali, sebrali by je lidé nikoliv nejchudší, nýbrž lidé nejlépe živení a tělesně nejzdatnější. A pak, kdybychom to zkusili všichni, rozprodat své půjčky a akcie – a toho byste si měli povšimnout, neboť rada Kristova neplatila pouze mně jedinému, nýbrž všem, kdož mají velké majetky – důsledkem toho by bylo, že jejich hodnota by klesla na nulu, neboť peněžní burza by se najednou stala trhem, na němž všichni jen prodávají a nikdo nekupuje. Proto také všechny své přebytečné peníze, které mi vláda ponechá, mám investovány tam, kde dostanu nejvyšší úrok a největší jistotu, neboť podle toho se přesvědčím, že přijdou tam, kde jich je nejvíc třeba, a že hned poskytnou zaměstnání. Bez zásahu vlády nic lepšího dělat nemohu; kdybych se svými přebytečnými penězi nakládal jakkoliv jinak, bylo by to dokonce bláhové a znemravňující; důsledkem toho však je, že se stále více a více obohacuji a chudí že se možno-li ještě více a více ochuzují. Vidíte tedy, že ani křesťanem bez zásahu vlády nemohu býti; a děkan Inge také ne.

Teď však sestupme k našemu problému. My si vládnout nemůžeme; a svěříme-li zase nesmírnou moc a příjmy, které jsou při řádně fungující moderní vládě nutny, neomezenému panovníku nebo diktátoru, není-li to člověk zcela neobyčejný, a tudíž i velmi vzácně se vyskytující, tu mu to stoupne více méně do hlavy. A pak, moderní vláda není práce pro jednoho člověka; na to je příliš velká. Uchýlíme-li se k nějakému výboru nebo parlamentu složenému z vynikajících osob, zavedou oligarchii a své moci budou zneužívati ke svému vlastnímu prospěchu. Naše dilema zní: Lidé v houfu si vládnout nedovedou; a na druhé straně, jak to vyjádřil William Morris, nikdo není tak dobrý, aby mohl býti pánem druhého. Potřebujeme, aby se nám vládlo, ale nad svými vládci potřebujeme kontrolu. Nejlepší vládci však žádné kontroly nepřijmou, leda kontrolu svého vlastního svědomí; a protože my, jimž se vládne, jsme také s to své moci ke kontrole zneužíti, naše nevědomost, naše vášně, naše soukromé a bezprostřední zájmy jsou ve stálém boji s vědomostmi, s moudrostí, s oddaností veřejnosti a se zřetelem na budoucnost, jimiž se vyznačují naši nejpovolanější vládci.

Nicméně, nemůžeme-li své vládce kontrolovati, snad si je můžeme aspoň vybírat, a nevyhovují-li, zaměňovat?

Dovolte, abych si vymyslil primitivní příklad demokratického výběru. Voliti smyšlené příklady je také vždycky nejlepší; aspoň nikoho neurážejí. Představte si tedy, že jsme obyvateli nějaké vesnice. Máme si někoho zvolit na úřad listonoše. Kandidátů je několik; jeden se však odráží nápadně od ostatních, protože nás často častoval v hostinci, přispíval šilinkem na náš květinový den, jde-li kolem dětí, má pro ně vždycky přívětivé slovo, je utiskován velkostatkářem, protože nebožtík jeho otec patříval k našim nejúspěšnějším pytlákům. S velkou slávou zvolíme jeho; řádně jej uvedeme v úřad, opatříme stejnokrojem a červeným kolem a dáme mu dopisy došlé poslední poštou, aby je doručil. Protože k tomu, aby se ucházel o toto místo, vedla ho pouhá ctižádost, svými povinnostmi si předtím ani příliš nelámal hlavu; nu, a teď mu poprvé proběhne hlavou, že vlastně neumí číst. Najme si tedy hocha, aby s ním dělal pochůzky a aby mu četl adresy. Zatímco listonoš doručuje po domě dopisy, chlapec je zatím schován na ulici, a tak listonoš dostává novoročné a veškerá zásluha se přičítá jemu. Za nějaký čas zemře a odnáší s sebou výbornou pověst jako člověk vykonávající své povinnosti velmi zdatně; a za jeho nástupce si zvolíme z podobných důvodů zase analfabeta. Do té doby hoch vyroste a stane se z něho instituce. Představí se novému listonoši jako zavedená již a nezbytná složka poštovního systému a nakonec ho vesnice za takovou složku uzná a bude ho platit.

Zde máte dokonalý obrázek ministra zvoleného lidem a i oboru státní správy, jemuž je v čele. Může to klapat velmi dobře, neboť náš listonoš je sice analfabet, ale je to třeba chlapík velmi schopný; a hoch, který mu čte adresy, se třeba k nějaké větší práci ani nehodí. Ale vždycky tomu tak nebývá. Ať už takový případ nastane či ne, tento systém neodpovídá demokratické skutečnosti; je to demokratická iluze. Je-li hoch dostatečně schopný, aby z toho postavení těžil, je pánem listonoše. Člověk zvolený k tomu, aby něco dělal, ve skutečnosti to nedělá; je to oblíbený tlučhuba, který dělá prostě to, co mu řekne stálý úředník. Tak tedy dochází k tomu, že nám teď vládnou státní úřady, které mají tak nesmírnou moc, že jejich předpisy zaujímají stejné místo jako anglické zákony, třeba leckteré z nich byly sdělány pro pohodlí úředníků bez nejmenšího ohledu na pohodlí, nebo dokonce i na práva obecenstva. A jak se vybírá naše státní úřednictvo? Většinou na základě průkazu o vzdělání, jehož se může dostati jenom mladíkům, kteří prošli drahými školami, a z nejmocnější a nejzdatnější složky vlády dělá se tak neodpovědná vláda třídy.

Jakoupak moc mám já nebo máte vy nad státními úřady? Máme hlasy. Použil jsem svého již několikrát, takže vím, jak to s ním vypadá. Vypadá to takhle: když se blíží volby, dva nebo tři lidé, o nichž nic nevím, napíší mi dopis, v němž mě žádají o hlas a k němuž přikládají seznam svých schůzí, volební řeč a volební lístek. Jedna z těch řečí se čte jako stať z Morning Post a je na ní britská vlajka. Druhá se podobá Daily News nebo Manchester Guardianu. Obě mohly býti složeny z papírů vybraných z redakčního koše před sto lety. Třetí řeč, modernější a lépe stylizovaná, mě přesvědčí, že odesilatel si ji dal napsati v ústředí Dělnické strany. Čtvrtá, vyznačující se ze všech nejzoufalejší staromódností, obsahuje útržky z raných anglických překladů Komunistického manifestu z r. 1848. Ani o jednom z těchto dokladů nemám záruky, že jej napsal kandidát. O jeho povaze nebo politické schopnosti mi neříkají zhola nic. Nedosti ostré fotografické portréty, které zdobí první stránku těchto řečí, neříkají mi ani, kolik je let tomu kterému kandidátu, neboť byly pořízeny před dvaceti lety. Jdu-li na některou jejich schůzi, najdu školní světnici nacpánu lidmi, kteří přišli na to, že volební schůze je lacinější a zábavnější než divadlo. Na pódiu sedí jeden nebo dva chudáci, kteří dělali, co mohli, jen aby politiku své strany udrželi ve svém okrese naživu. Kandidovati by vlastně měli oni; ale na takové vyznamenání mají právě tak málo naděje, jako na to, že se zmohou na auto značky Rolls-Royce. Navrhují projevy důvěry svému kandidátu, třebaže kandidát je jak jim, tak všem ostatním přítomným cizí, takže není ani možné, aby k němu někdo cítil důvěru. Vedou pro něho klaku; přicházejí-li dotazy, napovídají mu; a když opravdu neví kudy kam, tu vyskakují a křičí: „Dovolte, pane předsedo, já na to odpovím!“ A pak dělají, jako by byl odpověděl on. Znovu a znovu se přemílají stará hesla a nic, až na hanění protivné strany, jež posluchači přijímají s výkřiky úlevy, nemá sebemenšího smyslu nebo trochu skutečnosti. Je to nanejvýš výstava nepěkného chování. Hlasuji-li pro některého z těchto kandidátů, ať již muže, či ženu, panuje o mně mínění, že vykonávám demokratickou moc nad vládou, že uskutečňuji vládu sebe, pro sebe, skrze sebe. Divíte se, že v něco tak nesmyslného děkan Inge nemůže uvěřit? Kdybych v to věřil, nehodil bych se vůbec za voliče. Je-li toto demokracie, může někdo zazlívat Mussolinimu, že demokracii označil za rozkládající se mrtvolu?

Kandidáti se mě třeba zeptají, čím mi ještě, kromě toho, že se dostavili a že odpoví na jakýkoliv dotaz, který na ně vznesu, mohou posloužiti. Plně uznávám, že ničím; ale tím se věc nespraví. Já bych měl přece rád opravdový důkaz jejich schopnosti. Krátce před válkou jakýsi lékař v San Franciscu objevil, že přenese-li se kapka krve kandidáta na sací papír, že se z ní dá v půl hodině zjistit, čím trpí jeho tělesný organismus. Čekám tedy, že někdo objeví metodu, podle níž se z kapky jeho krve nebo z kadeře jeho vlasů dá zjistit, jaké jsou jeho vady duševní. Měli bychom pak stupnici tabulek, na nichž by byli zaznamenáni lidé schopní pro to či ono povolání, ať už veřejné, nebo soukromé, a nedovolili bychom pak nikomu, byť byl sebeoblíbenější, aby – ať je to již on či ona – není-li na příslušné tabulce, nám vládl z povolání. Na nejnižších místech stupnice byla by tabulka s osobami schopnými k tomu, aby se zúčastnili schůzí místní rady. Nahoře byla by tabulka s lidmi schopnými k tomu, aby byli ministry zahraničních věcí nebo ministry financí. Na tuto nejvyšší tabulku by se dnes dostalo nanejvýš dvě promile všech obyvatel. Nebyl bych pak v nebezpečí, že budu volit listonoše a pak shledám, že neumí číst a psát. Můj výběr kandidátů byl by snad omezenější, nežli je nyní; nestojím však o svobodu voliti si za své zástupce do sněmovny tlučhuby a budižkničemy; a moc rozhodovati se mezi dvěma kvalifikovanými kandidáty poskytla by mi neméně vlivu, než je možno i žádoucno. Hlasování a počítání hlasů dálo by se pomocí strojů; spojil bych se telefonicky s příslušnou kanceláří; stiskl bych knoflík; ostatek by vykonal stroj.

Jak si to máme zaříditi do té doby, než vynález amerického lékaře bude takto doplněn? Nu, jak jen dovedeme, a to s vládou, jakou poskytuje náš nynější systém. Leckteré reformy jsou možné bez jakéhokoliv nového objevu. Náš nynější parlament je zastaralý: právě tak jako galej Julia Caesara nezastala by práci atlantického parníku, tak ani on nezastane práci moderního státu. Na našem souostroví potřebujeme ještě několik dalších zákonodárných sborů, které by pracovaly nikoliv podle našeho systému parlamentních stran, nýbrž podle systému našich obecních rad. Potřebujeme ústřední moc, která by tuto federální práci uváděla v soulad. Naše zastaralé vnitřní hranice třeba smazati a naše jednotky místní samosprávy třeba zvětšiti na rozměry odpovídající úžasným vymoženostem, ulehčujícím vzájemný styk a spolupráci. Bude třeba zaříditi něco pro věci celostátní, pro nadstátní akce Společnosti národů a pro podobná zřízení, a bude třeba přetvořiti funkci kabinetu. Se všemi těmi pseudodemokratickými brzdivými funkcemi našeho politického stroje musí se nemilosrdně zatočiti a k problému vlády vůbec musí se přistoupiti ze stanoviska pozitivního, z něhož prostá státní suverenita jako něco odlišného od samosprávy nebude znamenat nic.

Nakonec vás musím upozornit, že i potom, až se udělá všecko, co se udělati dá, civilizace bude i nadále záviseti na svědomí vládců a ovládaných. Naše přirozené sklony jsou třeba dobré; ale špatně nás vychovávali, jsme plni všelijaké antisociální osobní ctižádosti a všelijakého fouňovství. Neměli bychom raději naučiti své děti být lepšími občany, než jsme my? A to my teď neděláme. Rusové ano. To je mé poslední slovo. Uvažujte o tom.

Až potud má rozhlasová přednáška o demokracii. A nyní slovíčko o Rozbíjecí společnosti. Jako každý socialista, který rozumí své věci, i já jsem rozhořčen, uvědomuje si zlo páchané naším soukromo-kapitalistickým systémem, který ohromné investované podíly vynakládá na ničení, plýtvání a nemoc. Zbrojařské firmy tyjí z války; sklenáři vydělávají na rozbitých oknech; operatér, který chce uživit své děti, je odkázán na rakovinu; kořalečníci a pivovarníci staví katedrály, aby posvětili své zisky z opilosti; a blahobyt jednoho bohatce stojí strádání stovky Lazarů.

Na název Rozbíjecí společnost mě uvedl osud podivuhodného génia, zemřelého Alfreda Warwicka Gattieho, s nímž jsem se osobně znal. Znal jsem ho zprvu jako autora jedné hry. Byl to člověk zneklidňující, stižený – nebo jak se pak ukázalo, nadaný – chronickou hyperestezií, neboť všecko pociťoval prudce a své city vyjadřoval vášnivě a někdy i vulkanicky. Usoudil jsem, že k tomu, aby to někam dopracoval jako dramatik, není sdostatek chladnokrevný; po několik let jsem pak o něm nevěděl, a tak, když jsem se doslechl, že učinil vynález důležitosti prvého řádu, byl jsem nedůvěřivý a měl jsem za to, že jeho vynález je jen nějaký utopický plán. Můj poměr k věci podráždil našeho přítele Henryho Murraye do té míry, že jsem se uvolil, abych ho ukonejšil, že domnělý veliký vynález osobně prostuduji, slíbí-li mi Gattie, že se přitom bude chovat jako rozumný tvor – a Gattie slíbil a slib svůj také nanejvýš slavnostně dodržel, neboť když mi inženýr vykládal jeho zázraky, nepromluvil ani slova a spokojil se tím, že mi přečetl krátké resumé dovozující, že bude-li jeho plán přijat, uvolní se tím z průmyslu tolik lidí, že ústřední mocnosti, s nimiž jsme tenkrát válčili, nadobro rozdrtíme.

Přistupoval jsem k tomu prostudování velmi skepticky. Náš přítel mluvil cosi o dílnách. Nechtělo se mi věřit, že by Gattie měl nějaké dílny, leda ovšem ve své horečné obrazivosti. Zmiňoval se i o společnosti. Tomu se již dalo spíše věřit: společnost si může založit přece každý; ale že by ta společnost měla prostředky, o tom jsem pochyboval. Přesto jsem se však nechal odvézti do Battersea; a našel jsem tam opravdu dílnu řádně označenou jako budova Nové dopravní společnosti, A. S., a dosti prostrannou, aby se tam vešly dvojí kolejnice s nástupištěm. Až potud to bylo beze sporu skutečné. U nástupiště nebylo nádraží: jediným jeho zařízením byl stůl s řadou knoflíků, jimiž se zapojoval elektrický proud. Na obojích kolejnicích bylo po jednom nákladním vagonu s ocelovým poklopem. Praktická část celé věci začala tím, že na poklop jednoho z obou vagonů postavili křeslo a posadili mě na ně. K nohám mi postavili sklenici naplněnou až po okraj vodou. Nedovedl jsem si představiti, co chtějí, abych dělal s tou vodou, ani co se má státi; napadala mě představa elektrického křesla a znervózňovalo mě to. Gattie si pak sedl majestátně ke stolu na nástupišti a rukou přejížděl nad knoflíky. Oznámil mi, že zázrak se stane, až můj vagon se bude křižovat s druhým, a chtěl, abych si určil, má-li se státi již při prvém setkání, či až později, a abych si poručil pořádek, v jakém se pak má opakovati. Nebyl jsem tenkrát s to, abych si něco určoval; a tak jsem řekl, že čím dříve, tím lépe; a oba vagony se rozjely. Když onen druhý vagon přejel můj, shledal jsem, že jsem se nějak magicky octl na něm, seděl jsem zase v křesle, všecko jako dříve, a u nohou mi stála sklenice vody, z níž ani neukáplo.

Ostatek historie je tragikomedie. Když jsem se Gattiemu omlouval (velice jsem si vyčítal, že jsem ho podceňoval), že jsem nikdy netušil, že je inženýrem, a že jsem ho měl za obyčejného amatérského vynálezce bez jakékoliv odborné průpravy, řekl mi na to, že také ani nic jiného není, právě tak jako ani sir Christopher Wren nebyl nic jiného. Býval totiž podílníkem obchodu s elektrickými osvětlovacími tělesy, a tu ho pobuřovalo, jak ohromná spousta žárovek se rozbije při manipulaci s košatinami, do nichž jsou baleny pro železniční a silniční dopravu. Bylo tedy třeba docíliti nějak toho, aby se ony košatiny překládaly z vagonu do vagonu, z vagonu do nákladního auta a z nákladního auta do zdviže skladiště tak, aby netrpěly nárazem, třením nebo braním do rukou. Omylem se sice stalo, že Gattie byl svým povoláním dramatik, svým přirozeným nadáním byl to však vynálezce, který tento mechanický problém vyřešil na pohled snadno a nabízel teď národu prostředek, jímž se ušetří nesmírně mnoho práce a rozbitého zboží. Ale místo aby byl přijat s otevřenou náručí jako dobrodinec lidské společnosti, shledal, že proti němu stojí nepřítel – Rozbíjecí společnost. Foukači skla, jejichž zaměstnání bylo ohroženo, majitelé onoho velkého průmyslového odvětví, které spravuje naše železniční vagony (při každém zastavení nákladního vlaku přechází z jednoho jeho konce na druhý 150 prudkých nárazů, což ti, kdo bydlí na doslech, znají z trpké zkušenosti), a železniční zřízenci, kteří shazují košatiny z vagonu na peron a pak je zase vyhazují do jiných vagonů, přičemž se třískají žárovky, rozbíjejí nádoby a nezřídka se rozsypávají i samy košatiny, viděli v Gattiem nepřítele lidstva, člověka, který rozbíjí domácnosti a chce vyhladovět nevinná nemluvňata. Bojoval proti nim statečně; ale byli proti němu příliš silní; a za nějaký čas vypršela platnost jeho patentů a on zemřel téměř zneuznán, neboť po celém světě se právě provádělo svatořečení Neznámých vojínů. Jedinou kapličku má až dosud v Trakaři jablek; a protože ani ta není označena jeho jménem, zaznamenal jsem jeho jméno zde, aby se alespoň tak dočkalo času, kdy se dostane na listinu slavných.

Nemíním své čtenáře ponechati v domnění, že se s Gattiem dalo lehce vyjíti nebo že se svými protivníky jednal smířlivě a že měl náležitý ohled na byrokracii, která trpí jistým nedostatkem představivosti a která neseděla tak jako já na jeho vagonech, a proto ho pokládala za utopistu (z lidí tohoto druhu mají v ministerstvech hrůzu), a tak jí ušlo pravé jádro věci, že totiž Gattie je vynálezce. Jako mnozí geniální lidé nedovedl pochopit, proč by to, co jemu je samozřejmé, nemělo býti samozřejmé i jiným, a připadalo mu snadnější věřiti, že ti lidé jsou podplaceni, než že by ti lidé mohli být tak tupí. Naléhal jsem na něho, aby byl diplomatičtější, a tu mi jednou s jistou pýchou přinesl dopis určený ministerstvu obchodu, který pokládal za mistrovské dílo taktu a šťastné duševní pohody. Nebylo v něm slovíčka, jímž by popisoval svůj vynález; a začínal nějak takhle: „Vážený pane ministře, jste-li čestný člověk, nemůžete popříti, že k nejhorším zlořádům našeho zkorumpovaného věku náleží to, že vysloužilí úředníci ministerstva obchodu přijímají místa správních radů v obchodním světě.“ Je jasné, že to pro ministerstvo obchodu nebylo nic lehkého jednat s vynálezcem, kterému šlo o to, aby vzbudil zájem ministerstva nikoliv o své vlastní stroje, nýbrž o potřebnost toho, aby zrušilo samo sebe jako bezectné!

Naposled jsem ho viděl tehdy, když ke mně přišel, aby mi rozvinul nový plán, o němž prohlašoval, že je daleko důležitější než jeho vagony. Byl tenkrát velmi zajímavý. Začal tím, že mi v živých barvách líčil, jak v době, kdy ještě nebyly vystavěny doky, Temži pod Londýnským mostem zamořovali piráti. Vykládal, jak doky vznikly – nikoliv jako rejdy, v kterých se nakládá a skládá, nýbrž jako tvrze, ve kterých by lodi a jejich náklady byly zabezpečeny před pirátstvím. Nyní podle jeho slov zabírají zbůhdarma místo, které má pohádkovou cenu; a jejich funkce měla by se obstarávat docela jinak. A tu se vytasil s plány přístavní hráze, která by se vystavěla středem řeky a která by měla přímé železniční a silniční spojení s nábřežím a s hlavními tratěmi. Lodi by připlouvaly k přístavní hrázi; a obsah jejich útrob by se prostým jeřábovým zařízením zvedal a přenášel (tak jako kdysi přenesli mne s mým křeslem) na železniční vagony nebo nákladní auta, aniž by se ho dotkla lidská ruka, a bez obav, že se něco rozbije. Bylo to všecko tak mistrovské, ve své složitosti tak prosté, pokud jde o proveditelnost, tak přesvědčivé a z hlediska sociálního tak nesmírně cenné, že jsem to uznal za věc velmi vážnou a začal jsem hovořit, jak o to vzbudit zájem příslušných kruhů.

K mému úžasu Gattie začal jeviti neklamné známky zklamání a rozhořčení. „Zdá se, že mne nechápete,“ pravil. „Všecky ty mechanické hračičky jsem vám ukazoval jenom jako ilustraci. Přišel jsem se s vámi vlastně poradit o velké lidové hře, kterou chystám a která se bude odehrávat v XVII. století mezi piráty ve starém londýnském přístavě!“

Co jsem si mohl a co si vůbec můžete s takovým člověkem počít? Když jsem se mu dal do smíchu, byl naivně překvapen; a když ode mne odcházel, nebyl ještě zcela přesvědčen, že jeho plán, který doky promění v zastavěné plochy; který zrychlí tempo dopravního ruchu na Temži; jenž uspoří spoustu nebezpečné práce, která tím, že je jen příležitostná, také znemravňuje; a který špatně placeného skladače přetvoří v řádně placeného elektrotechnika, je nekonečně důležitější nežli kterákoliv směšná lidová hra. Uznal, že to všecko z jeho plánů plyne; cítil jsem však, že jeho srdce bije pro onu lidovou hru.

Protože bylo zřejmé, že byrokracie kroutící se pod jeho útoky a pohoršená jeho naprostým nedostatkem úcty k veličinám, a kromě toho ještě zapletená do osidel investovaného kapitálu Rozbíjecí společnosti, mu nijak nepomůže, přiměl jsem několik méně spoutaných veřejných činitelů k tomu, aby se projeli na jeho vagonech a přesvědčili se tak, že opravdu existují a fungují. Ale tu se zase ukázala podobnost mezi Gattiem a jeho kolegou-amatérem sirem Christopherem Wrenem. Wren se nechtěl spokojit s tím, aby udělal nové plány katedrály svatopavelské a znovu ji vystavěl; chtěl vypracovat plány i pro Londýn. Měl úplně pravdu; co všecko jsme ztratili tím, že jsme ho to nenechali udělat, nedá se ani spočítat. A podobně ani Gattie se nechtěl spokojiti s tím, že zdokonalí manipulaci se zavazadly na našich železnicích; nechtěl s vámi ani mluvit, neměli-li jste dosti široký obzor, abyste pochopili, že je třeba postaviti ihned na farringdonském tržišti novou odúčtovací ústřednu spojenou s dosavadními drahami celou sítí nových podzemních tratí. Měl ovšem pravdu; a tím, že jsme zůstali lpěti na svých starých zvyklostech, přišli jsme již o více, než kolik činila závratná částka, kterou by si byl vyžádal jeho plán. Ale tehdy jsme měli plné ruce války, a tak nebylo ani peněz, ani podnikavosti. Odúčtovací ústředna právě tak jako přístavní hráz na Temži zůstává na papíře; a Gattie je v hrobě. Přesto však stále tvrdím, že v člověku, který je nejenom vymyslil, nýbrž který pro ně vynašel i strojní zařízení a který pak, když byly zamítnuty, nikterak nezkrušen, mohl zvolati: „Čert vezmi všecko mé mechanické haraburdí, jen když mi aspoň dalo látku pro jednu špatnou hru!“, že v tom člověku musilo býti něco velkého.

Tento drobný příběh objasní, co mi vlastně poskytlo látku pro Rozbíjecí společnost a pro trpký nářek ministryně zdrojů energie. A dokud nebude rozbita i sama Rozbíjecí společnost, potud nám bude mít pořád co říci.

Ayot St. Lawrence,

březen 1930

OSOBY

KRÁL MAGNUS

JOSEF PROTEUS, ministerský předseda

BILL BOANERGES, ministr obchodu

PLINIUS, ministr financí

CRASSUS, ministr kolonií

NICOBAR, ministr zahraničí

BALBUS, ministr vnitra

VANHATTAN, americký velvyslanec

SEMPRONIUS, PAMPHILIUS, osobní tajemníci královi

ORINTHIA

KRÁLOVNA JEMIMA

PRINCEZNA ALICE

LYSISTRATA, ministryně zdrojů energie

AMANDA, generální poštmistryně

Děje se v Anglii na sklonku XX. století.

DĚJSTVÍ PRVNÍ

Úřadovna v královském paláci. Na každé z protilehlých stran pokoje stojí psací stůl, takže uprostřed je volná prostora. U obou stolů stojí po židli pro návštěvníky. Uprostřed zadní stěny jsou dveře. Hodiny ukazují něco přes jedenáct; pokoj je naplněn světlem krásného letního rána.

SEMPRONIUS, mladý muž mezi dvaceti a třiceti lety, sedí u jednoho stolu tak, že je vidět jeho pravý profil, a otvírá královy dopisy.

PAMPHILIUS, který je ve středních letech, opírá se zády o židli u druhého stolu tak, že je viděti jeho levý profil, a čte jeden z časopisů, které leží před ním na hromadě. Oba tak chvíli pracují. Pak PAMPHILIUS položí noviny, podívá se na okamžik na SEMPRONIA a promluví.

PAMPHILIUS: Čím byl váš otec?

SEMPRONIUS (polekán): Eh?

PAMPHILIUS: Čím byl váš otec?

SEMPRONIUS: Můj otec?

PAMPHILIUS: Ano. Čím byl?

SEMPRONIUS: Potrpěl si na obřadnost. Byl ritualista.

PAMPHILIUS: Ale já nemyslím náboženství. Myslím jeho zaměstnání. A jeho politické přesvědčení.

SEMPRONIUS: Zaměstnáním byl ritualista, politickým přesvědčením ritualista, náboženstvím také ritualista: byl to zkrátka pravý stoprocentní nezlomný ritualista od hlavy až k patě.

PAMPHILIUS: Chcete snad říci, že byl knězem?

SEMPRONIUS: Naprosto ne. Byl to takový divadelní umělec. Řídil lidová divadelní představení, purkmistrovské parády, vojenská vystoupení a veliké veřejné slavnosti a takové věci. Řídil poslední dvě korunovace. Díky tomu jsem já také dostal tohle místo v královském paláci. Všichni z naší královské rodiny ho velmi dobře znali: byl s nimi v zákulisí.

PAMPHILIUS: Znal je v zákulisí a přitom věřil, že všecko na nich bylo pravda!

SEMPRONIUS: Ano. Věřil v ně celou duší.

PAMPHILIUS: Přestože je sám vyráběl?

SEMPRONIUS: Zajisté. Což myslíte, že pekař nemůže upřímně věřit v mešní obětování anebo ve svaté přijímání jen proto, že sám pekl hostie?

PAMPHILIUS: To mně nikdy nenapadlo.

SEMPRONIUS: Můj otec mohl vydělat miliony, kdyby se byl dal k divadlu anebo kdyby byl pracoval ve filmových ateliérech. On se však takovým věcem vyhýbal, protože to, co ony představovaly, se nikdy ve skutečnosti nestalo. Řídit křest královny Alžběty v Shakespearově Jindřichu VIII. mu nebylo nijak proti mysli, protože to byla skutečná událost. Byla to oslava království. Nedotkl se však ničeho romantického, přestože mu nabízeli hromady peněz.

PAMPHILIUS: Zeptal jste se ho někdy, co si o tom všem opravdu myslil? Ale ovšem že nezeptal: člověk se přece nemůže ptát svého otce na jeho soukromé věci.

SEMPRONIUS: Můj milý Pame, můj otec nikdy nemyslil. Ten vůbec nevěděl, co myšlení znamená. Koneckonců, to ví málokdo. Ale můj otec byl nadán zvláštním druhem zření: myslím tím opravdová tělesná vidění; a on měl přitom podivně omezenou obrazotvornost. Chci tím říci, že si nedovedl představiti nic, čeho neviděl; dovedl si však představit, že to, co opravdu viděl, je božské a svaté a vševědoucí a všemohoucí a věčné, a že to má všecky jiné nemožné vlastnosti, jen když to vypadá dost skvěle a jen když varhany přitom hrají dost slavnostně, anebo když jen vojenská kapela hraje pořádně od podlahy.

PAMPHILIUS: Tím chcete říci, že každý popud mu musil přijíti zvenčí.

SEMPRONIUS: Docela tak. Jakživ by byl nic nepocítil, nebýt toho, že v dětství mohl chovat city k rodičům, a když vyrostl, tak zas k ženě a dětem. Nikdy by byl nic nepoznal, kdyby byl nechodil do školy. Neuměl se bavit, musel platit moře peněz jiným, aby ho bavili všemožnými strašidelnými hrami a radovánkami, před nimiž bych se já byl utekl do kláštera. A tak vidíte, že to všecko byl samý rituál: každou zimu jezdil na Riviéru, právě tak jako chodil do kostela.

PAMPHILIUS: Mimochodem, žije ještě? Rád bych ho poznal.

SEMPRONIUS: Nikoli. Zemřel v roce 1962 a příčinou jeho smrti byla osamocenost.

PAMPHILIUS: Co tím myslíte? Osamocenost?

SEMPRONIUS: Nesnesl být ani okamžik o samotě: to byla pro něho smrt. Musel s ním pořád někdo být.

PAMPHILIUS: No tak vida! To bylo přece moc hezké. A z toho je také vidět, že v sobě koneckonců přece jen něco měl.

SEMPRONIUS: Vůbec ne. Nikdy nemluvil na své přátele. Hrál s nimi jen v karty. A nikdy si nevyměnili ani jediné myšlenky.

PAMPHILIUS: To musel být starý podivín.

SEMPRONIUS: Jeho podivínství nebylo nic kromobyčejného. Takových, jako byl on, jsou na světě miliony.

PAMPHILIUS: Ale jak to bylo s tou jeho smrtí z osamocenosti? Což byl snad uvězněn?

SEMPRONIUS: Nikoli. Jeho jachta najela někde v severním Skotsku na útes a potopila se; jemu se podařilo doplavat na neobydlený ostrůvek. Všichni ostatní se utopili; a on tam zůstal na tom ostrůvku tři neděle. Když ho konečně zachránili, byl už, chudák stará, šíleně melancholický; a nikdy už se z toho nevzpamatoval. A to všecko jenom proto, že tam neměl nikoho, s kým by hrál v karty, a že tam nebyl žádný kostel, kam by mohl chodit.

PAMPHILIUS: Můj milý Seme, na neobydleném ostrově člověk není sám. Maminka mě vždycky postavila na stůl a já musel o tom přednášet:

Seděti na skále a hledět v dáli,

sledovat zvolna hru stínů v lese,

kde není tvorů, již by se báli,

kam lidská noha jen zřídka se nese;

neznámé zlézat vrchy a hory

s divokým stádem, jež nezná salaš,

viděti ručeje a šumné bory:

to přece není samota: to máš

před sebou přírodu: tak její poklady poznáš.

SEMPRONIUS: No, tím jste se dotkl té nejsměšnější stránky na povaze mého otce. To všecko o těch osamělých lesích a ty ostatní krásy – čemu říkáte Příroda – to pro něho vůbec neexistovalo. Na něj nepůsobilo nic, co nebylo umělé. Příroda znamenala pro něho nahotu; a nahota ho jenom znechucovala. Na koně, který se pase na poli, by se ani nepodíval; ale kdybyste na takového koně navlékli nádherný postroj a vedli ho v průvodu, tak by byl můj otec nadšen. A stejný poměr měl k lidem, k mužům i ženám; dokud nebyli oblečeni v maškarní kostýmy a namalováni a opatřeni parukami a tituly, neznamenali pro něho nic. Posvátnost kněze viděl v kráse jeho ornátů, půvab ženy v lesku jejích klenotů a toalet, a kouzlo krajiny mu nebyly pahorky a stromy ani modrý kouř jejích chatrčí za zimních večerů, nýbrž její kostely, paláce, panská sídla, vjezdy do parků a podloubí venkovských domů. A teď si představte, jak příšerný se mu musil zdát ten ostrov! Nicota! Místo, kde byl hluchý a němý a slepý a osamocený. Kdyby tam byl měl alespoň páva s nádherným chvostem, tak by si byl snad uchoval rozum, ale ono tam kromě racků nebylo jiného ptactva; a racek není dekorativní. Náš král by tam byl mohl žít třicet let se svými myšlenkami a jistě by neměl dlouhou chvíli. Vám by tam nic nechybělo, kdybyste jen měl s sebou rybářský prut a pár golfových holí s míčem. Já bych tam nebyl o nic méně šťasten než návštěvník v obrazové galerii, dívaje se na východy a západy slunce, na měnící se počasí, na nepřetržitý zázrak obnovujícího se života. Kdo by mohl být omrzelý, když se může dívat na jezírka mezi horami? Avšak můj otec s tím vším před nosem byl dohnán k šílenství, protože pro něj to byla nicotnost. Říká se, že tam, kde nic není, král ztrácí svou moc. Můj otec shledal, že tam, kde nic není, člověk pozbývá rozumu a umírá.

PAMPHILIUS: Dovolte, abych dodal, že v tomto paláci, když král nemá do 12 hodin vyřízeny dopisy, tajemník pozbývá místa.

SEMPRONIUS (spěšně se vraceje k práci): Aby vás ďas, máte pravdu: proč jste se se mnou dával do řeči dřív, než jsem byl hotov s prací? Vy ovšem nemáte jiného úkolu než předstírat, že čtete místo něho noviny; a když řeknete: „Dnes nebylo nic zvláštního, pane,“ tu král odpoví: „Zaplať pámbu.“ Kdybych já však přehlédl jediný lístek od některé jeho tety, která se sama zve na čaj, anebo kdyby mi ušlo jediné psaníčko od milované Orinthie, označené „Naprosto soukromé a důvěrné: budiž otevřeno výhradně Jeho Veličenstvem“, tak bych si to nějak vypil. Včera dostal šest milostných dopisů; když jsem mu to oznámil, tak mi neřekl nic jiného, než: „Odneste je královně.“ On si totiž myslí, že ji to baví. Já se zas domnívám, že ji to otravuje právě tak jako mne.

PAMPHILIUS: A co Orinthiiny dopisy, ty nosíte také královně?

SEMPRONIUS: Pro pána krále, to ne! Vždyť ani já Orinthiiny dopisy nečtu. Pravda, mám nařízeno číst vše; dávám si však záležet, abych její dopisy zapomněl otevřít. A shledal jsem, že pro toto opominutí kárán nejsem.

PAMPHILIUS (přemýšlivě): Myslím –

SEMPRONIUS: Držte jazyk za zuby, Pame. Nikdy to nedodělám, budete-li pořád mluvit.

PAMPHILIUS: Já jsem jenom chtěl říci, že myslím –

SEMPRONIUS: Zas něco o Orinthii. Jen mlčte. Budete-li si libovat v podobných domněnkách, přijdete vy o místo, starý kamaráde. Tak o tom už ani muk!

PAMPHILIUS: Neplačte dřív, než bylo Orinthii ublíženo, mladíku. Chtěl jsem jenom říci, že myslím, že snad víte o tom, že se ten řvoun Boanerges stal právě členem kabinetu jako ministr obchodu a že sem dnes přijde, aby králi vyložil své názory, anebo to, co nazývá svými názory, o vládní krizi.

SEMPRONIUS: Co je králi po vládní krizi! Vždyť jsme přece měli krizi každé dva měsíce od té doby, co nastoupil na trůn; ale on byl vždycky chytřejší než všichni ministři. A tak také, až Boanerges všecko v paláci uřve, obrátí ho král na ruby jako rukavici.

Vstoupí BOANERGES v ruské blůze, na hlavě má čepici se štítkem, kterou nesmekne. Je to padesátník těžkého těla a útočné sebejistoty.

BOANERGES: Poslyšte. Král má se mnou schůzku ve tři čtvrti na dvanáct. Jak dlouho mám ještě čekat?

SEMPRONIUS (s bujarou zdvořilostí): Dobré jitro. To je, myslím, pan Boanerges.

BOANERGES (krátce, avšak maličko zaražen): Ó, dobré jitro přeju. Říká se, že zdvořilost je přesnost králů –

SEMPRONIUS: Obráceně, pane Boanergesi. Přesnost je zdvořilost králů; a po té stránce král Magnus je skutečný vzor. Je zřejmo, že váš příchod nebyl ještě Jeho Veličenstvu ohlášen. Zařídím to. (Odkvapí.)

PAMPHILIUS: Posaďte se, pane Boanergesi.

BOANERGES: Vy tu ale máte v tom paláci pár podařených mladých povýšenců, pane –?

PAMPHILIUS: Jmenuji se Pamphilius.

BOANERGES: Ó, ano, slyšel jsem o vás. Vy jste jeden ze soukromých tajemníků králových.

PAMPHILIUS: To jsem. A co vám udělali ti naší mladí povýšenci, pane Boanergesi?

BOANERGES: No, řekl jsem jednomu z nich, aby oznámil králi, že tu jsem, a povídám, aby si koukal pospíšit. On se na mě podíval, jako bych byl slon z cirkusu, pak něco pošeptal tomu druhému flákači, co tam byl, a zmizel. Ten druhý chlapík pak ke mně přijde a dělá, jako by nevěděl, kdo jsem! A ptá se mne, zdali bych mu neřekl, jak se jmenuji! „Mladíku,“ povídám, „jestli mě neznáte, tak to jenom dokazuje, že sám jste neznámý. Vy víte, kdo jsem, právě tak dobře jako já sám. Tak se tedy pěkně seberte a jděte říci králi, že tu na něj čekám, rozumíte?“ Tak on tedy také zmizel. – A já čekal tak dlouho, až jsem už toho měl dost, a pak jsem otevřel první dveře a vstoupil sem.

PAMPHILIUS: Jsou to ničemové! Nicméně můj přítel pan Sempronius to už zařídí.

BOANERGES: Ó, tak to byl teda Sempronius. O tom už jsem taky slyšel.

PAMPHILIUS: Zdá se, že jste slyšel už o nás o všech. Teď, co jste se stal členem vlády, budete se cítit v královském paláci jako doma. Mimochodem, směl bych vám blahopřáti k vašemu jmenování – anebo spíš blahopřát ministerské radě k vašemu nastoupení?

SEMPRONIUS (vraceje se): Král. (Jde ke svému stolu a vezme židli pro návštěvníky, připraven postavit ji, kam král ukáže.)

PAMPHILIUS vstane. BOANERGES obrátí se ke dveřím, ale nevstane. Král MAGNUS, asi 45letý, hloubavý pán vyšší postavy, vstoupí a kráčí rychle doprostřed pokoje; k BOANERGESOVI, podávaje mu srdečně ruku.

MAGNUS: Jste velmi vítán v mém malém paláci, pane Boanergesi. Nechtěl byste se posadit?

BOANERGES: Já už sedím.

MAGNUS: Pravda, pane Boanergesi. Nevšiml jsem si. Musíte prominout, to je síla zvyku. (Ukáže SEMPRONIOVI, že si chce sednout u BOANERGESE, po jeho pravé straně. SEMPRONIUS mu tam postaví židli.) Dovolíte mi, abych si sedl?

BOANERGES: Ale sedněte, člověče, jen si sedněte. Jste přece doma, já si na obřadnost nepotrpím.

MAGNUS (vděčně): Děkuji vám.

KRÁL usedne. PAMPHILIUS rovněž. SEMPRONIUS se vrátí ke své židli a usedne též.

Je to opravdu veliké potěšení, konečně se s vámi setkat, pane Boanergesi. Sledoval jsem vaši kariéru se zájmem nepřetržitě od té doby, co jste vyhrál volby v Northamptonu před pětadvaceti lety.

BOANERGES (potěšeně a důvěřivě): To bych si také myslil, králi Magnusi. Já vím, že jste kvůli mně hezkých pár nocí nespal.

MAGNUS (usmívaje se): Váš hlas otřásl trůnem mnohem častěji.

BOANERGES (ukazuje na TAJEMNÍKY trhnutím hlavy): A co tihle dva? Mají snad slyšet všecko, co se tady řekne?

MAGNUS: To jsou moji soukromí tajemníci. Obtěžují vás snad nějak?

BOANERGES: Ó, mně nevadí. Jsem připraven vyjednávat s vámi na Trafalgar Square, nebo to třeba dát vysílat rozhlasem.

MAGNUS: To by byl opravdu požitek pro můj lid, pane Boanergesi. Lituji, že jsme to napřed nevyjednali.

BOANERGES (strašlivě se soustřeďuje): Ano, ale jestlipak si uvědomujete, že se vám chystám říci věci, které ještě žádný král před vámi neslyšel?

MAGNUS: To opravdu rád slyším, pane Boanergesi. Myslel jsem totiž, že všecko, co je možno králi říci, jsem už slyšel. Budu tedy vděčen za tu nejnepatrnější novinku.

BOANERGES: Upozorňuji vás, že to nebude nic příjemného. Jsem prostý člověk, Magnusi, velice prostý člověk.

MAGNUS: Ale naprosto ne, ujišťuji vás –

BOANERGES (rozhořčeně): Já jsem nemyslel své vzezření.

MAGNUS (vážně): Já také ne. Jen se neklamte, pane Boanergesi. Máte velmi málo společného s prostými lidmi. Pro mne jste byl vždy záhadou.

BOANERGES (překvapen a ohromně polichocen, nemůže se přemoci, aby se potěšeně neusmál): No, možná, že ve mně je kousek záhady. Možná že je.

MAGNUS (pokorně): Přál bych si, abych mohl vidět do vašeho nitra, pane Boanergesi. Chybí mi však ta vaše chytrost. A tak mi nezbývá, než vás požádat, abyste byl ke mně upřímný.

BOANERGES (nyní přesvědčen, že ovládl pole): Myslíte tím jako tu krizi. No, proto jsem právě přišel, abych byl upřímný. A první věc, kterou vám upřímně řeknu, je, že naší zemi musí vládnout nikoli král, ale jeho, to jest vaši, ministři.

MAGNUS: Budu jim jen svrchovaně vděčen, když mě zbaví té velmi nesnadné a nevděčné práce, která spočívá na mých bedrech.

BOANERGES: Ale vždyť ta práce neleží na vašich bedrech. Leží na bedrech vašich ministrů. Jste pouze konstituční panovník. Víte, jak tomu říkají v Belgii?

MAGNUS: Myslím, že kaučukové razítko. Mám pravdu?

BOANERGES: Máte, králi Magnusi. Kaučukové razítko. A to je právě to, čím se vy musíte stát; na to nezapomeňte.

MAGNUS: Ano; to je to, čím jsme já i vy ve většině případů.

BOANERGES (uražen): Co tím chcete říci? Vy i já?

MAGNUS: Dostáváme listiny k podpisu. A podpisujeme. Vy naštěstí nemáte kdy, abyste je četli. Ode mne však se očekává, že budu číst všecko. Nemohu říci, že bych vždycky souhlasil; podepsat však musím, nedá se dělat nic jiného. Tak například hned rozsudky smrti. Nejenže musím podepisovati rozsudky smrti lidí, kteří by podle mého přesvědčení neměli býti zabiti, avšak ani nesmím vydati rozkazy k popravě mnoha jiných lidí, kteří by podle mého přesvědčení popraveni býti měli.

BOANERGES (posměšně): Tak vy byste jako rád říkal: „Pryč s jeho hlavou!“, že?

MAGNUS: Mnozí by toho ani nepoznali, že jsou o hlavu kratší, poněvadž v ní nic nemají. Přesto však usmrcení je vážná věc; alespoň ten, kdo má být popraven, bývá tak domýšlivý, že si to myslí. Myslím, že kdyby se jednalo o moje usmrcení –

BOANERGES (chmurně): To může jednou být. Byl jsem při tom, když se o tom mluvilo.

MAGNUS: Ó, ovšem. Já nezapomněl na hlavu krále Karla. No, doufám, že rozhodnutí o tom učiní živý člověk, a nikoli nějaké to kaučukové razítko.

BOANERGES: To bude rozhodnuto ministrem vnitra, vaším ústavním a demokratickým ministrem.

MAGNUS: Tedy jiným kaučukovým razítkem, eh?

BOANERGES: Snad dnes. Nikoli však, až já budu ministrem vnitra, u všech všudy! Udělat kaučukové razítko z Billa Boanergese, to se nikomu nepodaří, to si vezměte k srdci.

MAGNUS: Ovšem, že ne. Není to podivné, jak lidé idealizují své vládce? Za minulých časů král – chudák stará! – byl bohem, a opravdu ho bohem nazývali a uctívali ho jako neomylného a vševědoucího. To bylo obludné –

BOANERGES: Bylo to hloupé; jen hloupé.

MAGNUS: Bylo to však jen z poloviny tak hloupé jako naše předstírání, že je kaučukovým razítkem? Za starověku římský císař, který byl také bohem, nebyl sice nadán nekonečnou moudrostí, neohraničeným věděním a neomezenou silou; něco z toho však měl, možná, že dokonce i tolik jako jeho ministři. Byl živý, a nikoli mrtvý. Jen řekněte, který člověk se kdy přiblížil králi anebo ministru a byl s to vzíti ho ke stolu a použít ho, jako by to byl nástroj ze dřeva, mědi a kaučuku? Systemizovaní úředníci vašeho ministerstva budou se pokoušet zrovna tak sebrat a použít vás. V devatenácti případech z dvaceti budete jim to muset dovolit, protože přece všemu nemůžete rozumět, a i kdybyste mohl, tak nemůžete dělat všecko a být všude. A co až to bude po dvacáté?

BOANERGES: Až to bude po dvacáté, tak shledají, že mají před sebou Billa Boanergese, eh?

MAGNUS: Docela tak. Ta teorie o kaučukovém razítku prostě neplatí, pane Boanergesi. Ta stará božská teorie platila, protože v každém z nás je boží jiskra; a i ten nejpitomější a nejhorší panovník nebo ministr, není-li celý bůh, je alespoň kousek boha – pokus o boha – ať už ten kousek je sebemenší a ten pokus sebenezdařilejší. Ta teorie o kaučukovém razítku však selhává v každém konkrétním případě, protože žádný král a žádný ministr není ani v nejmenším podoben razítku: je to živoucí duše.

BOANERGES: Duše, říkáte? Tak se mi zdá, že vy králové ještě na to věříte.

MAGNUS: Mně se to slovo hodí: je krátké a běžné. Jestliže se vám však nelíbí, když se o vás mluví jako o duši, tak potom nám dovolte, abychom o vás mluvili jako o oduševnělé hmotě na rozdíl od hmotty neoduševnělé.

BOANERGES (jemuž se to tak docela nelíbí): Víte, radši mi říkejte duše, když už mi vůbec nějak musíte říkat. Já vím, že mám na sobě příliš mnoho hmoty, lékař mi říká, že bych měl shodit nějakých pár kilo; není však všecko na mně hovězina. Říkejte tomu duše, jestliže se vám to líbí; jenom toho slova neužívejte v pověrčivém slova smyslu, jestli mi rozumíte.

MAGNUS: Dokonale. A tak vidíte, pane Boanergesi, že ačkoliv spolu nejednáme ani deset minut, přivedl jste mě už do intelektuální rozpravy, jež svědčí o tom, že jsme něco víc než pár kaučukových razítek. Stojíte tu proti mému rozumu, takovému, jaký je.

BOANERGES: A vy zas proti mému.

MAGNUS (dvorně): O tom nemůže být pochyby.

BOANERGES (ceně zuby): Takovému, jaký je, eh?

MAGNUS: Na mně není, abych tohle určoval, sebe ovšem vyjímaje. Kromě toho, vy jste podal své důkazy. Žádný obyčejný člověk nemohl by se dopracovat vašeho postavení. Pokud jde o mne, jsem král, protože jsem byl synovcem svého strýce a protože oba moji starší bratři zemřeli. Byl bych králem, i kdybych byl nejhloupější člověk v zemi. Já jsem si svého postavení nezískal zásluhami. Kdybych se byl narodil jako vy v – v –

BOANERGES: V bahně. Jen s tím ven. Strážník mě našel u pomníku kapitána Corama. A babička toho strážníka, dej jí pámbu věčnou slávu, mě přijala za vlastního.

MAGNUS: Kde bych já byl, kdyby mě našel strážník?

BOANERGES: A! Kde? Ne – abyste mi rozuměl – že byste se nemohl sám někam slušně vysoko dostat. Vy, Magnusi, nejste hlupák, to zas vám musím nechat.

MAGNUS: Vy mi lichotíte.

BOANERGES: Lichotit králi! Nikdy. Toho by Bill Boanerges nikdy neudělal.

MAGNUS: Ano, ano, králi lichotí každý! Avšak každý nemá vašich ohledů a – abych tak řekl – vaší dobromyslnosti.

BOANERGES (uspokojeně záře): Je to možné. Přesto však, jak víte, jsem republikán.

MAGNUS: To mě právě vždycky překvapovalo. Myslíte, že by vůbec někdo měl míti tolik moci, jako mají prezidenti republikánských států? Ctižádostiví králové jim závidějí.

BOANERGES: Co tím chcete říci? Tomu nerozumím.

MAGNUS (usmívaje se): Mě nenapálíte, pane Boanergesi. Já vím, proč jste republikán. V případě, že anglický lid by se rozhodl dát mi sbohem a ustaviti republiku, nikdo by neměl větší naděje být prvním britským prezidentem než vy.

BOANERGES (téměř v uzardění): Ó! To jsem neřekl.

MAGNUS: Ale jděte, jděte! Víte to právě tak dobře jako já! No, dojde-li k tomu, budete mít desetkrát více moci, nežli jsem měl kdy já.

BOANERGES (ještě docela nepřesvědčen): Jak by se to mohlo stát? Vy jste přec králem.

MAGNUS: A co je to král? Modla, postavená skupinou plutokratů tak, aby mohli vládnouti v zemi, přičemž by jim král sloužil za beránka, který snímá hříchy, a za loutku. Prezidenti dnes však jsou voleni lidem, který si vždy žádá silného muže, jenž by ten lid chránil před bohatými.

BOANERGES: No, mluvě jako člověk, v němž je také kousek takového silného muže, připouštím, že by na tom něco mohlo být. Ale ruku na srdce, Magnusi, byl byste opravdu radši prezidentem než tím, čím jste?

MAGNUS: Naprosto ne. Vy byste mi to ostatně nevěřil, i kdybych si toho opravdu přál. A měl byste vlastně pravdu. Víte, není nad pohodlí mojí bezpečnosti.

BOANERGES: Bezpečnosti, eh? Před chvilkou jste právě přiznal, že i tak skromný jednotlivec, jako jsem já, několikrát otřásl vaším trůnem.

MAGNUS: To je pravda. Je docela správné, že mi to připomínáte. Vím dobře, že mé monarchii může být každou chvíli konec. Dokud však monarchie trvá – na tom dokud trvá, je důraz – jsem velmi bezpečen. Vyhnu se aspoň té ohavné a znemravňující volební dřině. Nemusím se líbit žádným voličům. Ministři přicházejí a odcházejí; já však trvám navěky. Naproti tomu vaše postavení je krajně povážlivé –

BOANERGES: Co to znamená? V čem je mé postavení povážlivé?

MAGNUS: Můžete prohrát volby. Vy zastupujete odborová sdružení, není-liž pravda? Kdyby Sdružení hydroelektrických dělníků vás hodilo přes palubu, co by se s vámi stalo?

BOANERGES: Oni mě však nehodí přes palubu. Vy neznáte dělníky, Magnusi, nebyl jste nikdy dělníkem.

MAGNUS zvedne obočí.

BOANERGES (pokračuje): Žádný král na světě nemá místo tak jisté jako sekretář odborového sdružení. Jenom jediná věc ho může o ně připravit; a to je pití. A ani to ne, pokud ovšem se opravdu nezhroutí. Já mluvím těm mužům a ženám o demokracii. Říkám jim, že mají možnost volit a že jim patří království a moc a sláva. Řeknu jim: „Jste svrchovaní, uplatněte svoji sílu.“ A oni na to: „Dobrá, řekni nám, co máme dělat.“ A já jim to řeknu. Pravím: „Uplatněte své hlasovací právo inteligentně tím, že budete volit mě.“ A oni to udělají. To je demokracie; a pokud jde o dosazování pravých lidí na pravé místo, je to znamenitá věc.

MAGNUS: Znamenitě! Nikdy jsem to neslyšel lépe popsáno. Vy zajisté nenosíte hlavu nadarmo, pane Boanergesi. Měl byste napsat esej o demokracii. Avšak –

BOANERGES: Avšak co?

MAGNUS: Představme si, že se objeví někdo, kdo má ještě silnější hlas! Nějaký hlupák! Nebo podvodník! Nějaký povýšenec, který ví, jak podvádět z řečniště masu.

BOANERGES: To myslíte jako Iky Jacobuse? To je jenom žvanil. (Luskne prsty.) Nestojí ani za tohle.

MAGNUS: Jakživ jsem ani neslyšel o panu Jacobusovi. Proč však říkáte jenom žvanil? Pokud jde o lidovou oblíbenost, žvanilové jsou sokové nadmíru nebezpeční. Masa rozumí mluvení – práci však nerozumí. Myslím tím práci duševní, jako je vaše a moje.

BOANERGES: To je pravda. Když však běží o to umluvit Ika, tak to dokážu vždycky.

MAGNUS: Šťastlivče, máte v ruce všecky trumfy. Já však, jemuž se nedostalo vašich schopností, jsem rád, že pokud jsem synovcem svého strýce, Iky mě nemůže znepokojovat.

MLADÁ DÁMA, oblečená na vycházku, vrazí prudce do pokoje.

MLADÁ DÁMA: Tati, nemohu najít adresu –

MAGNUS (rázem ji přeruší): Ne, ne, ne, miláčku, teď ne. Odejdi. Což nevidíš, že jsem obzvláště zaměstnán s ministrem obchodu? Musíte prominout mé divoké dceři, pane Boanergesi. Dovolíte, abych vám ji představil? Alice, moje nejstarší dcera. Miláčku, to je pan Boanerges.

ALICE: Ó! Vy jste ten veliký pan Boanerges?

BOANERGES (vstane s nadšeným uspokojením): No, víte, já sám si tak neříkám. Myslím však, že se, tak říkajíc, toho pojmenování užívá. Jsem opravdu potěšen, že se seznamuji s korunní princeznou. (Podají si ruce.)

ALICE: A proč nosíte takové ohavné šaty, pane Boanergesi?

MAGNUS (varovně): Drahoušku –!

ALICE (pokračujíc): V tomhle (ukazujíc na jeho blůzu) nemohu přece jít s vámi na procházku.

BOANERGES: To je stejnokroj práce, královská Výsosti. Jsem na něj hrdý!

ALICE: Ó, ano, to všecko vím, pane Boanergesi. Na vás se však, víte, nehodí. Každý přece pozná, že patříte k vládnoucí třídě.

BOANERGES: Snad. Svůj chléb jsem si však vydělal svýma rukama. Ovšem, že ne jako dělník. Byl jsem vyučený mechanik a tím jsem se živil až do té doby, až mě vlast vyzvala, abych se jí postavil v čelo.

MAGNUS (k ALICI): Miláčku, vyrušilas nás z vysoce zajímavé a pro mne velice poučné rozmluvy. Nemělo by smyslu snažit se v ní pokračovat, pane Boanergesi, musím jít a najít dceři, co chce, ačkoliv mám silné podezření, že pravý důvod, proč přišla, bylo přání vidět mého obdivuhodného nového ministra. Uvidíme se zas za chviličku, je vám známo, že mě má dnes navštívit ministerský předseda se svými kolegy – mezi nimi, jak doufám, i s vámi –, abychom pojednali o vládní krizi. (Vezme ALICI za rámě a obrátí se ke dveřím.) Prominete laskavě, není-liž pravda?

BOANERGES (blahosklonně): Ó, prosím. Jen si jděte.

KRÁL s PRINCEZNOU vycházejí, přičemž se PRINCEZNA rozloučí s BOANERGESEM příjemným pohledem, než zmizí.

BOANERGES (k SEMPRONIOVI a PAMPHILIOVI s pochopením): No, říkejte si, co chcete, král není žádný pošetilec. Alespoň když víte, jak s ním zacházet.

PAMPHILIUS: Ovšem, v tom je ten rozdíl.

BOANERGES: A to děvče také není zkažené. To mne opravdu potěšilo. Zdá se, že ona si to nijak zvláště neuvědomuje, že je korunní princeznou, co říkáte?

SEMPRONIUS: No, jí by jistě ani nenapadlo snažit se před vámi dělat dojem.

BOANERGES: Jakže! Což ona nebývá vždycky taková?

SEMPRONIUS: Ó, ne. Každý tak nebývá přijat jako vy. Doufám, že jste měl ze své návštěvy potěšení.

BOANERGES: No, prohnal jsem přitom Magnuse pořádně, co říkáte? No ne?

SEMPRONIUS: Byl potěšen. To vy už to s lidmi umíte, pane ministře.

BOANERGES: No, možná, možná.

Vstoupí ministerský předseda PROTEUS, po jeho levé straně PLINIUS, dobromyslný a smířlivý ministr financí; pak CRASSUS, ministr kolonií, starší a starostlivý; NICOBAR, úskočný a přísně posuzující ministr zahraničí. Po PROTEOVĚ pravici je BALBUS, hrubý a bezmyšlenkovitý ministr vnitra.

BALBUS: Můj ty Tondo, podívejte se na Billa! (K BOANERGESOVI.) Člověče, jděte domů a pořádně se oblečte.

NICOBAR: Kde myslíte, že jste?

CRASSUS: Kdo myslíte, že jste?

PLINIUS (vesele mu jede prsty po blůze): Pro pána krále, kde jste to koupil, Bille? Vypadáte v tom jako hadr na holi.

BOANERGES (obrátí se na něj jako rozdrážděný medvěd): Co si potom myslíte, že vy jste všichni dohromady?

PROTEUS (smířlivě): Nechte je být, Bille; oni na vás žárlí, protože si na to sami nevzpomněli. Jak jste se shodl s králem?

BOANERGES: No, víte, Pepo, klapalo to jedna radost. O krále se nestarejte. Já to s ním umím. Já být v kabinetě poslední tři měsíce, tak tu vůbec krize nebyla.

NICOBAR: Tak vás teda vyslýchal, co?

BOANERGES: Co tím myslíte? Že mě vyslýchal? Copak je tady policejní komisařství?

PLINIUS: Milý hochu, v tomhle paláci není neznám třetí stupeň vyslýchání. (K PAMPHILIOVI.) Zúčastnila se také stará paní?

PAMPHILIUS: Nikoli. Přišla sem však náhodou princezna Alice. Pan ministr obchodu na ni udělal veliký dojem.

Všichni se BOANERGESOVI bouřlivě smějí.

BOANERGES: Čemu se u všech kozlů smějete?

PROTEUS: Jen si jich nevšímejte, Bille, baví se poněkud na váš účet, jak se to ostatně dělá s každým nováčkem. No tak, mládenci! Dosti legrace: k věci. (Usedne do židle, kterou uprázdnil KRÁL.)

SEMPRONIUS a PAMPHILIUS rázem vstanou, začnou sbírat různé listiny, které s sebou vezmou, a odejdou. PLINIUS usedne do židle BOANERGESOVY, BALBUS do SEMPRONIOVY, NICOBAR do PAMPHILIOVY, zatímco BOANERGES a CRASSUS vezmou si židle od zdi a usednou každý na konci psacího stolu, vpravo a vlevo od MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY.

PROTEUS: Tak abychom začali; jestlipak jste si, vy mládenci, plně uvědomili, že ačkoliv jsme v posledních volbách rozdrtili všechny ostatní strany, a přestože už vládneme třetí rok, pravým vládcem této země po celou tu dobu byl vlastně král?

NICOBAR: To opravdu nevím. My –

PROTEUS (netrpělivě): No, jestliže to nevíte, tak, pro všechny svaté, buď se vzdejte svého místa a pusťte sem lidi, kteří dovedou vidět skutečnost a podívat se jí do tváře, anebo si vezměte můj úřad a veďte stranu sám.

NICOBAR: Na vás je nejhorší to, že si nechcete uvědomit, že ačkoliv jste ministerský předseda, přece jenom nejste sám pámbu. Král nemůže udělat nic než to, co mu doporučíme. Jak by mohl vládnout zemí on, když my máme všechnu moc, a on nemá žádnou?

BOANERGES: Nemluvte nesmysly, Nicku, ta teorie o tom kaučukovém razítku prostě neplatí. Jen řekněte, který člověk se kdy přiblížil královi anebo ministru a byl s to vzíti ho ze stolu a použít ho, jako by to byl nástroj ze dřeva, mědi a kaučuku? Král je živoucí člověk; a myslíte si, že vy se svou požehnanou radou jste něco víc?

PLINIUS: Poslyšte, Bille! Zdá se, že jste si od někoho vypůjčil rozumy.

BOANERGES: Co tím myslíte? Copak jsem říkal někdy něco jiného?

PROTEUS (jehož nervy to už nemohou vydržet): Ó, nechtěli byste nechat toho svého hašteření? Co jenom řekneme králi, až přijde? Kdybyste jenom drželi spolu a říkali totéž – anebo nechali mě, abych to řekl – musel by ustoupit. On je však lstivý jako ďábel. Jistě bude vědět, čím by každého z vás popíchl. A jestliže se všichni začnete hádat a nadávat a vřeštět, čehož on si právě přeje, skončí to tak, že bude po jeho jako obyčejně, protože jeden člověk, který se nějak rozhodl a ví, co chce, vždycky přemůže deset lidí, kteří se nijak nerozhodli a nedohodli.

PLINIUS: Jen klid, pane ministerský předsedo. Jste přepracován.

PROTEUS: Ale vždyť by se člověk z toho zbláznil. Promiňte.

PLINIUS (obraceje řeč): A kde je Mandy?

NICOBAR: A Líza?

PROTEUS: Zpozdily se, jako obyčejně. Tak! Dejme se do práce, do práce.

BOANERGES (hromovým hlasem): Pozor a ticho!

PROTEUS: Král štve proti nám tisk. Král proslovuje řečí. A teď to dostoupilo vrcholu. Včera, otevíraje novou budovu Obchodní komory, řekl, že královské veto je jediná obrana, která lidu zbývá v boji s korumpovaným zákonodárstvím.

BOANERGES: A to je taky pravda, u všech rohatých! Jaká je tu ještě jiná obrana? Demokracie? Pha! My víme, zač stojí demokracie. Co potřebujeme, je silný muž.

NICOBAR (posměšně): Jako například vy.

BOANERGES: Kdybychom byli republika a kdyby se lid měl rozhodovat mezi námi, potom bych měl lepší vyhlídky než vy, můj milý. A dovolte, abych ještě dodal, že prezident republiky má více moci než král, protože lidé vědí, že potřebují silného muže, aby je chránil proti bohatým.

PROTEUS (zaboří se zoufale do židle): To je ale povedené. Dva deníky strany práce měly dneska úvodník, v němž se ujímaly krále; a poslední přírůstek do ministerské rady je také pro krále. Podávám demisi.

Všeobecné zděšení, z něhož jsou vyňati jedině NICOBAR, který dává najevo veselou lhostejnost, a BOANERGES, který si nasadí železnou tvář.

PLINIUS: Ale ne! Tohle přece, Pepo, nedělejte.

BALBUS: Jakže! Teď! To prostě nejde. Nesmíte!

CRASSUS: Ale ovšemže ne. To je vyloučeno.

PROTEUS: Je to marné. Říkám vám, že podávám demisi. Jděte si všichni k čertu. Ztratil jsem tu zdraví a téměř jsem přišel o rozum, snaže se udržet tento kabinet pohromadě a čelit s ním nejchytřejšímu nepříteli, jaký kdy stál proti lidové vládě. A už toho mám dost. Podávám demisi.

CRASSUS: To ale přece nejde v takovéhle chvíli. Nenechte nás přepřahat spřežení, právě když se brodíme přes proud.

NICOBAR: A proč by ne, když máme hysterického koně?

BOANERGES: Nemluvě o tom, že tu máte více koní k dispozici.

PROTEUS: Máte pravdu. Docela správně. Nicku, ujměte se mého úřadu. Je pro vás, Bille, volný. Přeju vám, abyste z něho měli radost.

PLINIUS: No tak, mládenci, mládenci, mládenci. Mějte přece rozum. Před Magnovým příchodem se nám nový kabinet sestavit nepodaří. Vy máte, Pepo, něco v kapse. Ven s tím. Přečtěte jim to.

PROTEUS (vytáhne z kapsy listinu): Chystal jsem se navrhnout ultimátum – a vy je můžete přijmout, anebo zavrhnout.

CRASSUS: Výborně!

PROTEUS: Buď tohle král podepíše, anebo – (Významně se odmlčí.)

NICOBAR: Anebo co?

PROTEUS (znechucen): Ale mně je z vás nanic.

NICOBAR: Tak vám už je nanic, a za to můžete děkovat jen sobě. Já se jenom ptám, co se stane, jestliže odmítne podepsat ultimátum.

PROTEUS: Vy si říkáte ministr a člen kabinetu, a na tohle si neumíte odpovědět!

NICOBAR: Ne, to neumím. A opakuji svou otázku znovu. Řekl jste, musí podepsat, anebo. Já se ptám, anebo co?

PROTEUS: Anebo podáme my demisi a oznámíme zemi, že prostě nemůžeme vésti královu vládu za podmínek, které ničí naši odpovědnost.

BALBUS: Tím je to vyřízeno. Proti tomu by se nemohl postavit.

CRASSUS: Ano, to ho usadí.

PROTEUS: Souhlasíte všichni?

PLINIUS, CRASSUS, BALBUS: Ano, ano, ano, souhlasíme, ’hlasíme, ’hlasíme.

BOANERGES: Já si ještě rozhodnutí vyhrazuji. Ať se nejdřív přečte ultimátum.

NICOBAR: Ano, přečtěte je.

PROTEUS (čte): Memorandum, na němž se shodla –

Dveře se rozletí a vstoupí KRÁL, po jeho pravici AMANDA, generální poštmistryně, veselá dáma, a po jeho levici LYSISTRATA, vážná dáma, která vede ministerstvo přírodních zdrojů. Všichni vstanou. Tvář MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY se zachmuří, když spatří obě dámy.

MAGNUS: Buďte vítáni, pánové. Doufám, že jsem nepřišel příliš brzy. (Povšimne si zachmuřené tváře MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY.) Anebo snad přicházím nevhod?

PROTEUS: Protestuju. To je prostě nesnesitelné. Svolal jsem poradu svého kabinetu, aby uvažovala o našem stanovisku vůči královské výsadě; a tu vidím, že obě členky kabinetu, místo aby byly na svých místech a vyjednávaly se mnou, tajně punktují s Vaším Veličenstvem.

LYSISTRATA: Hleďte si svého, Pepo.

MAGNUS: Ó, ne, opravdu, opravdu, má milá Lysistrato, takhle na to nesmíte hledět. Naší záležitostí je plést se do záležitostí všech ostatních. Ministerský předseda je všetečka z povolání. A totéž platí o panovníku. A o nás o všech.

LYSISTRATA: No, říká se, že o to, o co se zajímá každý, nezajímá se nikdo, a to je právě práce jako stvořená pro Pepu. (Mocnou paží uchopí židli u stěny, rozmáchne se s ní k vnitřnímu rohu Semproniova stolu a tam se postaví, čekajíc, až KRÁL usedne.)

PROTEUS: Tak tohleto já mám tady snášet, když se o mne zrovna pokouší nervový záchvat. (Usedne rozrušen a zakryje si tvář rukama.)

AMANDA (jde k němu a hladí ho): Ale jděte, Pepo! Nedělejte výstup. Vždyť jste si o to říkal, jen si vzpomeňte.

NICOBAR: Proč jen takhle Lízinku dráždíte? Víte přece dobře, že se neumí ovládat.

LYSISTRATA: Ujišťuji vás, že se umím znamenitě ovládat. Nehodlám však snášet Pepovy nesmysly. A čím dříve si to uvědomí, tím hladší bude naše jednání.

BOANERGES (hromovým hlasem): Protestuji. Říkám vám, chovejme se důstojně. Říkám, mějme k sobě a k trůnu přece úctu. Dejte pokoj s těmi všemi Pepy a Billy a Nicky a Lízinkami; vždyť to vypadá, jako kdybychom se bratříčkovali někde u hokynáře. Ministerský předseda je ministerský předseda, a ne žádný Pepa. A generální poštmistryně je generální poštmistryně, a ne žádná Lízinka.

MAGNUS (sladce): Dámy a pánové, což abychom si sedli?

KRÁL usedne do židle Pliniovy. LYSISTRATA usedne do své připravené židle. Ostatní zaujmou svá dřívější místa, až na PLINIA a AMANDU, kteří stojí. AMANDA vezme každou rukou po jedné židli od stěny a přistrčí je vpřed. Postaví je vedle sebe mezi KRÁLE a Pamphiliův stůl.

AMANDA: Tady máte, Plinie. (Usedne vedle stolu.)

PLINIUS: To jste hodná, Mandy. Promiňte, měl jsem říci Amando. (Usedne vedle KRÁLE.)

AMANDA: Není se proč omlouvat, miláčku.

BOANERGES: Pozor a ticho!

AMANDA mu pošle hubičku.

MAGNUS: Ministerský předsedo, máte slovo. Čemu mám děkovat za veliké potěšení, že vás vidím, jak používáte svého ústavního práva, jež vám zaručuje volný přístup k panovníkovi?

LYSISTRATA: Mám já to právo, pane, anebo nemám?

MAGNUS: Není nejmenší pochyby, že je máte.

LYSISTRATA: Slyšel jste to, Pepo?

PROTEUS: Já – –

BALBUS: Pro všechny svaté, jenom jí, Pepo, neodmlouvejte. Nebo se takhle nikdy nikam nedostaneme. Hleďme si krize.

NICOBAR, CRASSUS, PLINIUS (najednou): Ano, ano; krize! Ano, ano, pusťme se do toho! Krize: ven s ní!

BALBUS: Ultimátum. Chceme slyšet ultimátum.

MAGNUS: Ó, tak vy máte také ultimátum! Že máme krizi – novou krizi, dověděl jsem se z včerejších večerníků. Avšak to ultimátum je pro mne novinka. (K PROTEOVI.) Máte ultimátum?

PROTEUS: Narážkou Vašeho Veličenstva na královské veto, pronesenou ve včerejší řeči, dostoupily věci vrcholu.

MAGNUS: Snad to bylo bezohledné. Avšak vy všichni narážíte na svou vlastní moc – na svrchovanost parlamentu, na hlas lidu a tak dále – s takovou volností, že jsem už opravdu ztratil i nejmenší ohledy, které jsem kdy měl. Když vy se můžete vychloubat svými blesky, proč bych já si nesměl hodit přes rameno flintičku svého veta a chvilku si s ní vyšlapovat?

NICOBAR: Tohle není přece pro legraci.

MAGNUS (rychle ho přeruší): Já nežertuji, pane Nicobare. Jistě se však snažím pohovořit si o našich rozporech pokud možno humorně. Chcete snad, abych se rozčilil a udělal výstup?

AMANDA: Ó, prosím vás, Veličenstvo, jenom to ne. Toho my dost zkusíme od Pepy.

PROTEUS: Já pro –

MAGNUS (položí přemlouvavě ruku na rameno MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY): Mějte se na pozoru, ministerský předsedo, mějte se na pozoru. Nedejte se svou zchytralou generální poštmistryní vydráždit, abyste posloužil dokladem k jejímu tvrzení.

VŠICHNI ostatní se smějí.

PROTEUS (chladně): Děkuji Vašemu Veličenstvu za výstrahu. Generální poštmistryně mi nikdy neodpustila, že jsem ji neučinil první dámou admirality, to jest ministrem námořnictví. Ona má totiž tři synovce u námořnictva.

AMANDA: Ó, vy – (Spolkne epiteton a spokojí se tím, že zahrozí MINISTERSKÉMU PŘEDSEDOVI pěstí.)

MAGNUS: Pšt – pšt – pšt! Jen klid, Amando, jen klid. Jsou to tři neobyčejně slibní jinoši, slouží vám ke cti.

AMANDA: Nikdy jsem nechtěla, aby se dávali k marině. Byla bych jim mohla najít lepší místa v ministerstvu pošt a telegrafů.

MAGNUS: Rád bych věděl, zdali – s výjimkou Amandina příbuzenstva – stojím tváří v tvář jednomyslnému kabinetu.

PLINIUS: Nikoli, pane. Stojíte tváří v tvář kabinetu, který se hašteří; avšak pokud běží o věci ústavní, v jednotě je naše síla, rozděleni padáme.

BALBUS: Tak je to.

NICOBAR: Slyšte, slyšte!

MAGNUS: Jaká je ta ústavní otázka? Popíráte snad královské veto? Anebo snad jen máte námitky proti tomu, že jsem připomněl svým poddaným jeho jsoucnost?

NICOBAR: Co my říkáme, je jenom to, že král nemá práva připomínat poddaným cokoliv z ústavy kromě toho, co mu doporučí ministerský předseda, a to slovy, které on četl a s nimiž projevil svůj souhlas.

MAGNUS: Který ministerský předseda? Když v tom vašem kabinetě je jich tolik.

BOANERGES: Tak! Dobře vám tak! Nestydíte se!? Já však nejsem překvapen, Josefe Proteusi. Přiznávám se, že se mi líbí takový ministerský předseda, který ví, jak má ministerského předsedu dělat. Proč jim dovolujete, aby vám pokaždé brali slova od úst?

PROTEUS: Přeje-li si Jeho Veličenstvo kabinetu složeného z němých, potom moje strana nemůže sloužit.

BALBUS: Slyšme, slyšme Pepu!

MAGNUS: Bůh uchovej! Různost názorů v ministerské radě je vždy nejvýš poučná a zajímavá. Kdo dnes promluví za ostatní?

PROTEUS: Mínění Vašeho Veličenstva o mně je mi známo, avšak dovolte –

MAGNUS (dřív než PROTEUS může pokračovat): Dovolte, abych je řekl zcela upřímně. Podle mého mínění nikdo neví lépe než vy, kdy mluvit sám a kdy nechat jiné, aby mluvili za vás; kdy udělat výstup a kdy pohrozit demisí; a kdy být chladný jako okurka.

PROTEUS (jemuž se to zcela líbilo): No, pane, doufám, že nejsem takový blázen, jako si někteří blázni o mně myslí. Možná, že se vždycky neovládnu. Nebyl byste však tím překvapen, kdybyste jenom věděl, jak mnoho se musím ovládat. (Napne se a stane se přesvědčivě výmluvným.) V této chvíli není mým úkolem ukázat vám snad svoji náladu, nýbrž náladu svého kabinetu. Co tu říkali ministr zahraničí, financí a vnitra, je pravda. Máme-li nadále vésti vaši vládu, nemůžeme trpět, abyste proslovoval řeči, které vyjadřují názory vaše, a nikoli naše. Nemůžeme strpět vaše narážky na to, že vše v našem zákonodárství, co má jakoukoli cenu, je dílo vaše, a nikoli naše. Nemůžeme strpět, abyste říkal lidu, že jeho jedinou obranou proti politickým přehmatům mocných obchodních kruhů, zatímco my jenom hudlaříme a se hádáme, je vaše veto. To prostě musí jednou provždy přestat.

BALBUS, NICOBAR: Slyšte, Slyšte!

PROTEUS: Je to jasné?

MAGNUS: Mnohem jasnější, než jsem se já kdy odvážil to vyslovit, pane Protee. Kromě, mimochodem, jednoho bodu. Říkáte-li, že toto všechno, nač si stěžujete, musí přestat jednou provždy, chcete tím říci, že napříště já musím souhlasiti s vámi, anebo vy se mnou?

PROTEUS: Chci tím říci, že když s námi nesouhlasíte, musíte si nechat svůj nesouhlas pro sebe.

MAGNUS: To by byla pro mne velice těžká odpovědnost. Což nesmím národ varovat, když vidím, jak ho vedete přes okraj propasti?

BALBUS: Varovat, to je věc naše, a nikoli vaše.

MAGNUS: A což když vy neděláte, co je vaší věcí! A což když vy toho nebezpečí nevidíte! To se už stalo. A může se to stát zas. (Chytře.) Myslím, že jakožto demokraté jsme vázáni chovat se tak, jako kdyby se něco podobného nemohlo stát.

BOANERGES: Žvást! Děje se to pořád. A vždycky tak dlouho, než se někdo dovtípí a zarazí to.

CRASSUS: Ano, to vím. Avšak to není demokracie.

BOANERGES: Demokracii ať vezme – (Poslední slovo si nechá pro sebe.) Mám za sebou třicet let zkušeností s demokracií. A vy rovněž. To stačí.

BALBUS: Mzdy jsou příliš vysoké, chcete-li vědět. Kdokoli si teď může vydělat týdně od pěti do dvaceti liber, a musí to už být pořádný nekňuba, když nemůže najít práci. A kterýpak Angličan by se zajímal o politiku, když si může dovolit mít automobil?

NICOBAR: Kolik že bylo voličů v posledních volbách? Nevolilo ani sedm procent osob zapsaných ve volebních seznamech.

BALBUS: Ano; a těch sedm procent byla jenom hromada pitomečků, kteří si hráli na vládu a na opozici. K tomu, aby se demokracie osvědčila tak, jak si představuje Crassus, potřebovali bychom chudoby a útisku.

PROTEUS (důrazně): A my jsme chudobu a útisk odstranili. Proto nám také lid důvěřuje. (Ke KRÁLI.) A proto se nám také vy budete muset podvolit. Neboť lid celé Anglie, těšící se pohodlí a dostatku – bezpečnému středostavovskému pohodlí – nás podporuje.

MAGNUS: Nikoli, my jsme nezničili ani chudoby, ani útisku. Zničili je naši průmysloví velmoži. Avšak jak? Tím, že vyvážejí náš kapitál do cizích zemí, kde jsou ještě chudí lidé utiskováni, jinými slovy, kde je práce laciná. Žijeme v pohodlí z dovážených zisků toho kapitálu. Teď jsou z nás ze všech dámy a páni.

NICOBAR: No, a čeho si ještě přejete?

PLINIUS: O vás se přece jistě nemůže říci, že byste nám nepřál naší obdivuhodné prosperity, pane.

MAGNUS: Přeji si, aby potrvala.

NICOBAR: A proč by neměla potrvat? (Vstane.) Jen se přiznejte. Raději byste viděl lidi v chudobě, abyste mohl vystupovat jako jejich ochránce a spasitel, než abyste připustil, že za naší vlády – za té naší hašteřivé a hudlařské vlády, jak vy tomu říkáte – se jim daří líp.

MAGNUS: Nikoliv, těchto pojmenování použil ministerský předseda, a nikoliv já.

NICOBAR: Jen se nevytáčejte, to on je jenom citoval ze sloupců vašich podlých novin. Co já říkám, je, že usilujeme o vysoké mzdy, a vy neustále útočíte na lidi, kteří je platí, a stavíte se proti nim. No, voliči mají rádi vysoké mzdy. Ti vědí, kdy se jim vede dobře; a nevědí, proč vy tady reptáte – a proto také to vždycky prohrajete, kdykoliv se budete snažit je proti nám poštvat. (Usedne.)

PLINIUS: Není vůbec potřeba takhle špičkovat, Nicku. Jsme všichni dobrými přáteli. Nikdo přece proti prosperitě nic nenamítá.

MAGNUS: Vy si myslíte, že tahle prosperita je něco bezpečného?

NICOBAR: Bezpečného!

PLINIUS: Ale jděte, pane! To by tak scházelo!

BALBUS: Bezpečného! Podívejte se na můj volební okres: severovýchodoseverní Birmingham se svými čtyřmi čtverečnými mílemi továren na cukrovinky. A víte, že Birmingham vyrábí kouzelné vánoční rakety pro celý svět?

CRASSUS: Vezměte jenom Gateshead a Middlesbrough! Víte, že tam se pracovalo nepřetržitě po celých posledních pět let bez jediného dne nezaměstnanosti a že jejich denní výroba čokoládových pralinek rovná se dvaceti tisícům tun?

MAGNUS: To je zajisté utěšující myšlenka, pomyslíme-li si, že v případě, kdyby se Společnost národů rozhodla zahájiti proti nám mírovou blokádu, mohli bychom býti alespoň po tři týdny živi z našich čokoládových bonbonů.

NICOBAR: Jen se neposmívejte cukrovinkám, vyrábíme přece také spoustu pořádných věcí. Ukažte mi, kde dokážou vyrobiti golfovou hůl, která by se rovnala našim výrobkům anglickým?

BALBUS: A podívejte se na hrnčířské výrobky: co nový korunní Derby! A co nový Chelsea? A vezměte si koberce! Vždyť přece greenwichský gobelín vytlačil nadobro francouzské výrobky z trhu.

CRASSUS: A nezapomeňte na naše závodní motorové čluny a vozy, pane, vyrábíme ty nejlepší na světě, a každý podle jiného návrhu. My tu nepěstujeme lacinou masovou výrobu.

PLINIUS: A co naše plemenářství? Může být něco lepšího, než je anglický pólový pony?

AMANDA: Anebo anglické panské? Ty vyhrávají na všech mezinárodních soutěžích krásy.

PLINIUS: Ale Mandy, Mandy. Nechte si ty svoje mělké žvásty.

MAGNUS: Opravdu nevím, zdali britské panské nejsou jedinou skutečně kladnou položkou ve vašem rozpočtu.

AMANDA (vítězně): Aha! (K PLINIOVI.) Jděte si domů lehnout, staroušku, a přemýšlejte o tom.

PROTEUS: Nuže, pane? Jste spokojen, že máme na své straně nejlépe placený proletariát na světě?

MAGNUS (vážně): Bojím se revoluce.

VŠICHNI, až na obě ŽENY, se bouřlivě tomuto výroku smějí.

BOANERGES: V tomhle se k nim musím připojit, pane. Jsem právě tak proti čokoládovým bonbonům jako vy, nikdy je nemohu pořádně strávit. Avšak Anglie a revoluce! To pusťte, pane, z hlavy. To se nestane, ani kdybyste roztrhal na Trafalgarském náměstí Magnu chartu a kdybyste na Smithfieldu zapálil hranice a chtěl na nich upálit všechny členy poslanecké sněmovny.

MAGNUS: Já jsem nemyslil revoluci v Anglii. Myslil jsem na země, z jejichž poplatků žijeme. Což kdyby je napadlo, aby přestaly platit! To se už přece stalo.

PLINIUS: Ó, nikoli, pane. Nikoli, nikoli, nikoli. Kam by se poděl jejich zahraniční obchod s námi?

MAGNUS: Myslím, že by se obešly bez našich vánočních bonbonů, kdyby to musilo být.

CRASSUS: Ó, to je dětinské.

MAGNUS: Děti ve své nevinnosti bývají někdy velmi praktické, pane ministře kolonií. Čím déle pozoruji tuto prosperitu, pocházející z toho, že ponecháváte naše nejdůležitější průmyslová odvětví průmyslovým velmožům, zatímco vám stačí, jen když oni nechají vaše volební okresy na pokoji tím, že jim platí vysoké mzdy, tím více se mi zdá, jako bych seděl na sopce.

LYSISTRATA (která naslouchala rozhovoru s nesmiřitelným pohrdáním, najednou vyrazí hrobovým kontraaltem): Slyšte, slyšte! Moje ministerstvo pracovalo dokonale a bylo zcela připraveno použíti síly vyrobené z přílivu a odlivu na severním pobřeží Skotska, a vy jste to postoupili, takoví jste ťulpasové, Pentlandforthskému syndikátu, což je banda cizích kapitalistů, kteří na tom vydělají biliony na úkor lidu, zatímco my, hudlaři, se tady hašteříme. A to je Crassova práce. Jeho strýc je předsedou.

CRASSUS: To je lež. Úplná lež. Není se mnou vůbec spřízněn. Je to jenom tchán mého nevlastního syna.

BALBUS: Žádám vysvětlení výrazu hudlaření a hašteření. Zakusili jsme toho tady dneska už dost. Na koho to narážíte? Já jsem to nebyl, kdo zhudlařil osnovu továrního zákona. Nalezl jsem ji na psacím stole, když jsem nastoupil svůj úřad, a byly už na ni připojeny na okraji všecky připomínky Jeho Veličenstva; a vy to víte dobře.

PROTEUS: Skončili jste již všichni své řeči, které přímo hrají do ruky Jeho Veličenstvu a znemožňují moje postavení?

Provinilé ticho.

PROTEUS (pokračuje rozmyslně a velitelsky): Neběží nyní o naše mravy a schopnosti. Jeho Veličenstvo nebude tuto otázku zdůrazňovat, protože kdyby tak učinilo, donutilo by nás, abychom se zabývali otázkou jeho vlastních mravů.

MAGNUS (sebou trhne): Jakže?

BALBUS: Výborně, Pepo!

CRASSUS (stranou k AMANDĚ): To ťalo do živého.

MAGNUS: Mám brát tuto výhrůžku vážně, pane Protee?

PROTEUS: Pokusíte-li se předem poškoditi osobním zostouzením to, co je čistou otázkou ústavní, nebude obtížno čeliti vašemu útoku stejným. Vyzývající stranou jsme v tomto sporu my. Na nás je, abychom si volili zbraně. Zvolíte-li vy ostouzení, přijmeme to. Já osobně bych toho ovšem velmi litoval. Nic dobrého nepojde z toho, budeme-li veřejně prát své špinavé prádlo. Nemylte se však v tom, co se stane. Budu k vám upřímný: udělám na každém i příslušnou tečku a přetnu každé t. Vy řeknete, že Crassus je partykář.

CRASSUS (vyskočí): Já –

PROTEUS (drtě ho zuřivě): Sedněte. Ponechte to mně.

CRASSUS (usedne): Já a partykář! Dobrá!

PROTEUS (pokračuje): Řekněte ještě, že jsem nikdy neměl dávat ministerstvo vnitra takovému násilníku, jako je Balbus –

BALBUS (zastrašen osudem CRASSOVÝM, nemůže se však zdržeti, aby neprotestoval): Poslyšte, Pepo –

PROTEUS: Vy mlčte, Berte. Je to pravda.

BALBUS sklesne do židle a pokrčí rameny.

PROTEUS: No, a co z toho? Nikdo to nebude ani popírat, ani omlouvat, ani obhajovat. Do této léčky my nespadneme, přestože ji tak chytře připravujete. Crassus prostě řekne, že vy jste volnomyšlenkář. A Balbus dodá, že jste zpustlík.

MUŽŠTÍ ČLENOVÉ KABINETU (se zatajeným dechem): Aha! A-a-ah!!!

PROTEUS: Nuže, králi Magne! Ukázali jsme své karty. Co tomu říkáte?

MAGNUS: Obdivuhodně sehráno! Lidé se ptají, jak je to možné, že přestože máte kolem sebe tolik silných osobností, přese všecko křečovité rozčilování a třeštění, tajnůstkářství a úžasnou lenost vytrváváte sám jakožto jediný možný ministerský předseda –

BALBUS (nadšen): Slyšte, slyšte! No, teď jste to dostal, Pepo.

MAGNUS (pokračuje): Avšak až přijde rozhodný okamžik, tu poznají, jaký jste obdivuhodný člověk.

PROTEUS: Nejsem obdivuhodný člověk. Není tu nikoho, nezáleží na tom, ať muž či žena, jehož práci bych dovedl dělat tak dobře, jako ji dělá on. Jsem ministerským předsedou ze stejného důvodu, jako všichni ministerští předsedové byli ministerskými předsedy: protože se k ničemu jinému nehodím. Avšak umím se držet věci – když se mi to hodí. A dokážu přidržet k věci i vás, pane, ať se vám to líbí, nebo ne.

MAGNUS: Jisto je, že nikdy králům nelichotíte. Jeden z nich je vám za to alespoň vděčen.

PROTEUS: Králové, jak vy i já velmi dobře víme, vládnou svým ministrům tím, že jim lichotí; a teď, když vy jste jediný král, který zbyl v civilizované polovině Evropy, zdá se, že příroda ve vás soustředila všechno to nadání lichotit, které dříve musela rozdělovat mezi půltucet králů, tři císaře a jednoho sultána.

MAGNUS: Jaký však zájem může mít král na tom, aby lichotil svému poddanému?

AMANDA: A co když je to hezká žena, pane?

NICOBAR: A co když má takový poddaný spoustu peněz, a králi se nedostává?

PROTEUS: A co když je to ministerský předseda, bez jehož pokynu nemůžete nic podniknout?

MAGNUS (usmívaje se co nejrozkošněji): Ah, teď jste udeřil hřebík na hlavičku. Nu, nezbývá mi než se vzdát. Jsem poražen. Vy jste na mne všichni příliš chytří.

BOANERGES: No, nic také nemůže být správnějšího.

PLINIUS (mna si ruce): Jste vzor dokonalého muže, pane. No, víte, my to naše vítězství nebudeme rozmazávat.

BALBUS: Do smrti dobrý. Jsem ten poslední, abych ublížil člověku, který je poražen.

CRASSUS: Možná, že jsem partykář; nikdo však o mně nesmí říci, že bych nebyl velkomyslný protivník.

BOANERGES (najednou ho přemůže pohnutí, vstane a začne zpívat hromovým hlasem):

Odpusťme si, co jsme si,

vzpomínejme v dobrém –

AMANDA propukne v neovladatelný smích. KRÁL se na ni vyčítavě podívá, vší mocí se snaže zachovat vážnou tvář. Všichni ostatní se připojují ke sboru, když tu PROTEUS zuřivě vstane.

PROTEUS: Jste snad všichni opilí?

Mrtvé ticho. BOANERGES rychle usedne. Ostatní zpěváci dělají, jako by s jeho hudební produkcí vlastně nesouhlasili.

PROTEUS: V přítomné chvíli prožíváte rozhodný okamžik své války s králem; je to vyvrcholení zápasu vašeho života. Vy si myslíte, že jste vyhráli. Ale to není pravda. Nestalo se nic jiného, než že král povolil provaz. A vy se válíte na zemi jak širocí, tak dlouzí; a on se vám směje. Jen se na něj podívejte! (S opovržením usedne.)

MAGNUS (který se už déle nesnaží skrýti svoji veselost): Pojďte mi pomoci, Amando. Beztoho jste to byla vy, která mě vyprovokovala.

AMANDA (svíjejíc se smíchem): Znamenitě jste mi porozuměl, pane. (K BOANERGESOVI.) Bille; vy jste ohromný ťulpas.

BOANERGES: Já tomu nerozumím. Pochopil jsem jenom, že Jeho Veličenstvo nám ustoupilo, musím říci, co nejtaktněji. Což nedovedeme přijmout své vítězství tak, jak sluší na dobře vychované lidi?

MAGNUS: Snad bude nejlíp, když to vysvětlím. Plně oceňuji, s jakou upřímností a velkomyslností – dovolíte mi snad dodat, že vpravdě anglickou? – byl vámi přijat můj malý ústupek, a to především vaší osobou, pane Boanergesi. Pravda však je, že všecko zůstává tam, kde to bylo; protože by mně nikdy bylo ani nenapadlo začínat s podobnými výčitkami, jak tu nadhodil pan ministerský předseda. Jak vám ostatně připomněl, moje vlastní osobnost je v tom ohledu až příliš zranitelná. Král si nemůže dopřát přepychu dobrého charakteru. Naše země vydala miliony bezúhonných hokynářů, avšak ani jednoho bezúhonného panovníka. Musím vládnout více náboženským sektám, než mohu spočítat. Abych jim mohl vládnout nestranně, nesmím náležet k žádné z nich; a ony pohlížejí na každého, kdo není jejich členem, jako na neznaboha. Na mém dvoře je řada dokonale počestných žen a matek, které mají podivnou ješitnost, aby se o nich mluvilo jako o zpustlých ženštinách. Daly by snad všechno za to, aby si získaly pověst královy milostnice, kromě snad toho, aby poskytly nešťastnému panovníku potěšení skutečně jejich tužbám vyhovět. Kromě nich jsou tu dámy, které se opravdu nelekají ničeho; ty jsou však tak dbalé své pověsti, že nikdy neopominou rozhořčeně popřít, že by kdy byly vyhověly výzvám, které jim ve skutečnosti nikdy nebyly učiněny. A tak o každém králi se předpokládá, že je zpustlík. A protože, což je dost podivné, jeho popularita závisí značným dílem na této víře, nemůže toho popřít, protože by jinak trpce zklamal své poddané.

Následuje velmi chmurné ticho, během něhož KRÁL se rozhlíží, marně hledaje někoho, kdo by ho povzbudil odpovědí.

LYSISTRATA (přísně): Soukromé záležitosti Vašeho Veličenstva nás vůbec nezajímají.

AMANDA nemohouc se ovládnout vyprskne v smích.

MAGNUS se podívá vyčítavě na AMANDU.

AMANDA (ovládajíc se, jak nejlépe může): Promiňte.

CRASSUS: Doufám, že Vaše Veličenstvo si uvědomuje, že králové nejsou jediní lidé, na nichž vždycky ulpívá určitý druh bláta, ať už je hází jakýkoli blázen. Nazvete ministra partykářem –

BALBUS: Anebo hudlařem.

CRASSUS: Ano, anebo hudlařem, a každý vám to uvěří. Partykářství a neschopnost jsou dva druhy bláta, které na nás ulpívají, ať už jsme jak chceme počestní a schopní; a my se přitom netěšíme vaší královské výhodě, totiž že čím víc vás dámy připravují o váš charakter, tím více vás mají lidé rádi.

BOANERGES (znenadání): Ministerský předsedo, řekl byste mi laskavě, čemu se generální poštmistryně chechtá?

AMANDA: Jsme ve svobodné zemi, Bille. Smysl pro humor není zločin. A když mně nezavdává příčinu král, tak to děláte vy.

BOANERGES: A v čem vidíte tu legraci? Já alespoň tomu nerozumím.

AMANDA: Kdybyste rozuměl legraci, Bille, nemohl byste být tím, čím jste, to jest velikým populárním řečníkem.

BOANERGES: Díky bohu, nejsem alespoň hloupý hihňal jako někdo, koho bych mohl jmenovat.

AMANDA: Děkuju vám, drahý Bille. Poslyšte, Pepo, nemyslíte, že už je čas, abyste udělal puntík za tím naším vyváděním? Co je s tím ultimátem?

MAGNUS (potřese hlavou a podívá se na ni): Zrádkyně!

PROTEUS: Já nikterak nespěchám. Hovory Jeho Veličenstva jsou velmi moudré a zajímavé; a vaše postranní tlachy baví vás i jeho. Tím se však na ultimátu nic nemění; a já se z toho pokoje nehnu, dokud nebudu mít Jeho Veličenstvem podepsaný závazek, že bude dbáti podmínek v ultimátu obsažených.

Všichni pozorně zvážní.

MAGNUS: Jaké jsou ty podmínky?

PROTEUS: Především, už žádné královské proslovy.

MAGNUS: Jakže! Ani když vy je nadiktujete?

PROTEUS: Ani když je nadiktujeme my. Vaše Veličenstvo umí rukopis rozbalovat takovým způsobem a tak přitom mhouřit oči –

MAGNUS: Mhouřit oči!

PROTEUS: Vy víte, co tím myslím. I nejlepší řeč na světě je možno číst tak, že se jí dá posluchačstvo do smíchu. Toho už jsme zkusili dost. A proto, napříště už žádné proslovy.

MAGNUS: Mám být tedy němým králem?

PROTEUS: Přirozeně, že proti takovým proslovům, jako je například: „Klademe tímto tento základní kámen…“ atd., nemůžeme nic namítat. Avšak z hlediska politického, ano: němý král.

PLINIUS (aby tomu ubral ostrosti): Ústavní král.

PROTEUS (nesmiřitelně): Němý král.

MAGNUS: Hm! A co dál?

PROTEUS: Pokoutní zpracovávání tisku palácem musí přestat.

MAGNUS: Víte dobře, že nad tiskem nemám nijaké moci. Tisk je ovládán lidmi, kteří jsou mnohem bohatší než já a kteří by neotiskli jediného odstavce, který by směřoval proti jejich zájmům, i kdyby byl podepsán mou vlastní rukou a poslán jim s královským rozkazem.

PROTEUS: To víme. Avšak přesto, že tito lidé jsou bohatší než vy, nejsou chytřejší. Jsou jim posílány zábavné články, okořeněné čistě pletichářskými zprávami, v nichž oni nevidí nic politického. Hned potom se však dovědí, že jejich oblíbené akcie poklesly o patnáct bodů; že kapitál nedůvěřuje jejich nejlepším prospektům a že některé nejlepší body v programu naší strany vypadají, jako by byly myšleny jako protekční dodávky.

MAGNUS: Předpokládáte snad, že ty články píši já?

NICOBAR: Vy ne, ale Sempronius, váš člověk. Ukažte mi padesát novinových sloupců a já vám z nich najdu ty, které psal on.

CRASSUS: Já také. Když útočí proti mně, vždycky začne větu slovy: Je to dost zvláštní.

PLINIUS (chechtaje se): To je jeho ochranná známka. „Je to dost zvláštní.“ Ha, ha!

MAGNUS: A jak tomu bude na vaší straně? Hodláte i vy přistoupit k nějakému omezení? Pozoroval jsem například, že v jistých novinách, které neopominou jediné příležitosti, aby nepotupily trůnu, poslední věta úvodníku téměř vždy začíná slovy „Jednou provždy“. Čí je tohle ochranná známka?

PROTEUS: Moje.

MAGNUS: Jste upřímný, pane Protee.

PROTEUS: Vím, kdy mám být upřímný. Naučil jsem se tomuto umění od Vašeho Veličenstva.

AMANDA přemáhá smích.

MAGNUS (s jemnou vyčítavostí): Amando, čemu se teď smějete? Překvapujete mě.

AMANDA: Pepa, a být upřímný! Když se chci dovědět, co on má za lubem, musím se vždycky jít zeptat Vašeho Veličenstva.

LYSISTRATA: To je naprosto pravdivé. V tomto kabinetě není možno vůbec mluvit o něčem, čemu se říká politická linie. Tady si každý hraje na svou vlastní pěst.

NICOBAR: Je to, jako když se hrají karty.

BALBUS: Jenomže tu člověk nemá spojence.

LYSISTRATA: Dvojici Crassus a Nicobar ovšem vyjímaje.

PLINIUS: Výborně, Lízinko! He, he, he!

NICOBAR: Co tím myslíte?

LYSISTRATA: Vy víte docela dobře, co tím myslím. Kdy už jednou pochopíte, Nicobare, že to je marná snaha, snažit se mne přinutit, abych sklopila zrak. Začala jsem svou životní dráhu jako učitelka; a jestliže někdo v tomto kabinetě anebo mimo něj bude dost pošetilý, aby zkoušel se mnou závodit, kdo to déle vydrží, dívat se druhému do očí, může si být jist, že to nebudu já, která sklopí zrak.

BOANERGES: K věci! K věci! Což nemůže ministerský předseda zarazit tyto nevhodné osobní hádky?

PROTEUS: Poskytují mi času k přemýšlení, Bille. Až budete mít za sebou tolik parlamentní zkušenosti jako já, budete velmi rád občasnému vyrušení. Smím pokračovat?

Ticho.

PROTEUS: Jeho Veličenstvo se ptá, zdali omezení tiskového boje se má týkat výhradně jen jedné strany. Tak zní, chápu-li dobře, pane, vaše otázka.

MAGNUS přikývne.

PROTEUS: Odpověď na tuto otázku je kladná.

BALBUS: Výborně!

MAGNUS: Ještě něco?

PROTEUS: Ano, ještě maličkost. O vetu se už nesmí stát ani zmínka. To, jestli si přejete, může platit pro obě strany. Veto je pohřbeno.

MAGNUS: Nesmíme učinit historickou zmínku o mrtvole?

PROTEUS: Nikoli. Nemohu přece vésti královskou vládu, kdybych nemohl dělati závazky a také je plniti. Jakou cenu má můj závazek, jestliže našim voličům se denně připomíná, že král může proti čemukoli, na čem se usnese parlament, postavit své veto? Očekáváte snad ode mne, když po mně požadují nějaký závazek, že řeknu: „Musím se jít zeptat krále.“?

MAGNUS: Já však musím říkat: „Musíte se zeptat ministerského předsedy.“

PLINIUS (utěšuje ho): To je, jak víte, ústava.

MAGNUS: Zcela správně. Zmiňuji se o tom jenom proto, abych ukázal, že ministerský předseda vlastně si nepřeje, aby zabil mé veto. On je chce jenom postrčit o dům dál.

PROTEUS: O dům dál bydlí lid. Tabulka na dveřích má nápis: Veřejné mínění.

MAGNUS (vážně): Obdivuhodně řečeno, pane ministerský předsedo. Neodpovídá to však skutečnosti. Já podléhám veřejnému mínění mnohem více než vy, protože, díky obecné víře v demokracii, vy vždycky můžete předstírat, že to, co děláte, je z vůle lidu, který, bůh je svědek, nikdy o tom nesnil a nikdy by toho nepochopil, i kdyby ho to napadlo; kdežto král za všecko, co dělá, odpovídá sám. Tam, kde demagog může ukrást koně, král se nesmí podívat ani přes plot.

LYSISTRATA: Pochybuji, že tohle ještě platí, pane. Vím, že všecko, co se zkazí v mém ministerstvu, odnáším já.

MAGNUS: Ah! Jste vy to ale tyranka, Lysistrato! Když si však uvědomíme, že lid už dávno přišel na to, že demokracie je balamucení, a že místo aby ustavil odpovědnou vládu, ji zrušil, nechápete ještě, co to znamená?

BOANERGES (pohoršen): Pomalu, pomalu! Nestrpím, aby se v mé přítomnosti mluvilo o demokracii jako o balamucení. Je mi to líto, pane; avšak při vší úctě, kterou k vám mám, opravdu jsem nucen se proti tomu postavit.

MAGNUS: Máte pravdu, pane Boanergesi, jako ostatně vždycky. Demokracie je něco velmi skutečného a je na ní mnohem méně balamucení než na mnohých jiných starších zřízeních. Její smysl je však ten, že lid nevládne, nýbrž že odpovědnost a veto nyní nenáležejí ani králům, ani demagogům samým, nýbrž komukoli, kdo je dost chytrý, aby se jich zmocnil.

LYSISTRATA: Například vy, pane?

MAGNUS: Myslím, že jsem v tom také. Proto se také necítím vázán, abych přijal toto ultimátum. Kdybych je podepsal, vyloučil bych se z toho sám. A proč bych to měl dělat?

BALBUS: Protože jste král, právě proto.

MAGNUS: A co z toho?

PROTEUS: Když kůň má na hřbetě dva jezdce, jeden musí jet vzadu.

LYSISTRATA: Který?

PROTEUS (obrátí se na ni ostře): Co jste to řekla?

LYSISTRATA (s klidnou, ale důraznou svéhlavostí, a ironicky zřetelně): Řekla jsem: „Který?“ Vy jste povídal, že když kůň má na hřbetě dva jezdce, jeden musí jet vzadu. Já řekla: „Který?“ (Vysvětlujíc.) Který jezdec musí jet vzadu?

AMANDA: Pochopil jste, Pepo?

PROTEUS: To je právě otázka, která tu musí být nyní rozřešena.

AMANDA: Jednou provždy.

VŠICHNI se smějí kromě PROTEA, který vstane v zuřivé zlosti.

PROTEUS: Nemám chuti snášet toto věčné šaškovství. Byl bych radši psem než ministerským předsedou v zemi, jejíž obyvatelé dovedou být vážní, když běží jenom o dvě věci, totiž o kopanou a o občerstvení. Lízejte králi boty, nejste k ničemu jinému. (Vyrazí z pokoje.)

BALBUS: No teď jste to vyvedla, Mandy. Doufám, že máte ze sebe radost.

MAGNUS: Bylo by na vás, Amando, abyste ho šla usmířit a přivést zpět. Zdá se však, že to musím udělat sám, jako vždycky. Promiňte, dámy a pánové. (Vstane. OSTATNÍ vstanou rovněž. KRÁL vyjde.)

BOANERGES: Já jsem vám to povídal. Já jsem vám říkal, co z toho bude, když se budete chovat na konferenci s Jeho Veličenstvem tak, jako kdyby to byl koncert, při němž se smí kouřit. Jsem znechucen. (Zaboří se do křesla.)

BALBUS: Sotva jsme toho starého lišáka dostali do úzkých, a už se musela Amanda začít hloupě řehtat, a tak mu z toho pomohla ven. (Usedne.)

NICOBAR: Co si teď počnem? To bych rád věděl.

AMANDA (nenapravitelná): Navrhuji, abychom si něco společně zazpívali. (Začne rukama dirigovat.)

NICOBAR: Fuj!! (Rozdurděně usedne.)

AMANDA se smíchem usedne rovněž.

CRASSUS (přemýšlivě): Nic si z toho nedělejte, přátelé. Pepa ví, co dělá.

LYSISTRATA: Ovšem, že ví. Vám se to může prominout, Bille, protože jste dnes poprvé v ministerské radě. Jestliže však vy ostatní jste dosud na to nepřišli, že Pepa zuří vždycky jenom z vypočítavosti, no, pak už nepochopíte nikdy nic. (S opovržením usedne.)

BOANERGES (jak nejvelkolepěji dovede): Vím, paní, že jsem nováček, však žádný učený z nebe nespadl. Jsem ochoten dát se poučit a přesvědčit. Ministerský předseda dovedl tuto konferenci až k rozhodnému okamžiku, a to s dovedností a rozhodností, které nelze neuznat. Pak v záchvatu dětinství konferenci rozbije a nechá nás tu civět s otevřenými ústy, aniž bychom došli k nejmenšímu výsledku. A vy mi teď ještě budete povídat, že to udělal schválně! Co by z toho měl? To mi vyložte.

LYSISTRATA: Vyřizuje tu celou záležitost s králem sám za vašimi zády. To je to, co Pepa má vždycky za lubem a čeho vždycky dosáhne, ať už po dobrém, nebo po zlém.

PLINIUS: Snad jste to s ním tak nevyjednala, Mandy, či ano?

AMANDA: Toho nebylo vůbec zapotřebí. Pepa se vždycky může na nás spolehnout, že ten nebo onen něco řekne, co mu bude dostatečnou záminkou, aby mohl utéci.

CRASSUS: Podle mého mínění, dámy a pánové, vykonali jsme svou povinnost, a to ostatní můžeme ponechat Pepovi. Věci došly tak daleko, že se jednalo o ano anebo ne mezi ministerskou radou a korunou. Jen jeden výbor je lepší než výbor dvoučlenný; a to je výbor jednočlenný. Jako v té rodině v básni Wordsworthově, nás je sedm –

LYSISTRATA: Osm.

CRASSUS: No, ať je nás už sedm, nebo osm. Na ten poslední hmat nás bylo příliš mnoho. Dva lidé, kteří se drží věci, mají větší cenu než osm lidí, z nichž každý má jiný názor. A tak já bych radil, abychom tu zůstali tiše sedět a čekali, až Pepa přijde a poví nám, co bylo ujednáno. Zatím by nám snad mohla Amanda něco zazpívat. (Opět usedne.)

KRÁL se vrátí s PROTEEM, jenž se tváří kysele. VŠICHNI vstanou. Nově PŘÍCHOZÍ usednou na svá místa. OSTATNÍ je následují.

MAGNUS (velmi vážně): Ministerský předseda byl tak laskav a dohovořil naši záležitost se mnou v soukromí tak dalece, že závěr je už jasný. Nepřijmu-li ultimátum, bude mi podána demise celé ministerské rady; a země se dozví z výkladu ministerského předsedy v parlamentě, že si má vybrat mezi vládou kabinetní a vládou monarchickou, což je závěr, při němž se upřímně přiznávám, že bych velmi nerad volbu vyhrál, protože nemohu vládnout bez podpory ministerské rady, jejíž jsoucnost vyvolává v anglickém lidu dojem, že si vládne sám.

AMANDA vyprskne.

CRASSUS (šeptá): Tak jestlipak budete zticha?

MAGNUS (pokračuje): Je přirozené, že si přeji odvrátiti konflikt, v němž úspěch by mne poškodil a porážka oslabila. Vy mi však říkáte, že odvrátit jej je možno jenom tím, že bych podepsal závazek, který by ze mne učinil pouhého nejvyššího kancléře, aniž by mi alespoň bylo ponecháno právo utiskovat divadlo, což je právo, kterému se naši angličtí nejvyšší kancléři těší od nepaměti. Klesl bych pod úroveň nejnepatrnějšího ze svých poddaných a ze všech mých privilegií zbylo by mi jediné, totiž to, býti cílem vražedného útoku, k němuž se odhodlá nějaká oběť špatné vlády, když se bude chtít pomstít. Jak se mám bránit? Vás je mnoho, já stojím proti vám sám. Bývaly kdysi doby, kdy král mohl spoléhat na podporu šlechty a vzdělaného měšťanstva. Dnes však byste nenašli v politickém životě ani jediného aristokrata a ani jediného příslušníka svobodných povolání a ani jedinou vůdčí osobnost z kruhů obchodních anebo peněžnických. Ti všichni jsou dnes bohatší a mocnější a schopnější a lépe vzdělaní a vychovaní než kdykoli předtím. Ani jednoho z nich by však nenapadlo omočit se v téhle vládní dřině, v této veřejné činnosti, která se nikdy nekončí, protože vždycky dříve, než doděláme jeden úkol, stvoříme deset nových. Díků se nám za to nedostane žádných, protože devětadevadesát procent toho zůstane lidu neznámo, a to zbývající procento, o němž se doví, uvítá s nechutí, protože znamená omezení jeho svobody anebo zvýšení jeho daní. Nejdéle za pět anebo za šest let utahá to nejsilnějšího muže, ba i nejsilnější ženu. Když se vrátíme občerstveni z prázdnin a jsme nejlépe připraveni pracovat, nezdá se to být nic, když však jsme na pokraji nervového záchvatu z přepracovanosti a nemáme pomyšlení na nic jiného než na odpočinek a spánek, tu dojde k nějaké nepředvídané pohromě a narůstá to do drtivých rozměrů. A při této dřině, na to nezapomeňte, jsme v tom našem povolání vydíráni a využíváni, což se už nemůže říci o nikom jiném v naší zemi. Mezi našimi mnohonásobnými milionáři jsem se svým příjmem chuďas. Kterýkoli člověk nadaný vynikající organizační anebo správní schopností snadno si vydělá v městě desetkrát tolik, než co činí vaše ministerské platy. Dějiny nás učí, že první nejvyšší kancléř, který zaměnil svůj úřad za městské povolání, národ ohromil; dnes by však národ užasl stejně, kdyby člověk jeho schopností byl ochoten dáti tomu úřadu přednost i před místem kancelářského pomocníka, z něhož se může ctižádostivý člověk snadno vyšinout. Vždyť si toho našeho povolání už nikdo neváží. Naši geniální lidé jím pohrdají jako špinavou prací. Který velký herec by měnil své jeviště, který veliký právník svou advokátní praxi a který velký kazatel svou kazatelnu za špínu politické arény, v níž musíme zápasit s pošetilými parlamentními frakcemi a s nevědomými voliči v našich volebních okresech? Vědci s námi nechtějí nic míti; neboť ovzduší politiky není ovzduší vědecké. Ba i politické vědy, tedy vědy, na nichž závisí život a smrt civilizace, zaměstnávají se výkladem minulosti, zatímco my se musíme prát s dneškem; je to, jako když půda, na niž máme vstoupit, tone v temnotě, zatímco každý kout v krajině, která leží za námi, je osvětlován. Každý talent a všechno geniální nadání země jest skupováno penězi, které nebyly získány vlastní prací. Z toho otráveného bohatství žijí talentovaní a geniální lidé v mnohem větším nadbytku, sloužíce přitom bohatým, než my, kteří sloužíme zemi. Politika, která byla kdysi středem přitažlivosti pro lidi schopné, o veřejný život se zajímající a ctižádostivé, stala se nyní útočištěm několika amatérských veřejných řečníků a stranických intrikánů, kteří shledali, že všechny ostatní cesty, jak možno vyniknout, jsou pro ně uzavřeny, ať už proto, že sami nemají praktických schopností, anebo že jsou poměrně chudí a nedostatečně vzdělaní, anebo, dovolte, abych hned dodal, proto, že nesnesou útisku a nespravedlnosti a že opovrhují šikanováním a falešným předstíráním zkomercializovaného profesionalismu. Dějiny nám vypravují o jistém státníku, který prohlásil, že tací lidé nejsou schopni vládnouti. Během roku se však shledalo, že mohou vládnout alespoň tak dobře jako kdokoli jiný, jehož bylo možno přemluviti, aby se toho úkolu ujal. Tehdy započala opouštět politický život stará vládnoucí třída, která se rozžehnala se životem ve všech kabinetech konzervativních, stejně jako pokrokových, jež byly nazývány za časů toho ukvapeného státníka kabinety práce. Rozumějte mi dobře: nechci snad, aby se stará vládnoucí třída vrátila. Vládla tak sobecky, že lid by byl musel zahynout, kdyby ji demokracie nebyla z politiky vyloučila. Ačkoli byla po mnoha stránkách špatná, přece však alespoň byla lepší nežli tyranie lidové nevědomosti a chudoby. Dnes stojí nad tyranií jenom král. Vy jí nebezpečně podléháte. Přes všecka má naléhání a upozornění neodvážili jste se ještě státi se pány našich škol a zabránit tomu, aby do vašich nešťastných dětí nebyly vtloukány pověry a předsudky, které jako kamenné zdi zabraňují jakémukoliv pokroku. Počínáte si tedy moudře, když se pokoušíte mě ponížiti, abych jim otročil, jako to činíte vy? Nebudu-li nad nimi, pak není nejmenšího důvodu, abych tu vůbec byl. Já tu představuji budoucnost a minulost, budoucí pokolení, která nemá hlasovacího práva, a tradici, která ho nikdy neměla. Představuji tu veliké abstraktní věci: svědomí a ctnost; stojím tu ve jménu věčných hodnot proti časným; stojím tu ve jménu vývojové chuti proti žroutství dne; za duchovní plnost, za lidskost, za vysvobození průmyslu ze jha komercialismu a vědy ze jha profesionalismu. Bojuji tu za všecko to, po čem vy toužíte právě tak upřímně jako já, co však je ve vás drženo na řetězu tiskem, který může proti vám zorganizovati nevědomost a pověru, bojácnost a lehkověrnost, schopnost dáti se vodit za nos a nemístnou stydlivost, a všecky ty nenávistné a štvavé pudy voličského davu, a který vás může svrhnout z vašeho postavení a vzíti vám vaši moc, jestliže vyřknete jediné slovo, jež způsobí poplach anebo se znelíbí dobrodruhům, majícím ten tisk v kapse. Mezi vámi a tyranií stojí trůn. Já se nemusím bát žádných voleb; a jestliže některý novinářský velmož se opováží mě urazit, jeho módní žena a dcery, které má na vdávání, záhy mu vysvětlí, že králova nemilost pořád ještě značí společenskou smrt v dosahu svatojakubského paláce. Co se jen všechno neodvážíte udělat! Koho se všecko neodvážíte urazit! No, s troškou odvahy král může na ně útočit za vás. Odpovědnost, jež by vám zlomila vaz, ramena krále pořád ještě snesou. Musí to však být král, a nikoliv loutka. Byli byste odpovědni za loutku, na to nezapomeňte. Pokud však mě podporujete jako zvláštního a neodvislého představitele jednoho ze zemských stavů, jsem vaším obětním beránkem, dostává se vám chvály za každý zákon vydaný ve prospěch lidu, a nepříjemné ódium, vznikající z našeho odporu proti omezenému lidovému rámusení, svrhnete prostě na mne. Žádám vás, dříve než vyhodíte svou poslední kartu, která mě má zničit, abyste uvážili, co z vás bude beze mne. Rozmyslete si to jednou, rozmyslete si to dvakrát; neboť nebezpečí pro vás není v tom, že bych snad já vás mohl porazit, nýbrž v tom, že budete-li o to usilovat, váš úspěch je jistý.

LYSISTRATA: Skvělé!

AMANDA: No, tohleto jste odříkal opravdu krásně, pane.

BALBUS (brumlaje): No, to je moc pěkné; ale co bude s mým švagrem Mikem?

LYSISTRATA (zuřivě): Ó, čert vzal vašeho švagra Mika!

BOANERGES: Klid! Klid!

LYSISTRATA (ke KRÁLI): Prosím vás za prominutí, pane; opravdu však – v takovéhle chvíli – (Nenalézá slov.)

MAGNUS (k BALBOVI): Kdybych já byl nepostavil svoje veto, pane Balbusi, ministerský předseda by nebyl býval s to zabránit, aby váš švagr se nestal členem kabinetu.

BALBUS (útočně): A proč by nesměl být členem kabinetu?

AMANDA: Chlast, Balbíčku, chlast.

BALBUS (tyranizujícím tónem): A kdo to říká?

AMANDA: To já, drahoušku.

BALBUS (polevuje): No, možná, že byste byli překvapeni, kdybyste věděli, že Mike nepije ani tolik co já.

AMANDA: Když vy to lépe snášíte, Berte.

PLINIUS: Mike nikdy neví, kdy přestat.

CRASSUS: Chcete-li vědět, kdy by měl vždycky Mike přestat, tak vám řeknu, že dříve, než začne.

LYSISTRATA (prudce): Jaká jste to vlastně zvířata – vy muži? Král vám tu položí nejvážnější zásadní otázku, s jakou se kdy setkáme; a už jste tu vy a začnete uvažovat o tom, jestli nějaký opilec pije, když to na něj přijde, počestnou whisky jako Balbus, anebo metylalkohol anebo petrolej, anebo jiné břečky.

BALBUS: S tím docela souhlasím. Co na tom záleží, co Mike pije? Co na tom záleží, jestli vůbec pije, anebo nepije? Mike by však posílil kabinet, protože zastupuje Rozbíjecí společnost, tedy největší průmyslový svaz v zemi.

LYSISTRATA (už se neovládajíc): To tak! Rozbíjecí společnost! To tak! Jen mě vyslechněte, pane; a posuďte sám, nemám-li dostatečný důvod, abych až do morku kostí necítila všecko zrovna tak, jak vy jste to povídal. Tady jsem. Já, ministr přírodních zdrojů a sil. Mým úkolem je organizovat a řídit hybné síly země pro její dobro. Mým úkolem je zapřahat větry, přílivy a odlivy, petrolejové a uhelné vrstvy. Musím dbát o to, aby každý maličký šicí stroj na ostrovech Hebridských, právě tak jako přístroje každého zubního lékaře na Shetlandách, a stejně jako každý čistič koberců v Margate, měl svůj proud hnací síly, který by mohl dotekem vypínače ve zdi zapnout, stejně přesně, jako to mají obrovská lomozící dynama našich velikých průmyslových podniků. A také to dělám; stojí to však dvakrát tolik, než by mělo. A proč? Protože každý nový vynález je hned koupen a potlačen Rozbíjecí společností. Když někde něco selže nebo ztroskotá, když se něco rozbije anebo zlomí, to všecko znamená pro ně práci. Nebýti jich, měli bychom už nerozbitelné sklo, nezlomitelnou ocel, nezničitelný materiál všeho druhu. Nebýti jich, naše nákladní vlaky mohly by býti spouštěny a zastavovány, aniž by bylo nutno znovu nabíjet baterie a rozbírat nejchoulostivější součástky každého vagonu a posílat je do správkáren každý týden místo jednou za rok. Náš státní účet za správky dosahuje sta milionů. Mohla bych jmenovat tucet vynálezů učiněných během mého vlastního úřadování, které by byly umožnily ohromné úspory na škodách způsobených rozbitím a zhroucením; ti lidé však si mohou dovolit zaplatit vynálezci za objev jeho stroje nebo výrobního procesu anebo za cokoliv jiného více, než kolik by kdy mohl vydělat zákonitým jeho upotřebením; a když ten vynález koupí, pak jej ututlají. Když vynálezce je chudý a neumí se bránit, vyzkoušejí podvodně jeho stroj a rozhlásí o něm, že není k ničemu. Zažila jsem dva revolverové útoky vynálezců, kteří byli dohnáni takovým způsobem k šílenství; dávali za to vinu mně – jako kdybych já se mohla postavit proti té obludě s jejími miliony a novinovými koncerny a s jejím všestranným vlivem. Člověku to prostě trhá srdce. Mám ráda své ministerstvo, nesním o ničem jiném než o jeho nejvyšší výkonnosti, dávám tomu přednost před každým osobním svazkem, před každým štěstím, o něž usilují obyčejné ženy. Dala bych svou pravici za to, kdybych se dočkala toho, jak ta prokletá společnost stojí před soudem pro úpadky, s polovinou svých podniků zničenou a s druhou polovinou převedenou do veřejného vlastnictví, do veřejných dílen, kde ztráty obecenstva nejsou soukromými zisky. A o to vy se, pane, právě bijete; a já bych stála s vámi do poslední kapky krve, kdybych měla k tomu odvahu. Co však si mohu počít? Kdybych se o tom jen slovem veřejně zmínila, nebylo by týdne během příštích dvou let, aby se neobjevil článek v novinách o špatné výkonnosti a zkaženosti všech ministerstev, především těch, která, jako ministerstvo moje, mají v čele ženu. Vyhrabali by do posledního všechny stroje, které zašantročili, a ukazovali by, že to je moje chyba, že jich nebylo nikdy prakticky využito. Dali by mě hlídat svou soukromou policií ve dne i v noci, jen aby se proti mně dozvěděli něco osobního. Jeden z jejích ředitelů řekl mi do očí, že by mu stačilo zvednout prst, aby mi dav vytloukl okna; a že by to byla jeho společnost, jíž by bylo zadáno nové jejich zasklení. A to je pravda. Je to hanebné; je to urážlivé; kdybych se však pokusila s nimi bojovat, vyštvali by mě z veřejného života, a na moje místo všoupli by Plesnivého Mika, aby řídil moje ministerstvo v jejich zájmu, to jest, aby je přivedl k takovému úpadku, že by Pepa byl nucen prodati je té jejich společnosti, jako se prodává staré železo. Já – já – ó, to už není možno snést.

Na okamžik nastane trapné ticho. Pak se ozve důrazně hlas MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY, který se obrací ke KRÁLI.

PROTEUS: Slyšel jste to, pane. Člen kabinetu, který vás podporuje, připouští, že si neví rady s průmyslovou situací. Nechci předstírat, že stačím ovládnout ženské členy svého kabinetu; avšak ani jedna se neopováží vás podporovat.

AMANDA (vyskočí): Jakže? Že se neopováží? Co vsadíte, že půjdu do volebního okresu Plesnivého Mika a že tam řeknu všecko, co tu právě povídala Lízinka, a ještě mnoho jiných věcí, když budu chtíti? Říkám vám, že Rozbíjecí společnost se nikdy nevměšuje do činnosti mého ministerstva. To bych se na to podívala, kdybych je při něčem chytla.

MAGNUS: Myslím, že to je jenom proto, poněvadž jim záleží na dobré výkonnosti ministerstva pošt a telegrafů právě tolik, jako na ní záleží ostatním.

AMANDA: Hlouposti! Mohli by se mne přece zbavit, aniž by tím výkonnost ministerstva pošt nějak utrpěla. Oni se mě však bojí – mne, Amandy Postlethwaitové.

MAGNUS: Myslím, že jim lichotíte.

AMANDA: Že jim lichotím! Vy si myslíte, že oni stojí o nějaké lichocení? Když o to stojí, mohou si toho dopřát, kolik chtějí od mladších a hezčích žen, než jsem já, prostě tím, že za to zaplatí. Těm lidem lichotit by nemělo smyslu. Zastrašit je, tak se na ně musí.

LYSISTRATA (stále ještě zlomeným hlasem): Kdybych já je tak mohla zastrašit!

MAGNUS: Vy že byste nedokázala to, co dokáže Amanda?

AMANDA: Nedokázala, a povím vám proč. Ona se neumí po lidech opičit. A ona nedovede zpívat směšné písničky. Já dokážu obojí; a to – při vší úctě k vám, pane – dělá ze mne skutečnou královnu Anglie.

BOANERGES: Ale jděte! To je hanebnost! Styďte se!

AMANDA: Budete-li mě dráždit, Bille, vyženu vás do dvou měsíců z vašeho volebního okresu.

BOANERGES: Ho! Myslíte to vážně? A jak?

AMANDA: Právě tak, jako jsem vyhnala předsedu Rozbíjecí společnosti ze svého okresu, když se tam přišel pokusit vyhrát to nade mnou ve volbách.

MAGNUS: Nikdy jsem nepochopil, proč se ten člověk vzdal politické činnosti. Jak jste to dokázala?

AMANDA: Já vám to řeknu. Započal svou kampaň velikou sobotní řečí proti mně v Klubu přátel domova před pěti tisíci posluchači. V téže síni týden potom stála jsem před shromážděním týchž lidí já. Já jsem s ním nepolemizovala. Prostě jsem ho napodobila. Vybrala jsem z jeho řeči všechny chvástavé pasáže a opakovala jsem je po něm před nimi, jak jsem nejlíp dovedla, až se mu celých těch pět tisíc přítomných začalo řehtat. Pak jsem se jich zeptala, jestli by nechtěli, abych jim něco zazpívala; to jejich ano div neodneslo střechu. Měla jsem připraveny dvě písničky. Obě byly s refrénem. Ta první začínala takhle: „V sobotu večer ona mi dovolí, v sobotu večer, v sobotu večer.“ – A ta druhá byla: „Bů! Hů! Chci si hrát s medvídkem naší Amandy.“ Příště, když se tam zase objevil on, zpívali mu to pod okny hotelu, v němž bydlil. Odvolal schůzi a odjel. A tak vládnou v Anglii vaši v úctě oddaní, pane. Štěstí pro Anglii, že královna Amanda, přes nějakou chybičku tu a tam, je dobrák. (Usedne s vítězným uspokojením.)

BALBUS: Štěstí pro Anglii, že takových, jako jste vy, není víc; to je moje mínění.

AMANDA pošle mu hubičku.

MAGNUS: Co říká Vaše Veličenstvo, není povinností královny, aby podporovala krále?

AMANDA: Promiňte, pane; v mém království není místa pro dva panovníky. Jsem zásadně proti vám, protože napodobovací nadání není dědičné.

PROTEUS: Chce ještě někdo mluvit? Slyšeli jsme, proč naše dvě dámy nemohou podporovati krále. Je tu snad někdo, kdo se za něho může postavit?

Ticho.

MAGNUS: Vidím, že moje dovolávání vyznělo naprázdno. Nemám vám to za zlé, dámy a pánové, protože pozoruji, že situace je opravdu obtížná. Otázka zní, jak to změnit.

NICOBAR: To je jednoduché; podepište ultimátum.

MAGNUS: O tom nejsem docela přesvědčen. Švagr ministra vnitra byl zcela ochoten se písemně zavázat k úplné abstinenci, kdybych ho připustil do kabinetu. Jeho nabídka nebyla však přijata, protože ačkoliv nikdo z nás nepochyboval o tom, že by byl ten závazek opravdu podepsal, nebyli jsme si tak zcela jisti, zda by mu slabost jeho povahy dovolila, aby jej dodržel. Moje vlastní povaha má také své slabosti. Jste si jist, pane Protee, že když podepíšu, nebudu zas nezbytně jednat tak, jak si toho moje povaha žádá?

PROTEUS (jehož trpělivost je na skřipci): Má to vůbec smysl takhle pokračovat? Připomínáte mi člověka na popravišti, který natahuje své modlitby, aby oddálil nezbytnou popravu tak dlouho, jak jen je možno. Mluvte si, co chcete, na věci tím nezměníte nic. Víte, že musíte podepsat. Tak proč to nepodepíšete, abychom už s tím měli pokoj?

NICOBAR: No, to je přeci řeč, Pepo.

BALBUS: Tak se na něj musí.

PLINIUS: Jen to spolkněte, pane. Když to necháte stát, nebude to o nic sladší; tak co?

LYSISTRATA: Ó, proboha vás prosím, pane, podepište to. Vždyť tohle jsou pro mne muka.

MAGNUS: Vidím, pánové, že jste se mnou u konce své trpělivosti. Nebudu ji už napínat: byli jste ke mně opravdu velmi shovívaví; a já vám za to děkuji. Dál už o tom rozmlouvat nebudu; musíte mi však dát lhůtu do pěti hodin odpoledne, abych se rozhodl. V pět hodin, nenajdu-li jiné cesty, podepíšu, aniž bych se slovem bránil. Zatím však, dámy a pánové, au revoir! (Vstane. OSTATNÍ vstanou rovněž. Odejde.)

PROTEUS: To je jeho poslední klička. Ale to je jedno, teď nám už neuteče. Co byste říkali obědu? Já umírám hladem. Nechtěla byste se mnou poobědvat, Lízinko?

LYSISTRATA: Nemluvte na mne. (Rozrušeně vyběhne.)

AMANDA: Chudáček naše drahá Lízinka! Je to opravdová rekyně bez bázně a hany. Kdybych já jenom měla její inteligenci a vzdělání! Anebo kdyby ona byla tak mnohostranně nadaná jako já! Jaká by to byla královna! Jako stará královna Alžběta, nemyslíte? Netruchlete, Pepo, poobědvám s vámi sama, když o to tolik stojíte.

CRASSUS: Pojďte všichni – a poobědvejte se mnou.

AMANDA: Jaká to rozmařilost! Máte na to?

CRASSUS: Rozbíjecí společnost to zaplatí. Mají v Ritzu otevřený účet. Dělává to tak kolem pěti tisíc ročně.

PROTEUS: Dobrá. Pustíme jim žilou, ať přijdou na mizinu!

BOANERGES (s důstojností Římana): Můj oběd mne bude stát osmnáct pencí; a zaplatím si jej sám. (Důstojně odejde.)

AMANDA (volajíc za ním): Nedělejte, jako byste byl trop, Bille. Pa pa!

PROTEUS: Pojďte, pojďte. Je už hrozně pozdě.

VŠICHNI odkvapí. SEMPRONIUS a PAMPHILIUS, kteří vstupují, musejí jim ustoupit, a pak se vrátí ke svým stolům. PROTEUS, do něhož je zavěšena AMANDA, je spatří a zastaví se na prahu.

PROTEUS: Smím se zeptat, neposlouchali jste vy dva za dveřmi?

PAMPHILIUS: No, nebylo by to zrovna dvakrát příjemné, kdyby se nám muselo vyprávět o všem, co se tady zběhlo, není-liž pravda?

SEMPRONIUS: Jednou provždy, pane Protee, soukromí tajemníci Jeho Veličenstva musí všechno slyšet, všechno vidět a všechno vědět.

PROTEUS: Je to dost zvláštní, pane Sempronie, já však proti tomu vůbec nic nenamítám. (Odejde.)

AMANDA (odcházejíc s ním): Sbohem, Semproušku. Pa pa, Pamphíčku.

SEMPRONIUS, PAMPHILIUS (usednou ke svým stolům, nesmírně zívajíce): Ú-ú-ú-ú-ú-fff!!!

DĚJSTVÍ DRUHÉ

Mezihra

Orinthiin budoár o půl čtvrté odpoledne téhož dne. ORINTHIA sedí za psacím stolem a píše. Je romanticky krásná a krásně oblečená. Protože stůl, u něhož sedí, stojí u zdi blízko rohu, a protože po levici má druhou stěnu, z prostředku pokoje je viděti jenom její záda. Dveře jsou u protějšího rohu. Uprostřed pokoje je široká pohovka.

Vstoupí KRÁL a čeká na prahu.

ORINTHIA (mrzutě, aniž se ohlédne): Kdo je to zas?

MAGNUS: Jeho Veličenstvo král.

ORINTHIA: Nechci ho vidět.

MAGNUS: Za jak dlouho budete volná?

ORINTHIA: Já jsem neřekla, že jsem zaměstnána. Řekněte králi, že ho nechci vidět.

MAGNUS: Počká, až se vám uráčí. (Jde a usedne na pohovku.)

ORINTHIA: Jděte pryč. (Chvíli ticho.) Já s vámi nemluvím. (Opět ticho.) Jestliže je možno vpadnout do mých soukromých pokojů, kdy se komu zlíbí, jenom proto, že jsou v paláci a že se král neumí chovat, musím si najmout dům v městě. Právě o tom píši realitní kanceláři.

MAGNUS: O čem se budeme dnes hádat, milovaná?

ORINTHIA: Zeptejte se svého svědomí.

MAGNUS: Když jde o vás, nemám svědomí. Musíte mi to říci.

ORINTHIA vezme knihu ze stolu a vstane. Vykročí a vznešeně se nese k pohovce, a mrští knihu KRÁLI do rukou.

ORINTHIA: Tumáte!

MAGNUS: Co je to?

ORINTHIA: Stránka šestnáct. Podívejte se na to.

MAGNUS (podívá se na hřbet na název knihy): Písně našich praprapradědečků. Kterou stránku jste řekla?

ORINTHIA (mezi zuby): Šest-náct.

MAGNUS (otevře knihu, vyhledá stránku, podívá se na ni, a oči se mu rozsvítí, jak se rozpomíná): Ah! Poutník Lásky!

ORINTHIA: Přečtěte první tři slova – troufáte-li si.

MAGNUS (usmívá se a mazlí se s větou): „Orinthie, má milovaná.“

ORINTHIA: To je to jméno, o němž jste předstíral, že jste je vynalezl jenom pro mě, pro jedinou ženu, kromě níž není pro vás na světě jiné. A vy jste to zatím vyhrabal ze zaprášeného koše u antikváře! A já jsem si myslila, že jste básník!

MAGNUS: No, jeden básník jméno zasvětí, a druhý ho používá. Orinthie je jméno, které je pro mne plné kouzla. A to by sotva bylo, kdybych je byl sám vymyslil. Slyšel jsem je na jednom koncertu starodávné hudby, když jsem byl ještě dítě; a od té doby choval jsem je jako poklad.

ORINTHIA: Vy si vždycky najdete vhodnou výmluvu. Vy jste král lhářů a šibalů. Ani nevíte, jak mne taková falešnost zraňuje.

MAGNUS (kajícně vztáhne k ní paže): Milovaná, je mi to líto.

ORINTHIA: Strčte si ruce do kapes, mne se už nikdy nedotknete.

MAGNUS (poslechne): Jenom nedělejte, jako by vám někdo ublížil, není-li tomu opravdu tak, nejdražší. Trhá mi to srdce.

ORINTHIA: A odkdypak máte srdce? To jste si také koupil u antikváře?

MAGNUS: Kdykoli vám někdo ublíží – anebo kdykoliv děláte, jako by vám někdo ublížil, ve mně se vždycky něco svíjí.

ORINTHIA (s opovržením): Ano, stačí jen, abych zafňukala, a vy mě hned chcete chovat a mazlit se se mnou, jako kdybych byla štěně, které přejel automobil. Tím mě častujete, když mé srdce si žádá lásky. Byla bych raději, kdybyste mě kopl.

MAGNUS: Já bych vás rád někdy kopl, když už je to s vámi zvlášť nesnesitelné. Pořádně to udělat však bych nedokázal. Protože bych se bál, že vám ublížím.

ORINTHIA: Jsem přesvědčena, že by vám nedělalo nejmenších potíží podepsat můj rozsudek smrti.

MAGNUS: V jistém smyslu máte pravdu. Je to opravdu obdivuhodné, jak jemný je váš důvtip, je-li ovšem v chodu.

ORINTHIA: Myslím však, že tak daleko přece jen nejde jako váš.

MAGNUS: Já nevím. Tak asi do půl cesty jdou společně. Jestli se pak váš zastaví, anebo jestli snad se ta cesta rozděluje a vy jdete horem a já spodem, to nevím; není však pochyby, že po určité době se jeden druhému ztratíme.

ORINTHIA: A pak vy se vracíte ke svým Amandám a Lysistratám, k tvorům, kteří romantičnost vidí v tom, že se ministr zamiluje do svého ministerstva, a které v posteli čtou Sbírku zákonů a nařízení.

MAGNUS: Ty alespoň pořád nemyslí na nějakého muže. A to, co dělají, je podle mého názoru velmi žádoucí rozšíření oboru jejich zájmů. Kdyby Lysistrata měla milence, nezajímal bych se o něho ani za mák; a zešílel bych nudou, kdyby neuměla mluvit o ničem jiném. Já se však velice zajímám o její ministerstvo. A její oddaný zájem o ně poskytuje nám nekonečně zajímavé náměty k hovorům.

ORINTHIA: No, tak si jděte k ní; já vás nezdržuji. Jenom jí však neříkejte, že já neumím mluvit o ničem jiném než o mužích; protože to je lež; a vy to víte.

MAGNUS: Správně jste řekla, že je to lež; a já to vím. Avšak já jsem to přece neřekl.

ORINTHIA: Vy jste na to narážel. Vy jste to tak myslil. Když ty směšné političky jsou ve vaší společnosti, tak na ně mluvíte pořád, a pro mne nemáte ani slovíčko.

MAGNUS: A vy pro mne také ne. Nemůžeme přece spolu mluvit na veřejnosti; to, co my si máme říci, o tom se nedá mluvit před cizími lidmi. Když jsme však spolu samotni, je toho dost, co si máme říci. Změnila byste to, kdybyste mohla?

ORINTHIA: Jste kluzký jako úhoř; moje prsty vás však nepustí. Proč se obklopujete politickými otravy, ženskými hastroši a všetečnými courami, které neumějí hovořit, dovedou jenom debatovat o svých hloupých ministerstvech, o svých koníčcích a o tom, jaké mají ve volbách vyhlídky. Kdo by s takovými lidmi mluvil? Nebýt jejich nicotných žen a manželů, které s sebou tahají, člověk by tam neměl s kým mluvit. A i s těmi není možno mluvit o ničem jiném kromě o služebných a o dětech. (Usedne vedle něho.) Poslyšte mě, Magnusi. Proč nedovedete být opravdovým králem?

MAGNUS: Jak to, nejmilovanější?

ORINTHIA: Pošlete ty všechny hlupáky pryč. Ať se dřou ve svých ministerstvech, aniž by vás s tím obtěžovali, právě tak, jako vaše služebnictvo tady zametá podlahu a oprašuje nábytek. Žijte opravdu vznešený a krásný život – královský život – se mnou. Abyste se stal skutečným králem, potřebujete opravdovou královnu.

MAGNUS: Ale vždyť já už jednu mám.

ORINTHIA: Ó, vy jste slepý. Jste na tom ještě hůře než slepý: máte špatný vkus. Nebe vám nabízí růži; a vy se držíte kapusty.

MAGNUS (se směje): To je velmi podařená metafora, milovaná. Který však moudrý člověk, kdyby byl nucen si vybrat buď být bez růží, anebo být bez kapusty, by nechtěl tu kapustu? A kromě toho, ty všecky staré provdané kapusty byly jednou růžemi; a ačkoliv mladá stvoření, jaká jste vy, se na to nepamatují, pamatují se na to jejich manželé. Ti si změny nevšimli. A pak, vy byste měla vědět lépe než kdokoli jiný, že když muž má už své ženy dost a když ji opustí, není to nikdy proto, že už není hezká. Nová láska bývá často starší a ošklivější.

ORINTHIA: Proč bych to já měla vědět líp než kdokoli jiný?

MAGNUS: Proč, protože jste byla sama dvakrát vdána; a oba vaši manželé utekli od vás k mnohem obyčejnějším a hloupějším ženám. Když jsem prosil vašeho nynějšího manžela, aby se vrátil a nějaký čas se vám dvořil, aby se přece neřeklo, řekl mi, že by byl raději v pekle, než s vámi pod jednou střechou. A přece ten člověk, když si vás bral, byl vaší krásou docela poblázněn. Váš první manžel skutečně přinutil svou dobrou ženu k rozvodu, aby si mohl vzít vás; avšak dřív než uplynula dvě léta, vrátil se k ní a zemřel, chudák, v jejím náručí.

ORINTHIA: Chcete vědět, proč ti muži nemohli se mnou žít? Jenom proto, že já jsem plnokrevná, celá žena, zatímco oni jsou obyčejní tahouni. Nemohli mi nic vytknout. Byla jsem jim dokonale věrná. Vedla jsem jim krásně dům, krmila jsem je lépe než kdokoli jiný přede mnou. Avšak protože jsem byla vyšší než oni a větší, nesnesli napětí, plynoucí z neustálého snažení, aby se mi v životě vyrovnali. A tak jsem je nechala, aby se vrátili, chudinkové, ke svým kapustám. Jenom se podívejte na to staré stvoření, se kterým nyní žije Ignatius! Na ní je vidět, zač on stojí.

MAGNUS: Je to znamenitá žena. Ignatius je s ní dokonale šťasten. Jakživ jsem neviděl člověka, který by se byl tak změnil.

ORINTHIA: Na to se ona tak právě hodí. Je obyčejná. Buržoazní. Můžete ji vidět na ulici pobíhat z krámu do krámu za nákupy. Já kráčím po pláních nebeských. Všední ženy nemohou přijít tam, kde jsem já; a všední mužové poznají svou pravou podstatu a odplíží se.

MAGNUS: Musí to být znamenité, mít sebevědomí bohyně, aniž by člověk kdy vykonal to nejmenší, co by ho k tomu pocitu opravňovalo.

ORINTHIA: Dejte mi úkol hodný bohyně, a já jej vykonám. Ba, jsem ochotna se snížit i k práci královny, jestliže se mnou budete sdílet trůn. Jenom však nepředstírejte, že lidé se stávají velkými tím, že dělají velké věci. Pravda je, že dělají veliké věci, protože jsou sami velcí, jestliže se nějaký ten velký úkol naskytne. Nejsou však o nic méně velcí, i když se žádný veliký úkol nenaskytne. Kdybych já nikdy neudělala nic jiného, než seděla v tomto pokoji a pudrovala si tvář a říkala vám, jaký to jste chytrý pošetilec, pořád bych byla o celá nebesa povýšena nad miliony obyčejných žen, které vykonávají své domácí povinnosti, které se obětují, které řídí ministerstva obchodu a všechny ostatní takové všednosti. Stal jste se snad proto lepší, že jste vykonal tolik únavné veřejné práce? Viděla jsem vás před vašimi vychvalovanými politickými tahy, stejně jako po nich; a byl jste to pořád vy, tentýž člověk, a pro mne stejně jako pro sebe, byl byste zůstal tímtéž člověkem, i kdybyste nikdy nic takového neudělal. Díky bohu, moje sebevědomí pramení z něčeho vznešenějšího, než je vulgární záliba v tom, že jsme něco vykonali. Musíte uctívat to, co jsem, a nikoli to, co dělám. Přejete-li si činů, jděte si ke svým veřejně činným mužům a ženám, jak vy jim říkáte, kteří se všichni spikli k předstírání, že ty mechanické věci, které dělají, ten nesmyslný způsob, jak dávají v sázku svoje bezcenné životy, anebo to jejich vstávání ráno ve čtyři a jejich šestnáctihodinová denní práce po třicet let po sobě, připomínající život korálů, je dělá velkými. Nač vlastně jsou? Ti tupí otroci? Aby pro mne zametali ulice. Aby mně umožnili vládnout nad nimi ve hvězdné kráse, aniž bych měla cokoli společného s jejich otroctvím, kromě toho, že je utěšuji, oslňuji a že jim umožňuji, aby zapomněli na svou bídu ve snech, v nichž mě zbožňují. A nestojím já za to? Podívejte se mi do očí a řekněte mi pravdu. Stojím za to, nebo ne?

MAGNUS: Pro mne, který miluje krásu, ano. Měla byste však slyšet Balbuse, když mluví o vaší apanáži.

ORINTHIA: A o mých dluzích, nezapomeňte na mé dluhy, na mé hypotéky, na můj prodaný nábytek, na tisíce, které jsem si musela vypůjčit od lidí, kteří se zabývají půjčováním peněz, abych se zachránila před výprodejem svého majetku, protože si nic nevypůjčuji od svých přátel. O těch mi můžete přednášet znovu; neopovažte se však předstírat, že lidé mi závidějí můj důchod. Oni se jím pyšní, a tím, co nazýváte mou výstředností, rovněž.

MAGNUS (vážněji): Mimochodem, Orinthie, když vám vaši krejčí psali poslední účty, viďte, že počítali s vaší nadějí, že se jednou stanete královnou?

ORINTHIA: No, a co kdyby?

MAGNUS: Sotva by se byli odvážili něčeho podobného, kdyby jim to někdo byl nenaznačil. Byla jste to vy?

ORINTHIA: Vy si myslíte, že bych byla něčeho podobného schopna! Vy máte ale někdy velmi nízké nápady, Magnusi.

MAGNUS: O tom není pochyby, jako všecky ostatní pomíjivé výtvory, i já mám svoje špatné a dobré stránky. Nemá však smyslu, abyste se tak vypínala, nejmilovanější. Vy jste schopna všeho. Popíráte, že jste skutečně učinila podobnou narážku?

ORINTHIA: Jak se mě opovažujete obviňovat, že něco zapírám? Já nikdy nezapírám. Přirozeně, že jsem učinila takovou narážku.

MAGNUS: Myslel jsem si to.

ORINTHIA: Ó, vy hloupý! Hloupý! Jděte a zařiďte si hokynářství, to bude něco pro vás. Myslíte si opravdu, že já jsem přišla s něčím podobným? Ó, vy jeden hlupáku, vždyť je to ve vzduchu; když moje krejčová učinila o tom narážku, řekla jsem jí, že opováží-li se někdy takovou věc opakovat, nikdy už pro mne šít nebude. Což mohu za to, že lidé vidí to, co je tak jasné jako slunce na nebi? Každý ví, že já jsem skutečná královna. Všichni se ke mně chovají jako ke skutečné královně. Provolávají mi slávu, když jedu po ulici. Když zahajuji nějakou uměleckou výstavu anebo spouštím novou loď, pak je vždycky plno. Jsem jedna z těch královen, které stvořila Příroda; a lidé to vědí. Nevíte-li to vy, pak nejste z králů, které Příroda stvořila.

MAGNUS: Vrcholné! Je třeba opravdu ryzího vnuknutí, aby žena byla takhle drzá.

ORINTHIA: Ano, vnuknutí, a nikoli drzost. Magnusi, kdy se hodláte postavit tváří v tvář mému a svému předurčení?

MAGNUS: Co však moje žena? Královna? Co se stane s mou ubohou drahou Jemimou?

ORINTHIA: Ó, utopte ji, zastřelte ji, řekněte svému šoférovi, aby ji zavezl do jezírka v Hyde Parku a nechal ji tam. Ta žena vás zesměšňuje.

MAGNUS: Pro to bych ani nebyl. A lidé by si myslili, že je to zlomyslnost.

ORINTHIA: Ó, vy víte, co já myslím. Dejte se s ní rozvést. Donuťte ji, aby se dala s vámi rozvést. Je to docela jednoduché. Ronny si mě vzal právě tak. Dělá to přece každý, když potřebuje změnu.

MAGNUS: Já si však neumím představit, co bych si počal bez Jemimy.

ORINTHIA: A nikdo jiný si neumí představit, co děláte s ní. Není však třeba, abyste se jí zbavil. Můžete ji navštěvovat, jak často vám bude libo, až budeme oddáni. Já nebudu žárlit ani nebudu dělat výstupy.

MAGNUS: To je od vás opravdu velkomyslné. Bojím se však, že to nijak neřeší naše nesnáze. Jemima by to nepokládala za správné, abych s ní důvěrně žil jako dosud, kdybych si vzal vás.

ORINTHIA: To je ale žena! Nebyla by na tom přece o nic hůře, než jsem nyní já!

MAGNUS: To by nebyla.

ORINTHIA: Chcete tím tedy říci, že vám nevadí udržovat mě v postavení, o němž soudíte, že pro ni není dost dobré?

MAGNUS: Orinthie, já jsem vás nepřiváděl do vašeho dnešního postavení. Přivedla jste se do něho sama. Já jsem vám nemohl odolat. Sebrala jste mě jako chudobku.

ORINTHIA: Chtěl jste mi snad odolat?

MAGNUS: Ó, nikoli. Nikdy nepřemáhám pokušení, protože jsem shledal, že věci, které mi škodí, mě nepokoušejí.

ORINTHIA: No, tak o čem tedy tady mluvíme?

MAGNUS: Zapomněl jsem. Myslím, že jsem vám vykládal, že je nemožné, abyste si vyměnily s mojí ženou úlohy.

ORINTHIA: A proč by to bylo, prosím vás, nemožné?

MAGNUS: Neumím vám to vysvětlit; víte, vy jste vlastně nikdy nebyla opravdu vdána, přestože jste dovedla už dva zajatce k oltáři, a s jedním z nich měla děti. Být vaším manželem, to je práce, na kterou stačí jeden muž jako druhý a ze které váš právě poslední muž může dostat před rozvodovým soudem šestiměsíční výpověď. Být mou ženou, to je však něco docela jiného. Nejmenší újma na Jemimině důstojnosti působila by na mne jako rána bičem přes tvář. Pokud však běží o vaši důstojnost, je mi to nějak docela jedno.

ORINTHIA: Moje důstojnost nemůže nikdy utrpět úhony; poněvadž je božská. Ta její však, to je jenom konvence; proto se třesete, když je v sázce.

MAGNUS: Ani trochu. Je to proto, poněvadž ona je částí mého opravdového pracovního já. Vy náležíte do říše pohádek.

ORINTHIA: A což když zemře! Zemřete vy také?

MAGNUS: Hned ne. Budu muset pokračovat ve všem, jak nejlépe budu moci bez ní, ačkoliv mě ta vyhlídka děsí.

ORINTHIA: A nemohlo by to pokračování bez ní zahrnovat manželství se mnou?

MAGNUS: Má drahá Orinthie, oženil bych se raději s ďáblem než s vámi. Vy nejste stvořena k tomu, abyste byla manželkou.

ORINTHIA: To si myslíte vy, poněvadž nemáte žádné obrazotvornosti. A vy mne neznáte, protože jsem vám nikdy nedovolila, abyste mě opravdu měl. Učinila bych vás šťastnějším, než kdy byl kterýkoliv muž na světě.

MAGNUS: Vyzývám vás, abyste mě učinila ještě šťastnějším, než už mě učinily naše podivuhodně nevinné vztahy.

ORINTHIA: Mluvíte jako dítě, anebo jako světec? Mohu vám dáti nový život, o jakém nemáte ani ponětí. Mohu vám dáti krásné, obdivuhodné děti; viděl jste někdy pomilování hodnějšího chlapce, než je můj Basil?

MAGNUS: Vaše děti jsou krásné; jsou to však děti z pohádky; a já už mám řadu dětí skutečných. A ty by rozvodem nezmizely, aby učinily místo těm pohádkovým.

ORINTHIA: Krátce, když přijde váš zlatý okamžik, když se před vámi otevřou vrata nebes, vy se bojíte opustit svůj prasečí chlívek.

MAGNUS: Jsem-li vepř, pak patřím do prasečího chlívka.

ORINTHIA (neklidně vstane): Tomu já nerozumím. Všichni muži jsou pošetilci a mravní zbabělci, když je člověk pozná. Ve vás je však méně pošetilosti a méně mravní zbabělosti než v kterémkoli jiném muži, kterého jsem kdy poznala. Mohla by z vás téměř být prvotřídní žena. Až opustím zemi a vznesu se do oblastí, které jsou mým skutečným věčným domovem, můžete mě následovat, s vámi mohu mluvit tak, jako nemohu mluvit s nikým jiným; a vy mně můžete říci věci, které by vaši omezenou ženu rozplakaly. Působil jste na mne víc než kterýkoli jiný muž, s nímž jsem se setkala. A já jsem na vás působila víc než kterákoli jiná žena, s kterou jste se setkal vy. Jsme předurčeni jeden pro druhého; můžete si to přečíst na nebi, že vy a já jsme královna a král. Jak můžete váhat? Co vás přitahuje na těch vašich obyčejných zdravých, bodrých dětských hranáčích a na té vaší obyčejné hospodyňské ženě a na té sebrance cour a povýšenců a pletichářů a šašků, kteří si myslí, že vládnou zemi, zatímco se jenom s vámi hašteří? (Usedne opět s tváři blízko jeho.) Podívejte se na mne znovu, muži, znovu a znovu. Nestojím za milion takových? Není život se mnou tak vysoko nad nimi, jako je slunce nad blátem?

MAGNUS: Ano, ano, ano, ano, ovšem. Jste rozkošná; jste božská.

ORINTHIA nedovede potlačit vítězoslavné gesto.

A jste ohromně zábavná.

Tento antiklimax je pro unesenou ORINTHII příliš silný; je však příliš chytrá, aby pro něj neměla uznání. S novým gestem – tentokrát s gestem splasknutí – a s trpělivým výrazem sedne si po jeho pravé straně a poslouchá tiše řeč, kterou prosloví.

MAGNUS: Snad jednou bude každý, jako jste vy; a potom jaký skvělý žert bude život! Avšak dnes nepřicházím k vám pro nic jiného, než abych se potěšil s vámi takovýmto hovorem. Když potřebuji, abych si hodinu oddechl od svého královského zaměstnání, když má omezená žena mě nějak trápila, anebo když mě moji bodří dětští hranáči zlobili, anebo když můj buřičský kabinet mi působil nesnáze; když, jak říkají lékaři, potřebuji změny. Víte, má drahá, žádná žena na světě není tak ušlechtilá, a žádné děti nejsou tak bodré, a žádný kabinet tak ohleduplný, aby nebylo možno mít jich někdy až po krk, Jemima má svoje chyby, jak jste už poznamenala. A já mám také chyby. Nuže, kdyby naše chyby si přesně odpovídaly, nepotřeboval bych nikdy hovořit s nikým jiným; a ona také ne. Avšak to se nikdy nestane. My jsme jako všechny ostatní manželské dvojice: to jest, jsou určité věci, o nichž spolu nesmíme nikdy hovořit, protože jsou to bolavé věci. Tak jsou tu lidé, o nichž se varujeme před druhým se zmínit, protože jednomu z nás se líbí, a druhému ne. A nejsou to jenom jednotlivci, ale celé druhy lidí. Tak například druh, jako jste vy. Mé ženě se lidé vašeho druhu nelíbí, ona mu nerozumí, podezřívá jej a bojí se ho. A nikoliv bez důvodu; protože ženy, jako jste vy, jsou provdaným ženám nebezpečné. Já však nemohu říci, že by se mi lidé vašeho druhu nelíbili; já jim rozumím, protože k nim poněkud náležím sám. A rozhodně se jich nebojím, ačkoli tvář mojí ženy se vždycky zachmuří, když o nich uslyší nejmenší narážku. A tak když si o tom potřebuji volně pohovořit, jdu vás navštívit a hovořím s vámi. A jsem přesvědčen, že ona zas mluví se svými přáteli o lidech, o nichž se přede mnou nikdy nezmíní. Má mužské přátele, kteří jí přinášejí to, čeho nemůže dostati ode mne. A kdyby to nedělala, byla by omezena mými omezeními, což by skončilo tím, že by mne nenáviděla. A proto se vždycky snažím, jak mohu, aby se její mužští přátelé cítili u nás jako doma.

ORINTHIA: Vzorný manžel ve vzorné domácnosti! A když ho ta vzorná domácnost začne nudit, tak potom se jde ke mně rozptýlit.

MAGNUS: No, a čeho si ještě můžete přát? Dbejte, abychom neupadli do běžného omylu, plynoucího z očekávání, že se z nás stane jedno tělo a jeden duch. Každá hvězda má svůj vlastní okrsek; a mezi ní a její nejbližší sousedkou není jenom mocná přitažlivost, avšak také nekonečná vzdálenost. Když ta přitažlivost přemůže tu vzdálenost, pak není možno říci, že by si ty dvě hvězdy padly do náručí; pravda je, že se srazí a přitom roztříští. My dva máme také každý svůj okrsek a musíme udržovat mezi sebou nekonečnou vzdálenost, abychom se vyhnuli záhubné srážce. Zachovávat vzdálenost, to jest celé tajemství dobrých mravů; a bez dobrých mravů lidská společnost je nesnesitelná a nemožná.

ORINTHIA: Snesla by některá jiná žena vaše kázání, a dokonce si v nich libovala?

MAGNUS: Orinthie, my nejsme nic jiného než dvě děti, které si hrají; a vy se musíte spokojit tím, že jste mojí pohádkovou královnou. A (vstane) já se musím vrátit ke své práci.

ORINTHIA: Jaká je to práce, která je důležitější, než abyste byl se mnou?

MAGNUS: Žádná.

ORINTHIA: Pak si tedy sedněte.

MAGNUS: Naneštěstí to hloupé vládnutí musí také někdo obstarávat. A dnes máme kabinetní krizi, jako obvykle.

ORINTHIA: Avšak ta krize je až v pět hodin, slyšela jsem o tom od Sempronia. Proč podporujete toho nenasytného pleticháře Protea? Vždyť on vás vodí za nos. Ten vodí za nos všecky. Ba dokonce i sebe; a přirozeně, že vodí za nos celou tu ministerskou radu, která vám dělá ostudu; vždyť je to jako přeplněné oddělení třetí třídy. Proč dovolujete takové sebrance, aby plýtvala vaším časem? A koneckonců, za co jste placen? Za to, abyste byl králem; to jest, abyste si otíral boty o obyčejné lidi.

MAGNUS: Ano; ale tohleto královské zaměstnání, jak tomu říkají Američané, je tak pomícháno s demokracií, že polovina země ode mne očekává, že si budu otírat své dokonale vycíděné boty o ministerskou radu, a druhá polovina ode mne očekává, že té ministerské radě dovolím, aby si otírala své zablácené boty o mne. Ta krize v pět hodin má rozhodnout o tom, kdo z nás bude sloužit druhé straně za rohožku.

ORINTHIA: A vy se snížíte k tomu, abyste bojoval s Proteem o moc?

MAGNUS: Ó, nikoliv, já nikdy nebojuji. Avšak občas vítězím.

ORINTHIA: Jestliže se necháte porazit od toho podvodníka a pozéra, neopovažte se ke mně ještě kdy přiblížit.

MAGNUS: Proteus je chytrák, ba dokonce, když se to hodí, i chlapík. Porazit ho, z toho bych neměl potěšení, nerad vítězím nad lidmi. Pobavil bych se však nevinně, kdyby se mi podařilo ho přelstít.

ORINTHIA: Magnusi, vy jste baba. Kdybyste byl opravdu muž, tak byste se musel na to zrovna těšit, že ho rozsekáte na kusy.

MAGNUS: Opravdový muž by nikdy nemohl být králem. Má lásko, já nejsem nic jiného než bůžek; a jediné, co mohu dělat, je bránit se před tím, abych nebyl krutým bůžkem. (Podívá se na hodinky.) Ale teď už musím opravdu jít. Au revoir.

ORINTHIA (podívá se na hodinky na zápěstí): Ale vždyť je teprve za pět minut půl páté, do pěti máte ještě hromadu času.

MAGNUS: Ano; avšak o půl páté je čaj.

ORINTHIA (vymrští se a uchopí ho jako had za paži): Nemyslete na svůj čaj. Dostanete čaj u mne.

MAGNUS: Nemožno, milovaná. Jemima nerada čeká.

ORINTHIA: Ó, dejte pokoj s Jemimou. Neopustíte mě, abyste šel k Jemimě. (Strčí do něho tak silně, že MAGNUS upadne na pohovku vedle ní.)

MAGNUS: Má drahá, já musím.

ORINTHIA: Ne, dnes ne. Poslyšte, Magnusi, chci vám říci něco velmi důležitého.

MAGNUS: I nechcete. Pokoušíte se mě jenom zdržet, abyste dopálila mou ženu. (Pokouší se vstát, je však stažen zpět.) Prosím vás, pusťte mne.

ORINTHIA (držíc ho): Proč se tak bojíte své ženy? Vždyť se vám směje celý Londýn, vy chudáčku pod pantoflem.

MAGNUS: Pod pantoflem! A jak nazvete toto? Má žena mě alespoň nezdržuje tělesným násilím.

ORINTHIA: Nedovolím, abyste mne opustil pro svou starou.

MAGNUS: Poslyšte, Orinthie. Nedělejte nesmysly. Víte, že musím jít. Buďte hodná.

ORINTHIA: Ještě deset minut.

MAGNUS: Už je půl. (Pokouší se vstát; ORINTHIA jej však zadrží. MAGNUS se odmlčí, aby nabral dechu.) Tohle všecko děláte z čiré zlomyslnosti. Jste tak zpropadeně silná, že se vám nemohu vymknout, leč bych vám ublížil. Mám zavolat stráž?

ORINTHIA: Jen to udělejte. Bude to zítra všecko v novinách.

MAGNUS: Ďáblice. (Sbíraje všechnu svou důstojnost.) Orinthie, poroučím vám.

ORINTHIA se divoce směje.

MAGNUS (zuřivě): Dobrá tedy, vy čertice, vy mě pustíte.

Popadne ji doopravdy. ORINTHIA ho obejme a drží ho tak se zlomyslnou radostí. Někdo klepe na dveře. Ani jeden to však neslyší. Jak se MAGNUS snaží vytrhnout, ORINTHIA ho najednou uchopí v pase a strhne ho na zem, kde se oba převalí jeden přes druhého. Vstoupí SEMPRONIUS. Dívá se chvíli na pohoršlivý výjev; pak rychle zmizí; zavře dveře. Hlasitě si odkašle a vysmrká; pak zaklepá několikrát po sobě hlasitě na dveře. Oba zápasící zanechají nepřátelství a rychle se zvednou.

MAGNUS: Dál.

SEMPRONIUS (vstoupí): Její Veličenstvo mě poslalo, abych vám, pane, připomněl, že čaj je připraven.

MAGNUS: Děkuji vám. (Rychle odejde.)

ORINTHIA (oddychuje, je však sama se sebou velice spokojena): Tady u mne král zapomíná na všecko. Bojím se, že já také. Je mi toho velice líto.

SEMPRONIUS (upjatě): Není potřeba nic vysvětlovat. Viděl jsem, jak to bylo. (Odejde.)

ORINTHIA: Potvora! Jistě se díval klíčovou dírkou. (Vztyčí ruku s veselou vyzývavostí a odtančí zpět k psacímu stolu.)

DĚJSTVÍ TŘETÍ

O něco později téhož odpoledne. Terasa paláce. Nízké zábradlí ji odděluje od trávníku. Podél zábradlí je seřazena spousta zahradních židlí. Je tu také několik židlí pokojových, ty však nejsou v řadě, nýbrž stojí jen tak, jako kdyby na nich byl právě někdo seděl. Na terasu vede z trávníku uprostřed schodiště.

KRÁL a KRÁLOVNA sedí vedle sebe blízko rohu schodiště, a to tak, že KRÁL má KRÁLOVNU po pravé straně. On čte večerník, ona plete. KRÁLOVNA má po pravici pracovní stoleček, na kterém je malý gong.

KRÁLOVNA: Proč jste jim řekl, aby tu nechali židle, když odnášeli čaj?

MAGNUS: Přijmu zde ministerskou radu.

KRÁLOVNA: Tady! A proč?

MAGNUS: No, myslím si, že čerstvý vzduch a večerní světlo je uklidní, a nebudou mi tu moci tak snadno přednášet, jako kdybychom byli zavřeni v pokoji.

KRÁLOVNA: Jste si tím jist? Když se Robert zeptal Boanergese, kde se naučil tak krásně mluvit, odpověděl mu, že v Hyde Parku.

MAGNUS: Ano; ale to měl před sebou zástup lidí, kteří ho povzbuzovali.

KRÁLOVNA: Robert povídal, že jste zkrotil Boanergese.

MAGNUS: Nikoliv, já jsem ho nezkrotil. Naučil jsem ho jen, jak se má chovat. Musím zaučovat každého začátečníka; to však neznamená, že bych ho zkrotil; naučí se tím jenom užívat své síly, místo aby jí plýtvali tím, že se zesměšňují. A proto tím hůře pro mne, když pak mám s nimi bojovat.

KRÁLOVNA: Ale vděčni vám za to nebudou. Myslí si jenom, že je taháte za nos.

MAGNUS: No, to také dělám, alespoň v prvních hodinách. Když však jde o opravdovou práci, pak tahat je za nos nemá smyslu: oni to až příliš rychle odkoukají.

PAMPHILIUS se objeví u terasy, po KRÁLOVNINĚ straně.

MAGNUS (podívá se na hodinky): Dobrý bože! Snad už nepřišli, či ano? Vždyť přece ještě není pět.

PAMPHILIUS: Nikoliv, pane. Je to americký velvyslanec.

KRÁLOVNA (které se to poněkud nelíbí): A má slyšení?

PAMPHILIUS: Nikoli, paní. Myslím, že je něčím velice rozrušen. Nemohu však z něho ničeho dostat. Říká, že musí hned mluvit s Jeho Veličenstvem.

KRÁLOVNA: Že musí! Američan musí!! mluvit s Jeho Veličenstvem, hned, a aniž byl ohlášen k slyšení! No!

MAGNUS (vstane): Ať vstoupí, Pame.

PAMPHILIUS odejde.

KRÁLOVNA: Já bych mu byla vzkázala, aby požádal písemně o slyšení, a pak bych ho nechala na ně týden čekat.

MAGNUS: Jak! Když jsme ještě Americe nezaplatili ten starý válečný dluh. A k tomu, když mají prezidentem zblázněného imperialistu, jako je Bossfield! Ne, to byste neudělala, má drahá. Chovala byste se k němu s plíživou zdvořilostí, právě tak, jako se budu chovat já; aby ho čert vzal!

PAMPHILIUS (objeví se znovu): Jeho Excelence americký velvyslanec. Pan Vanhattan.

Odejde, zatímco jako velká voda vstupuje pan VANHATTAN. Jsa si jist nadšeným přijetím, spěchá ke KRÁLOVNĚ a pozdraví ji stisknutím ruky tak dlouhým, že KRÁLOVNA hledí užasle, nejdříve na něho a pak prosebně na KRÁLE, zatímco VELVYSLANEC jí mohutně a bez ustání tiskne a potřásá rukou.

MAGNUS: Copak se to, prosím vás, přihodilo, pane Vanhattane? Vždyť takhle setřesete Jejímu Veličenstvu z ruky všechny prsteny.

VANHATTAN (ustávaje): Její Veličenstvo mne omluví, až se dozví, proč jsem sem přišel. Toto, králi Magne, je veliký dějinný výjev. A snad jeden z největších, které dějiny kdy zaznamenaly anebo zaznamenají.

MAGNUS: Pil jste již čaj?

VANHATTAN: Čaj! Kdo by mohl myslit v takovéto chvíli na čaj?

KRÁLOVNA (velmi chladně): Nemůžeme dobře sdíleti vaše nadšení, protože neznáme ani v nejmenším jeho příčinu.

VANHATTAN: To je pravda, paní. Chovám se docela jako blázen. Však to uslyšíte. A pak uvidíte. A pak řeknete, zdali přeháním důležitost, ohromnost příležitosti, která přehnána ani být nemůže.

MAGNUS: Můj ty bože! Nechtěl byste se posadit?

VANHATTAN (vezme židli a postaví ji mezi KRÁLE a KRÁLOVNU): Děkuji Vašemu Veličenstvu. (Usedne.)

MAGNUS: Je zřejmé, že máte pro nás nějaké vzrušující zprávy. Je to soukromé nebo úřední?

VANHATTAN: Úřední, pane. Neračte se o tom mýlit. To, co se vám chystám říci, je autentický vzkaz Spojených států amerických Britské říši.

KRÁLOVNA: Snad bude lépe, když odejdu.

VANHATTAN: Nikoliv, paní, vy neodejdete. Ať už jsou jakkoliv omezena vaše privilegia jakožto choti svého panovníka, jako Angličanka máte právo vyslechnouti, co jsem sem přišel sdělit.

MAGNUS: Můj milý Vanhattane, co se jen u čerta stalo?

VANHATTAN: Králi Magne, vaše země je dlužníkem mojí země.

MAGNUS: A co na tom, když dnes naši kapitalisté jsou zúčastněni svými penězi v amerických koncernech do té míry, že když si odečtete z toho dluhu úroky, musíte nám posílat dva tisíce milionů dolarů ročně, aby se to vyrovnalo.

VANHATTAN: Králi Magne, zapomeňte pro tu chvíli na číslice. Mezi vaší zemí a mojí není jenom dluh, ale i hranice; hranice, na níž není ani jediné pušky a ani jediného vojáka a přes niž američtí občané si denně potřásají rukama s kanadskými poddanými vašeho trůnu.

MAGNUS: Pak tu je ještě hranice vytvořená oceánem, která je bráněna poněkud nákladněji Společností národů, na což moje i vaše země společně doplácejí.

VANHATTAN (vstane, aby dodal svým slovům většího důrazu): Pane, dluh je zrušen. Hranice již není.

KRÁLOVNA: A jak to?

MAGNUS: Mám tomu snad, pane Vanhattane, rozumět tak, že nějaká přírodní katastrofa zatopila severoamerickou pevninu Atlantickým oceánem?

VANHATTAN: Stalo se něco ještě obdivuhodnějšího. Mohlo by se říci, že Britská říše zatopila Atlantický oceán.

MAGNUS: Myslím, že bude nejlépe, když nám co nejstručněji vyložíte, co se stalo. Prosím, posaďte se.

VANHATTAN (znovu usedne): Je vám známo, pane, že Spojené státy americké byly kdysi součástí vaší říše.

MAGNUS: Alespoň o tom vypravuje ústní podání.

VANHATTAN: To není jenom ústní podání, pane. Je to nepochybná dějinná skutečnost. V osmnáctém století –

MAGNUS: To už je však dávno.

VANHATTAN: Století neznamenají mnoho v životě velikých národů, pane. Dovolte mi, abych připomenul podobenství o ztraceném synu.

MAGNUS: Ale opravdu, pane Vanhattane, to však už je velmi a velmi dávno. Domnívám se, že mi máte oznámit nějakou novinku.

VANHATTAN: To mám, to opravdu mám, králi Magne.

MAGNUS: Tak co to je? Nemám kdy zajímat se teď o osmnácté století a o ztraceného syna.

KRÁLOVNA: Král má za deset minut schůzi ministerské rady, pane Vanhattane.

VANHATTAN: Rád bych viděl tváře vašich ministrů, králi Magne, až uslyší novinku, kterou mám pro vás.

MAGNUS: Já bych je také rád viděl. Nemohu jim to však říci, protože to sám ještě nevím.

VANHATTAN: Ztracený syn, pane, vrátil se do domu otcovského. Nikoliv chudý, ani hladový, ani v hadrech, jak o tom vypráví staré podobenství. Ó, nikoliv. Tentokrát se vrací, přinášeje všechny poklady světa do domu svých předků.

MAGNUS (vyskočí ze židle): Nechcete snad říci –

VANHATTAN (vstane rovněž, s neskrývanou vítězoslávou): To chci, pane. Prohlášení neodvislosti je zrušeno. Smlouvy, které se k němu vážou, jsou roztrhány. Rozhodli jsme se připojiti se znovu k Britské říši. Rozumí se ovšem, že jakožto dominium budeme se těšiti samosprávě pod prezidentstvím pana Bossfielda. Navštívím vás zde vkrátku nikoliv jako vyslanec cizí moci, nýbrž jako vysoký komisař pro největší vaše dominium a váš velmi loajální a oddaný poddaný, pane.

MAGNUS (upadne do židle): I čerta starého! (Vytřeštěně zírá do budoucna, poprvé opravdu nevěda, co si počít.)

KRÁLOVNA: No, to je ale skvělé, pane Vanhattane!

VANHATTAN: Myslil jsem si, že to Vaše Veličenstvo řekne. Nejskvělejší věc, která se kdy přihodila. (Znovu usedne.)

KRÁLOVNA (hledíc starostlivě na KRÁLE): Nemyslíte si to také, Magnusi?

MAGNUS (soustřeďuje se se zřejmým úsilím): Smím se zeptat, pane Vanhattane, kdo je autorem tohoto – tohoto – tohoto mistrovského tahu americké politiky? Abych byl upřímný, zvykl jsem si dívat se na vašeho prezidenta jako na státníka, jehož nejvýkonnějším orgánem byla ústa. Ten si to sám vymyslet nemohl. Kdo mu to navrhl?

VANHATTAN: Musím přijmouti váš úsudek o panu Bossfieldovi se vší nutnou výhradou; mohu se však zmínit o tom, že my Američané budeme pravděpodobně spojovati tuto dobrou zprávu s nedávnou americkou návštěvou prezidenta Svobodného státu irského. Nedokážu vyslovit jeho jméno v úředním galském znění; a v našem úřadě je jenom jediná písařka, která ví, jak se to jméno píše; jeho přátelé mu však říkají Mick O’Rafferty.

MAGNUS: Je to ale ničema! Jemimo, budeme se muset přestěhovat do Dublinu. Tohleto znamená konec Anglie.

VANHATTAN: V jistém smyslu můžete mít pravdu. Anglie však nezahyne. Splyne jenom – jen splyne, pane, s větším a slavnějším koncernem. Snad bych se měl zmínit o tom, že jedna z našich podmínek je, že vy se stanete císařem. Král může snad stačit pro tento malý ostrov; jestliže však my se máme k tomu přidat, budeme žádati něco vznešenějšího.

MAGNUS: Tento malý ostrov! „Ten malý drahokam, zasazený do stříbrného moře!“ Napadlo vás, pane Vanhattane, že raději, než bychom se dali snížit na pouhý přívěsek velikého amerického koncernu, mohli bychom zvednouti starý válečný pokřik sinnféinistů a bojovat za svou neodvislost do poslední kapky krve?

VANHATTAN: Mohl bych si představit takový návrat do barbarské minulosti jenom s opravdovým politováním. Naštěstí je to nemožné – nemožné. Starý válečný pokřik nedošel by u mezinárodních posádek atlantického loďstva Společnosti národů nejmenší odezvy. A to loďstvo by vás, pane, obklopilo blokádou. A myslím, že bychom byli nuceni vás bojkotovat. Ty dva tisíce milionů dolarů ročně by zůstaly v Americe.

MAGNUS: Ale co pevninské mocnosti! Myslíte, že by svolily, byť jen na okamžik, k takové změně rovnováhy?

VANHATTAN: Proč ne? Vždyť by to byla změna jenom podle jména.

MAGNUS: Podle jména! Vy nazýváte splynutí Britské říše se Spojenými státy změnou jenom podle jména! Jak tomu budou říkat ve Francii a v Německu?

VANHATTAN (vrtě shovívavě hlavou): Francie a Německo? Tyto podivné staré zeměpisné výrazy, kterých tu užíváte ze starého rodinného zvyku, netrápí nás ani v nejmenším. Domnívám se, že Německem míníte řetěz více méně sovětských republik mezi Uralem a Severním mořem. No, moskevští, berlínští a ženevští chytráci pokoušejí se je sdružit; a mezi námi je pevně sjednáno, že jestliže my nebudeme namítat nic proti jejich tahu, nebudou ani oni namítat nic proti našemu. Francie, kterýmžto termínem myslím, že míníte vládu Nového Timgadu, je příliš zaměstnána v Africe, než aby se nějak starala o to, co se děje na konci vašeho malého tunelu pod Lamanšským kanálem. Pokud Paříž je plna Američanů a Američané plni peněz, z francouzského hlediska je všecko na západě v pořádku. Jedna z největších přitažlivostí pařížských pro Američany je výlet do Staré Anglie. Francouzi si přejí, abychom se tu cítili jako doma. A my se tu také tak cítíme. A proč by taky ne? Vždyť koneckonců, my tu jsme doma.

MAGNUS: Smím se ptát, v jakém smyslu?

VANHATTAN: No, nacházíme tu všecko, na co jsme zvyklí; naše průmyslové výrobky, naše knihy, naše hry, naše sporty, kostely náležející naší křesťanské vědě, naše lékařské osteopaty, naše němé a zvukové filmy. Když to dáme do balíčku, můžeme krátce říci, naše zboží a naše myšlenky. Politický spolek s námi nebude nic jiného než úřední uznání hotové už skutečnosti. Mohl byste to nazvat svazkem srdcí.

KRÁLOVNA: Zapomínáte, pane Vanhattane. My máme velikou národní tradici.

VANHATTAN: Spojené státy, paní, vsály všecky veliké národní tradice a smísily je se svou vlastní slavnou tradicí Svobody v něco, co je jedinečné a všeobecné.

KRÁLOVNA: Máme svou civilizovanou kulturu, která je odlišná od jiných. Nemusí být lepší, než je vaše; je však jiná.

VANHATTAN: Opravdu? My nalézáme tu kulturu uchovánu v britských hmotných dílech uměleckých: ve vznešených venkovských zámcích vaší šlechty, v katedrálách, které naši společní předkové zbudovali jako venkovská sídla boží. Co jste s nimi udělali? Prodali jste je nám. Byl jsem vychován ve stínu elyské katedrály, jejíž přenesení z hrabství cambridgeského do státu New Jersey byl jeden z největších výkonů mého pradědečka. Budova, která stojí na jejím starém místě, je velmi krásná – podle mého mínění je to nejlepší příklad stavby z armovaného betonu své doby; byla však navržena americkým architektem, a vystavěl ji Trust syntetického stavebního materiálu, tedy podnik mezinárodní. Věřte mi, že anglický lid, skutečný anglický lid, který bere věci, jak jsou, místo aby o nich četl knihy, bude se s námi cítit více doma než mezi starými anglickými představami, které se naši turisté snaží uchovat. Když se setkáte někde na venku s pánem, který udržuje staré anglické vánoční zvyky a tak dále, kdo byste řekl, že to je? Američan, který se tam zakoupil. Vaši lidé pro něho ty věci zahrají, protože on jim za to zaplatí, a nikoliv snad proto, že by jim to bylo samozřejmé.

KRÁLOVNA (s povzdechem): Naše nejlepší rodiny teď tak často jezdí do Irska. Lidem by se prostě nemělo dovolit, aby jezdili z Anglie do Irska. Nikdy se už nevrátí.

VANHATTAN: No, což jim to můžete mít za zlé, paní? Jen si vzpomeňte, jaké je tam podnebí!

KRÁLOVNA: Nikoliv. To není to podnebí. Jsou to koňské výstavy.

KRÁL vstane velmi zamyšleně a VANHATTAN následuje jeho příkladu.

MAGNUS: Musím si to rozmyslit. Byl jsem si už několik let vědom, že se to chystá. A když jsem byl mladý a podléhal vlivu rodinné tradice, jež ovšem nikdy neuznala platnost vzpoury amerických kolonií, skutečně jsem snil o obnovené říši anglicky mluvících národů, která by stála v čele civilizace.

VANHATTAN: Krásné! Vznešené! A nyní se to stalo skutkem.

MAGNUS: Ještě ne. Nyní, když jsem starší a moudřejší, shledávám, že skutečnost je méně svůdná nežli sen.

VANHATTAN: A je tohleto snad všecko, co mám vyříditi prezidentovi, pane? Bude zklamán. Já sám jsem poněkud zaražen.

MAGNUS: Toť prozatím vše. Snad je to velká myšlenka –

VANHATTAN: Zajisté, zajisté.

MAGNUS: Ale může to být také léčka, ve které Anglie zahyne.

VANHATTAN (povzbudivě): Ó, takhle bych si to nepředstavoval. A potom, nic – ba ani stará dobrá Anglie – nemůže trvat věčně. Pokrok, víte, pane, pokrok, pokrok!

MAGNUS: Zcela správně, zcela správně. Smíme žíti dál jenom jako nová hvězda na vaší vlajce. My se však přesto držíme té trošky osobitosti, která nám zbyla. Musíme-li se ponořit, jak vy tomu říkáte – anebo řekl jste utopit? – někteří z nás poplavou, dokud to jen půjde. (Ke KRÁLOVNĚ.) Miláčku.

KRÁLOVNA udeří na gong. Vstoupí PAMPHILIUS.

MAGNUS: Dám vám vědět po schůzi ministerské rady. Dnes večer už ne, nemusíte sedět a čekat na můj vzkaz. Doufám však, že zítra časně zrána. Děkuji vám, že jste mě o tom zpravil dříve, než se to dostalo do novin, to se dnes stává zřídka. Pamphilie, doprovoďte Jeho Excelenci. Sbohem. (Podá mu ruku.)

VANHATTAN: Děkuji Vašemu Veličenstvu. (Ke KRÁLOVNĚ.) Dobrý večer, paní. Těším se na to, že se budu moci brzy představiti ve dvorní uniformě.

KRÁLOVNA: Bude vám to velice slušet, pane Vanhattane. Sbohem.

VELVYSLANEC odejde s PAMPHILIEM.

MAGNUS (zachmuřeně se procházeje): Ti ničemové! Ten padouch, O’Rafferty! Ten řvavý ťulpas Bossfield! Rozbíjecí společnost si usmyslila poopravit Britskou říši.

KRÁLOVNA (klidně): Myslím, že je to velmi dobře. Bude z vás znamenitý císař. My ty Američany zcivilizujeme.

MAGNUS: Jak bychom mohli, když jsme ještě nezcivilizovali sebe? Ti došli k tomu, že se na nás dívají jako na pouhý indiánský kmen. Anglie nebude nic jiného než rezervace.

KRÁLOVNA: Nesmysl, můj drahý. Oni vědí, že my stojíme už od přirozenosti nad nimi. Vidíte to na tom, jak se jejich ženy chovají u dvora. Ty opravdu milují a ctí královský majestát; zatímco naše anglické šlechtičny nejsou už skoro ani zdvořilé – uráčí-li se jim vůbec, aby se u dvora objevily.

MAGNUS: No, miláčku, abych vás potěšil, dělám mnohé věci, které bych sobě pro potěšení nikdy nedělal; a tak si myslím, že skončím jako americký císař jen proto, abyste se bavila.

KRÁLOVNA: Nikdy netoužím po ničem, Magne, co by vám nesvědčilo. A vy nevíte vždycky, co vám svědčí.

MAGNUS: No, no, no, no! Budiž tedy po vašem, drahá. Kde jen jsou ti zpropadení ministři? Opozdili se.

KRÁLOVNA (vyhlížejíc do zahrady): Právě přicházejí se Semproniem přes trávník.

Vstoupí MINISTERSKÁ RADA. VŠICHNI, jakmile vstoupí na terasu, smeknou. BOANERGES použil odpolední přestávky k tomu, aby si opatřil skvělou uniformu a převlékl se do ní. PROTEUS jde se SEMPRONIEM v čele průvodu, a za ním následují hned obě DÁMY. KRÁLOVNA vstane, jak se k ní PROTEUS obrátí. SEMPRONIUS odstrčí stolek k balustrádě, aby nepřekážel, a královninu židli postaví do středu, před KRÁLE.

KRÁLOVNA (podávajíc jim ruku): Jak se vám daří, pane Protee?

PROTEUS: Dovolíte, abych vám představil ministra obchodu, pana Boanergese?

KRÁLOVNA: Vzpomínám si, že jsem vás viděla, pane Boanergesi, když se otvíral letní palác Svazu dopravního dělnictva. Měl jste tehdy neobyčejně slušivý oděv. Doufám, že jste jej nepřestal nosit.

BOANERGES: Princezna mi však řekla, že v tom vypadám směšně!

KRÁLOVNA: To bylo od princezny velmi nezvedené. Vypadal jste v tom neobyčejně dobře. Vám však sluší všecko. A teď vás ponechám vaší práci.

Odejde přes terasu. SEMPRONIUS jde za ní s jejím pletením.

MAGNUS (usedaje): Posaďte se, dámy a pánové.

Každý si vezme takovou či onakou židli, která se mu právě namane; klobouky předtím položili na zábradlí. Když jsou usazeni, pořádek od královy pravice k jeho levici je následující: NICOBAR, CRASSUS, BOANERGES, AMANDA, KRÁL, PROTEUS, LYSISTRATA, PLINIUS a BALBUS. Chvíli ticho, PROTEUS čeká, až KRÁL začne. Ten, hluboce zamyšlen, mlčí.

Ticho stane se tísnivým.

PLINIUS: Bývá to ale pěkné počasí, takhle navečer.

AMANDA vyprskne.

MAGNUS: Na západě se objevil velice výhrůžný mrak, pane Plinie. (K PROTEOVI.) Slyšel jste už tu zprávu z Ameriky?

PROTEUS: Slyšel, pane.

MAGNUS: Nepoctili by mě v téhle věci páni ministři svou radou?

PROTEUS: S dovolením Vašeho Veličenstva, budeme se nejdříve zabývat otázkou ultimáta.

MAGNUS: Myslíte, že to ultimátum bude něco znamenat, až se hlavní město Britské říše posune do Washingtonu?

NICOBAR: To je dříve posuneme spíše do Melbourne anebo Montrealu či do Johannesburgu.

MAGNUS: Tam by nezůstalo. Zůstane jenom ve skutečném těžišti.

PROTEUS: O tom jsme dohodnuti. Posune-li se vůbec, posune se buď na západ do Washingtonu, anebo na východ do Moskvy.

BOANERGES: Moskva je na sebe velmi pyšná. Může nás však Moskva naučit něčemu, čemu se nemůžeme naučit sami? Moskva je vystavena na anglických dějinách, které napsal v Londýně Karel Marx.

PROTEUS: Ano; a anglický král vás opět odvedl od hlavního předmětu. (K MAGNOVI.) Jak je to s ultimátem, pane? Slíbil jste nám rozhodnutí v pět hodin. Teď už je čtvrt na šest.

MAGNUS: Jste bezpodmínečně rozhodnut dohnat to k logickému konci? Uvědomujete si, jak by to bylo neanglické?

PROTEUS: Moje rodina pochází ze Skotska.

LYSISTRATA: Kéž by tam byla zůstala. Já jsem Angličanka od hlavy až k patě.

BOANERGES (vykřikne): Stejně jako já!

PROTEUS: Bůh pomoziž Anglii, kdyby neměla Skotů, aby za ni mysleli!

MAGNUS: Co tomu říká ministerská rada?

AMANDA: Předkové každého z nich pocházejí ze Skotska, anebo z Irska, či z Walesu, anebo z Jeruzaléma, či bůhvíodkud, pane. Dovolávat se tady anglického cítění nevede k ničemu.

CRASSUS: Politika se pro Angličany nehodí, chcete-li něco vědět.

MAGNUS: Pak tedy já, zřejmě jediný Angličan, který zbyl v politice, mám být snížen k úplné bezvýznamnosti?

PROTEUS (bez obavy): Ano. Z našeho postavení nás nevyženete tím, že je namalujete na červeno. Kdybych chtěl, tak bych mohl to vaše postavení načernit. Jedním slovem, čeho od vás žádáme, není nic jiného než bezpodmínečně se vzdát. Jestliže to odmítnete, pak se tedy obrátím k národu, aby volil mezi tím, má-li být Anglie absolutistickou, nebo konstituční monarchií. V tom ohledu jsme všichni zajedno: nebude žádné demise. Nepřítomní členové ministerské rady mně dopsali, ti, kteří jsou tu, budou mluvit za sebe sami.

VŠICHNI OSTATNÍ MUŽI: Souhlasíme, souhlasíme.

PROTEUS: Co nám tedy odpovíte?

MAGNUS: Doba absolutistických monarchií minula. Vy si myslíte, že se beze mne obejdete; a já vím, že se bez vás neobejdu. Přirozeně, že volím tedy monarchii konstituční.

MUŽI (kterým se ulevilo, potěšeně): Slyšme! Slyšme!

MAGNUS: Ještě okamžik.

VŠICHNI najednou zmlknou a jsou naplněni podezřením.

PROTEUS: Tak! Je v tom tedy háček?

MAGNUS: Háček zrovna ne. Přinutili jste mě však, abych se otevřeně podíval na fakt, že jsem neschopen být konstitučním panovníkem. Moje přirozenost mi však nedovoluje, abych se podrobil takovému sebe vyhlazení.

AMANDA: No, že je to pravda, to se musí nechat. Po té stránce jsme si, pane, my dva podobni.

MAGNUS: Děkuju vám. Proto, třeba přijímám bez nejmenší výhrady vaši ústavní zásadu, nemohu podepsat vaše ultimátum, protože kdybych je podepsal, učinil bych tím osobní slib, o němž vím, že bych jej porušil – který bych vlastně musil porušit, protože mám v sobě síly, jež se vašimi ústavními hranicemi na uzdě držeti nedají.

BALBUS: Jak můžete přijmout naši zásadu, když nepodepíšete naše ultimátum?

MAGNUS: Ó, v tom není nic tak těžkého. Když poctivý člověk shledá, že není s to vykonávati povinnosti, které mu ukládá jeho veřejné postavení, pak podá demisi.

PROTEUS (pobouřen): Demisi! Na co to narážíte?

CRASSUS: Král nemůže podat demisi.

NICOBAR: Právě tak dobře byste mohl říci, že si sám useknete hlavu. Vy si sám hlavu useknout nemůžete.

BOANERGES: Mohou to však udělat jiní za vás.

MAGNUS: Nepřemež se, pánové, o slova. Já nemohu podat demisi, mohu se však vzdát trůnu.

VŠICHNI OSTATNÍ (vyskočí): Vzdáti se trůnu! (Hledí na něho ohromeni.)

AMANDA velice výrazně zahvízdá sestupnou mollovou škálu. Usedne.

MAGNUS: Ovšemže, vzdát se trůnu. Lysistrato, vy jste vyučovala dějepisu. Můžete ujistit své kolegy, že vzdání se trůnu není nic nového. Například císař Karel Pátý –

LYSISTRATA: Ó, Karla Pátého vem – –! Ten nestál za nic. Pane, stála jsem při vás, kam až jsem si mohla troufat. Neházejte mě přes palubu. Vy se nesmíte vzdát trůnu. (Sklíčeně usedne.)

PROTEUS: Vy se nemůžete vzdát trůnu, leč na mou radu.

MAGNUS: Já jednám na vaši radu.

PROTEUS: Nesmysl! (Usedne.)

BALBUS: Směšné! (Usedne.)

PLINIUS: Víte, vy si děláte blázny. (Usedne.)

NICOBAR: Takhle zvrhnout ten trakař s jablky, to přece nejde. (Usedne.)

CRASSUS: Tohle není žádná hra, to musím říci. (Usedne.)

BOANERGES (mocným hlasem): No, a proč by ne? Proč by ne? Ačkoliv jakožto starý republikán nemám k Jeho Veličenstvu jakožto ke králi nejmenší úcty, velice ho obdivuji jakožto silného muže. Ale v písku se najde více oblázků. Proč bychom se nezbavili už konečně jednou této pověry o monarchii a proč bychom nepřipojili Britskou říši jakožto republiku k ostatním současným velikým mocnostem? (Usedne.)

MAGNUS: To z mého zřeknutí se trůnu nevyplývá, pane Boanergesi. Vzdávám se trůnu proto, abych monarchii zachránil, a nikoliv snad, abych ji zničil. Po mně nastoupí můj syn Robert, princ Waleský. Z toho bude znamenitý ústavní panovník.

PLINIUS: Ó, jděte! Nesmíte tomu mládenci tak ubližovat, pane. Vždyť on má rozumu dost.

MAGNUS: Ó, ano, ano, ano, tím jsem nemyslil, že by snad byl nějaká nicka, právě naopak: ten je mnohem chytřejší než já. Nikdy se mi však nepodařilo, abych vzbudil jeho zájem o parlamentní politiku. On má raději zaměstnání intelektuální.

NICOBAR: Jen se neklamte. Ten je až po krk zaujat obchodem.

MAGNUS: Zcela správně. Říká mi, proč tu plýtvám časem s vámi, předstíraje, že vládnu zemi, když opravdovým vládcem je Rozbíjecí společnost. A já mu vskutku stěží dovedu odpovědět.

CRASSUS: Tak to už dnes na světě dopadá. Můj syn mluví právě tak.

LYSISTRATA: Já se s princem osobně shodnu velmi dobře; nějak se mi však zdá, že on se nezajímá o to, co já dělám.

BALBUS: To také ne. Nechá vás na pokoji, pokud vy ho necháte na pokoji. To je pravý král, jakého potřebujeme. Není paličatý, ani všetečný. Myslí si, že všecko, co my děláme, nestojí ani za dýmku tabáku. Co tomu říkáte, Pepo?

PROTEUS: A proč by ne, koneckonců? Jestliže to Vaše Veličenstvo myslí vážně.

MAGNUS: Ujišťuji vás, že to myslím velice vážně.

PROTEUS: No, přiznávám se, že jsem takovéhoto obratu neočekával. Měl jsem jej však očekávat. To, co navrhuje Vaše Veličenstvo, je přímé, logické, intelektuálně čestné rozřešení našich těžkostí. Proto je to také poslední rozřešení, které jsem mohl v politice očekávat. Nepočítal jsem však s charakterem Vašeho Veličenstva. Čím víc o tom přemýšlím, tím jasněji vidím, že máte pravdu – že jste si zvolil jediné východisko, které vám zbývá.

CRASSUS: Nikdy jsem neřekl, Pepo, že bych byl proti tomu.

BALBUS: Ani já ne.

NICOBAR: Myslím, že to není k zahození. Já nic nenamítám.

PLINIUS: Král jako král, ten, co přijde, nemusí být horší, či ne?

BOANERGES: A je lepší? Když se na vás člověk, mládenci, dívá, jak obracíte své přesvědčení jako větrné korouhvičky podle toho, co řekne Pepa, tak je mu z toho špatně. Tahleta ministerská rada se skládá ze samých ovcí.

PROTEUS: No, veďte tedy to stádo líp, dokážete-li to. Máte ještě nějaký jiný návrh?

BOANERGES: Okamžitě nemám. Mělo se nám to oznámit napřed. Myslím však, že král musí jednat tak, jak uzná za dobré.

PROTEUS: Pak tedy jde s ovcemi i beran; tak je to tedy v pořádku.

BOANERGES: Kdože je beran?

NICOBAR: Když už jsme tak daleko, tak komu vy říkáte ovce?

AMANDA: Ale klid, děti! Klid! Klid! (Ke KRÁLI.) Tak už jste nás zase dostal, pane, jako obyčejně.

PROTEUS: Není už, co by se mělo ještě dodat.

AMANDA: To tedy znamená, že se bude mluvit alespoň ještě půl hodiny.

BOANERGES: Ženská, teď není kdy na vaše šašky.

PROTEUS (důrazně): Bill má pravdu, Amando.

Vstane a promění se v řečníka. MINISTŘI se usadí s vážnou pozorností, hotovi naslouchat jako v kostele; avšak LYSISTRATA neskrývá svého opovržení a AMANDA se baví.

Je to slavnostní chvíle. Je to chvíle, v níž se trhá starý svazek. Neostýchám se přiznat, že to je svazek, z něhož jsem se lecčemus naučil.

MUŽŠTÍ ČLENOVÉ KABINETU (mumlají): Slyšte, slyšte, slyšte!

PROTEUS: Pokud jde o mou osobu – a myslím, že mohu zde právě tak dobře mluvit za ostatní – nebyl to pouhý politický svazek, nýbrž svazek upřímného přátelství.

Mumlání souhlasu roste. Rovněž pohnutí vzrůstá.

PROTEUS: Měli jsme svá nedorozumění – a kdo z nás by jich neměl? – nebylo to však nic jiného než rodinné rozmíšky.

CRASSUS: Tak je to, nic víc.

PROTEUS: Smím říci, že to vlastně byly hádky mezi milenci?

PLINIUS (utíraje si oči): Můžete, Pepo. To můžete.

PROTEUS: Přátelé, přišli jsme sem na schůzi. Shledáváme však, bohužel, že ta schůze má býti vlastně loučení. Loučíme se smutně, avšak srdečně. Jsme pokořeni, nikoli však malomyslni. Hledíce s politováním do minula, můžeme dosud hleděti do budoucnosti s nadějí. Ta budoucnost má svá nebezpečí a své obtíže. Přinese nám nové problémy; i bude nám státi tváří v tvář novému králi. Avšak pro nové problémy a pro nového krále nezapomeneme na našeho starého rádce, panovníka a – on mi dovolí, abych to řekl – kamaráda. Vím, že moje slova dojdou ohlasu v srdcích vás všech, když dodám, že ať vládne kterýkoli král –

AMANDA: Vy s ním budete vždycky držet, Pepo.

Bouře smíchu. PROTEUS sebou rozhořčeně hodí do židle.

BALBUS: Hanba!

NICOBAR: Zavřete pusu, vy –

PLINIUS: Legrace je legrace; tohle však opravdu –

CRASSUS: To jste neměla, Amando. Chovejte se slušně.

LYSISTRATA: Ona má plné právo mluvit. Vy jste hromada rozcitlivělých bláznů.

BOANERGES (vstane): Ticho. A pořádek.

AMANDA: Je mi líto.

BOANERGES: To bych také prosil. Takhle se umíte chovat? Tak vypadá vaše vychování? Králi Magne, rozcházíme se; rozcházíme se však, jako se rozcházejí silní mužové: jako přátelé. Ministerský předseda správně vyjádřil city všech přítomných mužů. Vyzývám je, aby vyjádřili tyto city po dobrém starém anglickém způsobu. (Začne zpívat hromovým hlasem.) Kamaráde…

Všichni MINISTŘI, kromě ŽEN a PROTEA (vstanou a zpívají):

… kamaráde, chvěje se nám hlas,

proč vy jenom, kamaráde, opouštíte nás –

MAGNUS (s rozhodností): Přestaňte. Přestaňte.

VŠICHNI naráz umlknou, naplněni zlým tušením. Pokradmu usednou.

MAGNUS: Děkuju vám z celého srdce; stalo se však nedorozumění. Já se s vámi nikterak neloučím. Nehodlám se vzdáti aktivní politické činnosti.

PROTEUS: Jak!?

MAGNUS: Díváte se na mne, naplněni citem, který mě jakožto muže s politickou minulostí hluboce dojal. Já však se sám pokládám spíše za člověka s politickou budoucností. Neřekl jsem vám ještě o svých plánech.

NICOBAR: O jakých plánech?

BALBUS: Král, který se vzdal trůnu, nemůže míti ani plánů, ani budoucnosti.

MAGNUS: Proč by ne? Těším se na velmi vzrušující a zábavné časy. Přirozeně víte, že nastoupení nového panovníka povede k rozpuštění parlamentu a k novým volbám.

BOANERGES (polekán): Ale vždyť já byl teprve nedávno zvolen. Chcete snad říci, že budu muset prodělat v jednom měsíci dvojí volby? Pomyslil jste na všecky výlohy?

MAGNUS: Rozumí se, že vaše výlohy zaplatí stát.

BOANERGES: Že je zaplatí stát! Takhle vy si představujete anglické volby?

PROTEUS: Dostanete svůj podíl z peněžních prostředků strany, Bille, a nenajdete-li zvláštních fondů, budete se muset spokojit s hlasy, které máme. Pokračujte, pane; rádi bychom slyšeli o těch vašich plánech.

MAGNUS: Posledním aktem mé královské autority bude zbaviti se všech titulů a hodností, abych pak mohl ihned sestoupit a stát se obyčejným občanem.

BOANERGES: Chcete říci vystoupit. Obyčejný člověk je nad člověkem s tituly, a nikoliv pod ním.

MAGNUS: Právě proto chystám se státi se obyčejným člověkem, pane Boanergesi.

PLINIUS: No, to vám slouží jen ke cti.

CRASSUS: To by každý z nás nedokázal, takhle se obětovat.

BOANERGES: Krásné gesto, pane. Krásné gesto. To musím uznat.

PROTEUS (podezřívavě): A odkdypak, smím-li se ptát, věnuje se Vaše Veličenstvo dělání gest? Copak máte zase za lubem?

BOANERGES: Ale styďte se!

PROTEUS: Buďte zticha, vy ťulpase. (Ke KRÁLI.) Povídám, co zas máte za lubem?

MAGNUS: Vás, ministerský předsedo, nelze oklamat. Rozumí se, že to, co mám za lubem, jest, že když se vrátím do politického života, budu mít jako obyčejný občan snazší postavení než jako peer. Budu se ucházet o místo v parlamentě.

PROTEUS: Vy členem Dolní sněmovny!

MAGNUS (líbezně): Mám v úmyslu nabídnouti se občanstvu královského městyse Windsoru za kandidáta v nastávajících parlamentních volbách.

VŠICHNI ostatní kromě BOANERGESE a obou DAM vstanou v ohromení.

PROTEUS: To je zrada.

BALBUS: Špinavost.

NICOBAR: Nejnižší, co paměť sahá.

PLINIUS: A dostane nejvíc hlasů.

CRASSUS: A to nebude žádné hlasování. Takovému snadnému vítězství se říká zábava.

BALBUS: Na tom je vidět, zač stojí ty všechny vaše ušlechtilé mravy a to vaše přátelské chování.

NICOBAR: Pokrytče!

CRASSUS: Takhle nás obalamutit!

LYSISTRATA: Přeji Vašemu Veličenstvu hodně zdaru.

AMANDA: Slyšme, slyšme! Hoši, hrajte poctivě. Proč by neměl jít do parlamentu s námi?

BOANERGES: Velmi dobře! Tak je to! Proč by ne?

OSTATNÍ MUŽŠTÍ ČLENOVÉ KABINETU: Fu-u-u-j! (Usednou naprosto znechuceni.)

PROTEUS (velmi zasmušile): A až budete v parlamentě, co pak?

MAGNUS: Je tu několik možností. Přirozeně, že se vynasnažím utvořit vlastní stranu. Můj syn, král Robert, bude nucen povolat nějakého vůdce strany, který může spoléhati na podporu parlamentu, aby utvořil vládu. Může se obrátit na vás. Může se však obrátit i na mne.

AMANDA přeruší pochmurné mlčení tím, že zahvízdá několik taktů národní hymny.

MAGNUS: Ať se stane cokoli, bude to pro nás veliká úleva, když budeme moci před veřejností mluvit jeden o druhém otevřeně. Nebylo vám nikdy možno, abyste řekli britskému lidu, co si o mně opravdu myslíte, skutečná kritika krále je nemožná. Já jsem nikdy nesměl vyjádřit své mínění o vašich různých schopnostech a charakterech. Všecky tyto výhrady, tyto nudné strojenosti, toto nezdravé zatajování, přestane. Doufám, že se na ten náš nový vzájemný vztah těšíte právě tak jako já.

LYSISTRATA: Jsem nadšena, pane. Vy budete za mne bojovat s Rozbíjecí společností.

AMANDA: To bude ohromná legrace.

BOANERGES: Nuže, pane ministerský předsedo, čekáme na vás. Co tomu říkáte?

PROTEUS (vstane a pomalu hovoří, se silně svraštělým obočím): Má Vaše Veličenstvo to ultimátum s sebou?

MAGNUS vytáhne je z náprsní kapsy a podá mu je.

PROTEUS (s uváženým důrazem, když byl roztrhl papír dvěma rozmyšlenými pohyby na čtyři kusy, které pak zahodil): Nikdo se nebude vzdávat trůnu. Nebude žádných parlamentních voleb. Nebude žádného ultimáta. Pokračujeme jako dřív. Je po krizi. (Ke KRÁLI, s příšernou soustředěností.) Toho vám nikdy neodpustím. Ukradl jste mi trumfové eso z karet, s nimiž jsem hrál dnes ráno já. (Sebere klobouk ze zábradlí a odejde parkem.)

BOANERGES (vstane): Je opravdu politováníhodné, jak se ministerský předseda neumí ovládnout, pane. To nebylo gesto silného muže. Neopominu mu to vytknout. Můžete se na mne spolehnout. (Vezme klobouk a odchází vážně a vznešeně za PROTEEM.)

NICOBAR (vstávaje): No, já si nechám své mínění pro sebe. (Bere si klobouk, když se KRÁL na něho obrátí.)

MAGNUS: Tak jsem přece jen nepřevrhl ten trakař s jablky, pane Nicobare, což?

NICOBAR: Můžete si jej zvrhnout, kdy vám bude libo, mně je to jedno. Opouštím politiku. Politika je pro kočku. (Odejde.)

CRASSUS (s nechutí vstane a vezme svůj klobouk): Když odchází Nick, budu muset toho nechat také.

MAGNUS: Což se můžete opravdu odtrhnout od politiky?

CRASSUS: Budu moc rád, dostanu-li se jen z ní se zdravou kůží, jen jestli mě ovšem Rozbíjecí společnost pustí. Do politiky mě dostali oni. Podle všeho najdou zas pro mne něco jiného. (Odejde.)

PLINIUS (pořád v dobré náladě, jde si také pro klobouk): No, jsem rád, že se nic nestalo. Víte, pane, v ministerské radě se vlastně nikdy nic nestane. Z té jejich zlosti si nic nedělejte. Zítra vám už budou zobat z ruky. (Odejde.)

BALBUS (když si vzal klobouk): Teď, když všichni odešli, mohu říci, že kdyby se někdy něco přihodilo s trůnem a kdyby Vaše Veličenstvo se stalo prezidentem, který by měl jmenovat svůj kabinet, horšího ministra vnitra, než jsem já, i se všemi mými chybami, byste našel snadno.

MAGNUS: Zapamatuji si to. Mimochodem, kdybyste náhodou dohonil ministerského předsedu, nepřipomněl byste mu laskavě, že jsme docela zapomněli vyřídit tu maličkost týkající se návrhu Ameriky anektovat Britskou říši?

BALBUS: Pane bože, máte pravdu! No, to se povedlo! Ha ha! Ha ha ha ha ha! (Odchází se srdečným smíchem.)

MAGNUS: Oni si toho neuvědomují, Lízinko, ani trochu ne. Je to, jako kdyby se s námi měla srazit druhá planeta. Království a moc a sláva nás opustí, a my tu zbudeme nazí, konečně tváří v tvář svému pravému já.

LYSISTRATA: Tím lépe, jestliže naším pravým já myslíte starou anglickou rasu, která byla zcela jiná než všechny ostatní. Dnes lidé na celém světě jsou si tak podobni jako hotelové obědy. Nemá smyslu předstírat, že Amerika Jiřího Washingtona se chystá spolknout Anglii královny Anny. Amerika Jiřího Washingtona je právě tak mrtva jako královna Anna. To, čemu říkají Američan, není nic jiného nežli přistěhovalý Talián, který předstírá, že je jedním z anglosaských poutnických otců, kteří přijeli do Ameriky s prvními anglickými kolonisty. Je právě tak málo strýcem Jonathanem, jako vy jste Johnem Bullem.

MAGNUS: Ano, žijeme ve světě plném takové přistěhovalecké luzy, která se navzájem mísí; a až nebude žádných hranic, Londýn to může ve volbách prohrát proti Tennessee a kterémukoliv jinému takovému místu, kde děti jsou stále ještě nesmyslně vyučovány názorům z vesnických škol osmnáctého století.

LYSISTRATA: Žádné strachy, pane. V národě to nevyhraje skupina největších nevědomců, nýbrž nejlepší elektrárna; neboť bez elektráren není možno se obejít, protože ty není možno řídit vlasteneckými písněmi a nenávistí k cizincům, mlácením hubou a naháněním hrůzy, ačkoliv k řízení nacionalismu to stačí. Jsem však zničena, že s námi nepůjdete do parlamentu, abyste udržoval starou Anglii v čele a vedl novou stranu proti Rozbíjecí společnosti. (Vstoupí jí slzy do očí.)

MAGNUS (poklepávaje jí těšivě na rameno): To by bylo skvělé, viďte že? Já jsem však na to příliš staromódní. To je fraška, kterou musí dokončit mladí lidé.

AMANDA (vezme LYSISTRATU za ruku): Pojďte se mnou domů, má milá. Budu vám zpívat, až se nebudete mocí udržet smíchem. Pojďte.

LYSISTRATA dá kapesník do kapsy; stiskne KRÁLI prudce ruku a odejde s AMANDOU. KRÁL se zahloubá do myšlenek; ve chvíli se vrátí KRÁLOVNA.

KRÁLOVNA: Tak, Magne, je čas, abyste se převlékl k večeři.

MAGNUS (velmi vyrušen): Ó, teď ne. Musím si rozmyslit něco velmi důležitého. Nestojím o večeři.

KRÁLOVNA (rozhodně): Že nestojíte o večeři! Jestlipak člověk někdy něco takového slyšel! Víte dobře, že nebudete moci usnout, budete-li myslit po sedmé hodině.

MAGNUS (ztrápeně): Ale opravdu, Jemimo!

KRÁLOVNA (jde k němu a vezme ho za paži): No, no, no! Nesmí zlobit. To by tak bylo, aby se zpozdil k večeři. Tak šel, jako hodný chlapeček.

S úšklebkem beznadějné něžnosti KRÁL se dá odvést.

Poznámka

Premiéra této hry je zajímavá tím, že byla na slovanském jevišti, v polském překladu. Vypravil ji 14. června 1929 ředitel Szyfman v Teatru Polském ve Varšavě. Anglická premiéra byla v srpnu na festivalu na počest B. Shawa v lázních Malvernu pod vedením režiséra Jacksona. Třetí, německou premiéru na podzim připravil režisér Reinhardt v Berlíně. U nás pak provedena 7. prosince téhož roku pod názvem Americký císař v Národním divadle. Hlavní úlohu hrál Václav Vydra. Režii měl režisér Vojta Novák. Výpravu navrhl František Zelenka. Do Stavovského divadla komedie přenesena 11. února 1930. Na obou scénách komedie hrána posud 13krát.[1]

1 Vztaženo ke knižnímu vydání z roku 1932. Pozn. red.

George Bernard Shaw

Trakař jablek

Edice Drama

Překlad Frank Tetauer

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 29. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4698-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4699-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4700-8 (prc)

Table of Contents

Předmluva

OSOBY

DĚJSTVÍ PRVNÍ

DĚJSTVÍ DRUHÉ

DĚJSTVÍ TŘETÍ

Poznámka