Velká kniha nesmyslů

Edward Lear

Přeložil Antonín Přidal

Znění tohoto textu vychází z díla Velká kniha nesmyslů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 1998.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Edward Lear: Velká kniha nesmyslů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 8. 8. 2025.

AUTOPORTRÉT
LAUREÁTA NONSENSU

Jak milé znát pána jménem Lear!
Co třesků plesků sepsal už!
Pro mnohé je to divný výr,
pro nemnohé však milý muž.

Má povahu pevnou a háklivou,
nápadně veliký nos,
tvář více či méně ošklivou,
paruce podobný vous.

Uši, dvě oči, rukou pár
a nejmíň jednu levou.
Kdysi se dobře poslouchal,
teď duní jako dřevo.

Sedává v krásné komnatě,
na stěnách stovky knih,
vína si dopřává bohatě,
špičku však neměl co živ.

Má přátele svaté i nesvaté,
kocoura Fosse po boku,
tělo skrz naskrz kulaté,
hlavu v šufantním klobouku.

Má-li svůj bílý deštný plášť,
děti se dají do běhu
a křičí: „Jde noční košiláč!
Jde potrhlý dědek z Anglie, hu!“

Pláče, když stojí nad mořem,
pláče, když leze do výše,
kupuje placky a mazací krém
a z čokolády korýše.

Čte, ale nemluví španělsky,
v pivu si nikdy nesmočí knír.
Než skončí běh jeho pozemský,
jak milé znát pána jménem Lear!

DĚDEČKOVÉ
A SPOL.

Byl jeden dědeček kadeřavé brady,
který si povzdechl: „Tak už je to tady.“
Dvě sovy, jedna slepice,
střízlík a čtyři pěnice
hnízdí mi uprostřed kadeřavé brady.

Byla jedna mladá dáma v Prescotu,
kterou bylo zřídka vidět bez botů.
Šla-li venčit mopsla,
pokaždé si hopsla
do dřeváků zakoupených v Prescotu.

Byl jeden starý pán s nosem až na zem,
který si říkával: „Jen nebuď blázen.
Určitě se mýlíš,
zdá-li se ti příliš
dlouhý tvůj nos, když sahá ti na zem.“

Byl jeden dědeček na horské stráni,
který měl skutečně málokdy stání.
Běhával do i ze stráně
v županu po své pramámě,
což zdobilo dědečka na horské stráni.

Byla jedna slečna a na jejím čepci
sedávali ptáci, nevelcí i velcí.
Ale řekla: „Ať!
Každý boží pták
je srdečně vítán na mém čepci.“

Jedna babička v Antálii
hrozila vnučce, že upálí ji.
Vnučka řekla: „Upal si
svoji kočku domácí,
ty stará nesmyslnice v Antálii!“

Byl jeden starý pán v Janově,
choval se trapně a bláhově.
Sedl si mezi dva schody
a jedl zahradní plody,
ten starý hazardér v Janově.

Jeden dědek za Hongkongem
dělal pořád rámus gongem,
až mu řekli: „Budiž,
ale už nás nudíš!“
A rozkřápli dědka gongem.

Byla jedna stará dáma v Panamě,
která sebou vrtěla tak náramně,
že se díky svému zvyku
zavrtala do chodníku
k úděsu všech kolemjdoucích v Panamě.

Byl jeden dědeček na stromě
znechucen včelou tak ohromně,
že když se ptali: „Bzučí?“
opáčil: „Do mých uší!
Ta bestie nechce mě na stromě!“

Hrál jeden dědeček, hrál na svou flétnu,
až jeden hadimrch do boty vlét mu.
Ale když dědek mu
dva dny hrál na flétnu,
hadimrch opustil jeho i flétnu.

Jedna mladá dáma měla sanici
podobající se velmi jehlici.
Zbrousila ji do špice
a brnkala stupnice
na harfu, kterou si koupila k sanici.

Jeden starý dědek ze Švejcar
měl vždycky jen jeden půlkrejcar.
Dal však i ten jeden
za cibuli s medem,
ten starý furiant ze Švejcar.

Byl jeden dědeček od Pompejí,
vedl si čím dál tím divočeji.
Rozpálen kvapíkem
hltal fík za fíkem,
ten vitální dědeček od Pompejí.

Byl jeden dědeček na lodičce,
volal: „Jsem na vodě, na vodičce!“
Když mu řekli „Omyl!“
duševně se zlomil,
ten nešťastný dědeček na lodičce.

Byla jedna mladá dáma na Korsice
vášnivá, ba fanatická námořnice.
Zkoumala ze skály
moře až do dáli,
nejdále byla však na Korsice.

Jeden starý člověk v Bosně
choval se dost kuriosně.
Ať přišel kamkoli,
lehal si na stoly,
ten starý excentrik v Bosně.

Byl jeden dědeček původem z Osla,
který si zakoupil bílého osla.
Délka jeho uší
deptala mu duši,
a tak ji vypustil, dědeček z Osla.

Byla jedna stará dáma z Bristolu,
která měla korálky i v drdolu.
V ručičce vařečku
jedla krém z angreštu,
což jí šlo výtečně, té dámě z Bristolu.

Byl jeden dědeček z Toleda,
který co dělati nevěda,
vytrhal si všechny chlupy
a běhal jak pominutý,
ten niterný dědeček z Toleda.

Jeden dědek z města Pilsen
pil, ač vůbec neměl žízeň.
Když řekli, že pukne,
zvolal: „To je fuk, ne?“
ten starý břichoun z města Pilsen.

Byla jedna mladá dáma na Etně,
jejíž oděv nepůsobil kompletně.
Chodila v pytli od žita
s kaňkami na způsob pepita,
ta ombliferózní dáma na Etně.

Byl jeden dědoušek ze Špandavy,
který byl chorobně usměvavý.
Zpíval si tydlajda
a fidlal fidlajda,
ten přátelský dědoušek ze Špandavy.

Byl jeden dědeček z Jihlavy
nesnesitelně křiklavý.
Sáhli po perlíku
a byl konec křiku,
jakož i dědečka z Jihlavy.

Byl jeden dědeček z Plovdivu,
žíznivě volal po pivu.
Hned mu je ochotně
ohřáli na plotně,
a tím ho zhnusili, dědečka z Plovdivu.

Jedna mladá dáma z La Valetty
koupila si čepec na výlety.
V rozhledu jí, žel,
příliš překážel,
takže pak nemohla na výlety.

Byl jeden starý pán názoru,
že přivřel dveře ke dvoru.
Krysy však, mršky,
snědly mu svršky,
když usnul spánkem starých magorů.

Jeden starý člověk v Brestu
nosil světle modrou vestu.
Když se ptali: „Padne ti?“
řekl: „Jako praseti!“
ten starý nelida v Brestu.

Byl jeden staroušek z Minnesoty,
strašně mu vrzaly obě boty.
I řekli mu: „Nuže,
máš je vůbec z kůže,
anebo z čeho, staroušku z Minnesoty?“

Byla jedna mladá dáma v Soči
unikátní rozměrem svých očí.
Když je měla dokořán,
vyděsil se každý pán,
absolutně nevěda kam skočit.

Jedna mladá dáma v Karpatech
sedávala ráda ve vratech.
Když ji vrata rozplácla,
radostí se roztřásla:
„Jsem první rozpláclá v Karpatech!“

Byl jeden dědeček z Celebesu
živ jenom louhem ze senesu.
A jako protilék
lokal čaj z kamilek,
ten starý nemrava z Celebesu.

Byl jeden dědeček propadlý návyku
nevzíti na jazyk nic kromě králíků.
Po čase nicméně
zbarvil se zeleně,
a proto upustil od svého návyku.

Jeden dědek z Neumětel
šel přes jetel, přímo letěl,
ale hejno vos
nabodlo mu nos,
a nemohl z Neumětel.

Byl jeden dědeček pod Orlíkem,
dcery měl zastřeny závojíkem.
Když chytily rybu,
nemělo to chybu:
dostal ji tatíček pod Orlíkem.

Jeden dědek v Pasadeně
rád se klaněl každé ženě.
Až jednou na lodi
sklonil se do vody
a skončil naprosto utopeně.

Jeden starý člověk z Vimperka
býval mimořádný čiperka.
Koupil si hřebce
a cválal křepce,
až ujel všem obyvatelům Vimperka.

Byl jeden dědoušek v Loretě,
kterému lezl brouk po hřbetě.
Vzal jehlu a houknul:
„Zapíchnu tě, brouku!“
Tak zlý byl ten dědoušek v Loretě.

Byl jeden dědeček z ostrova Pilaku,
zvyky měl skrumbézní a mravy bídáků.
Vylézal na palmu
a zrak vždy zaplál mu,
když spatřil pod sebou ruiny Pilaku.

Byla jedna mladá dáma v Podolí
majitelkou postříbřené pikoly.
Hrála menuety
prasátkům své tety,
ta zábavná mladá dáma v Podolí.

Jedna mladá dáma v Nizze
měla nos až po střevíce.
Najala si babičku
jako stálou nosičku
nejdelšího nosu v Nizze.

Byla jedna slečna z Pešti,
plakávala vždycky v dešti.
Sotva ustal déšť,
řekla: „Vem to nešť!“
ta nestálá slečna z Pešti.

Byl jeden staroch z Protivína,
měl v sobě cosi z podivína.
Svých synáčků dvacet
naučil žít z placek,
ten starý podivín z Protivína.

Jeden dědek s velkou palicí
natřel si tvář modrou skalicí.
Když řekli: „Jsi trhlý dědek!“
neráčil jim odpovědět
a zmaloval všechny palicí.

Byl jeden dědek z Brd,
sahala na něj smrt.
Dali mu podmáslí
a tím ho roztřásli,
takže z něj setřásli smrt.

Jeden starý člověk na Hvaru
spadl do masného vývaru.
Dřív, než se stal zavářkou,
byl vyloven kuchařkou,
ten starý šťastlivec na Hvaru.

Jedna slečna byla kujón:
když jí začal stydnout bujón,
řekla, že se ohřeje,
doleje-li oleje,
tak veliký byla kujón.

Jeden dědek nad Hornádem
soustavně se scvrkal chladem.
Koupil velký štucl,
do toho si bucl
a přestal se scvrkat chladem.

Byl jeden dědeček z Horního Ledví,
při pádu z koně se rozlomil ve dví.
Naštěstí byl slepen
velmi pevným lepem,
ten dvojdílný dědeček z Horního Ledví.

Byl jeden přisleplý dědeček v Úvoze,
který si neviděl na prsty na noze.
Když řekli: „Jsou tady!“
povzdychl: „Jen aby!“
ten hluboce skeptický dědeček v Úvoze.

Byl jeden staroušek ze Sáby,
který měl spadeno na žáby.
Podplácel houf tet,
ať jim sypou jed,
ten povrchní staroušek ze Sáby.

Byl jeden starý muž z města El Paso,
pomáhal manželce dusiti maso.
Stalo se časem,
že spletla si s masem
starého muže z města El Paso.

Byl jeden starý pán v Kouničkách,
nechodil jinak než po špičkách.
Řekli mu: „Váš krok,
to je tedy šok,
vy starý tintěro v Kouničkách.“

Byla jedna mladá dáma v Koblenzi,
které dali vale všichni milenci.
Vylezla na vrch jedle
a řekla: „Bleble bleble!“
což bylo žinantní všem v Koblenzi.

Byl jeden staroch z Bohemie,
dal dceři jméno Eufemie.
Jenže ta dcerunka
vdala se za lumpa
k zármutku starocha z Bohemie.

Byl jeden dědeček u Vesuvu
čítával knihu o sesuvu.
Když lehla popelem,
chodíval nachmelen,
ten morbidní dědeček u Vesuvu.

Byl jeden dědeček z Daffodil,
litoval, že se kdy narodil.
Sedl si za plůtkem
a umřel zármutkem,
ten bolestný dědeček z Daffodil.

Jedna babka vystoupila ze stínu
a usedla na nejbližší cesmínu.
Bodliny však
jí natrhly šat
a rázem se ocitla ve splínu.

Byl jeden dědeček nad Solným krasem,
jaktěživ nevěděl co s volným časem.
Běhal jako pometlo,
až ho slunce opeklo,
ten bezradný dědeček nad Solným krasem.

Byl jeden dědek z Petrovska,
ústa měl přímo obrovská.
Ale když si nandal
do nich mísu kambal,
zalkl se, dědek z Petrovska.

Byl jeden dědek v Singapuru,
dělal si pilou manikúru.
Když palečky frr,
řekl: „To se vrr,
děláš-li pilou manikúru.“

Jednomu starému dědkovi v Peci
zdály se v noci tak nechutné věci,
že aby nespal,
radši se přecpal
chutnými koláči, ten dědek v Peci.

Jeden děd u Bodamského jezera
na jedné noze četl Homéra.
Když mu strnula,
skočil dědula
navždy do Bodamského jezera.

Jeden starý pán za Trójou
pil horký koňak se sójou.
Nabíral jej lžící
vždycky při měsíci
vycházejícím nad Trójou.

Jednoho starého dobrého Čecha
štípala po těle ukrutná blecha.
Když řekl: „Chci poškrábat!“
podali mu tomahavk,
což velmi sklíčilo starého Čecha.

Byl jeden staroušek z Toruně,
sedal rád v košaté koruně.
Ale když se naň
slétlo hejno vran,
zvolal: „Jdu zpět do své Toruně.“

Byl jeden dědeček v Mohuči,
vyzdobil si nos obručí.
Teď v noci stůně
po letní luně,
ten starý lunatik v Mohuči.

Jeden dědek v jedné ulici
zavřel svoji ženu v truhlici.
Když řekla: „Pusť mě ven!“
zvolal: „Jsem přesvědčen,
že setrváš navždy v truhlici.“

Byl jeden starý pán z Milána
s nápadně dlouhýma nohama.
Jedním krokem přišel
z Kypru do Saint Michel,
ten starý pokrokář z Milána.

Byl jeden dědek v Addis Abebě,
který se mohl utlouct po chlebě.
Když se nikdo nekoukal,
hned se po něm utloukal,
až se utloukl přímo v Addis Abebě.

Byl jeden dědeček z Margecan
na vestě modře pokecán.
Roztrhal ji, aby
podělil tři báby,
ten radostný dědeček z Margecan.

Byl jeden dědek, jenž pravil:
„Jakže! Mít strach ze zlé krávy?
I když je v rozběhu,
nevzdám se úsměvu,
což možná obměkčí srdce té krávy.“

Byla jedna slečna z Vysokého Mýta,
která měla v patách divokého býka.
Sebrala však z cesty rýč
a řekla: „Že se nestydíš!“
čímž znejistila divokého býka.

Byl jeden dědeček z Hamburku,
tancoval s krkavcem mazurku.
Řekli: „Jaké fraky,
rozmazluje ptáky!“
A rozplácli dědečka z Hamburku.

Byl jeden dědeček v Lidečku
nejmenší ze všech dědečků.
Jenže ho zakrátko
chytilo štěňátko
a to ho sežralo, dědečka v Lidečku.

Byl jeden starý pán z Břeclavi,
který měl mlhavé představy.
Myslel, že na balónu
doletí k Oriónu,
ten starý bludař z Břeclavi.

Jeden starý dědek z Casablanky
stal se náhle chotěm puritánky.
Křikla: „Já zcepením,
on je to mouřenín!“
což bylo mrzuté pro dědka z Casablanky.

Byl jeden dědeček na Hradecku
hlavu měl maličkou jako pecku.
Jsa tím dost otřesen,
zvětšil ji účesem
a rapidně běhal po Hradecku.

Byla jedna mladá dáma v Tyru,
která denně ometala lyru.
Zvuk jejího metení
budil silné vzrušení
v hlubinách moře i v Tyru.

Byl jeden dědek, jenž zvolal: „Aj!
Vidím, jak ptáče přilétá v háj.“
Když řekli: „Malé?“
opáčil: „Ale!
Čtyřikrát větší nežli ten háj.“

Byl jeden dědeček v Bejrútu,
pozval své děti na krůtu.
Tolik jí spráskali
a tak moc mlaskali,
že ho to zabilo, dědečka v Bejrútu.

Byl jeden starý muž v Ting-čcha,
měl značně tlustého pinčla.
Ten svým bachorem
stal se pravzorem
tlustého pinčla z Ting-čcha.

Jeden dědeček v pohodě
sedal na sloupě ve vodě.
V případě nepohody
odešel do hospody
na jednu topinku nebo dvě.

Jeden dědek za Lübeckem,
obličej měl křivý vztekem.
Strhal si holínky
a chroustal kořínky,
ten prskózní dědek za Lübeckem.

Měl jeden dědeček plnovous parádní,
ale když vyjel si, kůň stoupl na zadní.
Řekli: „Toť v pořádku,
spadneš z něj pozpátku,
ty šlechetný kmete, jenž vousy máš parádní.“

Byl jeden dědeček z Guadarramy
který měl city dost rozhárány.
Musel být postaven na bradu
a roztočen zpředu dozadu,
aby se zklidnil, děd z Guadarramy.

Byl jeden děd ze Zákolan
mimořádně nevychován.
Běhal po své trase
v každé ruce prase,
večer však vracel se do Zákolan.

Byla jedna mladá dáma z Granady
přepadena několika ovády.
Zčásti tyto lumpy
spláchla vodou z pumpy
a zčásti odtáhla do své Granady.

Byl jeden dědeček v Bubenči
bezkonkurenčně nejtenčí.
Jednou ho nechtíce
připlácli k nádivce,
a tak byl upečen, dědeček v Bubenči.

Byl jeden dědeček pod Paříží,
nechtěl se dostati do potíží.
I sedal s chodidly
vysoko nad židlí,
ten strašmózní dědeček pod Paříží.

Jedna mladá dáma v Ploješti,
vřeštěla, jak nikdo nevřeští.
Silně a tenounce
a hlavně bez konce,
ta mladá vřeštivka v Ploješti.

Byl jeden dědeček za dveřmi,
říkal: „Když zvoním, tak otevř mi!
Zvoním tolik let,
že je ze mě kmet,
a nadále zůstávám za dveřmi!“

Byla jedna mladá dáma z Krupiny,
chytla rybu bez jediné šupiny.
A tak mohutnou, že
zvolala hned: „Cože!“
ta mladá nadšenka z Krupiny.

Byl jeden dědeček z Kanady
zřízencem vsazen do klády
za krádež prasat,
paruk a kaťat,
tak horentní byl ten děd z Kanady.

Byla jedna mladá dáma z Malfi
slavná tím, jak hleděla si harfy.
Na harfu hrála prý,
i když šla na kapry,
ta perfektní mladice z Malfi.

Jeden starý člověk v Almerii
otevřel si krční artérii.
Když přivolal choť,
řekla mu: „I toť!
Tvůj skon sklíčí celou Almerii.“

Byl jeden dědeček ze Sparty
terčem pro malé caparty.
Házeli kamením,
což vedlo k zraněním
a špatné náladě dědečka ze Sparty.

Byl jeden dědeček, který měl sovu,
a ta mu houkala znovu a znovu.
Sedal vedle chlívku
a holdoval pivku,
čímž chladil sebe i svoji sovu.

Byl jeden starý pán z Gretny,
řítil se kráterem Etny.
Když se ptali: „Žhne?“
odpověděl: „Ne!“
ten starý sedmilhář z Gretny.

Jedna mladá dáma z Bogoty,
jela parním vlakem do Lhoty.
Když zvolali: „Lhota!“
neslyšela to ta
dáma a odjela ze Lhoty.

Byla jedna mladá dáma z Chropyně,
jejíž teta byla rychlá chodkyně.
U plotů své kroky
prokládala skoky,
což bralo dech mladé dámě z Chropyně.

Byl jeden dědoušek z Monvillu,
měl doma berberskou gorilu.
Jednou ta gorila
v noci si topila
a přitom spálila dědouška z Monvillu.

Byla jedna stará dáma ze Seredi,
která měla strašně vágní odpovědi.
Když řekli: „Jdeš spat?“
odvětila: „Snad!“
ta stará Pýthie ze Seredi.

Měl jeden starý pán v Peru
dvacet pět synů a dceru.
Krmil je hlemýždi
a plácal po hýždi,
ten příkladný starý pán v Peru.

Byl jeden dědeček na římse okenní,
ruce měl nad hlavou a v očích zděšení.
Když řekli, že spadne,
zvolal: „Akorát ne!“
ten načatý dědeček na římse okenní.

Byl jeden dědeček původem z Azor,
který měl poněkud nejistý názor.
Na dotaz „Jak se máš?“
opáčil „Co jsi zač?“
ten rušivý dědeček původem z Azor.

Byl jeden dědek v Londýně, jenže
náhodou spadl do řeky Temže.
Namísto v Londýně
zůstal pak v hlubině
Temže, jež teče ve městě témže.

Byl jeden dědeček z Okříšek,
jedl jen polévky bez jíšek.
Namísto jíšek
přidal pár myšek,
ten starý labužník z Okříšek.

Jedna mladá dáma v Lutychu
byla čím dál tím víc potichu.
Když jí řekli: „Mluv!“
řekla pouze: „Uf!“
ta mladá provokatérka v Lutychu.

Jeden starý člověk v Parmě
hledal býka, ale marně.
Řekli však: „Neplač proň,
vyskočil na jabloň,
ty starý potížisto v Parmě!“

Byl jeden dědeček, na jehož nosanu
sedali ptáčkové ráno i po ránu.
Kvečeru ale
letěli dále
k úlevě dědečka a jeho nosanu.

Jedna mladá dáma v Nedvědici
byla krutě štvána medvědicí.
Když více síly neměla,
prskla a zhasla docela,
ta mladá nešťastnice v Nedvědici.

NESMYSLNÉ
PÍSNĚ

Kachna a klokan

Řekla kachna klokanovi:
„Ten tvůj skok, ach to je krok!
Přes pole a širé vody
hop a hop a nikdy stop.
Co já v hnusné louži? Leda zplesnivět.
Proto stále toužím dát se v širý svět
a jak ty být — velký skokan!“
slyšel od té kachny klokan.

„Ó vezmi mě na svá záda!“
zaprosila kachna pak.
„Seděla bych, nedutala,
neříkala nic než kvak.
Mohl bys mě odnést přes moře a pláň
do Skotska a dále, do země Ňam Ňam.
Pěkně prosím, smutně koukám,“
slyšel od té kachny klokan.

Řekl na to klokan kachně:
„Zvážit bych tvůj návrh měl,
neb se jeví blahodárně,
má však jeden zádrhel.
Dovol mi to, prosím, jasně povědět:
tvoje mokré nohy studí jako led.
Z takových bych dostal okam-
žitě revma!“ řekl klokan.

Řekla kachna: „Na to i já
myslím, hledíc do louže.
Proto jsem si zakoupila
čtvero tlustých ponožek,
dále jeden kabát, dobře vycpaný,
a na každý večer doutník z Havany.
To vše z lásky, s kterou broukám,
drahý můj, tvé jméno Klokan.“

Řekl klokan: „Vzhůru, drahá,
bledé luny do jasu!
Sedni si co protiváha
na hrot mého ocasu!“
A tak hopem skokem vyrazili vpřed
a dvakrát, ba třikrát obskákali svět.
Pár tak šťastný! Kde jej potkám?
Tam, kde skáče s kachnou klokan.

Tiplice a muška

Jedenkrát se pán z Tiplice
v hnědošedém svém oděvu
vypravil v létě k písčině
a zvolna kráčel po břehu.
Při chůzi mezi oblázky
v ovzduší nijak vyhřátém,
došel až k panu Muškovi,
jenž v modrém byl a ve zlatém.
A že bylo brzy na oběd,
vypil s ním jedno mušlové
a hodinku dvě, pim a pom,
pinkali spolu pompinton.

Obrátil se pán z Tiplice
na pana Mušku a praví mu:
„Proč nechodíte ke dvoru?
Nechápu toho příčinu.
Vždyť byste všechny potěšil
svým zlatě lesklým kostýmem,
tak proč tam nikdy nejdete?
Já myslím, že jste povinen!
A co vše byste uviděl!
Těch krás! A váz! A svítidel!
I královnu s králem zahlédnem,
jej v rudém a ji v zeleném!“

„Ach ctěný pane z Tiplice,“
pan Muška na to poví mu,
„ke dvoru vskutku nechodím
a má to svoji příčinu.
Mít dlouhých šest noh jako vy,
hned běžel bych tam se všemi,
leč běda, mé jsou kratinké,
tak kratinké, že nelze mi.
Král s královnou, jsem přesvědčen
(on v rudém, ona v zeleném),
by zvolali: ‚Ty, Muško, pryč,
ty ke dvoru se nehodíš!‘“

„Ach ctěný pane z Tiplice,“
končil pan Muška s řečí svou,
„račte mi, prosím, zazpívat
alespoň jednu bzučivou.
Tak hrozně krásně zpíval jste,
leč dávno čas ten uplynul
a nyní váš zpěv neslyšet,
nechápu toho příčinu.
Vždyť by váš hlásek stříbřitý
vytáhl plže z ulity
a chvátali by ke břehům
poslouchat vaše bzum dy bzum!“

I řekl mu pán z Tiplice:
„Já navždycky již dozpíval!
Povím vám toho příčinu,
byť zjitří to můj starý žal.
Už léta ani sebemíň
já nebzučím a nezpívám,
a to z té strašné příčiny,
že příliš vzrostlé nohy mám.
Šest dlouhých noh mě délkou svou
tak děsně tlačí do prsou,
že zazpívati těžko je,
ať vleže, vsedě, vestoje.“

Pan Muška a pán z Tiplice
se podívali na sebe,
usedli tiše u moře
a upřeli zrak na nebe.
Řekli si: „Ach, jak příšerné!
Jak strašně je svět rozvrácen:
jeden má nohy přes míru
a druhý je na nich ukrácen!
Jeden nemůže ke dvoru,
že nohy mu dost nerostly,
druhý má zase po zpěvu,
když narostou mu obrovsky.“

Pan Muška a pán z Tiplice
pak povstali a vestoje
se s běhementním výkřikem
vřítili do vln příboje.
A našli si v něm malý člun
s šedorůžovým plachtovím
a odpluli v něm po moři
daleko odtud, já to vím,
a přes tichounké krajiny
až do grombulské pustiny
a tam si dodnes, pim a pom,
pinkají spolu pompinton.

Popletové

V řešetu pluli, namoutě,
po moři v širou dál!
Ať říkal na to, co kdo chtěl,
a vítr dul a burácel,
v řešetu pluli dál!
Kdo uviděl je v bouři té,
vykřikl: „Vždyť se topíte!“
Zvolali však: „Nám fuk je to,
že máme malé řešeto,
my plujeme v něm v dál!“
            Maličko, málo, tak maličko, málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři plují v řešetu.

Dál v řešetu pluli, namoutě,
a rychle jako blesk.
Jen zelenkavý, krásný cár
jim ze stěžně co plachta vlál
a stěžněm dýmka jest.
Kdo viděl je tak spěchati,
vykřikl: „Vždyť se převrátí!
Nebe je temné, vzdálen cíl
a v řešetu jen imbecil
by plout chtěl jako blesk.“
            Maličko, málo, tak maličko, málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři plují v řešetu.

Záhy však voda, namoutě,
jim tekla do bot všem.
I vzali růžové papíry
a úhledně do nich balili
chodidla před mokrem.
A na noc vlezli do hrnce
a volali: „Jak moudří jsme!
Ač nebe je temné a vzdálen cíl,
nikdo z nás není imbecil,
když plujem s řešetem!“
            Maličko, málo, tak maličko, málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři plují v řešetu.

Jakmile slunce navečer
zapadlo za obzor,
trylkovali svůj noční song,
do něhož echem zvučel gong
ve stínu hnědých hor.
„Ó bimbi don! Jak šťastni jsme
my v řešetu a v hrnci svém,
když pod měsícem sněhovým
s hráškovým plujem plachtovím
ve stínu hnědých hor!“
            Maličko, málo, tak maličko, málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři plují v řešetu.

V zemi za mořem Západním,
kde hustý les se skvěl,
koupili praktický vozíček,
klikvový dort, pár soviček
a úl stříbrných včel
a zelenou kavku a prasátko
a opičku sladkou jak lízátko
a nepřeberně rokfóru
a bedny limonel.
            Maličko, málo, tak maličko, málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři plují v řešetu.

Za dvacet let i za více
se navrátili k nám.
A kdekdo říkal: „Jak vyrostli!
Vždyť u Jezer byli i v Papoušti
a pluli k Ňourhorám!“
Jim na zdraví sklenky pozvedli
a zasedli s nimi u knedlí
a říkali: „Až půjde to,
i my vezmeme řešeto
a vzhůru k Ňourhorám!“
            Maličko málo, tak maličko málo
            je na tom světě Popletů,
            co s modrýma rukama a zelenou hlavou
            po moři pluli v řešetu.

Stůl a židle

Povídá stůl židli:
„Špatně se mi bydlí.
Je mi z toho vedra zle
a nohy mám omrzlé!
Co se takhle někam vydat
a trochu si popovídat?
Potřebujem vzduch jak sůl!“
povídá té židli stůl.

Řekla židle stolu:
„Myslíš my dva spolu?
Zanechej všech iluzí,
že máme nohy pro chůzi!“
Povzdechl stůl zkroušeně:
„Zkusit to snad můžeme.
Když už máme tolik nohou,
projděme se aspoň po dvou.“

Vykročili zvolna ven
a kráčeli městečkem,
ťuk ťuk svými chodidly
kolem lidských obydlí.
Za nimi dům od domu
táhlo hejno zevlounů:
„Hleďte, židle se stolem
pochodují kolkolem!“

Ale v jedné uličce
cestou k hradní věžičce
popletli si cestu k cíli
a celý den probloudili.
Až nakonec kačer Kvak,
jedna myš a jeden šváb
za patřičnou úplatu
pomohli jim k návratu.

Pak si šeptem pravili:
„Ach bráškové rozmilí,
po tak skvělém výletu
si dáme boby na špeku!“
Tak si kačer, šváb a myška
naložili plná bříška
a před spaním jásavě
tancovali po hlavě.

NESMYSLNÉ
PŘÍBĚHY

O čtyřech dítkách
cestujících kolem světa

Je to už hezkou chvíli, co před dávnými časy žili čtyři človíčkové, kteří se jmenovali

a ti všichni si usmysleli, že by rádi poznali svět. Proto si koupili velký člun, aby mohli svět obeplout. Až budeme na druhé straně, říkali si, vrátíme se domů po souši. Člun byl modrý, se zelenými puntíky a žlutočervenou plachtou. Na cestu si vzali jen malou kočku, aby jim dělala kormidelníci a správkyni člunu, a obstarožního Kvakamáše, aby jim vařil obědy a čaj; za tím účelem postavili na palubu velkou konvici.

Prvních deset dnů se jim plulo nádherně. Měli pořád co jíst, protože kolem bylo moře ryb – stačilo hrábnout dlouhou lžící do vody. Kvakamáš ryby okamžitě uvařil a kočička se živila kůstkami, celkem ke své neskrývané radosti, takže všichni na palubě byli velmi spokojeni.

Ve dne se Violeta zabývala hlavně tím, že nalévala mořskou vodu do máselnice, a její bratři ji urputně stloukali, doufajíce, že z vody vyrobí máslo, což jsem jim dařilo málokdy, pokud vůbec. Večer si všichni vlezli do čajové konvice a velmi pohodlně tam přespali, zatímco Číča a Kvakamáš řídili loď.

Po čase spatřili v dáli jakousi pevninu. Když k ní připluli, zjistili, že je to ostrov z vody, obklopený ze všech stran zemí. Kromě toho byl lemován rozplývavými úžinami a protékal jím Golfský proud, takže byl velmi krásný, a rostl na něm jen jediný strom, vysoký půldruhého kilometru a 9 metrů.

Po přistání se vydali na obchůzku, ale ke svému nesmírnému údivu shledali, že ostrov je plný vepřových řízků a čokoládových bonbonů a ničeho jiného. Vylezli tedy na ten jediný vysokánský strom, aby prozkoumali, žijí-li tam nějací lidé. Ale když zůstali na vrcholu stromu po dobu jednoho týdne a nikoho nespatřili, usoudili logicky, že tam žádní obyvatelé nejsou, a v důsledku toho slezli dolů a naložili si na člun dva tisíce telecích řízků a milion čokoládových bonbonů a těmi se živili déle než měsíc, zatímco pokračovali v plavbě s maximálním nadšením a nezájmem.

Potom připluli k pobřeží, kde bylo neméně než pětašedesát rudých papoušků s modrými ocasy, sedících v řadě na bidýlku a tvrdě spících. Říkám to nerad, ale Číča a Kvakamáš se k nim tiše přikradli a všem ukousli ocasní péra, za což je Violeta přísně pokárala.

Navzdory tomu si všechna řečená péra, a bylo jich celkem dvě stě pětašedesát, vetkla do kloboučku. Dodala mu tím jiskřivého půvabu, vysoce efektního a hluboce efektivního.

Další dobrodružství je potkalo v jedné mořské úžině, tak přeplněné rybami, že člun nemohl plout dál. Proto tam zůstali asi půldruhého měsíce, dokud je skoro všechny nesnědli. Byly to plotice, vesměs už předvařené a zalité krabí omáčkou, takže šlo všechno jako po másle. A jelikož si těch několik ryb, které nesnědli, stěžovalo, že je jim zima a že nemohou spát kvůli strašnému rámusu, který tropí lední medvědi a tropičtí jezevčíci houfně navštěvující tuto končinu, Violeta byla tak nesmírně laskava, že jim upletla vlněné svetříky, a Prákula do nich vpravil opiové kapky, takže rybám bylo docela teplo a spaly jako polínka.

Poté připluli do země hustě porostlé obřími pomerančovníky plnými pomerančů. Všichni vystoupili a vynesli z člunu čajovou konvici, aby si do ní trochu pomerančů natrhali. Ale když se dali do práce, zvedla se strašlivá vichřice a odfoukla Violetě z kloboučku všechna papouščí péra. To však nebylo nic vedle pohromy, která nastala, když jim začaly padat na hlavu miliony a miliony pomerančů, které do nich tak bušily a mlátily a třískaly a tepaly, že jim nezbylo než spasit život útěkem, nehledě k tomu, že rachot způsobený pomeranči dopadajícími na čajovou konvici byl jeden z nejpříšernějších a nejotřesnějších.

Přesto doběhli šťastně k člunu, byť značně zhmožděni a rozladěni. A Kvakamáš měl tak silně potlučenou pravou nohu, že musel nejméně týden sedět s hlavou v pantofli.

Tato událost je notně rozesmutnila a možná by se už nikdy neodsmutnili, nebýt toho, že Lionel s chvályhodnou obětavostí a vytrvalostí stál nepřetržitě na jedné noze a živě jim hvízdal, což ostatní členy posádky tak pobavilo, že se jim po částech vrátila dobrá nálada a slíbili si, že po návratu z plavby všichni podepíší poděkování z perníku a malin a předají je Lionelovi jako upřímný projev srdečné a vděčné nakaženosti.

Po několika dnech klidné plavby dorazili do další země, kde ke svému radostnému úžasu spatřili nespočetné množství bílých myšek s červenýma očima. Všechny seděly v obrovském kruhu a zvolna pojídaly vanilkový pudink, nanejvýš způsobně se při tom chovajíce.

Naši čtyři cestovatelé byli už notně vyhládlí, jelikož plotic a pomerančů měli po tak dlouhé době plné zuby, a uspořádali tedy poradu, zda by se neslušelo požádat myšky o krapet pudinku, rozumí se zdvořile a jímavě, takže by je taková prosba nemohla nepotěšit. Usnesli se, že myšky půjde poprosit Kvído, což se vzápětí stalo. Myšky daly Kvídovi pudink do ořechové skořápky a rozředily jej vodou, aby byla aspoň z poloviny plná. Kvída to tak pobouřilo, že řekl: „Když máte pudinku takové množství, musím říci, že jste mohly být štědřejší!“ Ale jen co dopověděl, otočily se k němu všechny myšky najednou a strašlivě mstivě na něj kýchly. (Těžko si představit zvuk skrumbéznější a nepříjemnější, nežli je hromadné kýchnutí několika milionů pohněvaných myší.) Kvído se dal na úprk směrem k člunu, ale nejdříve praštil čepicí doprostřed vanilkového pudinku, a tím myškám celý oběd pokazil.

Náš čtyřlístek plul dál, až připlul k zemi, kde nebyly žádné domy, ale jen samí velbloudi, neuvěřitelně nespočetní a ke všemu bzučiví. Žili tam v tak vydatné a bukolické harmonii, že jejich bezmezné a bezvýchodné štěstí by člověk v mnoha částech světa pohledal. Violeta, Prákula, Kvído a Lionel byli tímto jedinečným a poučným osazenstvem silně zaujati, a když požádali bzučivé velbloudy o dovolení a ti jim nanejvýš zdvořile vyhověli, přistáli u pobřeží a jali se připravovat čaj. Protože žádný neměli, vhodili do horké vody pouze hrst oblázků a Kvakamáš zahrál nad konvicí na akordeon. Následkem toho se čaj bez váhání uvařil a byl té nejlepší kvality.

Čtveřice dítek se pak dala do hovoru s bzučivými velbloudy. Ti s hosty rozmlouvali pokojně a ušlechtile, třebaže s jistým bzučivým akcentem, způsobeným hlavně tím, že každý velbloud držel v zubech malý kartáč na šaty, což přirozeně vedlo k nepřirozeně bzikavé výslovnosti.

„Vysvětlili byste nám laskavě,“ zeptala se Violeta, „proč bzučíte, místo abyste bučeli nebo hučeli, případně skučeli?“

Na tuto otázku odpověděl nejstarší z bzučivých velbloudů: „Bzučíme svou mateřskou řečí, neboť původně byl každý z nás komárem. Kdybychom zvučeli jinak, nikdo by nepoznal, že jsme uděláni z komárů, ačkoli z komára, jak jistě víte, lze udělat sotva co jiného než velblouda.“

„To se ví, že to víme,“ řekl Prákula. „Ale smíme se zeptat, čím se převážně živíte?“

„Převážně ústřičími paštičkami,“ odpověděl bzučivý velbloud. „A když je jich nedostatek, tak malinovým octem a aspikem z hovězích kůží.“

„To jste tedy labužníci!“ zvolal Kvído.

A Lionel k tomu dodal: „Ksss!“ A všichni bzučiví velbloudi odvětili: „Bzzz!“

Nato pravil jeden ze starších velbloudů, že nastala hodina večerního zpěvu. Na dané znamení se všichni rozbzučeli způsobem nad jiné opulentním a sonorním, takže jejich melodické a chrapitální hlasy se rozléhaly nad vodami a nad rozbouřenými hlavami stěhovavých sýkor v mezilehlých a zelenících se horách tak jasně a hnusnosametově, jak to dokáže jen ryzí ctnost. Z oblohy skropené hvězdami zářil hejhulantně měsíc a zaléval hladkolesklou srst velbloudů speciálně triviálním jasem, což svou blankytností a očividností budilo živou odezvu v okolní přírodě.

Ještě po mnoha letech vzpomínali čtyři malí cestovatelé na tento večer, snad nejkrásnější v jejich životě, a bylo už po půlnoci, když Kvakamáš znovu napnul plachtu, vrátil konvici s máselnicí na místo a Číču ke kormidlu a každé dítko se naposled a vroucně rozloučilo s bzučivými velbloudy, kteří své hosty jako jeden muž vyprovodili k moři, aby shlédli jejich nalodění.

Na důkaz své odcházející úcty a vážnosti zvedla Violeta obě ruce a zapíchla jedno ze svých nemnoha zbylých papouščích per do hřívy nejsympatičtějšího bzučivého velblouda, kdežto Prákula, Kvído a Lionel obdarovali velbloudy třemi krabičkami, z nichž jedna obsahovala připínáčky, druhá sušené fíky a třetí zažívací sůl.

Zmoženi vzrušujícími pocity skočili čtyři malí cestovatelé do čajové konvice a tvrdě usnuli. Z pobřeží se však ještě několik hodin zřetelně ozývaly přísně potlačované vzlyky, jak neurčitý počet živých tvorů tlumeně a simultánně posmrkával do kapesníčků, a linuly se po kolébavých vlnách, jež unášely člun od Země šťastných bzučbloudů.

Několik dnů pak cestovatelé nezažili nic zvláštního. Pouze když pluli kolem nevysoké písečné šíje, naskytla se jim nevídaná a vděčná podívaná. Větší množství krabů a raků – snad šest či sedm set – tam usilovně rozmotávalo nesmírnou hromadu bledě růžové vlněné příze, kterou chvílemi zvlhčovali kapalinou složenou z kolínské vody a muškátového punče.

„Ó křupaví krabíci, můžeme vám být nějak nápomocni?“ zvolal náš čtyřlístek.

„Děkujeme laskavě,“ řekli krabi jeden po druhém. „Zkoušíme si uplést vlněné rukavice, ale nevíme jak.“

Violeta, učiněná virtuózka v pletení rukavic, se zeptala: „Máte ta klepeta šroubovací, anebo napevno?“

„Šroubovací,“ odpověděli krabi a bez meškání složili k člunu obrovskou kupu klepet. Violeta jimi rozčesala bledě růžovou přízi a upletla ty nejnádhernější rukavice, jaké si lze představit. Krabi si potom klepeta znovu našroubovali, natáhli si rukavice na přední nohy a rychle se vzdálili po zadních, švitoříce stříbrnými hlásky mollové písně.

Čtyři človíčkové pluli dál, až dopluli k široširé rovině, na níž nebylo zprvu nic vidět, ale když na ní popošli vpřed, spatřili v nesmírné a nejasné dálce cosi, co se po bližším přihlédnutí podobalo člověku v obrovské bílé paruce sedícímu na křesle z piškotových dortů a lastur. „Já bych v tom člověka nehledala,“ řekla pochybovačně Violeta. Marně se tomu snažili přijít na kloub, až Kvakamáš (který už jednou kolem světa cestoval) tlumeně vykřikl mohutným hlasem: „Je to širokoúhlý karfiól!“

A taky že byl. Brzy zjistili, že to, co považovali za obrovskou paruku, je ve skutečnosti hlava květáku. A že tento květák vůbec nemá nohy, poněvadž se obstojně a s kolísavou elegancí pohybuje po jediném zelném košťálu, takže nemálo ušetří na punčochách a obuvi.

Jak se na něj posádka člunu s láskou a odporem dívala, náhle povstal a poněkud švestkoknedlátně chvátal k zapadajícímu slunci, opíraje se o dvě přísně tajné přednostafózní okurky a kráčeje za dlouhým trojstupem třasořitek vodních, až posléze zmizel v křišťálovém mraku potopudného písku.

Tak nevšední podívaná ovšem na čtveřici dětí hluboce zapůsobila. Nelenily a vrátily se do člunu se silným pocitem zaražené záduchy a nesmírného hladu.

Brzy poté museli plout přímo pod vysokými převislými útesy, z jejichž vrcholu jakýsi nadprůměrné protivný klučina v růžových pumpkách a s cínovým talířem na hlavě hodil na jejich člun enormní dýni, a tím jej převrhl.

Převrhnutí však zůstalo bez následků, protože celá posádka uměla výtečně plavat, a po pravdě řečeno se plaváním bavili až do chvíle, kdy vyšel měsíc a mořská voda se ochladila; pak prosolentně vlezli do člunu. Kvakamáš mezitím vymrštil dýni do vzduchu s tak nesmírnou silou, že dopadla na útes, kde seděl zlomyslný klučina v růžových pumpkách, a poněvadž byla plná zápalek, nepozorovaně vybuchla a rozprskla se na tisíc kousků. Útes okamžitě vzplál a malému protivovi bylo stále větší a větší horko, až mu z toho zezelenaly pumpky a uhořel nos.

Za pár dní potom dopluli do země, kde nenašli vůbec nic, jen několik širokých a hlubokých jam plných morušové marmelády. Byl to majetek žlutonosých opic, jimiž onen kraj oplývá a které si takto skladují marmeládu na zimu. V zimě ji smíchají s průsvitnou plží polévkou a podávají v miskách z míšeňského porcelánu, rostoucích volně v tamní přírodě. Jedna žlutonosá opice byla přítomna a tvrdě spala. Na čtyři cestovatele a Kvakamáše padla z jejího krvelačného chrápání taková hrůza, že si nabrali marmeládu jen do malinkého hrníčku a neodkladně se vrátili na palubu.

Jaké však bylo jejich zděšení, když uviděli svůj člun i s máselnicí a čajovou konvicí v tlamě přeobrovského mořského babouka, ukrutné to vodní příšery, již napohled strašlivé, kterážto se naštěstí vyskytuje pouze v těchto krajních zeměpisných délkách. Babouk ve vteřině rozchroupal jejich krásný člun na padesát pět tisíc milionů jedno sto bilionů kousků, takže bylo hned jasné, že Violeta, Prákula, Kvído a Lionel nebudou moci pokračovat v cestě po moři.

Co jim tedy zbývalo? Nic než cestovat po souši. Naštěstí šel zrovna kolem postarší nosorožec, a tak ho ukořistili. Všichni čtyři mu vylezli na záda, Kvakamáš se posadil na jeho roh a držel se ho za uši a Číča se houpala na konečku jeho oháňky. Takto vyrazili vpřed, ačkoli jim na celý zbytek cesty zbyly jen čtyři fazolky a půldruhého kilogramu šťouchaných brambor.

Mohli však lovit hejna kuřat, krocanů a dalších ptáků, kteří se bez ustání slétali na nosorožcovu hlavu a zobali semínka rododendronu rostoucího z jeho lebky. Tyto tvory si způsobem nanejvýš transparentním a uspokojivým vařili na ohni, který si rozdělali na konci nosorožcových zad. Doprovázel je zástup klokanů a obřích jeřábů hnaných zvědavostí a samolibostí, takže nikdy neměli nouzi o společnost a postupovali kupředu, jako by se účastnili hojně navštíveného slavnostního průvodu.

Za necelých pět měsíců dorazili v pořádku domů, kde je nadšení příbuzní přivítali s radostí mírněnou opovržením. Doma se rozhodli, že zbylé cestovatelské plány uskuteční při nějaké příznivější příležitosti.

A co se stalo s nosorožcem? Na důkaz své vděčné přítulnosti ho dali zabít a vycpat a postavili si ho ke dveřím rodného domu jako éterické škrabadlo na boty.

O sedmi rodinách
od jezera Piplpopl

1. kapitola
ÚVOD

Za onoho času – neboli kdysi dávno – žilo v Blemblamblii sedm rodin. Žily u velkého jezera Piplpopl (ba jedna přímo v něm) a na pokraji města Žvandýna, na které měly, pokud nebyla hustá tma, znamenitý výhled. Tato místní jména jste asi už slyšeli a nahlédnete-li do učebnic zeměpisu, všechna tam najdete.

Jak vypadalo sedm rodin žijících u velkého jezera Piplpopl? To se dovíte v další kapitole.

2. kapitola
SEDM RODIN

Jedna rodina se skládala ze dvou starých papoušků a sedmi mladých papoušků.

Druhá rodina se skládala ze dvou starých čápů a sedmi mladých čápů.

Třetí rodina se skládala ze dvou starých hus a sedmi mladých hus.

Čtvrtá rodina se skládala ze svou starých sov a sedmi mladých sov.

Pátá rodina se skládala ze dvou starých morčat a sedmi mladých morčat.

Šestá rodina se skládala ze dvou starých koček a sedmi koťat.

A poslední rodina se skládala ze dvou starých ryb a šesti mladých rybek.

3. kapitola
ZVYKY SEDMI RODIN

Papoušci žili na stromech zvaných žofkypofky, velmi krásných napohled a pokrytých modrým listovím. Živili se ovocem, artyčoky a proužkovanými brouky.

Čápi se procházeli v jezeře Piplpopl a na jeho břehu, snídali žáby a večeřeli topinky potřené máslem, ale protože měli příliš dlouhé nohy, nemohli se posadit, a proto neustále chodili.

Husy měly na nohou blány a chytaly si k obědu velká kvanta much.

Sovy slídily po myších, a když je ulovily, dělaly si z nich tropický pudink.

Morčata se batolila po zahradách a jedla hlávkový salát a ovčí sýr.

Kočky se tiše vyhřívaly na sluníčku a jedly piškoty.

Ryby žily v jezeře a živily se převážně vařenými plži.

A všech sedm rodin spolu žilo náramně vesele a blaženě.

4. kapitola
DĚTI ZE SEDMI RODIN MUSEJÍ Z DOMOVA

Jednoho dne se sedm otců a sedm matek z těchto sedmi rodin dohodlo, že pošlou své děti do světa.

Svolali je a každému dali osm šilinků a dobré rady, něco čokoládových bonbonů a zelený zápisníček vázaný v jemné kůži, aby si měli kam zapisovat útratu.

Zvláště jim kladli na srdce, aby se nehádali, a všichni jim na rozloučenou něco přikázali.

„Když najdete třešni,“ řekli staří papoušci, „nehádejte se, kdo ji sní.“

„Když najdete žábu,“ řekli staří čápové, „opatrně ji rozdělte na sedm dílů, ale v žádném případě se o ni nehádejte.“

A staré husy řekly sedmi mladým husám: „Ať budete, kde budete, všemožně se vyhýbejte švestkoknedlobleše.“

A staré sovy řekly: „Když najdete myš, roztrhejte ji na sedm porcí a chutě ji snězte, ale bez hádek.“

A stará morčata řekla: „Pozor na salát, najdete-li jaký. Nežrat ho hltavě, ale v poklidu.“

A staré kočky řekly: „Přijde-li vám do cesty kvikamika, nic si s ní nezačínat. Nikdy!“

A staré ryby řekly: „Ze všeho nejvíc se chraňte jíst modrého bosafouse! Bolely by vás z něho prsty na nohou.“

Děti z každé rodiny poděkovaly rodičům, a když se celkem devětačtyřicetkrát uklonily, vyrazily do širého světa.

5. kapitola
O SEDMI MLADÝCH PAPOUŠCÍCH

Netrvalo dlouho a sedm mladých papoušků přiletělo ke stromu, na kterém byla jedna jediná třešeň. Nejstarší papoušek si ji hned utrhl, ale ostatní měli tak strašný hlad, že ji chtěli také. A tak se začali hádat a šťouchat

   a žďouchat

      a bouchat

         a škrouchat

            a žmouchat

               a dlouchat

                  a couchat

                     a šlouchat

                        a kroufat

                           a broufat

                              a žroufat a 

křičeli a ječeli a pištěli a kvičeli a drápali se a chňapali a klovali a kousali a sekali a mlátili a řezali a mydlili, až jeden druhého roztrhali na cucky a po celé neblahé příhodě nezůstala jediná stopa, jen zmíněná třešnička a sedm zelených pírek.

Tak vražedně a výmluvně skončilo sedm mladých papoušků.

6. kapitola
O SEDMI MLADÝCH ČÁPECH

Když sedm mladých čápů vyrazilo z domova, prvních čtrnáct týdnů šli nebo letěli rovně a šest dalších týdnů klikatě. Potom sto osm mil utíkali, jak nejrychleji mohli, a nakonec se zastavili a z jejich zobáků se ozval krutibrtální klapocvakorachot.

Vzápětí spatřili velkou žábu se zelenými puntíky na těle a nebesky modrým proužkem za každým uchem.

Byli tak hladoví, že se na ni okamžitě vrhli. Chtěli ji rozdělit na sedm porcí, ale začali se hádat, kterou nohu jí mají utrhnout nejdřív. Jeden říkal tak, druhý jinak, a zatímco se hádali, žába hups, a byla pryč. Když viděli, že o ni přišli, začali klapat, cvakat,

   křápat, krafat,

      drápat, sápat,

         rafat, šlapat, a to tak divoce

jak ještě nikdy. Prali se celý týden, až jeden druhého rozklovali na cucky a nezbylo z nich nic, jen zobáky.

A tak skončilo sedm mladých čápů.

7. kapitola
O SEDMI MLADÝCH HUSÁCH

Když vycestovalo sedm mladých hus, putovaly přes velikou pláň, na které rostl jen jediný strom, a byl to strom velmi nedobrý.

Čtyři husy na něj vylezly a rozhlížely se kolkolem, zatímco tři ostatní ťapkaly sem tam a opakovaly si básničky a látku z posledních šesti hodin počtů, zeměpisu a vaření.

Vtom zahlédli v dáli cosi nesmírně zajímavého a obézního. Mělo to dokonale kulaté tělo, které jako by z oka vypadlo švestkovému knedlíku, na těle dvě křidélka a zobák, na hlavě tři péra a pod sebou jedinou nohu.

Po chvíli si sedm mladých hus řeklo: „To zvíře bude bezpochyby švestkoknedloblecha!“

A neprozřetelně se daly do hlasitého zpěvu:

                                „Hola, švestko-

                                knedloblecho,

                                hola, švestko-

                                knedloblecho,

                                nehledej si skrýš

                                a pojď blíž, pojď blíž,

                                sem ke stromu, slyš, ó slyš!“

A jen co svou píseň dozpívali, švestkoknedloblecha začala na své jediné noze hopsat a hupsat s příšernou rychlostí, až přiskákala k řečenému stromu. Tam se zastavila a hloupě a hojně se rozhlížela.

To mladé husy nesmírně vyděsilo, takže se celé roztřatřatřatřásly. Jedna natáhla dlouhý zobák a ďobla jeho špičkou do ní – ale jen co to udělala, jala se švestkoknedloblecha hopsat a hupsat víc a víc a výš a výš, načež otevřela ústa a k velkému úžasu a pohoršení sedmi hus začala tak hlasitě a zuřivě a příšerně štěkat, že takový kravál absolutně nemohly snést a postupně se jedna po druhé svalily na zem, a bylo po nich.

Tak skončilo sedm mladých hus.

8. kapitola
O SEDMI MLADÝCH SOVÁCH

Když se vydalo na cesty sedm mladých sov, co chvíli usedaly na větve starých stromů, a proto se daleko nedostaly.

Jednou v noci, když byla hustá tma, se jim zdálo, že slyší myš, ale protože nesvítily plynové lampy, žádnou neviděly.

Zvolaly tedy: „Je to myš?“

A myš odpověděla: „Písk, písk, písk, je to myš.“

Sedm mladých slov se okamžité vrhlo ze stromu k zemi. Zapomněly však, že dole je veliká studna, a tak do ní všechny neopatrně spadly a během jediné minuty se utopily.

Tak skončilo sedm mladých sov.

9. kapitola
O SEDMI MLADÝCH MORČATECH

Sedm mladých morčat došlo do zahrady plné angreštových keřů a tygruněk. Pod jedním tímto stromem všechna usnula, a když se probudila, viděla, že zatímco spala, vyrostl ze země velikánský salát, který má nespočetné množství lupenů. A tak sborem vykřikla:

                                „Saláte, ach saláte,

                                viďte, že nás necháte,

                                abychom se přiblížila

                                a dosyta nakrmila

                                salátem, ach salátem!“

Hned poté se morčata vyřítila k salátu, a to s tak maximální silou, že hbitě vrazila hlavou do jeho stonku a tímto nárazem si bezprostředně přivodila počínající přechodný zánět nosu, který se zhoršoval a zhoršoval a zhoršoval a zhoršoval, až čirou náhodou všech sedm zahubil.

A tak skončilo sedm mladých morčat.

10. kapitola
O SEDMI MLADÝCH KOČKÁCH

Sedm mladých koček se vydalo na cesty velmi hravě a dravě. Ale když dorazily na vrchol vysokého kopce, spatřily v dáli kvikamiku (či správněji psáno kvykamyku), a navzdory varováním, kterého se jim dostalo od rodičů, se rozběhly rovnou k ní.

(Kvikamika je nanejvýš nebezpečné a zákeřné zvíře a setkat se s ní není ani v nejmenším žádoucí. Kvikamiky žijí ve vodě i na zemi a v prvém případě používají svou dlouhou oháňku jako lodní plachtu. Jejich rychlost je maximální, ale jejich zvyklosti jsou domácké a zanedbatelné, celkové způsoby pak dumavé a transparentní. Za letních večerů je lze někdy vídat, jak u jezera Piplpopl stojí na hlavě a broukají své národní písně. Živí se výlučně zeleninou, s výjimkou situací, kdy jedí telecí či skopové či vepřové či hovězí či ledek draselný.)

Jakmile kvikamika uviděla, že se k ní blíží sedm mladých koček, dala se na útěk. A protože utíkala a utíkala čtyři měsíce a kočky, ač utíkaly za ní, ji nemohly a nemohly dohonit – postupně pošly únavou a vyčerpáním a víckrát se neuzdravily.

Tak skončilo sedm mladých koček.

11. kapitola
O SEDMI MLADÝCH RYBÁCH

Sedm mladých ryb proplulo jezerem Piplpopl až do řeky a řekou do oceánu, kde na neštěstí pro všechny spatřily 15. dne své cesty světle modrého bosafouse a instinktivně do něho vrazily. Ale modrý bosafous se zavrtal do perpendikulární,

   spikulární,

      orbikulární,

         kvadrangulární,

            cirkulární hlubiny mořského bahýnka,

které mu bylo domovem.

A sedm mladých ryb za ním plulo tak obrovskou a znepokojivou rychlostí, že se zavrtaly do bahýnka zcela proti své vůli, a protože na ně nebyly zvyklé, velice záhy se udusily.

Tak skončilo sedm mladých ryb.

12. kapitola
O TOM, CO SE STALO POTOM

Když vešlo ve známost,

že sedm mladých papoušků

a sedm mladých čápů

a sedm mladých hus

a sedm mladých sov

a sedm mladých morčat

a sedm mladých koček

a sedm mladých ryb

už není naživu, sešli se žába, švestkoknedloblecha, myš, kvikamika a modrý bosafous a radovali se nad svým šťastným osudem. Vzali sedm per sedmi mladých papoušků a sedm zobanů sedmi mladých čápů a salát a třešničku a posledně jmenovanou položili na salát a ostatní věci poskládali do kruhu a tančili kolem těchto památek dupáka, dokud se naprosto neunavili. Poté uspořádali čajový dýchánek a zahradní slavnost a ples a koncert a nakonec se vrátili každý domů, plni radosti a úcty, sympatie, spokojenosti a hluboké otrávenosti.

13. kapitola
O TOM, CO SE STALO S RODIČI
ČTYŘICETI DEVÍTI DĚTÍ

Ale když se dva staří papoušci

                     a dva staří čápi

                     a dvě staré husy

                     a dvě staré sovy

                     a dvě stará morčata

                     a dvě staré kočky

                     a dvě staré ryby

dověděli při četbě novin o neblahé zkáze všech svých potomků, odmítli veškerou další potravu. Poslali si do různých obchodů pro velké množství pálivé papriky a koňaku a octa a modrého pečetního vosku a k tomu zakoupili sedm obrovských nakládacích lahví se vzduchotěsnými příklopy. Když to měli všechno pohromadě, snědli lehkou večeři složenou z tmavého chleba a jeruzalémských artyčoků a vřele a důstojně se rozloučili s širokým okruhem svých známých, kteří se vyznačovali početností a výtečností a vybraností a odpovědností a směšností.

14. kapitola
ZÁVĚR

Potom naplnili láhve nakládacími přísadami a každá dvojice si do jedné skočila, následkem čehož okamžitě zesnuli a během několika minut byli naloženi. Předtím (s pomocí nejznamenitějších právníků v okrese) sepsali závěť, v níž přísně přikázali, aby příklopy všech sedmi lahví byly zapečetěny zakoupeným modrým voskem a v těchto lahvích nechť jsou darováni hlavnímu muzeu města Žvandýna, opatřeni nálepkami z pergamenu či nějaké antikongeniální náhražky a umístěni na mramorový stůl s postříbřenými nohami, kde budou předmětem každodenního zkoumání a hloubání k trvalému užitku maloduché veřejnosti.

Až někdy pojedete do Blemblamblie a navštívíte žvandýnské muzeum, hledejte je na devadesátém osmém stole ve čtyřsté dvacáté sedmé místnosti po pravé straně chodby levého křídla ústředního kvadrátu oné velkolepé budovy. Protože jestli ne, tak je určitě neuvidíte.

NESMYSLNÉ
RECEPTY

ROZBDÉLNÍKOVÝ KOLÁČ

Vezmi 4 libry (řekněme 4 a půl) čerstvých rozbdélníků a vraz do rendlíku.

Zalej vodou a vař nepřestajně 8 hodin, pak přidej 2 pinty čerstvého mléka a vař další 4 hodiny.

Až se přesvědčíš, že rozbdélníky pořádně změkly, vyndej je z rendlíku a polož na plech, předtím však důkladně protřep.

Nastrouhej na ně trochu muškátu a pečlivě posyp mletým zázvorem, práškovým kari a dostatečným množstvím pálivé papriky.

Odnes plech do vedlejší místnosti a polož na zem. Přines jej zpátky a nechej bublat po tři čtvrti hodiny.

Prudce zmítej plechem, až se všechny rozbdélníky zbarví do bledě fialkova.

Vezmi připravené těsto a celé je do nich opatrně vraz, současně přidej 1 holoubě, 2 hovězí plátky, 4 květáky a libovolný počet ústřic.

Trpělivě čekej, až začne naskakovat kůrka, a čas od času přisol.

Podávej na umytých talířích a co nejrychleji vyhoď z okna.

MINIBLABÉZNÍ KOTLETY

Vezmi několik kusů hovězího a nařež z nich co nejmenší kousíčky a pak ještě menší, celkem osmkrát, ne-li devětkrát.

Vzniklou řezaninku spěšně vyčisti novým kartáčem na šaty a prudce až rozmarně zamíchej párátkem nebo šufanem.

Vše vysyp do kuthanu, odnes na slunné místo – například na střechu, nevyskytují-li se na ní vrabci či jiné ptactvo – a nechej asi týden odstát.

Po týdnu přidej špetku levandule, krapet mandlového oleje a několik kůstek z herynka. Vše zalej 18 litry zcezené miniblabézní omáčky, zralé k použití.

Nakrájej z toho obyčejné kotlety a podávej v čistém ubrusu či ubrousku.

HROMBOUCKÉ TAŠTIČKY

Vezmi vepře tři až čtyři roky starého a za zadní nohu přivaž ke kůlu. Vezmi 5 liber rozinek, 3 libry cukru, 18 litrů hrášku, 18 pražených kaštanů, 1 voskovou svíci a 6 hromad řípy a polož tak, aby vepř na vše dosáhl. Co sní, znovu doplň.

Pak vezmi něco smetany, několik plátků ovčího sýra, sto archů kancelářského papíru a krabičku spínacích špendlíků. Vše zpracuj v těsto a rozetři po čistém, hnědém a vodotěsném prostěradle.

Až těsto veskrze uschne, ne dříve, začni vepře šlehat násadkou koštěte. Kvičí-li, šlehej dál.

Několik dnů se choď dívat střídavě na těsto a na vepře a na konci tohoto časového úseku se přesvědči, zda surovina je zralá na hromboucké taštičky.

Není-li, pak nebude nikdy. V tom případě lze vepře odvázat a celý proces považovat za skončený.

NESMYSLNÁ
BOTANIKA

Láhvovidličník lžícovitý

Zubokartáčnice domácí

Bzučalka masařková

Mnohoptákoň jednokvětý

Tlustohubec vytřeštěný

Knedlonie výživná

Mnohočlověnka vzhůronohá

Kytařice visatá

Papouškořice nádherná

Čibukvice sličná

Rybizna mořská

Sviňule pyramidální

Bimbus ohlušivý

Tiktak hodinářský

Škopinie okrouhlá

Tygrlilie příšerná

Smetulín vzpřímený

Slimejčťan lepkavý

Karbanátulie lahodná

Střevícobotník užitečný

Břinkavka konvičná

Ohavěnka vyšplhlá

Napipina kukanitá

Štěkule skučná

Fotelie pohodlná

Bumbava stočená

Bublinec vyfouklý

Krabiát děsivý

Strouhelec prostý

Mísoň naběračný

Dmychna koženoměchá

Podivizna miminokvětá

NOVÍ DĚDEČKOVÉ
A SPOL.

Byl jeden dědeček v Blatně,
nedělal nikdy nic špatně.
Ležel na trávě,
pytel na hlavě,
ten neškodný dědeček v Blatně.

Byl jeden staroušek z Příkopů,
kterého přešla chuť k životu.
Za zpěvu balad
mu dávali salát,
což vzpružilo starouška z Příkopů.

Jedna mladá dáma v zeleném
měla oděv příliš ucelen.
Nosívala přehoz
přehozený přes nos
a přes celé tělo, ta dáma v zeleném.

Byl jeden dědeček z Detvy,
tancoval na špičkách větví.
Řekli mu: „Kýchneš-li,
vsaďme se o grešli,
že ten strom poškodíš, zbrklíku z Detvy.“

Byl jeden dědoušek natolik zdatný,
že jedl pečené pavouky s čatny.
Mlsal je u čaje,
zíraje do kraje,
ten starý romantik natolik zdatný.

Jedna mladá dáma v sněhobílém
kochala se v noci všehomírem.
Mnohý noční pták
nepřispíval však
k dobrému pocitu dámy v sněhobílém.

Byl jeden dědeček na řece Adiži,
nikdy si nekoupil košili bez fiži.
Řekli mu však: „Chyba!
Vypadáš jak ryba,
ty módní dědečku na řece Adiži!“

Byl jeden dědeček v Kapošváru
rozvrácen rojením pakomárů.
Ale když na kole
ochutnal skopové,
pocítil úlevu, děd v Kapošváru.

Jeden staroch z Ameriky
říkal stále: „Tiky tiky,
čikabé, čikebó,“
a už nic jiného,
ten starý lakonik z Ameriky.

Jedna mladá dáma z Padovy
každého se ptala: „Jste to vy?“
Když slyšela: „Jsme,“
řekla: „Otřesné,“
ta nemilá mladá dáma z Padovy.

Byl jeden dědeček v Pekinu,
měl dcery Gizu a Pepinu,
Amélii a Andu,
Olivii a Mandu
a všechny se usadily v Pekinu.

Byl jeden starý muž nad Velkým jezerem,
zakoupil kloktadla celkem šest cisteren.
Řekl: „Budu tiše
kutálet je z výše
rybičkám plujícím tím naším jezerem.“

Žil jeden dědeček uprostřed močálu
způsobem, který se vymykal normálu.
Sedal na své kládě
a pěl písně žábě,
ten výchovný dědeček uprostřed močálu.

Byla jedna mladá dáma v červeném,
která nešla nikdy s holým temenem.
Měla čapku z ondater,
na čapce tři patra per
a vlající pentle v tónu červeném.

Byla jedna stará dáma ze Suliny,
která často nořila se do hlubiny.
Dělala tam rybám mámu,
myla mísy z porcelánu
a pak zase vyplavala do Suliny.

Jeden starý rybář od Vídně
měl nos dlouhý přímo nestřídmě.
V noci však na vodě
nebyl mu ke škodě:
měl na něm svítidlo, ten rybář od Vídně.

Byl jeden dědeček v lakýrkách,
na hřbet mu skočila kobylka.
Vrzla mu do ucha,
a zůstal bez ducha,
ten bezmocný dědeček v lakýrkách.

Jeden dědek z Norimberka
zakoupil si nová perka.
Když se ptali: „Sednou?“
řekl: „Možná jednou…“
ten mlhavý dědek z Norimberka.

Jeden starý oslavenec
měl na hlavě krásný věnec
z myší a raků
a cibulek v láku,
ten nezvyklý starý oslavenec.

Byl jeden dědeček nad Seinou,
obědval sienu pálenou.
Když zvolal: „Ohavné!“
řekli jen: „To snad ne,
ty nemožný dědečku nad Seinou!“

Byla jedna stará dáma z Kamenice,
dostala se do strašlivé tlačenice.
Půlku jí odkopla
a půlku potloukla,
ta průrazná babice z Kamenice.

Byl jeden dědeček na Tchaj-wanu
náchylný k projížďkám na kajmanu.
Řekli: „Během jízd
mohl by tě sníst
a rozmrzet, dědečku na Tchaj-wanu.“

Jeden starý dědek v Baalbeku
vypadal, že dá se do jeku.
Ale řekli: „Dobrá,
ztlučem ho, až zmodrá,
ten starý protivous v Baalbeku.“

Byla jedna stará dáma v Balčiku,
která chtěla učit kachny valčíku.
Když jim řekla: „Tak a tak!“
odvětily pouze: „Kvak!“
což bolelo babičku v Balčiku.

Byl jeden dědeček křičící pisklavě,
kdykoli tloukli ho palicí po hlavě.
Zuli mu holínky,
dali mu hrozínky
a dále tloukli ho palicí po hlavě.

Byl jeden dědeček původem z Rudné,
který měl nápady sporné až zrůdné.
Klidně si vzal na louku
škopík místo klobouku,
ten zcela matoucí dědeček z Rudné.

Byla jedna mladá dáma v Paříži,
která často přespávala ve spíži.
Dotěrné myši
tišila rýží,
ta mladá rozšafa v Paříži.

Byl jeden dědeček uprostřed kolejí,
svědomí hryzlo ho čím dál tím notněji.
Když řekli: „Vlak jel!“
zvolal: „Třikrát žel!“
nicméně setrval uprostřed kolejí.

Jeden starý člověk z nezvyku
spadl v dětství dovnitř čajníku.
Rostl den co den,
až nemohl ven,
a tak prožil celý život v čajníku.

Byla jedna stará dáma z Piccadilly,
která vždycky říkávala: „Na jehly-li
šlápnouti nechcete,
chopte se koštěte!“
ta důtklivá stará dáma z Piccadilly.

Byla jedna mladá dáma v Seville,
vlasy se jí vlnily až zběsile.
Vlnily se přes javor
a po moři za obzor,
té rozpínavé mladé dámě v Seville.

Byl jeden staroušek z Přelouče,
přiletěl do města na mouše.
Řekli mu: „Nemáš-li
spadnouti, nekašli!
Ty úsporný staroušku z Přelouče!“

Byl jeden starý pán v Itálii,
který měl dcerušku Škytálii.
Ostříhána nakrátko
projížděla prasátko
k radosti každého v Itálii.

Byla jedna slečna předlouhého nosu
majícího denně protáhlejší osu.
Když jí zmizel za lesem,
zavolala s úděsem:
„Loučím se s tebou, špičko mého nosu!“

Byl jedna stará dáma v Káhiře
majitelkou tří slepic a vějíře.
Když je dala na stojánek,
dělala jim svěží vánek
svým vějířem rozkmitaným v Káhiře.

Byl jeden dědek z Rabatu
měl šaty samou záplatu.
I řekli mu: „Aspoň víš,
že je brzy donosíš,
ty průzračný dědku z Rabatu!“

Měl jeden dědeček z Koliby,
divné a skrumbézní pohyby.
Jsa značně vytáhlý,
nahlédl přes hradby
a spatřil dvě kačeny z Koliby.

Byl jeden staroušek z Gothaje,
často si odskočil do háje.
S havrany a střízlíky
četl si tam klasiky,
ten pokojný staroušek z Gothaje.

Jeden starý dědek z Veselí
míval kukuč víc než kyselý.
Když otevřel vrata,
nastal na to tata
velký úprk mezi všemi z Veselí.

Byl jeden dědoušek od Jevan,
chtěl přeplout na huse oceán.
Po míli plavby
pravil, že rád by
zamířil zase do Jevan.

Byla jedna mladá dáma v modrém,
znala míru ve špatném i v dobrém.
Ale jednou přesto
zhltla horké těsto
a tím se zničila, ta dáma v modrém.

Byl jeden dedek v Podzámku,
měl nepříjemnou poznámku.
Řekli: „Toť dokladem,
jakým jsi hovadem,
ty nechvalný dědku z Podzámku!“

Byl jeden starý pán z Ávily,
kterého ze všech stran chválili.
S doprovodem zvonku
tančil polehounku
k radosti všech obyvatel Ávily.

Byl jeden stařík z Rovinky,
nejedl nic než drobinky.
Chodíval na dvorek
a v kruhu sýkorek
zobal si drobinky z Rovinky.

Jeden starý člověk v Dumpetu
měl nos dlouhý jako trumpetu.
Když na něj zatroubil,
pokaždé prohloubil
hlubokou nevoli sousedů v Dumpetu.

Byl jeden staroušek z Čáslavě,
uměl stát výborně na hlavě.
Stál na ní tak zavile,
až mu zrudla košile,
ten starý eklektik z Čáslavě.

Byl jedna stará dáma v Omaze,
která žila celý život ve váze.
Pro lepší dojem
ji natřela lojem,
ta dojemná dáma v Omaze.

Jeden starý dobrák od Kosti
užíral se dosti lítostí.
Vytáhl čtyřkolku,
pustil se do dortu,
a bylo po lítosti u Kosti.

Byl jeden dědeček z Budína
výrazný vztekloun a prudina.
Rozdupal na kusy
džbány a ubrusy
kdekomu z okolí Budína.

Měla jedna stará dáma v Kodani
bizarní a prapodivné chování.
Sedala nejradši
s píšťalkou v bodláčí
a pištěla na všechny v Kodani.

Jeden starý člověk z Lyonu,
chtěl se vždycky držet bontonu.
Koupil pět deštníků
a seděl v dřevníku,
což těšilo každého v Lyonu.

Jeden dědek z Mandalaje
vedl sovy k pití čaje.
Říkával: „Žrát myši
nemá žádnou výši!“
ten laskavý dědek z Mandalaje.

Byl jeden dědeček na jižních Bermudách,
nevyšel z domova jinak než na chůdách.
Míval je však vyzdobeny
narcisy a liliemi,
ten starý elegán na jižních Bermudách.

Byl jeden dědeček špatného svědomí,
který pil worcester při plném vědomí.
Neb řekli: „Vychlazen
a smíchán s malvazem
určitě přehluší tvé špatné svědomí.“

Jednomu dědkovi z Hradce
končil nos na způsob třapce.
Říkali dokonce
že třapce od zvonce,
což bylo nemilé dědkovi z Hradce.

Byl jeden dědeček z Abadánu,
soustavně ovíval mladou dámu.
Když jí odvál hlavu,
řekla: „Nejsem v stavu
mít vám to za zlé, dědečku z Abadánu!“

Byl jeden dědouček v Szegedu,
který jel na starém medvědu.
Když se ptali: „Kluše?“
odpověděl suše:
„Je z rodu neklusavých medvědů.“

Byl jeden dědeček původem z Tivoli,
jen jeden hrášek chtěl, jen jednu fazoli.
Říkal: „Snísti dvě
škodí postavě!“
ten bedlivý dědeček původem z Tivoli.

Jeden starý člověk z Údolu
učil ryby chodit po molu.
Když mu všechny chcíply,
řekl celý schlíplý:
„Že já jsem nezůstal v Údolu!“

Byla jedna mladá dáma z Liberce,
která měla hlavu silně do čtverce.
A pakliže nepršelo,
vetkla do ní zlaté péro,
čímž oslnila všechny z Liberce.

Byl jeden dědeček u Dářka
se kterým tančila masařka.
Bzučeli do noci
nápěv tak horoucí,
že nadšen byl všechen lid u Dářka.

Jeden starý dědek v Kebabu
podobal se silně jeřábu.
Řekli mu: „Tvá nohatost
je důvodem pro žádost,
abys ráčil vypadnouti z Kebabu.“

Byl jeden dědeček z Pováží,
vedl svou nevěstu po pláži.
Když je potkal krab,
padl na ně strach
a zvolali: „Zlaté Pováží!“

Jedna babička z Marseille
vzdychala: „Achje, achjeje.“
Když řekli: „Kroť se!“
seběhla z kopce
a zmizela navždy z Marseille.

Byl jeden dědeček v koruně stromové,
který měl licousy skutečně vzorové.
Ptactvo však trouflo si
ty jeho licousy
vyškubat na hnízda v koruně stromové.

Byla jedna mladá dáma v Zastávce,
koupila si voříščího krasavce.
Dávala mu každý den
talíř šunky se džemem,
ta nákladná mladá dáma v Zastávce.

Jeden starý člověk v Liboci,
dennodenně zpíval do noci
pro kachny a pašíky,
kterým chodil pro fíky,
ten hodnotný starý člověk v Liboci.

Byl jeden staroušek za Istrií,
sedl si na bobek v sakristii.
Když řekli: „Toť nerozum!“
odpověděl pouze: „Bum!“
ten úděsný staroušek za Istrií.

Jeden starý dědek z Córdoby
míval nehorázné způsoby.
Nosil krejzl zvíci kola
obarvený do slámova,
z čehož byli perplex všichni z Córdoby.

Byl jeden dědeček z Ostřihomi,
nebyl však nikomu povědomý.
Dali mu mýdlo
a řekli: „Bydlo
sháněj si raději v Ostřihomi.“

Měla jedna mladá dáma v Banátu
olemován oděv listy špenátu.
Lem ale tenhleten
sněden byl teletem,
což otřáslo mladou dámou v Banátu.

Byl jeden dědeček z Jablonce,
koupil si paruku bez konce.
Vidět z něj daly se
jen nos a střevíce,
když se v ní procházel v ulicích Jablonce.

Jeden starý dědek z Curychu
usídlil se v hnízdě kulichů.
Když začali houkat,
nechtěl mlčky koukat
a kuvíkal s nimi, dědek z Curychu.

Byla jedna stará dáma v šedém,
která všeho děsila se předem.
Koupila párek andulí
a když si od ní zobnuly,
bylo jí skvěle, té dámě v šedém.

Jeden dědek pod Canossou,
ukrojil si maso kosou.
Když vykřikli: „Jéje!“
řekl: „Co se děje?“
ten jiskrný dědek pod Canossou.

Byl jeden dědeček z Koněprus,
naprosto nevěděl, co je vkus.
Neváhal vzít do bryčky
prase a tři sůvičky,
čímž velmi zneklidnil všechny z Koněprus.

Byl jeden dědoušek z Předmostí,
nesnášel vysoké rychlosti.
Proto jel k tetě
na želvím hřbetě,
ten zasněný dědoušek z Předmostí.

Byl jeden dědeček z Bergama,
nalezl štěňátko bez pána.
A hned je s elánem
prováděl Bergamem,
ten horlivý dědeček z Bergama.

Byl jeden dědeček původem z Oděsy,
který měl skrumbézní a zvláštní moresy.
V mokruvzdorných neckách
vyplul do Turecka,
ten starý vodomil z Oděsy.

Jeden staroch v Syrakusách
liboval si vždycky v husách.
Za sucha i za deště
provázel je po městě,
ten příchylný staroch v Syrakusách.

Byl jeden dědeček pod Karlovým Týnem,
chodíval po patách a po ničem jiném.
Když se ptali: „Ale proč?“
neřekl jim ani kvoč,
ten tajemný dědeček pod Karlovým Týnem.

Byl jeden dědek z Thermopyl,
ach, co ten všechno neztropil!
Když však řekl, že chce
vařit v botě vejce,
křikli naň: „Popil z Thermopyl!“

Byl jeden dědeček u Malacek,
koupil si pět set pětadvacet
jablek a hrušek
a z hloubi duše
házel je na všechny u Malacek.

Byl jeden dědeček smutný tak velice,
že ve své depresi koupil si zajíce.
Na zajíci zrána
odjel do neznáma,
takže už nebýval smutný tak velice.

Byl jeden dědoušek z Klenčí,
tenký jak tyč, ne-li tenčí.
Vzali ho do haly
a pevně smotali,
pružného dědouška z Klenčí.

Byl jeden dědeček v Čeladné
povahy temné a nevábné.
Pojídal u stoupy
mouchy a pavouky,
ten nelíbezný děd v Čeladné.

Byl jeden dědeček, kterému v Davosu
mocně se zakousl papoušek do nosu.
Řekli: „Nebuď zdrcen tak,
jmenuje se Mařenka!“
což bylo úlevou dědkovi v Davosu.

Byl jeden dědeček z Bělehradu,
který žil bez ladu beze skladu.
Tančil s kočkou na louce
a vařil čaj v klobouce,
což kazilo náladu všem v Bělehradu.

Jeden dědeček z Tokaje
otevřel okno volaje:
„Ratata batata
patata fatata!“
ten nejasný dědeček z Tokaje.

Byl jeden starý muž z Basileje,
klid a mír zářil mu z obličeje.
V chladivé bystřině
sedával při víně,
ten smířený starý muž z Basileje.

Byl jeden dědeček z Mezírek,
hrozil se skopových žebírek.
Koupil si dropici
a dusil ji v hořčici,
až se sám udusil, dědeček z Mezírek.

Byla jedna stará dáma z Ostroha,
tázala se: „Co mám dělat, proboha?“
Když jí řekli: „Zalez!“
stála jako pařez,
ta obtížná stará dáma z Ostroha.

Byla jedna stará dáma v Assisi
na své vlastní dcery jako na cizí.
Nutila je chodit v šedém
a každý den před obědem
hnala je palicí kolem Assisi.

Byl jeden dědeček v zahradě,
říkal všem: „Promiňte laskavě.“
Když řekli: „To jako my?“
opáčil: „Jste pitomí!
Skončete pobyt v mé zahradě.“

Byl jeden staroušek v Appleby,
volal, že nemá, nač sedl by.
Až mu někdo nabídl:
„Sedni na svůj cylindr,
ty rupturní staroušku z Appleby!“

Byl jeden dědeček původem z Iráku,
chodíval v nadměrně širokém širáku.
Říkal: „V čase krupobití
nebojte se shromážditi
pod střechou širáku dědečka z Iráku.“

Byl jeden dědeček v budově nádražní,
který měl projevy skutečně skrumážní.
Řekli mu: „Šňupni si,
již dlouho řečnil jsi,
ty tíživý dědečku v budově nádražní.“

Byl jeden dědeček z Andorry,
táhl rád přes doly přes hory.
Hadi a krysy,
kočky a myši
táhli hned za ním, za dědkem z Andorry.

Byla jedna mladá dáma v metropoli,
volala, že chce se napít čehokoli.
Ale řekli: „Škoda,
je zde pouze voda!“
což velmi zdrtilo dámu v metropoli.

Byla jedna slečna, jejíž historie
jevila se vždycky jako mystérie.
Sedala v kanále,
neví se kde ale,
a psala tam studie z historie.

ŠESTADVACET
NESMYSLNÝCH
OBRÁZKŮ

Absolutně abstinentní arciosel,
který bydlel v sudu a živil se výhradně
sodovou vodou a nakládanými okurkami.

Blahobytný brouk,
který nosil zelený deštník, kdykoli nepršelo,
a nechával jej doma, když pršelo.

Comfortní cultivovaná cráva,
jež seděla v červeném safiánovém fotelu
a opékala topinku v salonním krbu.

Čuprkalorický čolek,
který zakoupil kulatý švestkový pudink
pro svoji vnučku.

Do stínu deponovaný deštníkář,
jehož tvář nikdy nikdo nespatřil,
protože ji měl vždycky zakrytu deštníkem.

Elefant entuziasta,
který se převezl přes řeku
pomocí pohrabáče a v nových náušnicích.

Horlivě hlubokomyslný humr,
který si spravoval šaty
jehlou a nití.

Chrupulentní chřestýš,
který měl stále klobouk na hlavě
ze strachu, aby se nekousl.

Invenceplný Indián,
který ulovil krásného králíka
do stříbrné superlžíce.

Kapkušlózní kachna,
která si k obědu ulovila puntíkované žáby
salátovou naběračkou.

Kopavý klokan,
který měl starorůžové mušelínové šaty
s modrými puntíky.

Křupantní krkavec křídlokelný,
který nosil bílou paruku
a uletěl na koštěti.

Kuriózní křepelka kverulantka,
která kouřila dýmku
na samém vršku cínového čajníku.

Mimořádně muzikální myš,
která hrála mrštný menuet
na piano.

Perpendikulární papoušek purpurový,
který četl noviny a jedl pastinákový moučník
s brýlemi na zobáku.

Patolízavý pštros přeozdobný,
který chodil v holínkách, aby měl nohy v naprostém suchu.

Qesnici qapící qočna
v modrém čepci a přehozu,
která si koupila rybu qečeři.

Roztomilý racek,
který přenesl přes řeku starou sovu
i s karmínovou kabelkou, protože neuměla plavat.

Skromná straka slávomilná,
která si každé ráno dávala do vlasů věneček z růží,
tři péra a zlatou jehlici.

Skrznaskrz zkažený sup,
který sepsal sonet na srnčí kýtu
do sbírky svázané v semiši.

Šumšumný šupináč,
který chodil všude na chůdách,
protože neměl nohy.

Tartasivá tamtamželva,
která v hloubi divočiny
tloukla celé dny na buben.

Vtíravě vibrantní vosa,
která stála na stole v ranním čepci
a medově hrála na flétnu.

Excelentnímu extrasilnému pivu holdující
král Xerxes, který žil
dávno již tomu.

Yangy Bangy Bou,
který měl hlavu mnohem větší než tělo
a klobouk spíše drobounký.

Zfanfrněná zebra v záběhu,
která odvezla na zádech pět opic
až do země Ňam Ňam.

PÍSNĚ
K SMÍCHU

Bam se světelným nosanem

Když v Grombúlii padá tma
a tichá je a ohavná,
když moře v ryčných příbojích
za zimních nocí předlouhých
se vzpíná skalám navzdory
a bouřné mraky pnou svůj břich
nad kopce zvané Ňourhory,

tu ve tmě stále houstnoucí
je vidět jiskru planoucí,
osamělou a stříbřitou,
zvláštní a jasný meteor,
jenž nezapadá za obzor,
leč sem tam bloudí nocí tou
a s temnotami vede spor.

Pomalu — rychle — trhaně
zajiskří — skočí — zaplane
a dál se ve tmě jemně chví,
křachtanům bliká do větví
a ti, kdož vidí z okýnek
či oken tento plamínek,
vykřiknou, když se blíží tam:
               „Toť Bam! Toť Bam!
               Toť Bam bloudící průvanem!
               Toť Bam! Toť Bam!
               Bam se světelným nosanem!“

Žil kdysi šťastně, radostně,
až jednou večer stalo se,
že láska se v něm vzedmula
k Popletce, která připlula
sem v expedici Popletů
v řešetu, ano, v řešetu.
Přistáli totiž právě zde,
u Kerchofilní svažiny,
kde obdélné jsou ústřice
a šedé, hladké skaliny.
               „Maličko, málo, tak maličko, málo
               je na tom světě Popletů,
               co s modrýma rukama a zelenou hlavou
               po moři plují v řešetu.“

Blažen, ach blažen byl pak Bam
dík Popletům a Popletkám,
jimž každé noci na bálu
hrál na svou skučnou píšťalu
co nejsvižněji do skoku,
jsa dnem i nocí po boku
té modroruké ženičky
se zelenými lelíčky.
Až nastal strašný rozbřesk ten,
kdy odpluli i s řešetem
a na pobřeží zbyl jen Bam,
Bam zírající k dálavám
za jejich plachtou hráškovou,
než splynula mu s oblohou.
Pak usedl a v stínu hor
pěl po celý den onen chór:
               „Maličko, málo, tak maličko, málo,
               je na tom světě Popletů,
               co s modrýma rukama a zelenou hlavou
               po moři plují v řešetu.“

Ale když slunce zapadlo,
tu Bama prudce napadlo:
„Tak málo toho v hlavě mám
a i to málo je to tam!“
Hned vstal a od té hodiny
křižuje hory, doliny
a zpívá: „Ó, zde někde je
má Popletka, má naděje!
Já užiji všech prostředků
a najdu ji, svou Popletku!“

Stříbrozvučně si pískaje,
vyšel ji hledat do kraje,
a ježto potmě nevidět,
na pláni plné květinek
naloupal kůru z bumberóz
a sestrojil z ní zvláštní nos.
Tak nezměrný! A červený!
Připjal jej k hlavě mašlemi
a do dutiny na konci
umístil lampu planoucí
a okolo ní pergamen,
by netrpěla průvanem,
když září řadou otvorů
do setmělého prostoru.

Teď každé noci sem a tam
po tamních pláních běhá Bam
a přes křik opic a kvil sluk
píšťaly slyšet žalný zvuk,
jak bez nejmenších výsledků
hledá a hledá Popletku,
osamocen a rozpálen —
Bam se světelným nosanem!
A ti, kdož vidí z okýnek
či oken tento plamínek,
volají, když se blíží k nim
tím nočním krajem tísnivým:
               „Toť čas, kdy bloudí průvanem
               Bam se světelným nosanem.
               Buď pozdraven!
               Buď pozdraven
               Bam se světelným nosanem!“

Jak se chtěl oženit
Yangy Bangy Bou

Na břehu na indickém,
kde mladé dýně jsou,
tam v hloubi lesa sám a sám
žil Yangy Bangy Bou.
Dvě židle a půl svíce
a hrnec bez poklice,
to bylo vše, co vlastnil tam,
když v lese bydlel sám a sám,
toť bylo vše, co vlastnil tam
ten Yangy Bangy Bou,
ten Yangy Bangy Bou.

Šel jednou pod křachtany,
kde mladé dýně jsou,
až ke kopečku z kamínků,
ten Yangy Bangy Bou.
Vtom uslyšel hlas dámy
hovořit se slípkami —
„Vždyť to je lady z Cincingu
zde na kopečku z kamínků,
vždyť to je lady z Cincingu!“
děl Yangy Bangy Bou,
děl Yangy Bangy Bou.

„Ó lady, když vás vidím,
kde mladé dýně jsou,
nuž, nechcete mou chotí být?“
děl Yangy Bangy Bou.
„Já znaven jsem svým žitím
a krajem kamenitým,
kde samotinký musím žít,
leč chcete-li mou chotí být,
v mé duši bude mír a klid!“
děl Yangy Bangy Bou,
děl Yangy Bangy Bou.

„Na břehu na indickém,
kde chodím řeřichou,
já plno levných ráčků mám
a pro vás tady jsou
dvě židle a půl svíce
a hrnec bez poklice!
Hle, jako tento oceán
(těch levných ryb co pluje tam!)
je hluboká má láska k vám,“
děl Yangy Bangy Bou,
děl Yangy Bangy Bou.

Lady se žalem hroutí
a v slzách praví: „Ou!
Ta slova pozdě zazněla,
ou, Yangy Bangy Bou!
Byla bych vaší chotí
(zde prudce prsty kroutí),
leč v Anglii mám manžela,
ou, jakpak bych vás nechtěla,
leč v Anglii mám manžela,
ou, Yangy Bangy Bou,
ou, Yangy Bangy Bou!

Pan Smith, snad známý více
pod firmou ‚Smith a spol.,
delikatesy ze slepic‘,
ten učinil mě chotí svou!
Nechte si židle, svíce
a hrnec bez poklice,
můj přítel buďte a nic víc
a dám vám něco ze slepic,
pokud jich manžel pošle víc,
ou, Yangy Bangy Bou,
ou, Yangy Bangy Bou!

Ač máte malé tělo
a hlavu velikou,
ač ulétá vám klobouček,
ou, Yangy Bangy Bou,
ač naprostá jste nula,
kéž dalo by se kula-
ntně říci, co vám řeknu teď!
Račte se odtud poroučet.
Toť vše, co mohu říci teď —
ou, Yangy Bangy Bou,
ou, Yangy Bangy Bou!“

Po kluzkých svazích Selwy,
kde mladé dýně jsou,
utekl málem do moře
náš Yangy Bangy Bou.
Leč nad zátokou Belvy
si všiml statné želvy,
jež měla mrštnost úhoře.
„Chceš pomoci mi od hoře?
Odvez mne někam za moře!“
děl Yangy Bangy Bou,
děl Yangy Bangy Bou.

Brázdila želva oceán,
kde vlny tiše řvou,
a na ní jako přikován
byl Yangy Bangy Bou.
Pohyby pradávnými
vezla ho k Tramtárii,
kam padá slunce, ano, tam,
a on na ní jak přikován.
„Ádijé, lady Smithová!“
pěl Yangy Bangy Bou,
pěl Yangy Bangy Bou.

Na břehu na indickém
samotná nad vodou
teskní teď lady z Cincingu
po Yangym Bangym Bou.
Na břehu na indickém
do hrnce bez poklice
pláče a lká co chvilinku,
lká na kopečku z kamínků
a se slípkami z Cincingu:
„Ou, Yangy Bangy Bou!
Ou, Yangy, Bangy Bou!“

Oubl bez prstů na nohou

Oubl, jenž nohy má bezprsté,
měl kdysi prsty jako my.
Když řekli: „Ať o ně nepřijdeš!“
opáčil: „Hihi, hihihi!“
A teta Jóbinka dala mu
čaj z levandule a šafránu,
jelikož řekla: „Každý dosvědčí,
že pro oublí prsty je to nejlepší!“

Oubl, jenž nohy má bezprsté,
chtěl přeplout záliv Bristolský,
leč před plavbou si zabalil
nos do červené ponožky,
neb teta Jóbinka pravila:
„Nos v teple — prstů posila.
Nic prstům Oublů tolik nesvědčí,
jako když mají nosy v bezpečí.“

I plaval Oubl statečně
a člun či parník viděl-li,
hned cinky cink svým zvonečkem,
aby ho všichni slyšeli.
Ať námořník či admirál,
každý se ihned slyšet dal:
„Hle, loví ryby tetině
šarlatofousní micině!“

Nežli však záliv přeplaval,
ten dlouhý záliv Bristolský,
zelená želva odnesla
mu zábal z rudé ponožky.
A když pohlédl k nohám svým,
na prsty dřív tak bohatým,
opustilo ho veselí,
neb do jednoho zmizely!

A od té černé hodiny
až dodneška je tajemstvím,
kdo obral Oubla o prsty
způsobem víc než nehezkým.
Zda humři nebo šedý rak
či lstivé mořské panny snad?
Netušil nikdo. Neví svět,
jak přišel o svých dvakrát pět.

Nakonec Oubl bez prstů
byl zvednut z mořské hladiny
a vlídným člunem dopraven
k zahradě tety Jóbiny.
Ta usmažila mu na přání
vajíčka s blatouchy a rybami
a pravila: „Každý dosvědčí,
že Oublové bez prstů jsou šťastnější!“

Nové oblečení

Byl jeden dědeček v zemi Tak a Tak
a ten si vymyslel nevídaný šat.
Když ho dal do kupy, nechybělo nic
nežli vzít za kliku a jít do ulic.

Namísto klobouku měl pecen chleba,
připláclý na hlavu, jak bylo třeba,
košili heboučkou, podobnou plyši,
ušitou kompletně ze chcíplých myší.
Podvléčky z králíků, střevíce taky,
punčochy z kůžek měl, neznámo jakých.
Vestu a kalhoty z vepřových pečínek,
knoflíky ze žužú a taky z pralinek.
Kabátek z lívanců, na kraji medový,
to všechno opásal opaskem z cukroví
a proti dešti si oblékl pláštěnu,
kterou měl spíchnutou ze zelných lupenů.

Ušel pár kroků jen — a toho hluku
ze strany zvířectva, ptactva a kluků!
Z ulic a uliček světlých i tmavých
přilétla hejna a přiběhly davy.
Dvě a půl krávy mu snědly plášť ze zelí,
dva páry opiček pásek si rozdělí,
kabátek z lívanců zachutnal kůzlátkům,
do šosů pustil se sám kozel ze statku.

Vepřové kalhoty táhli psi po cestě,
štěňata obratem smlsla si na vestě
a nežli hafani sežrali pečínky,
kluci si urvali žužú a pralinky.
Dědeček domů chce, marně však chvátá,
kulatí vepři mu cválají v patách,
z chlívků a krmníků běží jich stovky
strhat z něj punčochy, obuv a spodky.
Vtom ze střech snesou se s příšerným pokřikem
kočky všech odstínů, hladké i skvrnité,
a skáčou na klobouk, dokud ho nesrazí.
Drůbež a havrani masakr dorazí:
vrhnou se bleskově na jeho rukávy,
košili z myší mu rozervou na cáry
a s velkým krákotem dají se do žrádla.
Vrátil se dědeček bez šatů, bez prádla.

Zavřel dveře na závoru a řekl si: „Tak!
Nikdy víc už nevezmu si takovýto šat,
nikdy víc a nikdy už a nikdy, nikdy, nikdykrát.“

A      upadlo a o třísku si poranilo ruku.

B      řeklo: „Broučku, brečením jen zvětšíš svoji muku.“

C      řeklo: „Cumlej cukříček, ten neuškodí, synu!“

D      řeklo: „Rychle doktora, ten ruku vyléčí mu.“

E      řeklo: „Extra elixír by zapůsobil líp.“

F      řeklo: „Hodně fíků jíst, a bude jako fík.“

G      řeklo: „Griliáš – nejlepší medicína.“

H      řeklo: „Houni na hlavu, ať nepřidá se rýma.“

I      řeklo: „Italská zmrzlina ho zhojí ještě dnes.“

J      řeklo: „Jenom jahody, buď s mlékem nebo bez.“

K      řeklo: „Koukej, klokánek – a přímo od malíře!“

L      řeklo: „Lampu, prosím vás, a vývar do talíře.“

M      řeklo: „Velmi uleví pár čerstvých moruší.“

N      řeklo: „Nene, nugáty! Ty hřejí na duši.“

O      řeklo: „Co ho rozesměje? Grimasy opiček.“

P      řeklo: „Přednes poezie! Ten učí přemýšlet.“

Q      řeklo: „Radím qíčaly. Eventuelně qasnice.“

R      řeklo: „A co ropuchy? Ty rozhýbou ho nejvíce.“

S      řeklo: „Směšně skákejme, to zlepší náladu!“

T      řeklo: „Teplý termofor přiložit pod bradu!“

U      řeklo: „Upéct úhoře, toť velmi záhodno!“

V      řeklo: „Vezmu violu a vylezu na okno!“

W      řeklo: „Skočte pro whisky a kuličky a míč!“

X      řeklo: „Xudu piva jdem a od nemoci pryč!“

Y      řeklo: „Sádru se solí – ať tvrdá je jak Y!“

Z      řeklo: „Truhlu ze zinku. Ať se tam položí!

         Zavřem tě do ní, panáčku! A zatlučem! A vijé!

         Už máme všichni po zuby té strašné tragédie!“

Pan Diskobol a jeho choť

1

Vylezl s chotí Diskobol
na vršek zdi a pospolu
soumračné nebe vnímali,
kvil šnupiterní tlachavy
a křik piškótních buvolů.
Při rohlíku a při čaji
tam žili svůj sen o ráji,
              než choť řekla: „Hleď!
              Ó! V! X! Y! Z!
              Začíná mi docházet,
              že můžem spadnout z vrcholu,
                                          můj drahý Diskobole!

My můžem spadnout žuchy žuch
jak obyčejné kameny
do škarpy nebo do křoví!
A co tvé křehké žebroví?
A kabát nový, zelený?
I napadá mi s úděsem,
co když už nikdy neslezem?“
              A dodala hned:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              Proč jsme vůbec na tu zeď
              my vylezli, můj milený
                                          a drahý Diskobole?“

Pan Diskobol jí odvětil:
„Já cítil, jak se úděsem
mé boltce rudě zbarvily,
když vykřikla jsi před chvílí,
že snad už nikdy neslezem!
Leč ptám se: Je tak úděsné
zůstati navždy tam, kde jsme?“
              A vzápětí řek:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              Dochází mi právě teď,
              že víckrát na zem neslezem,
                                          má drahá Diskobolko!“

Pan Diskobol a jeho choť
si chutě zpívat začali:
„Zde místo shonu bude klid,
zde do skonání budem žít,
oj, tralalinky tralali!
Bez příborů a servítků
a koberců a nábytku
              svobodni jsme teď!
              Ó! V! X! Y! Z!
              Starosti a zármutek
              již nikdy život nezkalí
                                          rodině Diskobolů!“

2

Pan Diskobol a jeho choť
pak na zdi žili pospolu
po dvacet roků a sto dní
a vlas už měli bělostný
a chrup se chystal k odchodu,
leč byli povždy veselí
a nepřátele neměli,
              až choť řekla: „Teď,
              Ó! V! X! Y! Z!
              začíná mi docházet,
              jak málo máme prostoru,
                                          můj drahý Diskobole!

Hleď na šest našich jinochů,
hleď k šesti našim dívčinám,
ti všichni se zde zrodili
a díky mému úsilí
nespadli nikdy se zdi nám.
Což neměli by nikdy snad
se oženit a šťastně vdát?“
              A dodala hned:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              což nechápeš ani teď,
              že jinde třeba žíti nám,
                                          nejdražší Diskobole?

Co matiné je, nevědí
a neviděli nikdy ples,
už dávno nejsou caparty
a ještě nešli na party,
mne nad tím vážně jímá děs!
Nač potom jsme je počali,
když nikdo nám je nechválí?“
              Diskobol však řek:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              Dochází mi teprv teď,
              jak šufantní jsi pitomec,
                                          přísavná Diskobolko!“

To prohlásil pan Diskobol
a sešplhal se pod svou zeď.
A dole začal jámu rýt
a do ní nacpal dynamit
a dal se slyšet naposled:
„Nechť brundibáři nelení
a spustí velké bzučení —
jsou dnové naši sečteni!“
              Choť dodala hned:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              Šufantní zeď padne teď
              a my patrně jakbysmet,
                                          ty strašný Diskobole!“

Usedl ke zdi, Diskobol,
opřel se zády zadumán,
vzal doutnák, sáhl po sirkách
a ozvalo se mocné řach
a zvučné echo ze všech stran!
Když padrť z celé rodiny
se vznesla v modré výšiny,
              nezbyl, kdo by řek:
              „Ó! V! X! Y! Z!
              Začíná vám docházet,
              že došel svého konce klan
                                          manželů Diskobolů?“

Kvakamášův klobouk

Na vrcholku křupínie
usadil se Kvakamáš
v klobouku tak rozložitém,
že mu zakryl celou tvář.
Měl tři sta dva metry na šířku
a plný byl zvonků a knoflíčků
a mašlí a třásní a cingrlat,
a proto se nešlo podívat,
jakou má tvář, ten Kvakamáš.

Nad větvemi křupínie
Kvakamáš si řek:
„Ze všech jídel nejlepší je
pro mě džem a chléb.
Čím déle však žiji na stromě,
tím citelněji svitlo mně,
že málokdy kdo tudy šel
a že je život nevesel.“
Tak pravil sobě Kvakamáš.

Pak na vršek křupínie
vyvedl pan Kanár choť.
Zvolali: „Jak rozkošný je
průvan zde, i toť, i toť!
Svolíte, prosím, bychom tu
na vašem krásném klobouku
si postavili příbytek
z čehokoli, co schválíte,
vážený pane Kvakamáš?“

Na křupínii však časem
přišli kachna, sova, čáp,
šnek zahradní s brundibárem,
žába a pták závrťák
(co nohu má podobnou vývrtce)
a všichni se chytali za srdce
a prosili, ať je nechá tu,
na tom svém krásném širáku
velectěný pan Kvakamáš.

Medvíďátko od Olympu
a jeřábek ve zlatém,
Oubl, co je bez prstíků,
Bam s planoucím kejhákem
i pavián hrající na flétnu
a telátko ze země jménem Bu
a květopýr a drakatlouk,
všichni šli bydlet na klobouk,
co na sobě měl Kvakamáš.

A tak na své křupínii
Kvakamáš si řek:
„Díky jim tu bude nyní
krásný hluk a jek!“
V záři morušového měsíce
tancují, jak píská opice,
a křupínie se zelení
a všichni jsou tam blaženi
a s nimi Kvakamáš.

Příhody ze života
mého strýčka Arlyho

Ach můj starý strýček Arly!
Sedal v malé kupce trávy
za keříkem celou noc.
Na nose mu cvrček cvrčel,
za kloboukem lístek trčel
na vlak, který v dáli hrčel
(boty však měl těsné moc).

Kdysi dávno, když byl mladý
a promrhal všechny vklady,
do Pidihor zašel si.
Každý večer hleděl zasněn,
jak hořící slunce hasne,
a zpíval: „Ó kolo krásné!
Kéž bych znal, co vlastně jsi!“

Jako kmeny v dávných dobách
živil se v těch Pidihorách
vždycky vlastním úsilím:
někdy učil děti psaní,
jindy zkusil hulákání,
popřípadě prodávání
prášku značky Cililin.

Pak na jedné toulce ranní
spatřil mezi malinami
bělostného ležet cos.
Lístek na vlak, první třída!
Sehnul se a jak jej zdvíhal,
cvrček, jenž se na to díval,
obsadil mu ihned nos.

Nikdy víc, ach nikdy více
neseskočil z mého strýce,
ať byl den, ať byla noc.
Zůstal jeho stálým hostem,
cvrčel v tónu bezstarostném
a strýc jásal nad tím skvostem
(byť měl boty těsné moc).

Čtyřicet a čtyři zimy
šlapal v horách těmi svými
botami, až měly dost.
Někdy tiše, někdy s křikem,
až se octl za seníkem
poblíž místa, kde byl bytem
(boty však měl těsné moc).

Na maličké kupce trávy
zemřel starý strýček Arly
a byl pohřben tutéž noc.
Za kloboukem lístek trčel
na vlak, který v dáli hrčel,
a ten cvrček věrně cvrčel
(boty však měl těsné moc).

KDO JE LORD NESMYSLITELÁTOR
aneb
BYL JEDEN STARÝ MUŽ Z ANGLIE

Měl velký nos, krátkozraké oči, málo vlasů, hodně vousů a nemotorné tělo širokého dlouhána. Bál se hluku, anglického počasí, psů, koní, fanatiků, hulvátů, snobů, celníků, zbraní, chvatu, nehybnosti, velké společnosti a samoty. Když mu radili, aby se oženil, namítal, že je příliš ošklivý. Bál se, že by jeho nabídka k sňatku byla odmítnuta. Nebo přijata. Hrozil se manželských hádek, jaké pamatoval z domu svých rodičů, a halasné, rok co rok delší řady potomků, kteří by mu překáželi v malování obrazů. Ale děti jeho přátel ho zbožňovaly, protože na první pohled poznaly, že pan Edward Lear nepatří k protilehlému táboru dospělých. Připomínal jim velikou brýlatou sovu a měly pocit, že s ním do místnosti vstupuje obrovská jistota, s jakou musí být každému dobře. Rozuměl jim, ten staře vypadající muž z viktoriánské Anglie.

Rozuměl jejich potřebě důvěrnosti a smíchu právě tak jako jejich úzkostem. Neboť sám býval (a do velké míry zůstal) dítětem, jež mělo vážné důvody k obavám a smutku.

Byl jedním z posledních přírůstků v rodině, kde během 25 let přišlo na svět 21 dětí. Narodil se roku 1812 (jako Dickens) do domu zámožného a pohodlného, nicméně rozhemženého mládeží všeho věku. Plachost a nejistota nosatého hocha sílila s jeho slábnoucím zrakem a upadajícím zdravím. K častým bronchitidám a astmatickým záchvatům se po jeho sedmých narozeninách přidala epilepsie a malý outsider nebyl pro svou křehkost posílán do školy. Dostal se tam až v jedenácti letech a do té doby ho doma učily dvě nejstarší sestry. Naučily ho malovat a sečtělá Anna mu předčítala nejen z bible a z antických bájí, ale také z knih současných básníků, zejména Byrona.

Přísný otec, potomek prosperující cukrovarnické rodiny, neměl na své početné děti čas, protože se celý týden věnoval burzovnímu makléřství a v neděli se s oblibou zavíral do kovářské dílny. Když vzal jednou malého Edwarda na vystoupení venkovských klaunů-akrobatů, byl to pro chlapce výjimečný zážitek a půl noci pak proplakal lítostí nad tím, jak rychle tato radost minula. Než syn vyrostl, utrpěl makléř finanční pohromu takového rozsahu, že musel do žaláře pro dlužníky. Houževnatá matka pronajala elegantní dům ve vesnici Holloway a odstěhovala se s dětmi do nedalekého Londýna, aby mohla uvězněnému manželovi denně donášet chutný oběd a usilovat o jeho vyplacení. Po čtyřech letech to dokázala, ale rodina jako celek záchrannou akci nepřežila. Většina sourozenců se rozprchla za chlebem do světa, někteří až do Ameriky, pět sester zaplatilo nezvyklé strádání životem, zbylé se vdaly a matka se i po otcově návratu starala víc o manžela než o děti, takže hlavní oporou dospívajícího Edwarda se stala o jedenadvacet let starší, neprovdaná sestra Anna, skrovně zajištěná rentou po babičce. Lnula k němu odevždy a nahrazovala mu úzkostlivě všechny guvernantky, učitele i matku, vychovávajíc z neduživého hocha muže značně nepraktického a nemužného.

Cítil však, že je milován a že se stal středem sestřina staropanenského vesmíru. „Netroufám si pomyslet, co by ze mne bylo, kdyby nebyla mou matkou,“ napíše o ní později a nepřímo tak prozradí celoživotní trauma nechtěného dítěte, od něhož se vlastní matka odvrátila. V patnácti letech začal do hubeného rodinného rozpočtu přispívat pencemi a šilinky utrženými za jakési pitvorné kresbičky a za kolorování stínítek a vějířů. (Zpočátku prý své obrázky nabízel v zájezdních hostincích cestujícím z dostavníků.) Z výletů na venkov, kde ho nejvíc okouzlovaly širé krajiny a tiché kopce, si přivážel detailní kresby motýlů, ptáků a květin a zároveň zpodoboval příznaky chorob pro nemocnice a lékaře. V necelých osmnácti dával lekce kreslení jiným. Toužil malovat krajiny a jít ve stopách svého obdivovaného Turnera, ale studium na akademii nepřicházelo v úvahu, protože od zchudlého a zestárlého otce nemohl čekat peněžní výpomoc.

V roce 1830 mu na čísi přímluvu umožnila londýnská zoologická zahrada, aby začal pracovat na obrazové dokumentaci jejích papoušků. Protože dával přednost živým exemplářům před vycpanými, vysedával celé dny s náčrtníkem u voliér; když si chtěl odpočinout od pohyblivých opeřenců, kreslil si karikatury škrobených dam a pánů, kteří ho při návštěvě zoologické zahrady okukovali jako dalšího exota. Z papouščích portrétů vznikl za dva roky soubor barevných litografií, první toho druhu v Anglii, a vysloužil mladému samoukovi dobré jméno v odborných kruzích. Maloval pak plazy a želvy na zakázku Britského muzea, opice a kočky (a papoušky) pro přírodopisné edice, ale nejvýznamnější nabídku dostal od předsedy londýnské zoologické společnosti lorda Derbyho: pořídit ilustrace ke knize o soukromé menažerii, kterou tento urozený sběratel ozdobil své rozlehlé venkovské sídlo u Liverpoolu.

Dvacetiletý Lear přijímá a zařadí se mezi tucty, ba stovky zámeckých zaměstnanců. Lordova vnoučata si však vlídného a legračního kreslíře oblíbí natolik, že kvůli jeho společnosti začnou zanedbávat dědečka. Starý pán přizve mladíka ke svému stolu a Lear se stává přítelem rodiny. S úžasem vstupuje do vysoké společnosti (lordův syn je členem vlády a bude několikrát premiérem), ale po prvním nadšení si za maskou zdvořilosti uvědomí, že daleko lépe se cítí mezi dětmi. „Jednotvárný, apatický tón vznešené společnosti mi jde úděsně na nervy,“ napíše v dopise. „Nejraději ze všeho bych se upřímně rozchechtal a skákal sálem po jedné noze – jenže si netroufám.“

V té době ho kdosi z nových známých upozornil na veršovou formu, prý jako stvořenou pro ilustrovaná říkadla, a doložil ji příkladem z jedné soudobé knížky pro děti:

Byl jeden chorý muž z Tobaga
dlouho živ z kaše a ze sága.
K jeho blahu však
děl mu lékař pak:
„Smíš si dát berana ze stáda.“

K nesmírnému gaudiu svých malých přátel (jeden z nich, zatím šestiletý, bude v dospělosti ministrem zahraničí ve vládě Benjamina Disraeliho) začal Lear skládat variace na „chorého muže z Tobaga“, říkanky o starých pánech a dámách roztodivných rysů, mravů a nemravů. A protože se jich děti nemohly nasytit, vymýšlel pohotově další obměny a překvapení včetně doprovodných obrázků, črtaných často na koleně. Kdyby mu tenkrát někdo prorokoval, že ho tyto verše jednou proslaví v nesčetných vydáních, znělo by to stejně nesmyslně jako historky o nosatých a nohatých dědečcích. Lear sázel na svůj talent výtvarný.

Na sklonku čtyřleté služby u lorda Derbyho však cítil, že drobnokresebná práce pro zoology by mohla jeho nevalný zrak zničit; proto se rozhodl kreslit raději krajiny, a to jako „místopisný ilustrátor“ neboli autor dokumentárních kreseb, doplňujících cestopisné knihy a příručky. Toto zaměření se mu pak stalo celoživotním údělem, nepříliš výhodným zdrojem obživy a výhodnou záminkou k tomu, aby mohl z rodné země, jejíž hlavní město pokřtil Mlhopolis, prchat do teplejších a zdravějších krajů.

Téměř celé půlstoletí objížděl především středomořské země a s podrobnými poznámkami si dělal skici pro perokresby a akvarely, vydávané postupně (někdy až posmrtně) ve svazcích „ilustrovaných výletů“ a „deníků krajináře“ z Itálie, Řecka, Albánie, iónských ostrovů, Korsiky, Sicílie – a také z Indie a Ceylonu, kam se dostal ve dvaašedesáti letech na pozvání dávného přítele, jmenovaného indickým místokrálem. (Během půl roku odtud poslal na 600 kreseb, 9 skicářů a 4 deníky.)

Je s podivem, jaké nepohodlí a útrapy tento churavý cestovatel podstupoval. V Albánii byl kamenován davem náboženských horlivců, považujících kreslení za práci ďáblovu, v palestinské pustině vyvolal ozbrojený konflikt dvou domorodých kmenů, svářících se o jeho vstupní daň, nocoval v primitivních krčmách, chýších, stanech, putoval na mezcích, velbloudech i pěšky, v řeckých horách se zranil při pádu z koně, prodělával různá vyčerpávající onemocnění. Ale jako neposední podivíni z jeho veršů neměl nikde dlouho stání. V jakémsi mentálním stresu těkal až do vysokého stáří z kraje do kraje, ze země do země, z jižní Evropy do Anglie a zpět, nikde zcela neuspokojen, všude něčím podrážděn, zklamán, rozlítostněn. A paradoxně: snad všude někým vítán, obdivován, litován a povzbuzován, neboť mezi Angličany doma i na cestách přibývalo těch, kdo si ho cenili přinejmenším jako roztomilého společníka, oplývajícího neslýchanými slovními hříčkami a průpovídkami. Nadto si Lear se stovkami lidí dopisoval. („Od doby, kdy bylo vynalezeno písmo, mi psal snad každý lidský tvor krom proroka Ezechiela, Marie Stuartovny a Bedy Ctihodného. Buď se moji přátelé zbláznili, nebo má tohle dítě víc dobrých vlastností, než si přiznává.“) Zpravidla vstával před svítáním, aby stihl napsat až třicet dopisů, aniž by tím zkrátil svůj přesně rozvržený den, a když ve stáří přestal vidět na jedno oko, rozhodl se, aspoň teoreticky, že bude korespondovat už jen s těmi, s nimiž si píše déle než třicet let.

Ale tak jako se v jeho náladách vytrvale střídaly nápory veselí a těžké melancholie, čekal na něj na konci každého radostného setkání pocit zoufalé osamělosti, hořce přiznávaný v nejintimnějších listech. („V mnohém jsem starší než Babylon. Někdy toužím, aby mi srdce ztvrdlo a sešlo, to by mi myslím ušetřilo spoustu trápení.“)

Byl by šťasten, kdyby mohl cestovat se svými nejbližšími přáteli, jenže ti se jeden pro druhém žení a orientují na své hodnostářské kariéry. Zvou ho sice k sobě, ale Lear těžko snáší pobyt v jejich rezidencích, protože společenský ruch mu odpírá vztahy, po jakých touží: hluboké a soustředěné. („Co má člověk z růžového keříku, je-li vsazen mezi 43 slunečnic, 182 měsíčků, 96 jiřin a 756 aster?“) Jednou si od něj vyžádala dvanáct lekcí kreslení sama královna Viktorie. Chválil její snahu a dobrotivost, ale když ho po letech chtěla navštívit v Itálii a z její návštěvy sešlo, oddechl si. „Nerad se stýkám s králi, protože jsem usmolený krajinář, schopný pravdu jen říkat, ne skrývat.“

Býval hostem svého vrstevníka Alfreda Tennysona, jehož básnické dílo dychtivě ilustroval, i mnohem mladšího prerafaelity Williama Holmana Hunta, u kterého se téměř ve čtyřiceti letech učil olejomalbě, udržoval styky s mecenáši a diplomaty, měl otevřeny dveře do nejlepších britských domů, a přesto byla jeho citová nouze stejně vleklá a neodbytná jako tíseň finanční. Protože mnozí návštěvníci jeho výstav a ateliérů se více zajímali o zábavnou osobu pana Leara a méně o koupi jeho obrazů, prodával často pod cenu. Značný finanční úspěch si sliboval od dvou stovek tennysonovských ilustrací, ale nepodařilo se mu je publikovat. Veškerá práva na bestseller, jakým se navždy staly jeho „nesmyslné verše“, přenechal vydavateli za 125 liber (průměrný plat nižšího anglického úředníka obnášel tenkrát 75 liber ročně), a když si tuto částku šel uložit do banky, měl pocit, že londýnské ulice se zaplnily lidmi a povozy jakoby na oslavu této senzační události.

Jednou napsal vlivnému příteli: „Napiš lordu Palmerstonovi, ať požádá královnu, aby požádala řeckého krále, ať mi přidělí nějaké místečko a titul Archanoesiaflyariapulos – lord Nesmyslitelátor – s právem nosit šaškovskou čepici (nebo mitru), k tomu ročně 3 libry másla a prasátko a jízdního oslíka.“

Zestárl bez pevného místa a domova; teprve v pokročilém věku si našetřil na vlastní dům v San Remu. K posledku pochopil, že jeho malířské neúspěchy budou vyváženy zásluhou trvalejší. Bylo mu velkým zadostiučiněním, když kritik tak vážený jako John Ruskin napsal veřejně, že nezná blahodárnější knihu než nenapodobitelné verše Edwarda Leara, jehož řadí na první místo ve stovce svých autorů. To bylo v roce 1886 a vděčný Lear poslal Ruskinovi rukopis své básně, prý definitivně poslední. Je to skladba o toulavém strýčkovi, zchudlém bohatci, který se v horách živí vlastním úsilím, a když posléze umírá na kupce trávy, jeho majetek se skládá z příliš těsných bot, nalezené železniční jízdenky a věrného cvrčka přilnuvšího kdysi k jeho nosu. Tulákovo jméno – Arly – je složeno z hlásek Edwardova příjmení.

V posledním pětiletí svého života k sobě Lear dvakrát pozve ovdovělou autorku dětských knížek Augustu Bethellovou, kterou se před dvaceti lety neodvážil požádat o ruku. „Mám, nebo nemám?“ vpisuje si do deníku, a když se neodhodlá ani potřetí, připíše: „Toto je smrt veškeré naděje.“ Umírá v lednu 1888, přeživ jen o pár měsíců svého každodenního společníka, sedmnáctiletého kocoura Fosse, „jehož ocas nekončil, protože mu někdo usekl konec“.

Posmrtný mír si představoval takto: „Až přijdu do nebe (pokud se toho dočkám) a budu kolem sebe mít tisíce uctivých andělů, řeknu zdvořile: Prosím vás, nevšímejte si mě, dozajista jste všichni miloučcí, ale já bych se s vámi raději neseznamoval. Dopřejte mi nějaký park s krásnou vyhlídkou na moře a kopec a horu a řeku a údolí a rovinu se spoustou tropického listoví, několik způsobných cherubů, co by mi vařili a uklízeli, a až se úplně usadím – tak za jeden nebo dva miliony let – ožeňte mě s andělem. Hlavně ať tam nejsou slepice! Ani jedna! Vajec a pečených kuřat se vzdávám na věčné časy.“

První i druhé vydání Knihy nesmyslů (The Book of Nonsense, 1846, 1856) bylo vytištěno bez autorova jména. Ve svazku podélného formátu nabízely verše na titulní straně jen neprůhledný pseudonym:

Byl jeden Derry na řece Derry
díval se rád, jak malí se smějí.
Když napsal knihu básní,
smíchem se celí třásli,
z čehož měl legraci, ten starý Derry.

Kniha byla časem rozebrána, snad až příliš doslova – protože její prvotisk je dnes nedostupnější než nejstarší výtisky Shakespearových her. Dokonce i knihovna Britského muzea má ve svém fondu až vydání třetí (1861), rozšířené a nadepsané už pravým jménem spisovatele a ilustrátora v jedné osobě. Všechny své další knížky podepsal Edward Lear hned napoprvé: Nesmyslné písně, příběhy, botanika a abecedy (Nonsense Songs, Stories, Botany and Alphabets, 1871), Nové nesmysly (More Nonsense, 1872) a Písně k smíchu (Laughable lyrics, 1877).

Od šedesátých let přibylo v Knize nesmyslů nejen autorovo jméno, ale také dedikace „Pravnukům, prasynovcům a praneteřím Edwarda, třináctého earla z Derby, tato kniha kreseb a veršů (jejíž větší část vznikla původně pro jejich rodiče)“. To věnování zavdalo důvod k legendě. Jednou jel Lear vlakem a seděl vedle rodinky, jejíž děti si za jízdy četly v Knize nesmyslů. Jeden z dospělých se dal slyšet, „jak vděčny jsou tisíce rodin autorovi (s čímž jsem tiše souhlasil). Veřejnosti prý zůstal utajen, ale je to Lord Derby. A vytasil se s výkladem, který mi rázem objasnil, proč se tohle tvrzení objevilo už v několika novinách. Edward, earl z Derby (pravil ten pán), se ke knize nechtěl veřejně přihlásit, ale jak vidět, dedikoval ji svým příbuzným – a když přehodíte písmena ve slově LEAR, vyjde vám prostě EDWARD EARL. Nato dím já, zamíchav se spontánně do hovoru: To je naprostý omyl, mohu vám dokázat, že celou knihu napsal a ilustroval malíř a spisovatel Edward Lear. – A já, dí ten pán, vám mohu dokázat, že se veskrze mýlíte. Člověk jménem Edward Lear totiž vůbec neexistuje. – Ale existuje, dím já. Ten člověk jsem já a tu knihu jsem napsal! – Načež celá společnost propukla ve smích a zřejmě si myslela, že jsem buď zešílel, anebo je balamutím. Sundal jsem tedy klobouk, na kterém mám velkými písmeny vyvedeno jméno a adresu, a dal jej kolovat i se svou vizitkou a označeným kapesníkem. Jaká hrůza pak na ty nevzdělance padla! Zanechal jsem je divokému zmatku a skřípění zubů.“

Kniha nesmyslů byla jen za jeho života vydána třicetkrát, úspěšně přežila rok 1900 a téměř každoročně je vydávána dodnes. Jako by Lear z nonsensových pětiverší sestrojil perpetuum mobile humoru.

Objevitelem této přitažlivé hračky však nebyl. A nebyl jím ani karikaturista Robert Cruikshank, který kolem roku 1820 ilustroval a možná napsal Příhody a dobrodružství patnácti pánů (Anecdotes and Adventures of Fifteen Gentlemen), mezi nimiž figuruje „chorý muž z Tobaga“. Její lapidární formu si oblíbili dávno před nimi bezejmenní tvůrci popěvků, škádlivek a říkadel, předávaných ústním podáním v různých evropských zemích, Čechy nevyjímaje – jak ve své foklorní sbírce dokládá Learův současník Karel Jaromír Erben.

Rozzlobil se švec
pro mizernou věc:
že ho blechy štípaly,
neměl na ně posady –
udělal si klec.

Také groteskní obsah měl svůj předobraz v bájení a nadsazeném humoru lidové slovesnosti. Zejména anglické dětské říkanky, nursery rhymes, přenášely ze století do století potměšilé zprávy o létajících čtyřnožcích, oživlých předmětech a všelijakých pitvorných či potrhlých lidech, jejichž kousky se řídily potřebami rýmu a legrace daleko víc než zákony pravděpodobnosti.

Pětiveršové říkanky, v nichž se první dvojverší rýmuje s veršem posledním, odděleným dvěma kratšími a jinak rýmovanými verši vnitřními (aabba), se v angličtině teprve od konce minulého století označuje slovem limerick. Lear tento název ještě nepoužíval, vystačil s termínem nonsens a myslel jím patrně cosi naprosto nevážného. Proč a odkud se vynořil název limerick, je stále záhada. Legenda tvrdí, že je převzat z názvu irského přístavu (a hrabství) Limericku, kde prý se takovéto říkanky improvizovaly při veselých pitkách a prokládaly sborovým zpěvem refrénu zvoucího k návštěvě Limericku. Pro toto tradované tvrzení však není jiný podklad než shoda s místním jménem. Právě tak bychom mohli předpokládat, že limerick pochází z něčího příjmení – jako sendvič, makintoš nebo raglán. Jedna teorie se pokouší o kauzální řetěz „Lear – learick – limerick“, jiná připomíná, že koncem století pronikaly do limericků oplzlosti, a nadhazuje souvislost s nářečním výrazem limmer, označujícím necudnou ženštinu. Všechny hledají nějakou „smysluplnost“ v označení, které se k nonsensovému říkadlu přilepilo až dodatečně, po Learovi a po všech předchozích pokoleních. Ta si předávala princip nonsensové hříčky jako zábavu bez názvu, jako něco zděděného z dob nepamětných.

Lear se tedy ujal vynálezu velmi starého a titulovat ho „otcem limericku“ má smysl jen tehdy, míní-li se tím limerick literární, písemně a osobitě pěstovaný, ne pouze tradovaný a nahodile bující. „Learick“ by byl termín případnější, ale neujal se.

Co tedy vlastně udělal s takzvaným limerickem krom toho, že jej začal soustavně, v nebývalém množství a k radosti nejširší veřejnosti publikovat? Především do něj vnesl dosud neznámou či aspoň nezaznamenanou rozmanitost námětů, v níž se vedle tradičních venkovských prvků uplatňují novodobé a městské (například železnice nebo módní oblékání) a kde oblíbené terče lidových škádlivek, anomálie vzhledu a temperamentu, jsou zpracovány v nových detailech, odstínech, variantách. Galerie Learových podivínů by byla co do invence důstojným protějškem panoptika Dickensova.

Rozmnožil místní údaje na konci prvního verše o názvy zatím nezrýmované, málo známé a někdy dokonce vymyšlené. Ve vnitřních verších rozvinul dialogičnost, protiklad otázky a odpovědi, slovního úderu a protiúderu. V posledním verši většinou upustil od hledání nové rýmové možnosti a uzavřel jej slovem známým už z úvodu; tím sice stavbu limercku zjednodušil, ale zároveň „ušetřil síly“, protože se vyhnul obtížné konstrukci, která by omezovala šíři jeho nápadů. Poslední verš proměnil v komicky rétorickou ozvěnu, zdůrazněnou přepjatými výrazy nebo parodickými novotvary a často i pozměněným rytmem. Rozpoutal v limericku jazykový humor, plynoucí nejen z groteskních rýmů, ale také z kontrastu mezi pitvorností obsahu a jeho řečnicky vážným vyjádřením, mezi rozpustile nelogickým tématem a škrobenou frází, která se snaží mermomocí zachovat dekorum logiky.

Námětem limericku – ne výslovně, ale názorně – se tedy stal také jazyk: jeho šaškovství i marnivost, jeho dlouhý nos i krátká logika, jeho anomálie a podivínství. Jistěže mnohé z toho padalo na vrub viktoriánské krasomluvy, ale kouzlo „learicků“ se naštěstí nevyčerpává dobovými názvuky. Je univerzální v tom, že se dotýká věčného rozporu mezi systemizovaným jazykovým znakem a skutečností, která se svými proměnami ustálenému systému vzpírá.

Lear (jako kdysi Rabelais a Shakespeare) připomněl, že vedle směšné mechaničnosti úkonů, zvyků a mravů existuje také směšná mechaničnost slov, úsloví a větné skladby. A naopak – že slova vytržená ze stereotypu jsou schopna objevné hry, která svým půvabem „infikuje“ i otřelý či trapný námět.

Díky Learovu stylistickému umění se stal znakem limericku jazykový důvtip a šarm. Dodejme limericku svobodného, to jest takového, který nebyl vytržen z krajin nonsensové fantazie a podřízen užitkovosti. I tento vynález může být totiž napodobován a padělán, jak to v našem století dělaly anglické a americké firmy, když formu limericku naplnily svými reklamními slogany, anebo zábavné časopisy, které vypisovaly soutěže o nejlepší limericky složené čtenáři, jako by šlo o výkon takřka hádankářský či kutilský.

Krom toho byly k tomuto veršovému schématu stále více puzeny osoby inspirované oblastmi stydkými a disponující různými stupni slovesného nadání. (V Oxfordském slovníku angličtiny byl limerick definován poprvé roku 1898, a to jako „neslušný nonsens ve verších“). Neotesaností a nejapností lze ovšem zničit limerick právě tak jako sonet nebo ódu, nicméně pro spravedlnost přiznejme – a nejlepší antologie limericků to dosvědčují –, že tam, kde se zaujetí spojilo s vynalézavostí, vznikla erotická pětiverší, která jazykovým a situačním vtipem převyšují veškerou produkci pikantních anekdot. Většina jich bývala nepodepsána, ale už za Learova života kolovaly takové, o kterých se vědělo, že pocházejí od básníků, jako byli ctihodný Alfred Tennyson nebo jeho bohémský kolega Algernoon Charles Swinburne; ten například parodoval některé limericky z Learových knih tak, že jejich pointu převedl do skandálně nevázané polohy. V našem století měli četné pokračovatele, mezi nimi Isaaca Asimova, který kromě sci-fi knih napsal několik sbírek „smyslných limericků“. Někteří badatelé dokonce dělí limericky na slušné, neslušné a intelektuální, i když hranice mezi těmito kategoriemi jsou mnohdy prostupné. Právě bystrost a sebeironie, s jakou se intelekt odvažuje nonsensu, si dokáže originálně pohrát s motivy napohled fádními nebo naopak obscénními.

Že určujícím rysem limericku není téma, ale způsob jeho uchopení a podání, potvrzuje i nesmírná pestrost tematických okruhů, kterým se limerick ve svém dalším vývoji otevřel: prakticky může být složen o čemkoli. Existují limericky filozofické, biologické, chemické, lékařské, lingvistické, historické, sportovní, lhostejno jaké, ale žonglující především s oborovou terminologií, s komikou její vážnosti a záludnostmi její logiky. Situační gag sám o sobě už na vytříbený limerick nestačí. Musí být odpálen gagem jazykovým, nesnášejícím pouhou popisnost.

Třebaže po-learovské limericky obnovují v posledním verši nečekanou rýmovou i obsahovou pointu a připomínají tak svou stavbou epigram, jen výjimečně nabírají satirický kurs a jen okrajově reagují na politické aktuality. Zpravidla pokračují v tradici nadčasového nonsensu, „absolutního a čistého“, jak jej nazval sám Lear, když se bránil tomu, aby se v postavičkách z jeho veršů hledaly symboly konkrétních osob či skupin. Číst jeho nonsensy dětskýma očima je jistě nejvděčnější; z obliby, kterou si po tolik generací získávají, lze tušit, že odpočinek od úporného hledání smyslu v kdečem a za kdečím je dar stejně potřebný jako spánek nebo spontánní smích.

Ale právě proto, že vznikaly v ovzduší upjaté, pedantské společnosti, nemohou našemu pohledu uniknout stopy, které v jejich „čisté absurditě“ zanechal Learův vnitřní konflikt s dobovými normami. Těžko přehlédnout, jak zvláštní roli v nich hrají nejmenovaní „oni“ – jen třetí osobou množného čísla označení karatelé a oprávci, netolerantně útočící svými dotazy, příkazy a odvetami v duchu restriktivní viktoriánské morálky. A sotva je asi náhodné, že jako jejich pohoršlivě protějšky defilují Learovými básničkami bytosti samorostlé na těle i duchu, dětsky naivní či nezvedené, rozumem nevysvětlitelné a do uniformity puritánského řádu nevměstnatelné. Každá z nich je živá a přitažlivá tím, jaká je, ne tím, co by z ní chtěli mít druzí. Jako by nespoutané groteskno ne-smyslu otvíralo pojistnou záklopku všude, kde byl životu vnucen smysl příliš úzký a tísnivý.

Princip takové vzpurné nezávislosti na obligátních šablonách je patrný také v dalších Learových knihách. Básně o mluvících zvířatech a věcech v nich přestávají být mravoučnými bajkami a zprostředkovávají potěšení ze svobodné fantazie, nepodřízené žádné didaktické logice. V cestopisné pohádce neputují malí mořeplavci za tradičním poznáním, ale za úkazy tak neučebnicovými, jako jsou nesnesitelně způsobné myši, krabi s odšroubovatelnými klepety nebo opice skladující v jámách džem. Do pohádky o neposlušných zvířátkách od jezera Piplpopl vtrhne tolik absurdit černého humoru, že moralita se přesmykne ve vlastní parodii. Ilustrovaná abeceda doprovázená rýmovánkami rozpoutá řetězec legračních, zpoloviny vymyšlených slov a nové kuchařské předpisy jsou dokonale protipředpisové, protože jejich absurdní pokyny nejsou k ničemu, leda k smíchu. Lear nabízí novou botaniku, plnou novotvarů rostlinných i jazykových – knedlónii výživnou, čibukvici sličnou, bimbus ohlušivý, karbanátulii lahodnou, tiktak hodinářský, ohavěnku vyšplhlou, podiviznu miminokvětou – a vymýšlí zvířata, jako je „šumšumný šupináč, který chodil všude na chůdách, protože neměl nohy“, nebo „chrupulentní chřestýš, který měl stále klobouk na hlavě ze strachu, aby někoho nekousl“.

Tuto nesmyslnou zoologii, vycházející z jednotlivých písmen abecedy, kreslil v Itálii pro dcerku svého přítele, amerického malíře Terryho, a to den po dni, aby jí před každým obědem mohl nechat na talíři list s dalším pokračováním. Pro jiné děti a jejich rodiče, které potkal v různých koutech světa, sepisoval nesmyslné jídelní lístky, komponoval a zpíval bizarní písničky, vynalézal neslýchaný zeměpis. Do jeho map zanesl fantastické Ňourhory, nehostinnou Grombúlii, město Žvandýn i lákavou zemi Ňam Ňam. Jediným slovem dokázal stvořit nevídané, ale zcela samozřejmé tvory, jako jsou Kvakamáš (Quangle-Wangle), bezprstý Oubl (Pobble), jehož teta umí zdůvodnit snad všechno na světě, nebo zelenohlaví a modrorucí Popletové, kteří se nebojí plout po moři v řešetu.

Kde mu nestačí běžné slovo, vymyslí na obrátku nové, a jak je vidět z některých jeho dopisů, byl by s to dodat i celý jazyk:

Třipský Kulimrku!

Inkle cinkle poblbokl můžebachr? Vóbr! Krsa třimpl vóbr. Okul škrab biblibangibou vidl šibl togo-togo velmačenstvo amsky flamsky damsky krohoutiprk švix.

Buchy stýsky basňa

Majdapip

Kam to chce své čtenáře odvést? Studie o Learově poetice si někdy vypomáhají slovem „únik“, jako by krajiny Learova humoru byly do sebe uzavřenou, šťastně blábolivou říší zapomnění. Mezi jeho novotvary a novotvory však končí jen některé zákony formální logiky, nikoli celý známý svět. Viktoriánské rekvizity a zvyky přetrvávají vedle jevů nových, bytosti s komickými těly a jmény trpí i tady steskem, nevyslyšenou láskou, či samotou smrtelníků a happy-end není samozřejmý ani častý. Strasti, které musí zmáhat odmítnutý nápadník Yangy Bangy Bou a opuštěný Bam se světelným nosanem jsou pod parodickým povrchem variacemi trpkého, do ztracena ústícího osudu, s jakým se potýkal sám Lear. Motiv nenávratna a nenapravitelna se v jeho básních vrací téměř jako refrén. Ale stejně nápadné je téma dobrodružných výprav a riskantních vybočení z vyjetých kolejí. V případě manželů Diskobolových končí takové dobrodružství steskem po konformitě a fiaskem, ale v řešetu Popletů je odvaha k „popletenosti“ – k bláznivě vypadající nekonformnosti – korunována záviděníhodným úspěchem. Zvláštní Learově sympatii se těší neobvyklá, nesourodá partnerství, například mezi sovou a kočkou (v jedné básni se z nich stane manželský pár), mezi kachnou a klokanem, mezi muškou a tiplicí. Ve dvojici začne pro každého z nich nový život, zajímavější a šťastnější, protože jejich dosavadní handicapy se ztrácejí anebo vzájemně vyvažují – podobně jako pádící klokanovo tělo a nemotorná kachna, která „kvůli rovnováze“ sedí na jeho ocase.

A téměř všude erbovní znaky Learových vizí: let a běh a skok, rychlá plavba, neúnavné přesuny krajem a světem, život v pohybu a pospěchu. Nakonec se neklidní poutníci a přelétavci setkávají na blaženém ostrově, který neční z moře, ale ze stromu: je to veleklobouk osamělého, skrytého, a přesto vstřícného tvora zvaného Kvakamáš. Na něm se družně směstnají všichni, ptáci i zvířata, tvorové skuteční i vymyšlení, postavy z básní napsaných i nenapsaných. Dokonce sám rámus, jindy Learem tak nenáviděný, se v tomto kamarádském reji mění v „krásný hluk a jek“.

Není to jiný svět, jen svět doplněný o další možnosti a hlediska, a tedy svět dotvářený: někdy s nostalgií, vždycky však s hravostí, která je zde hlavní hnací silou. Fantazijní tvořivost, schopná osvobodit tělo, mysl a jazyk od jejich automatismů a zacházet s nimi jako s inspirující zásobnicí tvarů a tónů a kombinací, je něčím daleko aktivnějším než únikem do útěšného neskutečna. Je cestou k nadhledu, k očistnému sebeuvědomění a moudré sebeironii.

Pro svou spontánní hravost je Lear v dějinách literárního nonsensu vlastně naivistou mezi mistry. Nemá ještě metodičnost matematika Lewise Carrolla, který svou Alenkou v říší divů debutoval o devatenáct let později, nemá ani důkladnou filozofickou a literární průpravu Christiana Morgensterna. Je „nedělní básník“, veršující nesystematicky, často podle toho, s jakými dětmi se na svých cestách setkal a čím je chtěl potěšit; příběhy se složitou strukturou jsou nad jeho možnosti a aspirace. Zato se do jeho nonsensů nemusí králičí dírou nebo za zrcadlo. Vynořují se kdekoli v obyčejném světě jako náhlý postřeh a náčrt, nápad či osvobodivý rozmar. Jako lidová píseň nebo říkanka, s níž jsou spřízněny.

Překlad Learových nonsensů je o to svízelnější, že inspirací k mnoha situacím v nich bývají nenadálé kombinace, jaké umožňuje sama básníkova mateřština, když v ní skrze rým dojde ke zkratu mezi různorodými představami. Převádět taková krátká, ale pevná spojení do jiného jazyka znamená narážet na slova odlišného zvuku a obsahu, na jiné konstelace významů. Z Learových delších básní jsem proto do českého výboru zařadil jen ty, u kterých se přeformulováním či opisem nemusí porušit jazyková hravost a hutnost originálu; rým je někdy nahrazen asonancí a v některých případech jsem pozměnil jeho rozmístění ve složitě rýmované strofě.

Nejkratší básně neboli limericky však nabízejí překladateli ještě jiné řešení. Jejich překlad se musí zdát nemožností jen tenkrát, když v nich považujeme za smysluplné to, co je smyslem zatíženo nejméně, totiž místní jméno na konci prvního verše. Proč nejméně? Ani jedno z těchto 212 pětiverší není přece epigramem na účet nějaké obce či země. Místní názvy posloužily Learovi jako odrazový můstek k asociacím zvukovým a slovním, nikoli historickým nebo mravoličným. Proto do jeho vtipů nejsou zapojeny příslovečné rysy přisuzované určitým národům a krajům, a Lear z nich netěžil ani ve svých ilustracích (s výjimkou kostýmů u měst orientálních). Zeměpisný název v úvodu náleží prostě k pravidlům hry zvané limerick. Je základem rýmu, jehož nečekanost a obsahová nesourodost představuje první stupeň rozvíjeného vtipu, situačního a zároveň jazykového. Limerick převyprávěný bez fonetických, lexikálních a stylistických překvapení by přestal být limerickem a stal by se nepochopitelnou zprávou o nepochopitelné události, situované do nepochopitelně vybraného místa. Teprve jazyková klauniáda upozorňuje čtenáře, že se od něj očekává jiný druh chápavosti než při čtení výpravné epiky.

Proto český překlad pojímá Learovy limericky jako konstrukci, při níž na původu jména záleží nepoměrně méně než na jeho zvuku a na situaci, kterou zvuk pomáhá vyjevit. Proto je předmětem překladu nejprve nonsensová akrobacie a teprve potom její odrazový můstek. Limerick je tak vlastně rekonstruován pozpátku. Někdy může překlad použít místopisného můstku Learova, ale častěji – aby mohl zůstat „zápletce“ limericku věrný – musí hledat potřebné zvuky mezi jmény jinými, exotickými i blízkými, neslovanskými i slovanskými.

To je celá alchymie tohoto překladu. Patří k ní ovšem čeština se svými podnětnými zvláštnostmi, a také radost, kterou Lear poskytuje v čisté tresti.

Poprvé byly počeštěné Learovy limericky vydány roku 1984 v Knize třesků a plesků, doprovázené třemi desítkami obrázků Aloise Mikulky. Přestože vyšla v poměrně velkém nákladu, brzy zmizela z knihkupectví, a jak se mi časem doneslo, také z leckteré veřejné a soukromé knihovny, protože se hodně kradla. Po druhé už ji Odeon nevydal, neboť schvalovací orgány starého režimu se k nonsensům stavěly nedůvěřivě. Čtenáři, na které se nedostalo, si knížku opisovali a rozmnožovali – ještě z počátku 90. let mám xeroxované aršíky, které dva nadšenci rozesílali přátelům jako vánoční dárek, o to cennější, že vedle překladů otiskli anglické originály.

Velkou knihu nesmyslů beru tedy jako splátku na starý dluh. Kromě desíti básní a dvou ilustrovaných abeced, které překladu vytrvale vzdorují, obsahuje celé Learovo slovesné dílo: od limericků, v češtině už známých, ale po letech tu a tam renovovaných, přes prózy a další texty až po rozměrnější básně. Navíc – jako vše, co za svého života vydal – je tato kniha ilustrována autorem. Český čtenář se může poprvé obsáhle seznámit s kresbami, které v anglosaském světě neodlučně patří ke každé souborné reedici Learových nonsensů. Svou technikou a stylem otevřely tyto obrázky zbrusu novou kapitolu v ilustrování knih pro děti. Až do poloviny minulého století vládly na stránkách dětských knížek detailně propracované kresby nebo dřevoryty, na nichž se postavy podobaly strnulým loutkám. Learovy „pérovky“ tuto konvenci prolomily svěžestí jednoduchých linií, zkratkou a nadsázkou, vtipem neohlížejícím se na žádné dekorum a co víc – sugestivně zachyceným pohybem. Kreslíř, vyškolený na motýlech a ptácích, vytrhl figury ze statických póz a obdařil je energickými gesty. Na jeho perokresbách se kdekdo vzpíná k běhu, skoku, pádu, otočce, úderu nebo jiné akci, vzlet nevyjímaje. Není divu, že děti visely očima na špičce jeho pera a na všem, co dokázalo několika čarami vykouzlit.

Learovy verše v češtině měly ještě před vytištěním Knihy třesků a plesků premiéru divadelní, a to tak výraznou a úspěšnou, že je od osudů „českého Leara“ neodmyslitelná.

Už koncem sedmdesátých let se v brněnském Divadle na provázku rozhodla režisérka Eva Tálská, že po svých inscenacích Morgensternových Šibeničních písní a Carrollovy Alenky v říši divů uvede na scénu třetího nonsensového klasika, Edwarda Leara, v představení nazvaném Příběhy dlouhého nosu. Na její objednávku jsem přeložil všechny Learovy limericky a některé delší básně – ale jak by se daly předvést v herecké akci, ne tedy pouhým přednesem, jsem netušil. Eva Tálská však šla za svou vizuální představou, která zřejmě měla počátek v Learových perokresbách, plných neklidného, napjatého pohybu. Vybrala si z nich deset postav a nechala je přebíhat z limericku do limericku, jako by jeviště bylo zmatenou mapou nikdy a nikde nekončícího lidského podivínství. Společným znakem těchto podivínů byla trojí posedlost: pohybem, nesmyslnými historkami a vlastní důležitostí. Všichni se mohli přetrhnout, jen aby včas doběhli někam, kde by mohli uplatnit své hlášení o dalším „důležitém“ nonsensu a zároveň exhibovat, co všechno umějí. Přetlak této potrhlé energie co chvíli přinutil deklamaci, aby přeskočila do zpěvu, a ten při své okázalosti nabíral obrátky až operní. Důvtipně tomu napomáhala hudba Miloše Štědroně, parodující různé polohy hudební „rétoriky“, od rozmáchlých árií a sborů až ke křiklavému folklóru nebo naleštěné operetní exotice. Taková přehlídka komicky marnivých gest a akcí provokovala herce (a posléze překladatele) k improvizacím. Posedlý rej se mezi jednotlivými limericky otvíral pantomimickým a dialogickým gagům, ale také do sebe začal vtahovat diváky jako nové příslušníky nesmyslně kolotajícího minisvěta.

Díky tolika překvapením neztrácelo dvouhodinové představení spád, přestože nebylo sceleno žádným souvislým dějem. Ten byl jen přislíben, když se herci (s Miroslavem Donutilem a Jiřím Pechou v čele) představili jako členové cestovatelské expedice „Pelikán“. Měli svou mapu, vymezenou územími jako Farktida a Infarktida, Vlašská Salátie a Španělská Ptáčkovina, souostroví Cimprlichtnštejnské, foxteritorium Zmatlandie, přístavy Tystambul a Tystamnebul nebo mys Nevalné naděje – a jejich hymnou se stala tato parafráze Learovy básně o nilském království Pelikánů:

My pelikáni jsme velikáni,
my máme rozlehlé plovací blány.
A což ty brady a což ta hrdla,
kterápak zvěř by jimi pohrdla?
Určitě žádná, cizí ani zdejší,
vzhled pelikána je nejšťastnější.

Když den zhasíná nad námi,
my začvachtáme blanami,
ke křídlu křídlo přivinem
a všichni v kole jediném
pak holdujeme dupáku
a zásluhou všech zobáků
to vůkol krásně klape:
Klapoty klapy klapy klap
klopity klopi klopi klop
klipity klipity klip a pop
popity klopity plap.

My peliklapi jsme veliklapi,
my máme rozklekle ploploploplapi.
A což ty klakly a což ta plapla,
kterápak dladla by jimi blabla?

Určitě bla bla,
ba blaba ba bla,
my pelikabla
jsme nejbla bla bla!

Z ohlášené výpravy však brzy nezbylo víc než poskakování na místě, protože se rozplynula ve stupňovaných sporech, půtkách a exhibicích. Jejich vyvrcholením byl sborový jásot nad dýmajícím hrncem, v kterém se za přednesu Learových kuchařských receptů vařily místo potravin spousty papíru. Tak se vážnými tématy rozpustilé inscenace staly jednak sebestřednost, jednak prázdnota horlivého hemžení, vymknutého míře a hlubšímu smyslu. Pánové a dámy v roztodivných svršcích, pořízených podle Learových kreseb, řevnivě soupeřili v soutěži bez pravidel a opájeli se radostí nad svými nesmyslnými úspěchy. „Jsem první rozpláclá v Karpatech!“ zpívala jedna z nich a promlouvala tak za všechny.

Jen na chvíli všichni zmlkli, když za předlouhé tkaničky byly na scénu přitaženy okoralé boty po strýčkovi Arlym a když tichý zpěv o tom, jak zemřel s věrným cvrčkem na nose, zněl jako memento smrti – i jiného způsobu života. Vzápětí vypukl nanovo mumraj.

Počátkem roku 1982 a po celá osmdesátá léta nebylo těžké vycítit v Příbězích dlouhého nosu cosi jako jinotaj o absurditách tehdejšího Československa. Inscenace sice neukazovala k určitým osobám a událostem, ale s pomocí bizarních figurek předváděla učiněné hody netolerance, velikášství a malosti. Za stolem v pozadí seděli dva snaživí úředníci, z nichž jeden si pravidelně zapisoval cosi do papírů a druhý se tvářil, že veškeré dění kolem sebe řídí s pomocí cedníku, do něhož mluvil jako do služební vysílačky, a občas se ptal diváků, jsou-li ochotni s jeho pobíhajícími lidmi spolupracovat. Divákovi lačnému politické satiry by byly stačily i zastřenější nápovědi.

Ale ani tlak dobové atmosféry nevzal Learovu humoru to základní a nejtrvalejší: schopnost postihnout obecnou lidskou situaci, v níž se stále znovu dostávají do konfliktu samorostlost a šablona, spontaneita a mechaničnost. Také v inscenaci Evy Tálské se potvrdilo, že Edward Lear nerozvíjí variace na ustálené typy, které by se snadno mohly zvrtnout v monstrózní karikaturu, ale že jeho doménou jsou výjimky z pravidla, a tedy postavičky nezařaditelné a unikající jednoznačnému výkladu. Jejich bláznivá přehlídka na jevišti proto nemohla uvíznout ve službách jinotaje; nejsilněji překvapovala (a bavila) svou nehoráznou iracionalitou a nevysvětlitelností. V tom měla blízko ke klasické filmové grotesce, k žánru, jehož humor se svobodně rozpíná přes hranice satiry a své doby. Od roku 1982 se (s mnoha hereckými alternacemi) udržela na repertoáru Divadla na provázku až do jara 1997 a po sametovém převratu se na sedm let ocitla ve zcela jiném společenském ovzduší, aniž ztratila svou přitažlivost a výmluvnost. Obrazně řečeno, nepronášela žádné výslovné poselství, ale dýchala hravostí, svobodou ducha a odvahou „plout po moři v řešetu“.

Snad také Velká kniha nesmyslů stvrdí, že Learovy nonsensy zůstávají jedním z nejšťastnějších plodů anglického humoru, hračkou, s jejíž pomocí se lze „upřímně chechtat a skákat po jedné noze“ navzdory zvyklostem, zemské tíži a proměnám času.

ANTONÍN PŘIDAL

Edward Lear
Velká kniha nesmyslů

Edice Poezie

Překlad a doslov Antonín Přidal

Ilustrace v knize a na obálce Edward Lear

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 8. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4701-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4702-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4703-9 (prc)