Sopečná růže

David Herbert Lawrence

Vybral a přeložil Pavel Šrut

Znění tohoto textu vychází z díla Sopečná růže tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 1990.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (David Herbert Lawrence: Sopečná růže), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 15. 8. 2025.

MILOSTNÉ A JINÉ BÁSNĚ

Láska na farmě

Čí jsou, tam za oknem, ty velké, temné ruce
chňapající po zlatém třpytu,
jenž tká si cestu vánkem soumraku, a srdce
má z něho potěšení v skrytu?

Ach, vždyť jsou to jenom listy stromů!
Náhle však spatřím nach, jak na západě
stoupá k dychtivé hrudi večera. To domů
láska se svými ranami a šrámy jde!

Růže z Jericha venku se popíná a znova
po lásce šeptem volá:
ten přelétavý svůdce, co sluncem ozářen
nad jejími rty se vznášel celý den
a polibky pylu jí ve hře letmo kradl jen,
teď náhle vytrácí se s večerem.
Tak můru sama svádí, šeptá jí sladká slova,
a když se ten motýl noci nad ní zachvívá,
pak růže odhalí svá ňadra zářivá
a konečně milenci z nich kapku medu dá.

Žlutý večerní žár je kolem
a nějaký muž z farmy stojící tam dole
do něho vykročí, zakloní se a vzhlédne k nízké stáji,
kde svatební lůžko vlaštovka si tají.
A vlaštovka se tiskne k teplé stěně,
vylekanýma očkama se dívá
na něho, na vetřelce,
než trhne drobnou hlavou lehce
a na hrdélku červeň ukáže se.
Z hnízda ji strach štve, vzlétá vyděšeně,
je slyšet její píseň tklivá,
když v prázdné chodbě soumraku se skrývá,
když střemhlav ze stájí se žene.

Ach, vodní slípko, v rákosině skrytá,
upokoj pírka ocásku, jenž ustrašeně kmitá,
schovej svůj ruměnec, lež jako mrtvá němě,
než jeho kroky v dálce převalí se temně.

Králíček stáhne uši a celým tělem
přitiskne se k zemi; odvrátí oči a úzkostně zírá,
než skokem prudce v letu
vyrazí: vždyť on se přiblížil, ach, je tu!
Vtom kolem krku oko z drátu
stáhne se; v horečném přiškrceném chvatu
žalostně končí to hnědé klubko strachy rozechvělé.
Ach, záhy v mužových hrubých rukou zmírá
a v rytmu jeho chůze, už ochablý, se pohupuje!
Však v očích muže je laskavost a víra
a hnědý údiv hned by je otvíral,
kdybych neporozuměla tomu, čím mne oslovuje,
a on zas nevytušil, jaký pláč mne svírá.

Už bere za kliku! Ze židle vstanu rázem,
dívám se na dveře; a jeho silné zuby naze
zablýsknou v úsměvu, i v očích úsměv zasvitne
vítězně nade mnou; králíka bezcitně
na desku stolu odhodí a v okamžiku
už stojí proti mně; ach, zvedá dýku
své ruky proti mému prsu! A třesk
čepele jeho pohledu mne žádá o potlesk
za to, že přišel. Mou tvář pak dlaní
laská; však dosud zůstal na ní
pach králičího kožíšku! Bože, jsem v oku
chycená! Netuším, jaký drát mne svírá zticha,
jen vím, že jeho prsty nechávám na svém krku,
ať hledá si můj tep, a jak lasice čichá
mou krev a potom s radostí ji vysává.

A jeho ústa dolů jdou k mým ústům! Temné
jak kápě, když nade mnou se sklání,
jeho oči mi mysl zacloní! Jeho rty na mých
    rtech; a záplava
sladkého ohně převalí se přes mne,
tonu, vržená proti němu, umírám, a je to
    krásná smrt.

Piáno

Jakási žena zpívá mi píseň tiše v zešeřelém bytě;
vrací mne řadou let, až zase spatřím dítě,
jak sedí pod klavírem v dunění rozeznělých strun
    a tiskne
matčinu drobnou nohu, jež neuhne, a matka
    se usmívá z té písně.

Ta píseň tak záludná je ve své kráse,
že, ač se bráním, mé srdce pláče touhou
    navrátit se zase
domů, patřit k těm dávným nedělím, kdy venku
    večer zima mrazí,
zatímco v salónku zní zbožné písně a piáno
    brnkáním nás doprovází.

A tak teď marně ta pěvkyně propuká v halasu
apasionáta velkého černého piána. Do jasu
dětských dnů, jenž na mně spočinul, má mužnost
    skryla se; a snění
v přívalu vzpomínek mne unáší, jak dítě
    pláču pro to, co minulo a není.

PODÍVEJTE!
DOKÁZALI JSME TO!

Ohlíží se zpátky

Bledé bubliny,
půvabné, bledě zlaté bubliny upolínů
v celých houfech i jednotlivě
za šera valily se směrem k řece,
kde západ slunce rozvěsil své oblýskané
    brokáty.
A ty jsi stála sama, hleděla za nimi,
a tvá mateřská láska tě ode mne odtahovala
    jak démon
směrem k Anglii.

Po silnici, když padla tma,
alejemi okouzlujících bříz
přes náspy řeky
jsme mlčky šli a tys hleděla k Anglii.

A pak uvnitř té džunglovité temnoty
vysokých, bujných travin zazářila prudká zelená
    lucernička světlušky,
ryzí světlo, malá, žhavá roznětka triumfu,
bílá a s ohnivě mlžnou aurou tam dole
    ve spleti trav a tmy.
Tehdy jsi znovu dala svou ruku do mé,
    políbila jsi mne,
a tolik jsme chtěli být zas spolu.
A ty malé elektrické záblesky šly trávou
    s námi,
droboučké majáky, dušičky luceren, odvaha,
    jež vyšlehla explozí zeleného světla,
všude tam dole v trávě, kde splétala se
    tma s temnotou.

A přece po tom políbení zůstala hořkost
    na mých rtech
a pálila jak sůl.
A moje ruka ochabla v tvé ruce.
Protože ty ses se zdivočelým srdcem vrhala
    zpátky, zase zpátky,
zpátky k těm dětem, jež jsi tam zanechala,
ke všem věkům, co minuly.
A já byl zde, zde v šeru Isaru.

Doma jsme se vyklonili z okna ložnice
starého bavorského gasthausu
a žáby v rybníčku za domem nadšeně
    skřehotaly,
rybník jak vřící hrnec bublal štěstím,
radostně jako řehtačka v rukou dítěte, noc
chřestila ztřeštěností těch žab,
a ty jsi opřela svou tvář o mou,
a já to strpěl, vždyť chtěl jsem s tebou soucítit.

Konečně, jak jsi stála a bílý župan ti klouzal
    z nahých ramen,
zadívala ses mi do očí a řekla: „Ale tohle
    je radost!“
Podvolil jsem se znovu.
Jenže v tvých očích byl stín lži,
to matka v tobě, divoká jako vražedkyně,
    upírala své oči k Anglii,
žíznila po Anglii, po svých malých dětech,
lpěla na svém ničícím mateřství.

A přece, i ta radost tady byla, měla jsi
    pravdu,
a nedala se tak snadno odehnat;
silnější než strach či pustošivá mateřská
    láska, probleskovala tu stále;
žáby jí také pomáhaly a v dálce drnčely.
Jak jsem však poznával v tvých očích
    hrůznou lítost!
Jak jsem znal ten třpyt soli — suché, pusté,
ostré, rozežírající soli!
Nikoli slzy, ale bílý, žíravý solný lák
    zohyzďoval tvé oči.

Viděl jsem a cítil v ústech, v krku, v prsou,
    v břiše
pálení mocné soli, pálení prožírající mou
    bezbrannou nahotu.
Vržen do bílých, ostrých krystalů,
zmítal jsem se a svíjel, pronikaly celým
    mým tělem.
Ach, Lotova ženo! Lotova ženo!
Sloup soli, strašný, vířící pilíř soli
mne vtahoval do sebe jak vodní smršť!
Sníh soli, bílé, palčivé, žíravé soli,
    v níž jsem se zmítal.
Lotova ženo. — Ne ženo, matko!
Naučil jsem se proklínat tvé mateřství,
ty sloupe proklaté soli.
To kvůli tobě proklínám mateřství,
proklaté, nízké mateřství!

Toužím po čase, kdy kletba vyřčená nad tebou
    odejde z mého srdce.
Ale neodchází.
Nicméně žáby, bavorské upolíny a světlušky
    jedenkrát
sladkou mízou ochladily mé slané spáleniny.
Je laskavost už jen v tom dešti.

A tak i v hodině nejhlubšího, nejvášnivějšího
    zlořečení
snažím se myslet na to dobré, co je mezi námi.
Že nakonec jsi se mnou.
Že se nikdy neohlížíš úplně zpátky; jen
    z devíti desetin; ano, spíš
ohlížíš se přes rameno,
nikdy dočista zpátky.

A přece ta kletba nad tebou je ve mně
    stále, jako hluboká, hluboká spálenina.
Kletba nad všemi matkami.
Nad všemi matkami, které se opevňují v mateřství
    a ničí svou představivost.
Proklínám je a kletbu nemohu vzít zpátky.
Žhne uvnitř jako hluboká, stará spálenina.
Ach, kéž to dobře skončí.

Beuerberg

Na balkóně

Před temnými horami vybledlá stuha duhy —
a mezi námi a ní hrom; ve pšenici,
jež dole zelená se, nádeníci
ze statku stojí jak černé pařezy, tiše
    v zelené pšence.

Jsi blízko mne, bosé nohy v sandálech;
v nahé vůni dřeva, z něhož je balkón sbitý,
vůni tvých vlasů vdechuji; a do toho hbitý
blesk sjíždí z oblohy.

Dolů po nazelenalé ledovcové řece pluje
černá loďka šerem — kam asi?
Hrom řve. Ale my máme ještě jeden druhého!
Dál nahé blesky otřásají nebesy
a mizí — co máme víc než jeden druhého?
Loďka je pryč.

Icking

Růže u řeky

Podél Isaru za šera
zpívali jsme si, když jsem s tebou šel,
podél Isaru tehdy navečer
po žebříku pro lovce jsme vystoupali,
    usedli jsme a zpívali
ve větvích jedle nad mokrými loukami,
zatímco řeka potkala se s řekou
    a vyzvánění ker
těch zelenkavých ledovcových řek
    byl plný podvečer.

Podél Isaru za šera
narazili jsme na keř temných divokých růží,
který se rudě skláněl k řece; a bublající
žáby zpívaly, a kde se řeka úží,
byla chuť ledu a chuť růží
    a ze tmy kolem
blikající strach. Šeptali jsme: „Nikdo
    nás nezná.
Zažeňme strach, jak ten had, co se plouží
    volně tou bublající mokřinou.“

Kloster Schaeftlarn

Růže na stole prostřeném k snídani

Jen pár z těch růží, jež utrhli jsme u Isaru,
opadalo, a jejich slézově rudé okvětní lístky
    teď právě
plují na ubruse jak loďky na řece, zatímco
    ostatní se k zmaru
teprve chystají, neochotně a zdráhavě.

Přes stůl se na mne usmívá a říká,
že jsem krásný. Dívám se na ty pomačkané
    květy mladých růží
a najednou si uvědomím, na nich i na sobě,
jak půvabné je to já, z něhož se nahý den
    dnes noří.

Srna zvečera

Když jsem šel přes louky,
vyběhla srna z pole
a bleskem po svahu; koloucha
nechala tam dole.

Na obzoru
se obrátila, dolů hledí
a skvrnou jasné hnědi
pocákala nebe.

Díval jsem se na ni
tak jako ona na mne; a přec
pro ni jsem byl jen cizinec.
Ale vždyť jsem měl právo být tu s ní.

Její stín mrštně
běžel po obzoru, pak znovu
zvrátila svou něžnou, vznosnou hlavu.
A já ji poznal.

Ach ano, což mi, jak samci, hlava neklesá,
    těžká a obtížená parožím?
Nejsou mé boky lehké?
Což neběžela stejným větrem jako já?
A nepřekrývá můj strach její strach?

Irschenhausen

Hříšníci

Veliké hory v odpoledním jasu tichounce
sedí, stíny v klíně;
včely rozkoší duní v mateřídoušce na louce.

A my sedíme mezi klikvovými keři,
tak tiše v proláklině
skály; tresť našich vzpomínek se zčeří —

jsme hříšníci! Jak zvláštní! Včela zase
s úsměvem přeletí mi nad hlavou.
Veverka na plotě vykoukne a ptá se:

Jakýpak hřích? A jak se zdá, tak není
vidět pražádný stín nás dvou
na sněžném čele hor a jejich tichém snění,

ač měl by být. Vysoko nad námi se hory zvedají,
zasněné už navždy,
až by si člověk pomyslel, že nás snad milují.

Malé rudé klikve, tvář na tváři,
dvě velké vážky, jež ve vzduchu se perou,
a ty, která si o mne opíráš teď čelo;
a z vrcholu na vrchol třpyt zazáří.

Tvá je ta píseň lásky. Ach, kéž bychom tak měli
svět, v němž se davy
nehemží, a my dva byli méně osamělí!

Mayrhofen

Probuzení

Když jsem se probudil, jezerní světla
    na stěně se chvěla,
slunce plulo napříč, napříč v hejnu; a včela
velká a chlupatá, nad primulemi v okně,
tělíčko s černou srstí, hněvně bzučela.

Něco, co bych si měl pamatovat; a přesto
jsem si to nepamatoval. A proč bych měl?
    Světlo, jež po zdi kráčí,
a bezstarostné primule, netečné k výhrůžkám
té včely — takový pohled sám už stačí.

Zpěv muže, který to dokázal

Ne já, ne já, to vítr, jenž mnou profukuje!
Ostrý vítr sem zavívá nový směr času.
Kéž bych se jím dal nést a hnát, kéž by mne
    odnášel!
Kéž jsem citlivý, lehký, jemný, ach, okřídlený dar!
Kéž se mu prostě celý poddám, propůjčím,
tomu ostrému, ostrému větru, jenž prořízne si
    cestu v chaosu světa
jako nějaké nabroušené, dokonalé dláto, zasazený
    klín čepele;
    kéž ostrý jsem a tvrdý, jako ten zahrocený klínec
hnaný neviditelnými vichry,
skála se rozštěpí, v údivu vejdeme, nalezneme
    tu Hesperidky.

Ach, tomu údivu, jenž prýští do mé duše,
byl bych dobrou fontánou, dobrým zřídlem,
nesetřel bych žádný šepot, nepokazil žádný
    smysl slov.

Co je to za bušení?
Co je to za bušení na dveře teď v noci?
Je to někdo, kdo nám chce uškodit.

Ne, ne, jsou to ti tři neznámí andělé.
Vpusť je, vpusť je.

Také mi řekla: „Proč se stydíš? Proč zakrýváš ten kousek prsou, co ti kouká z rozepnuté košile? Proč by tvé nohy a tvoje pěkná silná stehna nebyly zarostlé a drsné? — Jsem ráda, že jsou     takové. Ty se stydíš, ty hloupý, stydlivý hlupáčku. Muži jsou nejstydlivější stvoření, nikdy nevyjdou ze svých svršků. Jako když had klouže do svého lůžka z mrtvého listí,     spěcháš ty do obleku. A já tě tak miluju! Rovné a čisté a celé z jednoho     kusu je mužské tělo, takový nástroj, jako rýč, oštěp anebo veslo, k mé radosti.“ Potom mne její ruce stiskly a sjely po mých bocích tak, že jsem začínal sám nad sebou žasnout,     jaký jsem.

Také mi řekla

Také mi řekla: „Proč se stydíš?
Proč zakrýváš ten kousek prsou, co ti kouká
z rozepnuté košile?
Proč by tvé nohy a tvoje pěkná silná stehna
nebyly zarostlé a drsné? — Jsem ráda, že jsou
    takové.
Ty se stydíš, ty hloupý, stydlivý hlupáčku.
Muži jsou nejstydlivější stvoření, nikdy nevyjdou
ze svých svršků. Jako když had
klouže do svého lůžka z mrtvého listí,
    spěcháš ty do obleku.
A já tě tak miluju! Rovné a čisté a celé z jednoho
    kusu je mužské tělo,
takový nástroj, jako rýč, oštěp anebo veslo,
k mé radosti.“
Potom mne její ruce stiskly a sjely po mých bocích
tak, že jsem začínal sám nad sebou žasnout,
    jaký jsem.

Řekla mi: „Jaký jen nástroj je tvoje tělo!
Jedinečný a tak naprosto jiný než všechno
    ostatní!
Rydlo v rukou Pána!
Jen Bůh mu mohl dát ten tvar.
Jako by stisk jeho ruky, jež tě držívala,
ohladil tě a vyhloubil,
vyhloubil tenhle důlek na tvých bocích,
    uchopil tě pod prsy
a dal tvému živému tělu právě tuto podobu,
vybranější než starý, jemně obehraný
    houslový smyčec.
Jako dítě jsem milovala jezdecký bičík
    svého otce,
který tak často používal.
Ráda jsem na něj sahala, tak úzce patřil
    k němu, zdálo se mi.
Právě tak jako pera a jaspisové pečetidlo
    na jeho psacím stole.
Jako by se ve mně cosi vzdulo, když jsem se
    jich dotkla.
A tak je to i s tebou, ale
ta radost, jakou cítím!
Bůh ví, co cítím, ale je to radost!
Pohleď, jsi čistý, skvělý a vyvolený!
Tolik tě obdivuji, jsi krásný: ta čistá křivka
    tvého boku, ta pevnost, to vykroužení!
Raději zemřu, než bych jej jediným šrámem
poranila.
Kéž bych tě mohla sevřít jako pěst Pána
a mít tě —“

To řekla, a já byl v rozpacích,
cítil se spoutaný a uražený.
Neosvobodila mne ta slova.
A teď jí říkám: „Nikoli rydlo, nástroj,
    žádný Bůh!
Nesahej na mne a nevnímej mne tak.
Hanebně mne to pokořuje.
Rozmyslela by sis sáhnout na lasičku,
    když na plotě
pozvedne své rovné bílé hrdlo.
Tvá ruka by nebyla tak bezstarostně lehká.
Ani na zmiji, kterou jsme spatřili, když spala
    s hlavou na rameni,
schoulená na slunci jak princezna,
nenatáhla jsi ruku, abys ji pohladila,
ač byla vzácně krásná
a jako zázrak vyklouzla jemně pryč,
    s takovou důstojností.
A ležícího býčka v poli, s jeho krabatou
    smutnou tváří,
se polekáš, když vstane,
třebas je zádumčivý a dojemný jak monolit,
    zaražený a nehybný.
Což není ve mně nic, co přiměje tě
    k zaváhání?
Řeknu ti, je tam tohle všechno.
Proč bys je měla ve mně přehlédnout? —“

Nové nebe a nová země

I

A tak vplouvám do jiného světa,
plaše a s pokorou vyčkávám, až mě pozvou
ti z neznáma, kam jsem si troufal vstoupit.

Jsem rád a sám v tom světě,
úplně sám a velmi rád v tom novem světě,
kde jsem konečně přistál.

Plakal bych radostí, neboť jsem právě dorazil,
    jsem tady, v novém světě.
Plakal bych radostí a zcela volně, není tu nikdo
    známý.
Ač vím, že nikdo z těch neznámých tohoto
    neznámého světa
nikdy nepochopí můj pláč z radosti nad tím, že
    konečně jsem mezi nimi,
vždyť přináším jej s sebou ze starého světa,
jemuž nemohou rozumět, protože je jim zcela,
    zcela cizí.

II

Ach, jak mě otrávil ten svět,
jak zle mi z něho bylo,
sám sebou jsem tam všechno zamořil:
oblohu, stromy, květiny, ptáky, vodu,
lidi, domy, ulice, povozy, stroje,
národy, armády, válku, mírová jednání,
práci, odpočinek, vládnutí, anarchii,
sám sebou jsem tam všechno zamořil, už dávno
    jsem to věděl,
neboť tím vším jsem byl já sám.

Když jsem trhal květiny, věděl jsem, že já sám
    jsem tím květem, co škubu.
Když jsem cestoval vlakem, věděl jsem, že jedu
    v tom, co sám jsem vynalezl.
Když jsem slyšel dělo války, mé uši naslouchaly
    mé vlastní zkáze.
Když jsem spatřil rozervanou mrtvolu, věděl jsem,
    že je to moje rozervané tělo.
Já byl tím vším, to vše se událo v mém vlastním
    těle.

III

Nezapomenu nikdy na šílený děs z toho všeho
nakonec, kdy všechno bylo mnou; už jsem to
    všechno věděl, předvídal jsem to v duchu,
protože jsem byl původce a výsledek,
já byl ten Bůh a dílo zároveň,
tvůrce, jenž pohlíží na své dílo,
a stvořený, jenž hledí sám na sebe tvůrce:
šíleným děsem to končilo.
Miloval jsem, líbal milovanou ženu,
a hrozný Bože, zároveň líbal jsem sám sebe.
Byl jsem otec, zplodil děti,
a, ta hrůza, já jsem je počal a nosil ve svém
vlastním těle.

IV

Konečně přišla smrt, soběstačnost smrti,
a s ní konečná úleva, zemřel jsem.
Pohřbil jsem svou milovanou; bylo to krásné,
pohřbil jsem sám sebe, bylo to pryč.
Přišla válka a každá ruka se pozvedla, aby
    vraždila;
výborně, výborně, jsem vrah!
Je to krásné, mohu vraždit a vraždit a vidět,
    jak padají k zemi
ti zmrzačení, zděšení mladí muži, dav,
jeden na druhém, celé houfy pobitých
těl mokvajících krví a spálených v hromadách,
v páchnoucím dýmu rozptýlených do povětří,
    aby se jich zbavili,
těch zavražděných těl mladíků a mužů v hromadách,
v hromadách, v hromadách, v strašlivých čpících
    hromadách,
až to snad skoro stačí, až to snad rozmačká i mne;
tisíce a tisíce vytřeštěných, odporných, čpících
    mrtvol,
a jsou to mladíci a muži a já,
všechny nás spálil hořící olej a strávil zkažený
    hustý dým, jenž se valí
a špiní oblohu černí, až nakonec je černá, černá
    jak noc či smrt či peklo,
a já jsem mrtev a rozdupán v nic v tom kouřem
nasáklém hrobě; mrtev a rozdupán v nic
v té kyselé, černé zemi hrobu, mrtev a rozdupán
    v nic, rozdupán v nic.

V

Bože, je ale krásné zemřít a být rozdupán,
rozdupán v nic v kyselé, mrtvé zemi,
dočista znicován
v naprosté nic,
nic,
nic,
nic.
Vždyť jenom čiré, čiré nic je vším.
Teprve když jsem rozdupán, rozprášen, rozvát,
když sebemenší stopa nezůstane, jsem tu,
pak jsem vstal z mrtvých a vstoupil do nového
    světa,
dosáhl vzkříšení, nezrodil jsem se znovu,
    ale vstal z mrtvých, totéž tělo jako dřív,
nový, aniž bych si svou novost uvědomoval, živý
    za hranicí života,
pyšný, aniž bych měl zdání či sebemenší
    představu o pýše,
žiju tam, kde o životě se nikdy nesnilo, kde
    nebyl ani tušen,
tady, v jiném světě, já sám však dosud pozemský,
stejný jako dřív, avšak nevysvětlitelně nový.

VI

Já, v tom kyselém černém hrobě, k naprosté smrti
    rozdupán,
vystrčil jsem ven ruku za noci, za jedné noci,
    a má ruka
dotkla se toho, co vpravdě nebylo mnou,
    vpravdě to nebylo mnou.
Namísto mne byl tady náhlý plamen,
náhlý plápolavý plamen!
Tak vysunul jsem ruku ještě dál, o kousek dál,
a cítil, že to, co nejsem já,
co vpravdě nejsem já,
je neznámo.

Hle, byl jsem vzhůru šlehající plamen!
Byl jsem tygr vrhající se do slunce.
Hladový, šílel jsem po neznámu.
Já, znovuvstalý, vzkříšený, vyhladovělý
    z hrobu,
vyhladovělý ze života, v němž požíral jsem
    vždycky jenom sám sebe,
teď byl jsem tu, znovuprobuzený, a moje ruka
    se natahovala
a dotýkala neznáma, skutečného neznáma,
    neznámého neznáma.

Můj Bože, víc o tom neřeknu,
já se dotýkám, já nahmatávám neznámo!
Jsem první příchozí!
Cortez, Pisarro, Kolumbus, Cabot,
    ti jsou nic, nic!
Jsem první příchozí!
Jsem objevitel!
To já objevil jiný svět!

Neznámo, neznámo!
Jsem odhozený na břeh.
Zahrnuji se pískem.
Plním si ústa hlínou.
Vyhrabávám si noru v zemi.
Neznámo, jiný svět!

VII

Byl to bok mé ženy,
jehož jsem se rukou dotkl, jejž jsem stiskl,
když jsem vstával, znovuzrozený, z toho hrobu!
Byl to bok ženy,
s níž jsem se před lety oženil,
po jejím boku líhám víc než tisíc nocí
a po celou tu dobu byla ona mnou,
    ona byla mnou;
jí jsem se dotýkal, byl jsem to já, kdo dotýkal
    se, a já, kdo cítil doteky.

Avšak vstávaje z hrobu, z černého zapomnění,
a natahuje ruku, jež dopadla jak ruka
    utopence na skálu,
dotkl jsem se jejího boku a věděl jsem, že
ve smrti mne odnáší ten proud
do nového světa, drápal jsem se na břeh,
vstal jsem, ale nikoli do toho starého světa,
    to staré, neměnné já, ten starý život
probudil se nikoli k starému poznání,
nýbrž do nějaké nové země, do nového já, nového
    poznání, do světa nového času.
Ach ne, nesvedu vypovědět, jaký je
    ten nový svět.
Neumím vyjádřit to ohromné, užaslé
    vytržení ze svého objevu.
Zešílím rozkoší, dřív než to vypovím,
a kdokoli pak přijde, najde mne v novém světě,
    šílence v extázi.

VIII

Co jsou zač,
ty zelené proudy deroucí se z nejskrytější
    pevniny nového světa?
Zelené a prozářené, navždy se valí,
rozplynulé v tajemství nejskrytějšího srdce
    té pevniny,
v nepoznatelném či nesnesitelném tajemství,
    tak rozmařile
prýští ze zřídel nového světa.

Ona, jiná, má také zvláštní zelené oči!
Bílé písky a neznámé plody a vůně, jež vítr
nikdy nepřivane přes temná moře do našeho
    obyčejného světa!
A zemi, v níž tep krve bije!
A údolí, jež milostně se přibližují k sobě!
A zvláštní cesty, na nichž padám do zapomnění
    nejvyššího žití! —
Také ona, ta jiná, má zvláštně zaoblené prsy
    a strmé svahy a bělostné roviny.

Slepé a mocné zapomnění čirého života
se mne zmocňuje!
Ten neznámý, silný proud nejvyššího života
mne utápí a odnáší a stahuje
k pramenům tajemství, do hlubin,
a tam zhasíná můj život, jenž vzkříšený vstal,
a rozdmýchává jej dál, až v samém jádru čirého
    tajemství.

Greatham

Manifest

I

Žena mi dala hojnost a sílu.
Je to tak!
Všechna pšenice Kanady, jež se teď kolébá
    a zraje,
nemá tolik síly jako tělo jedné ženy,
tak sladký klas, ani tak mnoho k rozdávání,
ač sytí celé národy.

Hlad je ten pravý Satan.
Strach z hladu je Moloch, Belial, strašlivý Bůh.
Je hrozné, když vládne ti strach z hladu.

Ne sám chléb, ani žaludek či žíznivé hrdlo.
Mne dosud nikdy neztrestali prázdným žaludkem
    a nouzí o chleba,
ba ani o mléko a med.

Strach z téhle bídy mne zcela minul,
    jak se zdá.
Za což těm dobrým pokolením lidstva
    velice děkuji.

II

A za to příjemné, stálé, stáložárné teplo,
jímž křehké, zimomřivé tělo nestrádalo;
ten hlad mne nestihl a nevyděsil.
I zde byl člověk laskav ve svém odkazu, v obou
    primárních případech.

III

Potom se ozvala ta němá, bolestná, hořká,
    bezmocná touha,
ta potřeba mít přístup ke vzdělání,
jež velcí mrtví
pro nás otevřeli, poznat a ukojit
ten silný, panovačný hlad mysli,
staleté nejsladší žně člověka, sladké
    tištěné knihy,
jasné, zářivé, skvělé zrno, jež vzklíčilo
ze zatvrzelých hrud vyorané tmy;
děkuji lidstvu vřele,
že tento hlad mne minul,
že jsem je dostal, když jsem je potřeboval,
protože jsem syn člověka.

Jedl jsem a pil a hřál a šatil svoje tělo,
učil se řeči rozumu,
vybíral si z těch zářivých a skvělých knih
jak princ, takové poklady ze zásobnice světa
se otvíraly pro mne v moudrosti člověka
    a jeho dobrotě.
Až potud všechno šlo.
Tak moudrá, dobrá výbava, že srdce
    přetékalo láskou!

IV

Ale pak přišel jiný hlad,
z hloubi a palčivý;
to tělo mého těla křičelo
hladem daleko strašnějším a bytostnějším,
než je hlad žaludku či hrdla, a dokonce
    i mysli;
rudější než smrt, víc naléhavý.

Hlad po ženě. Ach, jak záludný
Moloch, nemilosrdný a mocný je
jak zamlčené jméno strašlivého Boha,
jež nesmíš nahlas vyslovit.
Avšak je tu, ten hlad, jenž na nás
    sestoupil,
a musí se mu dostat ryzího opravdového
    ukojení,
sic zahyneme; jiná cesta není.

Že je to žena, myslel jsem, jakákoli žena,
nic víc než ženský doplněk toho,
    čím byl jsem já.
Byla to muka tak tíživá
a nesla s sebou strach,
děsivý, mučící, falický Moloch.

Nakonec jedna žena ukojila ten hlad,
    jenž ve mně byl.
Co mnoho žen nemůže dát, to jedna žena skýtá;
teď už to vím.
Přede mnou stála jak bohatství, jež bylo mé.
Ale i tehdy, v té tmě, byl ve mně běs
    a muka nesvobody.
Styděl jsem se, nestoudný, plný zla.
Člověka tolik děsí hrozný hlad;
a tento děs je kořenem vší krutosti.
Milovala mne, stála přede mnou a dívala se
    na mne.
Jak jsem jí mohl pohled oplatit, když jsem
    byl šílený? Hleděl jsem stranou,
bez sebe nenasytnou touhou.

V

Nakonec se to srovná.
Kdo žije v hojnosti, ztratí strach z hladu.
Konečně ztratil jsem tu prudkost, již přináší
    strach z hladovění.
Už jsem mohl položit tvář mezi její prsy
s vědomím, že mi byly dány navždy,
že nebudu už nikdy hladovět,
že nikdy nezhynu;
jedl jsem chléb, jenž nasytí,
a tělo mého těla bylo zkonejšeno,
přišel mír, hojnost,
naplnění.

Nechť touhu velebí, kdož chtějí,
avšak oč jde, je pouze její naplnění,
skutečné naplnění, nic nouzového.
Jen to nás stvrzuje,
jen to je vskutku naším nebem.
Nesmrtelnost, nebe, je pouhou projekcí
    toho zvláštního, však skutečného naplnění,
nyní a zde a v tomto těle.

Tak další hlad byl ukojen
a poděkovat za to musím jedné ženě,
nikoli lidstvu, vždyť právě v tom mi lidstvo
    mohlo zabránit;
ne, pouze jedné ženě,
a toto jsou má šťastná slova díků.

VI

Být či nebýt, toť stále otázka.
Bolestná touha po životě je ten konečný hlad.
Pokud jde o mne, říkám: „Skoro, skoro,
    ach, téměř konečný.“
Nicméně cosi zbývá.
Ne vždy cosi zbývá.
Neboť podstatné je už naplnění.

Co zbývá pro mne, je, aby mne znala
    stejně, jak znám já ji.
Teď už ji znám: nebo snad vím, kam ve vztahu
    k ní sahají mé hranice.

Jak jsem se nakláněl víc a víc přes kraj srázu,
nakonec padl jsem po hlavě do prázdna,
    vstříc čiré, kruté záhubě.
Jako bych došel tam, kde končí poznání,
jako bych zemřel; přestal vědět, sám sebe
    překročil.
Mám říkat víc, než že už vím, co to je
    sám sebe překonat?

Je to druh smrti, která není smrtí.
Je to jít o krok za své meze.
Jak může člověk mluvit tam, kde jeho ústa
    zůstávají němá?
Myslím, že ona prostě zcela přesahuje
    mé chápání,
že ona prostě není mnou.

To je to, k čemu člověk dojde.
Podivná agónie a úleva, když dotýkám se toho,
    co v žádném smyslu není mnou,
zraňuje mne to k smrti mým vlastním nebytím,
    konečnou, neporušitelnou hranicí,
a něčím za ní, docela v dálce, pokud chápete,
    co to znamená.
To je podstata bytí, překročit sebe sama,
dotknout se ostří neznáma, zemřít,
    a přece nezahynout.

VII

Jenže chci od ní, aby si totéž brala ze mne.
Dotýká se mne, jako bych byl jí samou.
Neuvědomila si ještě tu strašnou věc, že já
    jsem jiný,
myslí, že jsme oba z jednoho kusu.
To je bolestná lež.

Já od ní chci, aby se dotýkala konečně
    kořene a živého masa mé temnoty,
a zahynula na mně, jako já na ní zmírám.
Teprve pak budeme dva a rozdílní, každý z nás
    samostatná bytost.
To bude ryzí existence, skutečná svoboda.
Až dosud jsme spleteni, pomícháni, neuzavřeni,
    neodlišeni jeden od druhého.
Jen v čiré, nevýslovné uzavřenosti, v bytostném
    rozlišení je člověk svobodný,
nikoli v pomíchání, ve splynutí, nikoli
    v podobnosti.
Když klade ruku na mé tajné, nejtemnější
prameny, ty nejtemnější krajnosti,
když jí tne do živého, jak smrt, poznání
    „tohle je on!“
nestane se tak částí mne, vůbec ne,
jen toho děsivě jiného,
když poznává to hrozné jiné tělo, bezednou
a hroznou temnotu, blízkou a hmatatelnou,
když bude na mně utracena, pohozena
    jak někdo za domem,
když v sevření s tím jiným
ji život opustí, tak jako mne,
pak budu rád, budu s ní nezaměněn,
odlišný, očištěný, jednotlivý, jako ze stříbra
    vyhlazený,
bez přilnavosti a lpění k čemukoliv,
jasná, vyhlazená, oddělená bytost, jedinečná
tak jako ona, ryzí, oddělená, úplná,
oba dva nevýslovně rozlišní a oba v nevýslovném
    spojení.
Pak budeme svobodní, svobodnější než andělé,
    a dokonalí.

VIII

Potom už zbývá jen, aby se všichni oprostili
    jeden od druhého a byli jedineční,
abychom se všichni oprostili a pohybovali se
    svobodněji než andělé,
utvářeni jen vlastním ryzím nezávislým bytím
a nemajíce jiné zákony než zákony vlastního bytí.
Každá lidská bytost bude pak volná
    jako květina.
Každé počínání přímé.
Jen to, že jsme, nám dá takovou rozkoš,
    že si zakryjeme tváře, když na to pomyslíme,
abychom se neprozradili
    nějakému nepříhodnému ďáblu.

Každý bude sám sebou, a tedy překročením
    jedinosti lidstva.
Planoucí, nepohaslý tygr skočí na jelena.
Kvočna se uhnízdí nad svými kuřaty,
budeme milovat, budeme nenávidět,
avšak jakoby proměněni v hudbu, v čirou řeč,
vycházející z neznáma,
duha a blesk se zjeví v nás, bez ohlášení
    a zábran,
jako emisaři.
Nebudeme hledět dopředu ani zpátky.
Budeme, teď.
Poznáme všechno v úplnosti.
My, to mystické TEĎ.

Zennor

PTÁCI, ZVÍŘATA
A KVĚTINY

Stromy

„Říká se, že cypřiše v Itálii napadla
jakási choroba, a všechny odumírají.
Dokonce i stín ztraceného tajemství se
teď vytrácí ze země.“
„Empedoklés tvrdí, že stromy byly
prvními živými tvory povstavšími ze země,
ještě dříve, než slunce vzešlo a než
bylo možno rozeznat den od noci; podle
vyváženého poměru ohně a vody obsahují
stromy také podíl mužského a ženského
principu; rostou a povstávají z žáru
uvnitř země, takže jsou jejími částmi
podobně jako embrya součástí dělohy.
Plody jsou pak výměšky vody a ohně
v rostlinách.“

Cypřiše

Toskánské cypřiše,
co jste zač?

Zachumlané do sebe jako černá myšlenka
v zapomenutém jazyce,
toskánské cypřiše,
je to nějaké velké tajemství?
Jsou naše slova k ničemu?

To nesdělitelné tajemství,
mrtvé spolu s mrtvou rasou a mrtvým jazykem,
přece tak temně ve vás trvá,
etruské cypřiše.

Ach, jak obdivuji vaši věrnost,
temné cypřiše!
Je to tajemství těch nosatých Etrusků?
Těch nosatých, lehkonohých Etrusků
    s nesmělými úsměvy,
kteří našlapovali skoro neslyšně u cypřišových
    hájků?

Mezi těmi zkroucenými, vysokoplamennými cypřiši,
jež kolem houpavě vrhaly svou délku tmy
na etrusky podmračené, mihotající se muže Etrurie:
nazí, až na podivné špičaté střevíce,
chodívali tu neslyšně s náznakem lstivého
    úsměvu
a jakousi africkou temnou chladnokrevností
za nějakým dávno zapomenutým cílem.

Ale za jakým?
Ne, jazyky jsou mrtvé a slova prázdná, prázdná
    jako vysemeněné tobolky,
jejich zvuk odvál a dozněla všechna echa
etruských slabik,
jež nesla vyprávění.

Čím víc se však na vás dívám,
toskánské cypřiše,
tím temněji lpím na jedné staré představě,
na jedné staré chudičké utkvělé představě;
ač zůstáváte etruskými cypřiši,
vnukáte mi za soumraku niternou představu
štíhlých, mihotavých stínů mužů Etrurie,
o nichž Řím tvrdil, že jsou prolezlí zlem.

Zlé temné cypřiše: vy zlé, ohebné, do sebe
    zahloubané, lehce se pokyvující sloupy
temného plamene,
mrtvá, mrtvá rasa ve vás trvá,
ve vás se skryla!

Byli vskutku prolezlí zlem, ti štíhlí, lehkonozí
nosatí mužové Etrurie?
Anebo byli prostě jiní, neuchopitelní a temní
jako cypřiš ve větru?

Jsou mrtví se všemi svými nectnostmi
a jediné, co zbylo,
je tato stinná monomanie hrstky cypřišů
a hrobů.

Ten úsměv, ten nesmělý etruský úsměv,
stále číhá v těch hrobech,
etruské cypřiše.
Nejdéle se směje, kdo usmívá se naposled;
ne, Leonardo jen zpackal ten ryzí etruský úsměv.

Co bych dal za to,
kdybych mohl přivést zpátky ty nevšední
    a orchidejím podobné, zlořečené Etrusky.
Vždyť pokud jde o jejich zvrhlost,
mluvili o ní jenom Římané,
což já, tak trochu unavený římskou ctností,
neberu příliš na váhu.

Vím přece dobře, že do prachu, v němž
    pohřbili jsme
ty umlčené rasy a všechny jejich ohavnosti,
pochovali jsme i tolik z tajemné magie života.

V těch hlubinách,
jež hnětou kadidlo a roní manu,
stinný cypřiši,
je tolik vůně tak ztraceného života!

Silní přežívají,
já ale vyvolávám ducha poražených,
těch, kteří nepřežili, ztraceni v tmách,
abych životu znovu vrátil smysl,
jejž s sebou odnesli
a nedobytně skryli v hladkých cypřišových stromech,
etruské cypřiše.

Zlo, co je zlo?
Je jen jediné zlo: popírat život,
tak jako Řím popřel Etrurii
a strojová Amerika popírá Montezumu.

Fiesole

Nahé fíkovníky

Fíkovníky, tajuplné fíkovníky,
vytepané z tenkého hladkého stříbra,
vytepané z jasného, nezašlého stříbra v tom jižním
    mořském vánku —
říkám nezašlého, ale myslím matného —
z tenkého, hebkomasého stříbra, siného,
jen pokud jsou siné
lidské údy, prozářené životem,
nahé ztlumeným světlem plného, zdravého života,
jenž je vždy potemnělý,
a hebké jako okvětní lístky mučenky,
jako mučenky,
s jejichž mihotavým zášlehem visí ze skály
vznosné, propletené nahé fíkovníky,
    spleť květů bez stonku,
voňavě obnažené, vyzařující barvy života.

Spíše jako chobotnice, ale prazvláštní,
    s nesčíslnými sladkými chapadly
jako nějaká nahá, jako do skály vrostlá
    sladkomasá mořská sasanka,
jež s mystickou opovážlivostí vykvétá z kamene.

Nechte mne usednout pod ten mnohoramenný
    svícen,
tady na skále,
a vysmívat se času a smát se tupé věčnosti,
tropit si šprýmy ze zatuchlé nekonečnosti,
uprostřed tělesné vůně toho hříšného stromu,
jenž v sobě skrývá tolik tajemství
a po celé dlouhé věky
uculuje se do rukávu
člověku a jeho trapnostem —
a jeho snaze ujistit se, že všechno je jinak.

Nechte mne usednout pod ten mnohoramenný
    svícen,
sedmiramenný židovský, lojem páchnoucí svícen
    shozený z útesu
a zbavený vší své svíčkové spravedlnosti,
a nechte mne pozorovat, jak se chová.

Dívat se, jak každou chvíli do nebe,
každou chvíli přímo do nebe,
zázračně troufale vyhání každou nahou haluz,
každý proutek přímo k obloze,
jako by byl vůdce, peň, posel,
jenž má třímat svíci slunce nad svým svícníkem,
jen on sám.

Každý mladičký proutek,
sotva vypučí ze stehna svého předchůdce,
bez umdlení počne zvedat
tu jednu a jedinou rozžatou svíci
    slunce ve svém svícníku.
A z jeho stehna bezděčně zrodí se další pupen,
jenž ihned vyráží, aby sám a jediný
třímal rozžatou svíci slunce.

Mnohoramenný svícne, ty zvláštní, vzhůru
    se ženoucí fíkovníku,
tajemný Demosi, jehož každý proutek je arciprut,
každý majestátně nadřazený každému, stejnosti
    přesahující sama sebe
jako hadi na hlavě Medusy,
ach, nahý fíkovníku!

Vždyť přece každý z vás může být slunečním
    svícníkem stejně jako všechny ostatní.
Demosi, Demosi, Demosi!
A také Démone,
hříšný fíkovníku, tajenko stejnosti, se svými
    sebevědomými, tajuplnými plody.

Taormina

Jižní noc

Vyjdi, ty rudé cosi.
Vyjdi a budiž nazváno měsícem.

Komáři dnes v noci štípou
jako vzpomínky.

Vzpomínky, vzpomínky na sever,
ostře bodající bílý svět, jenž nás zrodil
na ústupu do této noci.

Východem měsíce ji nazýváte,
tuto rudou klatbu?

Vzejdi, ty rudé cosi,
rozviň se, krvavě temné, zvolna na obloze.
Protrhni konečně noční blánu pokojných
hvězd.

Poskvrň
tu rudou skvrnu slunce.

Taormina

Mandloňový květ

I železo může vyhnat květ,
i železo.

Tato doba je železná,
ale hlavu vzhůru,
pohleďme, jak železo puká a raší,
pohleďme, jak zrezlé železo vybuchuje oblaky
    květu.

Mandlovník,
holé železné háky prosince trčící z půdy.

Mandlovník,
který zná ten nejsmrtelnější jed, jako
    had ve chvíli krajní zloby.

Na tom železe a na té oceli
divné vločky, jakoby sněhové, divné chomáčky
    sněhu,
divné drobty tajícího sněhu.

Ale ne, není to z oblohy;
nesnáší se to z nebe, žene to vzhůru
z toho železa a z té oceli,
vzdouvá se to kupodivu z hutných hlubin země
po tom železe k horce růžovým hrotům
té živé oceli, a vločky bleděrůžového sněhu
nesou největší zvěstování světu.

Ne, to křehké srdce nejvyšší víry
železo láme,
ty zrezivělé meče mandlovníků.

Stromy trpí, jako národy, po celé dlouhé věky.
Bloudí, a vypovězeny ze země, žijí ve vyhnanství
    přes celé dlouhé věky,
jako tasené čepele, jež nepoznaly pochvu,
    s vylámaným ostřím a zčernalé,
ty cizí stromy v cizích zemích: a přece
srdce květu,
neutišitelné srdce květu!

Pohleď na mnohokrát zajizvený úponek
    křehké révy,
plný šrámů, tak křehký,
a hle, jak se vrhá, svěží a bezstarostný,
ven z pahýlku rány.

I ten vzpurný, zatvrzelý, lepkavý fíkovník
můžete držet při zemi, a přece vybuchne
    jak polyp, rozklene se, vzkypí.

A stejně, mandlovník ve vyhnanství, v době železné!

Toto je prastará jižní hlína, z níž vypalovaly se
vázy, amfory, krátery, kanthary, oinochoe
    a otevřené kylixy,
teď zježená železem mandlovníků.

Železem, jež se rozpomíná.
Železem, v jehož srdci svítá,
ve věčně tlukoucím srdci rozbřesku, ukrytém
    v železe navzdory vyhnanství, navzdory věkům.

Hle, vystupuje v květu
ze srdce pamatujícího sníh,
v dlouhonočním lednu,
v těch dlouhých temných nocích večernice a Siria
    a sněhové vánice, jež věje po celou noc z Etny.

Krůpěje jeho krvavého potu kanoucí tím
    dlouhonočním Getsemanem
promění se v květ, v pýchu, ve sladké vítězství,
    v nejskvělejší lesk.
Ach, dejte mi ten strom života v květu
a Kříž, jenž vyhání své skvostné a nebojácné
    květy!

Něco musí vracet sílu tomu mandlovníku
pod večerní hvězdou a v té vánici a dlouhých,
    dlouhých nocích,
nějaká vzpomínka na vzdálené země laskavějšího
    slunce,
neboť víra v jeho srdci s úsměvem okřívá
a jeho krev se čeří nesdělitelnou rozkoší
    opětně obhájené víry
a krev getsemanská rozvírá, rozvírá
    ty železné póry,
vperlí se do něžnosti pupenu
a v té velké, posvátné, blízké chvíli vykročí,
    jediným krokem vyvstane
nahý strom květu, jako ženich koupající se
    v rose, svlečený ze svršků,
křehce nahý, naprosto nechráněný
před zeleným nočním štěkotem psí hvězdy,
    před ostřím sněhové vánice z Etny
a zdánlivým halasem lednového slunce.

Jen pomysli, z tvrze železa
najednou směle vyjít nahý, vyrazit z rezu meče
    jako dokonalý květ.
Pomysli, stát tu v úplné nechráněné nahotě
    a usmívat se
ve sněhové vánici a v planoucím slunci
a pod psí hvězdou, štěkající svatební píseň.

Ach, ty krásný s medovým tělem,
vystup ze železa,
tvé srdce rudé je.
Křehce něžné, křehce něžné živé tělo,
povždy nebojácnější než železo
a tolikrát pyšnější, tak opovrhující
    zdráhavostí.

V dálce jste jako zmrazky, jako stříbrné přízraky
    oslovující se na zeleném vrchu,
jakoby zahalené jíním a záhadné.
V zahradě rozhazuješ paprsky,
svítavě něžnou spršku těla, a rozhlížíš se
s tak nepřekonatelným, lehkým úsměvem,
z čepele meče zrozený.

Nic mu nebylo přislíbeno,
žádné hranice vytyčeny.
Rozsněžený, přichází bez příslibů,
ten strom, jenž nese v sobě boží život,
nebojící se ničeho, požehnaný život, tam uvnitř
skrytý v železe a hlíně.

Pletence narůžovělého, rybího stříbra
v nebi, v modrém, modrém nebi,
bezhlesé, požehnané, paprsčité, s medovým tělem,
v nitru rudé,
v nitru rudé,
v nebi jasného světla zauzlené.

Otevřené,
otevřené,
pětkrát dokořán,
šestkrát dokořán,
a dovršené a dokonalé;
a v nitru rudé tou poslední bolestí
bolavého srdce.

Fontana Vecchia

Tvoři

„Ale ryby jsou velmi vznětlivé, a proto
žijí ve vodě, aby se ochladily.“
„Pro tvory, kteří milují tmu, je
denní jas utrpením a působí jim bolest.
Přesto je neděsí světlo lampy nebo svíce;
naopak, přiblíží se a zkoumají je, jako
by si říkali: Copak je zas tohle? Vidíme
tedy, že slunce je víc než plamen, víc než
žár ohně nebo svit lampy. Svými paprsky
škodí tvorům, kteří žijí v noci, zatímco
světlo lampy ani ohně jim neublíží. Slunce
proto žije a září stále, ne jako oheň,
jenž zkomírá.“

Komár

Kdy jste začal se svými triky,
Monsieur?

Proč stojíš na tak dlouhatánských nožkách?
Proč máš tak dlouhá roztřepená lýtka,
ty euforie?

To abys líp vynesl vzhůru své těžiště
a nevážil víc než vzduch, když
    na mne dosedneš,
když na mně stojíš, přízraku?

Slyšel jsem, jak tě jedna žena v malátných
    Benátkách nazvala Vítěznou perutí.
A ty jsi otočil hlavu k ostruhám svých křídel
    a zachechtal ses.

Jak dokážeš uložit tolik ďábelskosti
do průsvitného, přízračného cárku
svého slaboučkého těla?

Zvláštní, tak tenká křídla a třepotavé nožky,
a přitom se vznášíš jak volavka
    či chomáček vzduchu,
nicůtka.

A jaká aura tě obklopuje!
Malá zlá plíživá aura, před níž můj rozum
    ochrne.

To je tvůj trik, ukázka tvé špinavé magie:
staneš se neviditelným a anestetickou mocí
zmrtvíš mou obezřetnost.

Ale já jsem prohlédl tvou hru, pruhovaný čaroději.
Zvláštní, jak se ke mně kradeš a plížíš vzduchem
v kruzích a úhybech, jak mne obkružuješ,
křídlatý upíre,
Vítězná peruti.

Usídli se a postůj na dlouhých tenkých nožkách,
číhaje po straně, vědom si zchytrale, že já
    o tobě vím,
ty nicko.

Nenávidím tě za to, jak sebou škubneš
    a odletíš,
sotva prohlédneš mé nepřátelské myšlenky.

Přileť zpátky, zahrajme si, že o sobě
    nic nevíme,
schválně, kdo vyhraje v tom lstivém blufování.
Člověk, anebo komár.

Ty nevíš, že existuji, a já nevím,
    že existuješ ty.
Tak do toho!

To ta tvá trumpetka,
to ta tvá odporná malá trumpetka,
ty bodavý ďáble,
burcuje mou prudkou krev nenávistí k tobě:
to ta tvá malá pisklavá odporná polnice
    v mém uchu.

Proč to děláš?
To jistě není prozíravá politika.

Prý proti tomu nic nezmůžeš.

Pokud je tomu tak, pak začnu věřit
    v Prozřetelnost, jež ochraňuje nevinné.
Jen mě překvapuje, že to zní jak válečný křik,
vítězný ryk, když pro můj skalp se vrháš.

Krev, rudá krev,
ta přetajemná
zakázaná pálenka.

Zřím tě, jak strneš
na vteřinu v křeči zapomnění,
ve sprostém vytržení
vysáváš živou krev,
mou krev.
To ticho, když připutuješ, ve vzduchu
    zavěšený,
ta hltavost,
ten sprostý přečin.

Vrávoráš,
jak nejlíp můžeš.
Jenom tvá ničemná, chlupatá křehkost,
tvá vlastní nezvažitelná lehounkost,
tě zachraňuje a unáší pryč v průvanu,
    jenž se zvedne, když po tobě se vrhám.

Táhni pryč s tím svým výsměšným chvalozpěvem,
ty okřídlená kapko krve.

Že tě nedohoním?
Není toho už přesmíru,
Vítězná peruti?
Nejsem dost komárem, abych tě překomářil?

Zvláštní, jak velká je ta skvrna po mé vysáté krvi
ve srovnání s tou nekonečně malou čmouhou,
    jež zbyla po tobě.
Zvláštní, v jak ponurý černý rozmázlý flek
    ses proměnil!

Syrakusy

Ryba

Rybo, rybí samečku,
na tak málo věcech záleží!

Jsi lhostejný k tomu,
zda vodstva stoupají a pokrývají zemi,
nebo zda vody vadnou v tůních.

Ve vodě, pod vodou,
ponořený
a uchvácený vlnami.

Když se vody převalují,
převalují tebe.
Vody plynou,
ty plyneš s nimi,
nikdy se nevynoříš.

Nic nevědět.
Nic nepochopit.

Tvůj život — vzrušivý příval, jenž tě oblévá,
proud, jenž kolem cepů tvých ploutví vsrkává vír
    tvého ocasu,
a voda hořící mokře na roštech tvých žaber;
upřené vodnaté oči.

Dokonce i hadi spolu líhají.

Ale ty, rybí samečku, vodou kolébaný,
ty líháš jenom s vodami:
v jediném doteku.
Bez prstů, rukou, nohou, rtů,
bez něžných čenichů,
roztoužených bříšek,
beder žádosti,
beze všeho.

Ty a ten nahý živel,
houpavá vlna,
roztančené štěpiny cínu ve večerním světle.

Kdo to vrhá své símě do nahého přívalu?
V mateřské vlně?
Kdo pluje skrytý v lůnu vod?
Kdo líhá s vodami své němé vášně, lůnem živlu?
Rybí sameček ve vodách pod zemí.

K čemu jsou jeho perly, jež rozhazuje
    nazdařbůh?

Je sám, celý stříbřitý, jen on sám
v tom živlu,
nic víc.

Víc nic.

Sám,
a ten živel.
A ovšem potrava!
Vody chtivé oči,
rozevřená brána tlamy,
silný hřbet, jenž dere se a žene vpřed,
a hltající lačné útroby.

A také strach.

On ví, co je strach!
Vodnaté oči vypoulí
a vyrazí, vykřikne bezmála,
bezmála rybím hlasem,
když přiblíží se štika…
Pak živý strach z nějakého stínu prudce
    švihne ocasem.

Potrava a strach a joie de vivre,
bez lásky.

Obráceně:
joie de vivre a strach a potrava,
to celé bez lásky.

Quelle joie de vivre
dans l’eau!

Zvolna užasle proplouvat vodami,
tak sám s tím živlem;
nořit se, stoupat, s vodami chodit spát,
bez konce rozmlouvat s vlnou čeřením neslyšných
    vlnek,
brát si vzduch z proudu kolem žaber,
rybí oheň pomalu rozdmýchávat z rybí krve
    v proudu vod,
mít živel pod sebou jak milenec,
skokem se odpoutat, zanechat ve vzduchu
roztančenou dráždivou spršku.
S plesknutím dopadnout zas na hladinu vlny
a splynout s ní!

Být rybou!

Tak zcela bez předsudků,
být rybou
ve vodách.

Bez lásky, a tak živý!
Zrozený předtím, než Bůh byl láska,
než život poznal milování.
Krásně před tím vším.

Ovšemže, houfují se do družin,
ryby.
Prohánějí se v hejnech.
Bez hlesu však a vzájemnosti.
Nevymění si slovo, křeč, ba ani hněv.
Ani jediný dotek.

Mnozí na mžik strnou v hejnu, navždy
    rozděleni,
každý sám s vodami, na jedné vlně s ostatními.

Jen jakýsi magnetismus vody mezi nimi.

Viděl jsem vodního hada, jak plaval přes Anapo,
a řekl jsem svému srdci, pohleď, pohleď na něj!
S hlavou vytrčenou pluje jako pták!
Je vzácný, ale patří…

Když jsem však seděl v loďce na Zellském jezeře
a pozoroval, jak ryby v oddechujících vodách
vyrazí nahoru a plavou si svou cestou —
řekl jsem svému srdci, co jsou tyhle zač?
A mé srdce je neumělo přijmout…

Nějaká štíhlá mladá štika s fešáckými ploutvemi
a v šedě pruhovaných šatech, mladý štičí hejsek,
přihrbeně se pohupoval pode mnou,
    zpola na dohled,
jako flákač někde v šeru na chodníku…

Vida, tady je někdo, kdo ví!

Z bližšího pohledu
však ten nehybný, zmrtvělý pohyb,
to nepřirozené sudovité tělo, ta protáhlá
    upíří tlama…
Ztratil jsem chuť ho pozdravit.

Zmýlil jsem se, neznal jsem ho,
tu šedou jednotvárnou duši ve vodě,
toho silného jedince ve stínu,
nabitého rybím životem.

Neznal jsem jeho Boha,
neznal jsem jeho Boha.

Což je zřejmě to poslední přiznání, které
    z nás život musí vyždímat.

Viděl jsem jednou,
nezřetelně, útok veliké štiky
a rybky, jež odlétaly jak třísky.
A řekl jsem svému srdci: jsou hranice,
jež nepřekročíš, mé srdce,
a jediný Bože.
Ryby jsou nad mé chápání.

Jiní Bohové,
jež neobsáhnu… bohové za mým Bohem…

Jsou nad mé chápání, jsou ryby.
Stojím na hranici svého bytí
a nahlížím za ni a vidím
rybu, na samém konci,
jako ten, kdo stojí na břehu a dohlédá na dno.

Čekaje s dlouhým prutem,
najednou vytáhl jsem z hloubky zlatou
    a nazelenalou svítící rybu,
a jak jsem ji, chycenou na vlasci, ve vzduchu
    roztočil,
obkružovala moji hlavu jako svatozář.

Vytáhl jsem háček z té rozevřené mokré
    drsné tlamy,
spatřil hrůzou vypoulené oko ryby,
rudozlatý vodní drahokam, matný lesk zrcadla
    jejího oka;
a pod rukou jsem cítil slizký, skákavý tep
    jejího srdce.

A mé srdce si provinile
pomyslelo: Já nejsem mírou tvorstva.
Tohle je nad mé chápání, tato ryba.
Její Bůh se drží stranou od mého Boha.

A zlatozelený, čirý, lesklý sliz sklouzává
    do mých rukou
a rudozlaté zrcadlící oko civí a umírá
a hladký vodní obrys se rozmývá.

Ale ne dřív, než jsem musel pochopit,
že ta ryba byla zplozena před mým svítáním,
před mým dnem.

Ona je mým probuzením.
A já, pro ni mnohoprstý děs denního jasu,
způsobil, že umírá.

Ryby
se svýma zlatýma, rudýma očima a jasně zeleným
    třpytem a pozlátkem,
osamělé ještě z dob před světem
a víc než bez lásky,
a s bílým masem;
pohybují se v jiných kruzích.

Vyhoštěnci.
Vodní poutníci.
Dítka jednoho živlu.
Žijící ve vodě,
každé samo pro sebe.

Kočky a Neapolitánci,
zplozenci sirnatého slunce,
žízní po rybě, jako by byla víc než voda;
voda jí dává život,
aby uhasila jejich přesirnatělé choutky.

Ale já, já se ptám
a nevím.
Nevím nic o rybách.

Na počátku
jméno Ježíšovo bylo Ryba…
A na konci.

Zell-am-See

Netopýr

Večer, když sedíš tady na terase,
zatímco slunce na západě, za Pisou,
    za pohořím Carrary
odplouvá a svět je zaskočen údivem…

Když znavená květina Florencie ztemní
v sevření žhnoucích hnědých kopců…

Když pod oblouky Ponte Vecchia
zelené světlo táhne proti proudu, záplava
    západní záře
proti toku zšeřelého Arna…

Zvedni hlavu a uvidíš, jak cosi létá
mezi dnem a nocí;
vlaštovky s cívkami černých nití stehují
    stíny.

Krouživý pád a prudká parabola pod mostními
oblouky, jimiž světlo proráží;
ve vzduchu náhlý protiobrat
a ponoření do vody.

Pomyslíš si:
„Tak pozdě létají vlaštovky!“

Vlaštovky?

Prosmykávají se nočním vzduchem,
však bez čistého přemetu…

Záchvěv a škubnutí, pružný otřes v letu
a pilovitá křídla proti nebi,
jako rukavice, černá rukavice vyhozená vzhůru
    za světlem
a padající zpátky.

Kdepak vlaštovky!
Netopýři!
Vlaštovky odletěly.

V této třepotavé chvíli přenechaly u Ponte Vecchia
    místo netopýrům…
Výměna stráže.

Netopýři, a to nervózní svrbění v kštici,
když se snášejí těsně nad hlavou!
Zjančené mihotání.

Pipistrello!
Černý hudec na nejtenčí píšťalku.
Chomáče, co poletují vzduchem a piští nejasnými,
    plaše pomstychtivými hlásky;

křídla jako díly deštníku.

Netopýři!
Stvůrky, jež před spaním samy sebe věší
    jako starý hadr,
odpudivě hlavou dolů.
Hlavou dolů jako nechutné staré hadry
    na šňůře
a ve spánku vycenění.
Netopýři!

V Číně je netopýr symbolem štěstí.

Pro mě tedy ne!

„Homér byl vedle, když říkal: ‚Kéž by pominuly ty nesváry mezi bohy a lidmi!‘ Neuvědomoval si, že se modlí za zkázu vesmíru; vždyť kdyby byla jeho modlitba vyslyšena, zmizelo by vše — neboť na sváru mezi protiklady je založena existence všeho.“ „Protože když se oheň na svých plazivých stezkách náhodou smísil s temným dechem země, vyklouzl had; jeho skrýš byla vyzrazena. Byl ale slizký a studený, slunce se v něm neklidně zmítalo, vlhká země jej stahovala k sobě, nedokázal se postavit na nohy. A to mu do úst vložilo jed. Neboť slunce v něm by rádo povstalo a chodilo po nohách. Leč vlhká země jej tíhou stahovala k sobě, ač se svíjel a zmítal, musel se v chůzi břichem země dotýkat. — To želví samec se částí země obklopil, odhazoval ji, a tak objevil své nohy. Je tedy prvním z tvorů, jenž se postavil na špičky a dóm svého domu učinil svým nebem. A proto v listinách stojí, že položil základ světa.“

Plazi

„Homér byl vedle, když říkal: ‚Kéž by
pominuly ty nesváry mezi bohy a lidmi!‘
Neuvědomoval si, že se modlí za zkázu
vesmíru; vždyť kdyby byla jeho modlitba
vyslyšena, zmizelo by vše — neboť
na sváru mezi protiklady je založena
existence všeho.“
„Protože když se oheň na svých plazivých
stezkách náhodou smísil s temným dechem
země, vyklouzl had; jeho skrýš byla vyzrazena.
Byl ale slizký a studený, slunce
se v něm neklidně zmítalo, vlhká země
jej stahovala k sobě, nedokázal se postavit
na nohy. A to mu do úst vložilo jed.
Neboť slunce v něm by rádo povstalo
a chodilo po nohách. Leč vlhká země jej
tíhou stahovala k sobě, ač se svíjel
a zmítal, musel se v chůzi břichem země
dotýkat. — To želví samec se částí země
obklopil, odhazoval ji, a tak objevil
své nohy. Je tedy prvním z tvorů, jenž
se postavil na špičky a dóm svého domu
učinil svým nebem. A proto v listinách
stojí, že položil základ světa.“

Had

Had vklouzl do mé kašny,
byl horký, horký den a já v pyžamu v tom parnu,
abych se tu napil.

V hlubokém podivně páchnoucím stínu temného
    velkého rohovníku
sešel jsem po schodech, a v ruce džbán,
musel jsem čekat, zastavit se a čekat, neboť
    tu byl on, v mé kašně přede mnou.

Šerou puklinou v hliněné zídce prolnul
a dál se plazil, žlutohnědý, s ochablým, hebkým
    břichem, přes okraj kamenné kašny,
pak s povytaženým krkem odpočíval
    na kamenném dně,
a tam, kde voda odkapávala z trubice,
    po kapkách a čirá,
srkal s roztaženými ústy,
jemně vtékala voda roztaženými dásněmi
    do jeho štíhlého, dlouhého těla,
tichounce.

Někdo tu byl přede mnou v mé kašně
a já, ten druhý na řadě, jen čekal.

Zvedl hlavu od pití, jako to dělává skot,
zacivěl na mě nepřítomně jako pijící skot
a vyšlehl svým rozeklaným jazykem,
    na chvíli zahloubán,
zastavil se a znovu letmo upil,
měl hnědou barvu země, měl zlatou barvu země
    z hořících útrob země,
v tom dni sicilského července pod dýmající Etnou.

Hlas mého rozumu mi řekl,
že musí zemřít,
neboť na Sicílii jen černí, černí hadi
    jsou neškodní, zlatí jsou jedovatí.

A hlasy ve mně řekly: Jestli jsi muž,
tak vezmeš hůl a hned ho přerazíš
    a doděláš ho.

Musím však přiznávat, jak se mi líbil,
jak jsem byl rád, že přišel v míru jako host
    k mé kašně, aby se tu napil,
a odešel zas v pokoji, ztichle a bez díků,
do hořících střev země?

Byla to zbabělost, že jsem ho nedokázal
    zabít?
Byla to zvrácenost, že jsem s ním dychtil
    mluvit?
Bylo to pokoření, že jsem se cítil
    tolik poctěn?

A já se cítil poctěn.
A znovu tytéž hlasy:
Kdyby ses nebál, zabil bys ho!

Po pravdě jsem se bál, nesmírně jsem se bál,
a přesto ještě víc byl poctěn,
vždyť vyhledal mou pohostinnost,
host z temných dveří tajné země.

Když se dost napil,
zvedl hlavu zmámeně jak ten, kdo přebral,
a vyšlehl do prázdna jazykem, rozeklaným
    jak noc a stejně černým,
snad si olízl rty
a rozhlížel se jako bůh nepřítomně
    do prázdna,
pak pomalu otočil hlavu
a pomalu, velice pomalu, jako třikráte
    do sna zakletý,
počal pomalu roztáčet smyčku své pomalé délky
a sunul se znovu přes vydrolenou hráz mé zdi.

A když vsunul hlavu do toho strašného otvoru,
a když se pomalu povytáhl, povolil svá hadí
    ramena a protáhl se dál,
jakýsi strach, jakýsi protest nad jeho ústupem
    do té ohavné černé díry,
nad jeho dobrovolným odchodem do temnoty,
    kam pomalu se stahoval,
to vše mne přemohlo, teď, kdy ukázal mi záda.

Rozhlédl jsem se, odložil džbán,
zvedl jsem nemotorný klacek
a s rozmachem jím mrštil do kašny.

Myslím, že jsem se netrefil,
ale náhle ta část, jež z něho ještě
    vyčnívala, poškubla sebou v nedůstojném chvatu,
zkroucená jako blesk, a byl pryč,
v té černé díře, v rozpuklých pyscích škvíry
    té hliněné zídky,
kam jsem v tom prudkém stojatém poledni
    tak uchváceně hleděl.

A vzápětí jsem toho litoval.
Jak malicherný, sprostý, nízký čin to byl!
Opovrhoval jsem sebou a hlasy svého prokletého
    lidského rozumu.

A tu jsem si vzpomněl na albatrosa
a zatoužil jsem, aby se mi vrátil, můj had.

Neboť jsem znovu uviděl v něm krále,
krále ve vyhnanství, v podsvětí zbaveného
    koruny,
jenž měl být nyní znovu korunován.

A tak jsem se minul s jedním z pánů
    života.
A mám co odpykávat;
svou malost.

Taormina

Želví mládě

Ty víš, co to je, zrodit se do samoty,
mláďátko želví!

První den soukat nožičky kousek po kousku
    ze skořápky,
ještě neprobuzené,
ještě přikleslé k zemi,
naživu jen zpola.

Droboučká, křehká, naklíčená fazole.

Otevřít zobáček tlamičky, který jako by se nikdy
    neměl otevřít,
jako nějaká železná dvířka;
povytáhnout vrchní orlí zoban z podstavce
a zapátrat šupinatým krčkem,
poprvé se zakousnout do jakéhosi sousta trávy,
malý osamělý hmyz,
droboučká jasná očka,
loudálek.

Poprvé se samo zakousnout,
vydat se na svůj vleklý osamělý lov.
Tvé jasné, temné očko,
tvé oko temné nepokojné noci,
pod pomalým víčkem, mláďátko želví,
droboučké a nepřemožitelné.

Nikdo tě nikdy neslyšel si postěžovat.

Pomalu vyvlékáš hlavičku ze svého jeptiščího
    čepce
a vydáváš se na svou vleklou pouť, nožičky
    se čtveřicí drápků
pomalu veslují vpřed.
Kampak, ptáčku?
Pohybuješ údy trochu jako kojeňátko,
avšak na rozdíl od něho se opravdu pomalu
    a mimo čas posouváš.

Dotek slunce tě vzruší
a prastarý, otálivý chlad
tě zastaví a přiměje k zívnutí,
které rozevře tvou nepřístupnou tlamičku,
náhle podobnou zobanu, nečekaně širokou, jako
    když prudce rozevřou se nůžky;
hebký červený jazýček a tenké tvrdé dásně,
než zapadne klín tvého vystupujícího drobného čela,
tvé tváře, mláďátko želví.

Podivuješ se nad světem, když tak pomalu otáčíš
    hlavou v čepci
a hledíš svýma přísnýma, černýma očima?
Či tě jen znovu přepadá spánek,
to bezživotí?

Je tak nesnadné tě vzbudit.
Může tě vůbec něco udivit?
Či se to jen tvá nepokořitelná vůle a pýcha
    prvního života
rozhlíží
a zahryzává se zvolna do netečnosti,
zdánlivě neporušitelné?

Strnulé prostory
a jasný lesk tvého nepatrného očka,
vyzývateli.

Ach, ty opancéřovaný ptáčku,
proti jakým to obrovským strnulým prostorám
    musíš veslovat,
proti jaké nevypočitatelné netečnosti.

Vyzývateli,
malý Odyssee, zvěstovateli,
ne větší než nehet na mém palci,
buon viaggio.

S tíhou stvoření života na ramenou
vyrazil jsi, malý Titáne pod válečným štítem.

Neohrabaný, rozviklaný,
bezduchý vesmír;
a ty jej zvolna ztékáš, v předpolí, tak sám.

Ale jak plné života se zdá tvé putování
    v prudkém slunci,
stoický atome Odyssea,
když se náhle rozběhneš na špičkách prstů.

Bezhlasý ptáčku,
který teď odpočíváš s hlavou zpola vysunutou
    z čepce
v pomalém důstojenství své věky trvající
    prodlevy.
Sám, ale bez pocitu samoty,
a tedy šestkrát opuštěnější;
plný pomalé vášně proklestit nepamětí věků
svůj malý oblý přístřešek uprostřed chaosu.

Až za svět zahrady,
ptáčku,
až za okraj všech věcí.

Poutníče,
s ocáskem hozeným lehce ke straně
jako šos svátečního kabátu.

Celou tíhu života neseš na ramenou,
nepřemožitelný kurýre.

Želví rodinné svazky

Dál dere se, maličký.
Pupen vesmíru,
příď života.

Zřejmě se vydal na cestu.
Kampak, čilé vejce?

Jeho matka ho položila na zem, jako by nebyl
    víc než trus,
a on ji teď droboučce obchází jako nějakou
    starou plechovku.

Pouhá překážka v cestě,
drápe se kolem pomalého mohutného valu
jejího těla —
želvy vždy předvídají překážky.

Nadarmo k němu procítěně promlouvám:
„Je to tvá matka, ona tě snesla, když jsi byl vejce.“

Ani se nezatěžuje odpovědí: „Paní, co si mám
    s vámi počít?“

Ztrápeně dívá se stranou,
a ona ještě ztrápeněji hledí vytrvale jinam,
k sobě navzájem zcela neteční,
nevědoucí,
nevědomí,
nijací.
A tatík,
ten chňape, když mu nabízím jeho potomka,
chňape, stejně jako když ho pošťuchuji klacíkem,
protože dnes ráno je popudlivý, popudlivý
    želví samec,
zasažený láskou a prost vší otcovské něhy.

Otec a matka
a tři bratříci,
a všichni bezcílně soukají se kolem, jako
    chodící oblázky roztroušené po zahradě,
a jeden druhého neodliší od hroudy hlíny
    či staré plechovky.

Ale ovšem, taťka a mamka jsou staří známí,
cit pro rodinu však nikde žádný, ani v počátcích.

Bez matky, bez otce, bez bratra, bez sestry,
mláďátko želví.

Tak vesluj, drobný oblázku,
přes hroudy podzimu, slunko v mrazivém větru,
mladičká radosti.

Hledá snad společnost?

Ne, ne, to si nemyslete.
Neví, že je samo,
osamocení je dědičné léno
tohoto atomu.
Veslovat vpřed, chrabře se drát na šupinatých
    nožkách,
cestovat, do sypké hlíny se zahrabat v obavě
    z noci,
trochu se nasytit,
posouvat se a být si zcela jist tím, že se
    posouvá:
basta!
Být želvou!
Na to mysli v zahradě netečných hrud,
čilé, žíhané želví mláďátko, celé v sobě —
Adame!

V zahradě oblázků a hmyzu
bloudit a cítit pomalý želví tep srdce,
ten první zvon bijící z teplé krve, v temném
    stvoření jitra.

Posouváš se a jsi sám sebou,
pomalý a netázaný,
nesmírně vezdejší, ó stoiku!
Putuješ v pomalém triumfu své vlastní existence,
biješ do nezvučného zvonu své přítomnosti v chaosu
a křehkou travičku ukusuješ zpupně,
s neskrývaným pohrdáním.

Lui et Elle

Ona je velká a matrónská
a trochu špindíra.
Vzhled lehce zatrpklý, jako by byla uvláčená
    starostmi o domácnost.
Ale co má jiného na práci, než jednou do roka
snést čtyři vejce nazdařbůh v zahradě
a vystát svého manžela,
to nevím.

Ráda jí.
Chvátá, vzpíná se na zadních dlouhých podivných
    nožkách,
když se jí nese potrava.
Ale ano, umí si pospíšit, když chce.

Jediným chňapnutím se zmocní měkkého chleba
    v mé ruce,
řádný klínec jejího jakoby železného,
    prastarého obličeje
se náhle rozštěpí v zející zobákovitou tlamu,
jako když prudce rozevřou se nůžky —
a polkne víc, než může shltnout, takže její tlustý
hebký jazyk začne pracovat
a přes bradu jí visí kus nepozřené střídy.

Ó paní domu, paní domu,
plazí paní,
vaše oko je velice temné, velice jasné,
a jeho pohled
nic neobměkčí.

Umí,
docela dobře si umí přijít pro jídlo,
i když mne nevidí.
Její jasné oči vidí, ale ne mne a cokoliv.
Patří bez spatření, zírá bez zření,
plazí paní.

Když bere střídu křivými zejícími bezzubými
    ústy,
bez výčitek skřípne mi prst ocelovými
    přečnívajícími dásněmi
a nepovolí; můj křik a úlek jsou jí fuk.
Dokonce ani neví, že mne štípe
    svým zakřiveným zobákem.
S hadí lstivostí mne tahá za prst, když jej
    v hrůze vytrhávám.

Paní, plazí paní,
jste skoro až moc velká, skoro mne děsíte.

To on je mnohem menší
a elegánek vedle ní,
až směšně mrňavý.

Její přísné oko má pohled materialistický,
    pozemský.
A jeho, chudáčka, je málem ohnivé.

Má svraskalý, tuponosý obličej,
nízké čelo, vychrtlý krk, dlouhé, šupinaté
    zápolící nožky,
tak zápolící, zápolící,
vše šmahem jemnější než ona,
a na krunýři krutý šrám.

Chudáček, kouše ji do nohou,
běží podle ní jako pes, chňapá po jejích
    zablácených, ploských nohou,
štípe ji do kotníků
a ona netečně ucukává, aniž by se však
    stáhla do krunýře.

Po věky stejný, mlčí
s ponurou umíněností plazů,
za sebou celé studené věky němoty, navyklé
    hadí zarputilosti
nekonečného přetrvávání.

Stařík,
cupitá vedle ní, ohnutý, chápe se příležitosti,
rozevře ocelovou past své tváře, znenadání lapí
    její šupinatý kotník,
chmurně se zavěsí,
a jak se mu vytrhává, nakonec ji pustí
a ocelová past jeho tváře sklapne.

Ocelová past jeho stoické, po věky stejné
    mužné tváře.
Jak hlupák vypadá v té potyčce.

A jak si musí připadat!
Ten osamělý poutník, jenž důstojně si klestí
    cestu chaosem,
odolný, živý,
uzavřený ve své nedotknutelnosti,
kurýr.
Jen na něj pohleďte!

Ach, kopí trčí z boku jeho samoty.
Dospívání jej připoutalo na kříž pohlaví,
na kříži touhy odsouzen je hledat
    své naplnění mimo sebe,
rozpolcený do vášnivé duality,
on, tak dovršený a odolný, teď roztříštěný
    do toužících střepů,
odsouzen k roli nesnesitelného hlupce
v úsilí najít znovu celistvost.

Ubohý malý Osiris ve svém pozemském domku,
mystický býk jej v dospívání roztrhl na kusy
a on teď potupně zápasí o svou obnovu.

Pohleďte, jak pronásleduje ocas
vyčuhující z hliněné chatrče té jeho
    bloumající choti,
jde za ním jako nějaký nešťastný býk za kravskou
    oháňkou,
však s větší než volskou, chmurnou, jak země
    sirou urputností.

Najednou polapí ten špinavý kotník,
    když ona,
putujíc přes drny, přidá do kroku,
nebo dokonce její špičatý, těžký ocas,
pokud vykoukne zpoza svažité zadní stěny
    jejího krunýře.

Jako dvě vypouklé lodi narážejí na sebe
    jejich krunýře,
její mohutný, jeho malý;
jejich ploské nohy hrabou a zabírají
    jako pádla,
škobrtají ve vzájemném propletenci
dostihu lásky —
dvě želvy,
ona mohutná, on malý.

Ona se zdá přízemně apatická
a v něm je hrozivá zarputilost plaza.

Slyšel jsem jednu ženu, jak ji litovala,
    litovala tu Mère Tortue.
Zatímco mně, mně bylo líto Monsieura.
„On ji trápí a mučí ji,“ řekla ta žena.
Oč větší jsou jeho trápení a muka, řekl jsem já.

Co může dělat?
Je němý, bez představ
a bez koncepce.
Jeho černé oči s kormutlivými víčky vidí,
    ale nezří,
jak její hliněný val jde dál,
ale chytá se té nechráněné, hrubé, okované
kůže, která se natřásá pod jejím krunýřem,
a povytahuje ji zobanem,
tahá a tahá a kouše,
než se mu škubnutím vymaní a valí dál
    svůj otupělý val.

Křik želvího samce

Myslel jsem, že je němý,
říkal jsem, že je němý,
dokud jsem neslyšel jeho nářek.

První slabounký výkřik
z nedohledného rozbřesku života,
vzdálený, tak daleký, jako šílenství
    na hraně svítajícího obzoru,
daleký, zdaleka, daleký výkřik.

Želva in extremis.

Proč jsme byli přibiti na kříž pohlaví?
Proč jsme nezůstali oblými, dovršenými
    sami v sobě,
jakými jsme byli na počátku,
jakým byl dojista na počátku on, tak
    dokonale sám?

Z té nedoslyšné dálky, byl to vůbec výkřik,
nezazněla to plazma?

Horší než pláč novorozeněte,
výkřik,
vzlyk,
křik,
díkuvzdání,
smrtelný sten,
křik zrození,
hles pokory,
slabounký, slabý, zdaleka, plazivý
v prvním svítání.

Plaze, jenž křičíš na oslavu boje, vítězství,
    pronikavé rozkoše a smrti,
proč byla stržena ta rouška?
Ten hedvábný vzlyk roztržené membrány duše?
Membrány mužské duše
roztržené vzlykem zpola hrozivým a zpola
    muzikálním.

Ukřižování.
Želví samec přibitý k zadní zdi domu
té tupé samice,
stoupající a vzepjatý, rozkřídlený jak orel,
když vystupuje z krunýře ve své želví nahotě,
s protáhlým krkem a dlouhými zranitelnými
    vytrčenými údy, rozkřídlený jak orel
přes krov jejího domu,
s hloubivým, tajemným, vše pronikajícím
    prutem stočeným pod její zdi,
spějící, svíravý a vzepjatý, ale spějící
    k úzkosti v nejzazším bodě vzponu,
až náhle, v křeči spojení, kdy ji obskakuje
    trhavými škuby, ach!
jeho zatnutá tvář povystoupí z napjatého krku
a vydá ten křehký vzlyk, ten výkřik
nad prahem slyšitelnosti,
jímž duch opouští ta potrhaná, stařecká ústa,
nebo svatodušní výkřik, s nímž k nim
    sestupuje.

Výkřik a okamžité zmalátnění,
okamžik věčného ticha,
avšak bez vysvobození, a po chvilce náhlý,
    děsivý
záškub spojení, a najednou
nevyslovitelně slabý sten —
a tak dál, dokud se poslední plazma mého těla
    neroztavila
zpátky do pradávných počátků života
    a tajemství.

Tak tedy přitlouká a vydává
čas od času ten křehký, roztržený vzlyk,
po každém záškubu zdlouhavá přestávka,
želví věčnost,
ta věkovitá utkvělost plazů,
bušení srdce, pomalé bušení srdce, trvající
    jen k příští křeči.

Vzpomínám, když jsem byl chlapec,
slyšel jsem křik žáby chycené za nožičku
    pysky vyšlehnuvšího hada;
vzpomínám, jak jsem poprvé slyšel volské žáby,
    když se na jaře prudce rozbučely;
vzpomínám, jak jsem slyšel z hrdla noci hlasitý
    nářek divoké husy za jezerními vodami;
vzpomínám, jak mne poprvé do hloubi duše zděsil
    pronikavý křik a tlukot slavíka
skrytého v temném keři;
vzpomínám na pištění králíka, když jsem šel
    lesem o půlnoci;
vzpomínám na jalovici v říji, bučící a bučící
    celé hodiny usedavě a neztišitelně;
vzpomínám na svůj první strach z tajuplného,
    milostného kvílení koček;
vzpomínám na ryk zděšeného zraněného koně,
    ten plošný blesk;
a jak jsem prchal před nářkem rodící ženy,
    jenž se tolik podobal sovímu houkání;
jak jsem niterně naslouchal prvnímu zabečení
    jehňátka,
prvnímu vřískotu dítěte,
a své matce, když si pro sebe pozpěvovala;
a vysokému tenoru vycházejícímu z vášnivého hrdla
mladého kopáče uhlí, jenž se už dávno upil k smrti,
a prvním hláskám cizí řeči
z divokých temných rtů.

A víc než na tohle všechno
a míň než na tohle všechno —
na ten poslední,
podivný, slabý sten
želvího samce na vrcholu koitu,
slabounký, zpoza okraje nejvzdálenějšího
    dalekého obzoru života.

Kříž,
kolo, v němž poprvé je naše mlčení rozlomeno,
pohlaví, jež láme naši celistvost, jedinečnou
    neporušitelnost hlubokého mlčení,
a rve z nás křik.

Pohlaví, jež nás láme do hlasu, nutí
    nás volat přes hlubiny, volat, volat
po doplnění,
zpívat a volat a znovu zpívat, když se dočkáme
    odpovědi a nalezneme.

To, co je roztrženo, po dlouhém hledání
    ztraceného znovu stává se celkem;
stejný nářek vydává želva i Kristus,
    Osirisův nářek opuštěnosti.
To, co je celkem, je ve dví roztrženo;
a co je částí, nalézá ve vesmíru svou novou
    celistvost.

„Ptáci jsou životem oblohy, a když létají, odhalují její myšlenky. Orel létá nejblíže slunci, žádný jiný pták nelétá tak blízko. Snáší tedy na svých křídlech život slunce a jeho sílu, a lidí, kteří jej vidí kroužit, se zmocní sluneční euforie. Avšak všechna stvoření slunce musí smočit svá ústa v krvi, slunce je stále žíznivé, prahne po nejjasnějším výbuchu krve. Ptáky poznáš po křiku a velcí ptáci křičí hlasitě, aniž zpívají. Orel vříská, když je slunce vysoko, páv za svítání, havran kráká večer, kdy zpívá slavík. A všichni ptáci mají své hlasy, z nichž každý vyjadřuje něco jiného.“

Ptáci

„Ptáci jsou životem oblohy, a když
létají, odhalují její myšlenky. Orel
létá nejblíže slunci, žádný jiný pták
nelétá tak blízko.
Snáší tedy na svých křídlech život
slunce a jeho sílu, a lidí, kteří jej
vidí kroužit, se zmocní sluneční euforie.
Avšak všechna stvoření slunce
musí smočit svá ústa v krvi, slunce
je stále žíznivé, prahne po nejjasnějším
výbuchu krve.
Ptáky poznáš po křiku a velcí ptáci
křičí hlasitě, aniž zpívají. Orel vříská,
když je slunce vysoko, páv za svítání,
havran kráká večer, kdy zpívá slavík.
A všichni ptáci mají své hlasy,
z nichž každý vyjadřuje něco jiného.“

Kolibřík

Umím si je představit v nějakém jiném světě
dávné němoty, daleko zpátky
v tom nejstrašnějším tichu, jež oddechovalo
    jen a mumlalo,
kolibříky, kteří se proháněli v alejích.

Ještě než cokoli bylo obdařeno duší
a život byl jen vzdouváním zpola probuzené
    hmoty,
tahle nicůtka se třpytně odštěpila
a dál hvízdala v ochablých, obrovitých, kyprých
    lodyhách.

Věřím, že nebylo květin tehdy
v tom světě, kde kolibřík se míhal před
    stvořením.
Věřím, že to byl on, kdo pozotvíral ochablé
    rostlinné žíly svým dlouhým zobákem.

Byl možná obrovský
jako plavuně nebo ještěrky, které prý kdysi
    byly obrovité.
Bylo to možná děsivé, bodcovité monstrum.

Díváme se na něj opačným koncem dalekohledu
    času,
a to je naše štěstí.

Espaňola

Orel v Novém Mexiku

Ke slunci, k jihovýchodu obrácená
sežehnutá hruď.
Sežehnutá hruď, nastavená slunci jako
odpověď, jako odseknutí.

Orel ve špici nízkého cedrového keře
v popelavé šalvěji pouště,
zrcadlící svou hrudí sežehlé slunce.
Orel a nad ním černě mokvající srp měsíce.

Vzpřímený, do běla vypálený, ční
    ze kštice cedru,
vzpřímený, s božským vzmachem, jenž jej zdola
    prostupuje,
orel oděný v peří,
v sežehlém bílém peří,
v peří, jež tiše v ohni zrezlo;
přejížděný srpem, srpem, jenž nahoře,
    nad ním mokvá.

Vyzývateli slunce,
jenž hledíš současně vpravo i vlevo,
masko,
temná tváři,
masko měsíce
s čepelí srpu mezi očima,
ty oděný v peří
až po paty;
ty s krutými pařáty,
vzpřímený božím vzmachem, jenž tebou stále zdola
    proniká.

Nikdy se nepodíváš do slunce oběma očima.
Jen vnitřní oko tvé sežehlé široké hrudi
hledí přímo do slunce.

Jsi temný,
jen tvá náprsenka je sežehlá do běla
a čepel tmy vytíná ostrou křivku po celé
    délce tvé sežehlé hrudi
jako Damoklův meč,
ptáku s orlím zobanem.

Tolikrát jsi ji ponořil do krve,
tu temnou čepel tváře, abys ji správně zakalil,
krvelačný ptáku.

Proč se tak zatvrzele měříš se sluncem,
americký orle?
Jako by mezi velkým sluncem a tebou byla
nějaká stará, stará zášť: či staré, staré
    poddanství.

Když vytrhneš rudé kouřící srdce z králíka
    či z bezstarostného ptáka,
pozdvihneš je ke slunci, tak jako aztéčtí
    kněží
kdysi zvedali rudá srdce lidských obětí?

Myslíš, že slunce si stále žádá výpary krve
v Americe,
starý orle?

Pluje snad slunce v Novém Mexiku jako dravec
vznášející se vysoko na obloze?

Vříská po krvi?
Rozprostírá mohutná křídla nad prérií
    jako číhající krvelačný pták?

A ty jsi jeho kněz, velký orle,
k němuž se upínají Indiáni?
Je mezi vámi pouto krve?

Že je tvá pevnina vychladlá ještě od věků ledu,
proto se tak hněvá?
Je krev tvé pevniny stále tak trochu krví plazů,
že slunce tolik po ní lační?

Nepodrobím se ti, velký orle s laločnou tváří.
Ani tobě, ani tvému krvelačnému slunci,
jež vysává krev z lidí
a nechává je v úzkostech.

Odleť pryč, velký ptáku s velkým černým hřbetem.
Odleť pomalu pryč se rzí ohně na ocase,
tak temný, jako je temná tvá odvrácená strana,
    orle nebes.

Vždyť i slunce na nebi mohou udržet a zkrotit
živá srdce lidí.
A ty, velký ptáku s těžkým černým zobanem,
    jenž zíráš do slunce,
můžeš být svržen ze svého stolce
    pozdvihovače obětin.

Taos

Zvířata

„Ano, a kdyby voli nebo lvi měli ruce
a mohli jimi malovat a tvořit umělecká
díla, jako to činí lidé, koně by malovali
své bohy jako koně, a voli jako voly,
a sebe by zobrazili v podobách svých
druhů.“
„Jednou, říká se, šel kolem on, právě
když tloukli psa, a on takto promluvil:
— Přestaňte! Nebijte ho! Neboť když zaslechl
jsem jeho hlas, rozpoznal jsem
v něm přítele.“
„Prasata se myjí v bahně a drůbež v prachu.“

Puma

Stoupáme lednovým sněhem do kaňonu Lobo,
smrky jsou temné, balzamina modrá, voda zní,
    dosud nezamrzlá, a stezka je ještě patrná.

Lidé!
Dva muži!
Člověk! Jediný živočich, z něhož jde strach!

Zaváhají.
My zaváháme.
Mají pušku.
My jsme beze zbraně.

Pak se všichni pohneme, jdeme si vstříc.

Dva cizinci, Mexičani, vynoří se ze tmy
    a sněhu, z nitra údolí Lobo.
Co dělají tady, na téhle ztracené stezce?

Co to nese?
Něco žlutého.
Snad jelena?

Qué tiene, amigo?
León…

Přihlouple se usmívá, jako bychom
    ho přistihli při nějaké špatnosti.
A my se přihlouple usmíváme, jakoby nic.
Má docela laskavou, temně snědou tvář.
Je to puma,
dlouhá štíhlá kočka, žlutá lvice.
Mrtvá.

Dnes ráno ji chytil do pasti, říká
    s přihlouplým úsměvem.

Zvedni jí hlavu,
pohleď jí do tváře, kulaté, třpytivé
    jako zmrazky.
Hlava, kulatá, jemně modelovaná hlava
    s párem mrtvých uší
a s pruhy ve třpytném mrazu její tváře,
    s bodavými, ostrými, zářivými paprsky
v zářícím mrazu její tváře.
S krásnýma mrtvýma očima.

Hermoso es!

Vycházejí ven do krajiny.
My jdeme dál do přítmí Loba.
A tam nad stromy jsem objevil její brloh,
průrvu v přečnívající skále, jeskyňku
a kosti a drobné větve a zlověstný puch.
Tak odtud už nikdy nevyskočí, nemihne se
    žlutý záblesk dlouhého skoku pumy!
A její kulatá třpytivá mrazivá tvář už nikdy
nevyhlédne ze stínu jeskyně v krvavě oranžové
    skále, nad stromy
temného ústí údolí Lobo!

Jen já se tu teď rozhlížím.
Tam k šeru pouště, snové, neskutečné;
ke sněhu pohoří Sangre de Cristo, k ledu
    pohoří Picoris, a přes
protější zasněžený svah k zeleným stromům,
nehnutě stojícím ve sněhu jak vánoční hračka.

A myslím na to, že v tomhle prázdném světě
    bylo místo pro mne i pro pumu.
A myslím na to, jak snadno ve světě tam v dálce
    jsme mohli pohřešit milión či dva lidí
a vůbec nám nescházejí.
Jaké prázdno však zůstává po bílé
mrazivé tváři té štíhlé žluté pumy!

Lobo

Ryšavý vlk

Nad srdcem západu, Taoskou pouští,
krouží orel
a tma je mezi mnou a jím.

Slunce, jež na chvíli strne, obrovské
a jasné, zastaví se na okraji vzdálené
    tabulové hory
a říká: Tak na mě pohlédni nadlouho naposled!
    Pohleď! Dobře se podívej! Odcházím.
Pak se odmlčí, ještě se ukáže, a najednou
    je pryč.

A Indián, až k očím
zahalený do bílé pokrývky, pokrývky sepnuté
    pevně nad obočím,
tu stojí a říká: Podívej… jsem neviditelný!
Hleď, jak mne nezahlédneš!
Neviditelný jsem ve svém setmělém rubáši!

Teď, když slunce odešlo a listí osiky
a listí topolu opadalo, téměř opadalo,
a poníci jsou v korralu
a je noc.

Ano, odešlo toho ještě víc,
něco však přichází.
Ryšavý vlk stojí na temně rudém okraji
    stínu.

Den padl do prachu šalvějově šedé pouště,
do prachu jako bílý Kristus z kříže;
do prachu, do popela, na zšeřelou
    půdu pouště.

A černý kříž jak mrtvý strom rozvírá křídla;
snad je to orel s rozklenutými křídly,
opuštěný a sám v noci
při jakési bohoslužbě.

A snášejí se na nás z černé klenby
orlích křídel
a ze štěrbiny, z níž jako z rakve hledí oči
    toho Indiána,
v prázdnotě po listech topolu či osiky
i po oslech osedlaných tmou:
přicházejí vyčouhlí staří démoni, na tváři
úsměv toho Indiána,
a praví: Jak se vede, bledá tváři?

Mně velmi dobře, satane.
Jak se máš ty?

Říkej mi Bubi, jestli chceš.
Říkej mi Belzebube, říká.
Nebo od Lucifera krátce
Fery, můžeš mi říkat Fery.

Tak ty jsi ďábel z temnot
a já jsem bledá tvář, pes bez domova,
který šel za sluncem od rozbřesku dál na východ,
klusem se hnal dál na východ, na východ,
    na východ, až samo slunce odešlo domů
a nechalo mne bez přístřeší tady v té tmě
    u tvých dveří.
Kde, myslíš, nám bude dobře, démone,
tobě a mně?

Tobě a mně, ty bledá tváři,
bledá tváři, tobě a mně
nebude nikde dobře.

A což se o to pokusit?

Kde je tvůj Bůh, bělochu?
Kde je tvůj bílý Bůh?

Padl do prachu, když nastal soumrak,
proměnil se v dým, když jsem učinil
poslední krok pryč z východu.

Pak jsi ztracený bílý pes s bledou tváří,
a den už odešel…

Dotkni se mě zlehka, otče,
můj vous je ryšavý.

Vyzáblý ryšavý vlku s bledou tváří,
vyzáblý ryšavý vlku, vrať se domů.

Já nemám domov, otče,
proto přicházím.

Nebereme sem hladové zatoulance z rodu
    bledých tváří.

Otče, tebe o to neprosím.
Jsem tu. Jsem tady. Ryšavý vlk červánků
čenichá kolem tvého obydlí.
Pozvedá hlas a vyje ke zdem puebla,
aby dal vědět, že je tu.

Psi v tomhle temném pueblu
mají dlouhé tesáky.

Hnal se ryšavý vlk na východ a na východ
    a na východ z dalekého druhého konce dne,
aby ho postrašilo pár tesáků?

Tak přes řeku v pueblu
ten starý temný démon a já
prohodili jsme jen pár slov —
a vlku, říká mi, a ryšavče.
Já mu nenadávám.
I když teď říká, že je Hvězdná cesta.
Já na to, že se může stejnou cestou vrátit.

A pokud jde o mne…
Když už jsem klusem běžel za oháňkou slunce
tak daleko na západ jako nikdo předtím,
a tady jej pak ztratil,
dřepnu si právě tam, kde jsem,
a počkám, až se vrátí s nějakou novou pohádkou.
Že jsem ryšavý vlk, tvrdí ten starý temný otec.
Tak budiž, ryšavý vlk červánků jsem.

Taos

MACEŠKY

Být něco víc

Jak ohromný pocit, být něco víc!
Protože když někdo je skutečně něco víc,
    nemá cenu, aby předstíral, že není.
Myslím lidi jako vy nebo já.

Naprosto! Naprosto souhlasím.
Potíž je, že si všichni myslí, že jsou právě tak
něco víc jako my; právě tak něco víc.

V tom je ta nuda! Lide jsou tak nudní.
Ale nemohou si to skutečně myslet, nemyslíte?
V podstatě musí vědět, že my jsme skutečně
    něco víc, nemyslíte?
Myslíte, že skutečně nevědí, že my jsme
    něco víc než oni?

Nemohl jsem odpovědět.
Nikdy jsem nepronikl k podstatě nadřazenosti.
Rád bych.

Nebude to s podivem?

Nebude to s podivem, až sestra v porodnici
    přinese novorozeně pyšnému otci
a ukáže mu jeho malinké nazelenalé nožky
    opatřené plovací blánou,
aby řádně rozrážely vody?
Nebo kulaté divé jasné očko divoké husy,
jež zírá z bezedných nebes a moří?
A co když vydá neohrožený drobný křik
ptáka, jenž bude sedat na ledovcích a kejhat
přes břehy Nilu?

A když otec prohlásí: To přece není moje!
Ženo, jak jsi přišla k té mrňavé stvůře?!
— zvedne se svist křídel ve vzduchu a ledový van?
Zpěv labutí, tam vysoko, k nespatření,
protrhne bubínky jeho uší —
a on bude navždy ponechán čekání na odpověď?

Spirálovitý plamen

Tak mnoho bohů bylo,
že teď už není žádný.
Když si jediný Bůh učinil z božství monopol,
unavil nás, takže jsme nyní bezbožní
    a nevěřící.

Avšak, moji mladí muži, je tu jistý rozněcovač.
Kterýžto probudí v nás dychtivost.
Dokud jsme dychtiví, nepřemítáme o ničem.
Sum, ergo non cogito.
Ale když opouští nás naše dychtivost,
    jsme bezbožní a plni myšlenky.

Unavili jsme bohy a oni nás.
Ten bledý, samé odříkání a bolest a bělostná láska,
otrávil nás a znudil odříkáním a láskou
    a dokonce i bolestí.
Ten mocný, co vládne vesmíru železným klackem,
zcela nás znechutil železnými klacky a panovníky
    a jejich strážci.
Ten vševědoucí nám zhnusil vědění.
Kvůli matce boží, jež, plačíc nad svým synem,
    není k utišení,
jsme raději bez žen než oplakáváni.
A ta ubohá, zpozdilá náhradnice, Afrodita,
    která se v plavkách noří z pěny dnešní pláže,
úspěšně zabila v nás vůbec jakoukoli touhu.

Avšak, moji mladí muži, je tu jistý rozněcovač.
Je tu labutí šíje plamene, jež ovíjí střed
    vesmíru
a bije v jádru atomu,
je tu spirálovitý plamen, jehož jazyk roztaví
    naše drobné atomy,
takže hučíme jako hořící hranice vitality
a tavíme se v jasném prudkém ohni
    mnoha mužů v jedinost.

Ó sloupy plamene v noci, moji mladí muži,
vířící a tančící jako planoucí chrliče ohně
    ve tmě před zástupy!
Ó brunátný bože v našich žilách, ohnivý bože
    v našich genitáliích!
Ó zčeřený prudký ohni odvahy, tavbo žhavé víry,
když oheň dosáhne nás, moji mladí muži!

A tentýž plamen, který nás sytí životem,
    bude tančit a spalovat domy
a jejich výbavu, zařízení a nábytek
a všechny, kdož patří k té výbavě a nábytku,
ty vypolstrované mrtvoly spočívající
    ve svých hlubokých křeslech.

Když jsem šel do biografu

Když jsem šel na ten film a viděl všechny ty
    černobílé city, jež nikdo necítil,
a slyšel, jak diváci vzdychají a posmrkávají, plni
    emocí, jež nikdo z nich necítil,
a viděl, jak se k sobě tisknou v probuzení vášní,
    jež nikdo z nich ani na chvíli necítil,
a přistihl je, jak sténají při polibcích v detailu,
černobílých polibcích, jež nemohli cítit,
bylo mi jako v nebi, jež, jsem si jist, je bílá báň,
    na níž se stíny lidí, čiré charaktery,
promítají v černé a bílé a pohybují se
    v ploché extázi, svrchovaně odcítěné
a nebeské.

Ušlechtilý Angličan

Znám jednoho ušlechtilého Angličana,
jenž nepochybuje o tom, že je džentlmen,
tenhle typ —

Ten pomladší džentlmen
je velmi normální, jak se sluší
    na Angličana,
dost se pyšní tím, že je tak trochu
    Don Juan,
víte —

Ale jedna z jeho milovaných, ke konci
té sladké pletky s ním poněkud zakyslá,
    mi řekla:
Víte, Ronald je jako většina Angličanů
svým založením pederast,
to pomyšlení jej však děsí,
zbavuje se ho tedy na ženách.

Ale jděte! řekl jsem. Ten Don Juan, Ronald?!
Ovšem, řekla. Don Juan je další z nich,
    byl zamilovaný sám do sebe
a hojil se z toho na ženách.

To ještě není úchylné, řekl jsem.
Ale je-li muž zamilovaný sám do sebe, není
    to ta nejubožejší forma homosexuality? řekla.

Nemáte ponětí, jak muži zamilovaní sami
    do sebe ukojují všechnu svou zášť
    na ženách,
předstírajíce, že je milují.
Ronald, uzavřela, nemá rád ženy, dokonce
    k nim cítí naléhavý odpor.
Snad by mohl milovat muže, kdyby nebyl
    tak ustrašený a egoistický.
A tak velmi důmyslně mučí ženy tím, jak
    on chápe lásku.
Je instinktivně děsivě chytrý.
Umí být tak jemný, tak jemný,
tak citlivý při milování.
I teď, když na to pomyslím, jsem zmatená:
    taková jemnost!
Avšak já vím, že to dělá rozmyslně, tak
    obezřetně a rozmyslně, jako když se holí.
A víc než to, on nutí ženu, aby cítila,
    že jí právě v té chvíli slouží,
že je tu k jejím službám a slouží jí
jak žádný muž nikdy předtím.

A pak, právě v té chvíli, kdy ona je nejšťastnější,
rázem jí ujede zem pod nohama a
    sahá do prázdna
tak strašlivého, jako by vám vyškubli
    srdce z těla,
zatímco on stojí stranou a pozoruje ji
    s nadřazeným úsměškem,
jako nějaký sprostý, škodolibý spratek.
— Ne, nemluvte mi o lásce anglických mužů!

Co je zač? — Člověk, co jiného. Ano, ale co dělá? — Žije a je člověk. Ale tak! Musí přece pracovat. Musí mít nějaké     zaměstnání. — Proč? Protože očividně nepatří k zahálčivé třídě! — Nevím. Často zahálí. A dělá opravdu krásné     židle. Teď jste se chytil. Je to umělecký truhlář. — Ne, ne! Tak tedy tesař a truhlář. — Vůbec ne. Vždyť jste to říkal. — Co jsem říkal? Že dělá židle a je truhlář a tesař. — Řekl jsem, že dělá židle, a neřekl jsem, že je tesař. Tak dobrá, je prostě amatér. — Možná. Řekla byste, že drozd je profesionální     flétnista, nebo prostě amatér? Řekla bych, že je to prostě pták. — A já říkám, že on je prostě člověk. Nechme toho. Vy jste vždycky samá vytáčka.

Co je zač?

Co je zač?
— Člověk, co jiného.
Ano, ale co dělá?
— Žije a je člověk.
Ale tak! Musí přece pracovat. Musí mít nějaké
    zaměstnání.
— Proč?
Protože očividně nepatří k zahálčivé třídě!
— Nevím. Často zahálí. A dělá opravdu krásné
    židle.
Teď jste se chytil. Je to umělecký truhlář.
— Ne, ne!
Tak tedy tesař a truhlář.
— Vůbec ne.
Vždyť jste to říkal.
— Co jsem říkal?
Že dělá židle a je truhlář a tesař.
— Řekl jsem, že dělá židle, a neřekl jsem, že je tesař.
Tak dobrá, je prostě amatér.
— Možná. Řekla byste, že drozd je profesionální
    flétnista, nebo prostě amatér?
Řekla bych, že je to prostě pták.
— A já říkám, že on je prostě člověk.
Nechme toho. Vy jste vždycky samá vytáčka.

Začněte revoluci!

Začněte revoluci, někdo!
Ne abyste se dostali k penězům,
ale abyste se jich navěky zbavili.

Začněte revoluci, někdo!
Ne abyste zavedli vládu proletariátu,
ale abyste zrušili proletariát navěky
a nastal svět lidí.

Je ve mně déšť

Je ve mně déšť,
stéká, stéká, po kapkách
mizí z paměti.

Je ve mně oceán,
valí se, převaluje, tak hluboký,
tak bezedně černý,
a náhle vyrazí, sněhobílý jak sněžní leopardi,
    vzepne se vysoko,
zuřivě chňapne po útesu duše
a pak se stáhne zpátky, zasyčí
věčným slaným vztekem; plný hněvu
    je starý oceán v člověku.

Touha se vlévá do moře

Už není ve mně žádná touha
k ženě, nebo k muži, k ptáku, zvířeti,
ke tvoru či věci.

Celý dlouhý den cítím příliv, jak se houpá,
    houpá,
na žádný břeh však ve mně
nenarazí.

Uprostřed oceánu.

Z dobrých manželů jsou ženy nešťastné

Z dobrých manželů jsou ženy nešťastné
stejně tak často jako ze špatných manželů;
avšak neštěstí ženy, která má dobrého manžela,
je podstatně pustošivější
než neštěstí ženy, která má špatného manžela.

Chaluha

Chaluha se kolébá a krouží,
jako by formou její nehybnosti bylo kolébání;
a vyrazí-li někdy proti rozeklané skále,
jen sklouzne přes ni jako stín, ani se neporaní.

Zabte peníze

Zabte peníze, vymažte je ze života.
Je to zvrácený pud, pokoutné myšlení,
jež rozkládá mozek, krev, kosti, kameny,
    duši.

Rozhodněte se,
že společnost je třeba ustavit na odlišných
    principech,
než platí dnes.

Musíme mít odvahu k vzájemné důvěře.
Musíme mít skromnost k prostému životu.
A každý musí mít dům, potravu a oheň
    zadarmo jako pták.

Zač bojovat?

Nejsem si jist, že bych za svůj život vždycky bojoval.
Život nemusí mít tak velikou cenu.

Nejsem si jist, že bych za svou ženu vždycky bojoval.
Žena nemusí mít tak velikou cenu.

Ani za své děti, za vlast, za bližní.
Leda bych shledal, že mají pro mne
    tak velikou cenu.

Jediná věc, za kterou všichni bojují,
jsou peníze. Pochybuji, že bych se za ty svoje bil,
moc krve za ně zrovna neprolévám.

Je ale něco, zač se zuby nehty biju celý čas.
Je to ta trocha vnitřního míru, kdy zajedno
bývám sám se sebou.

A musím říci, často prohrávám.

Urozený

Vím, že jsem urozený urozeností slunce.
Jakýsi mír, jakási milost.
Řekl bych totéž, být pěnkava či strom.

Ženám, pokud jde o mne

City, které nemám, nemám.
O citech, které nemám, netvrdím, že je mám.
City, které, jak tvrdíš, máš, nemáš.
City, které bychom podle tvého přání oba měli
    mít, nemáme.
City, které by lidé měli mít, nikdy nemají.
Když lidé tvrdí, že city mají, můžeš si být
    naprosto jista, že je nemají.

Takže chceš-li, abychom jeden či druhý vůbec
    nějaké city měli,
raději by ses měla vyhnout jakékoli
    zmínce o citech.

Staří lidé

Dnes každý chce být mladý:
natolik, že i mladí jsou už staří
    jen z úsilí být mladými.
Pokud jde o ty přes padesát, buď štve je vpřed
    touha po sebeprosazení
a hrůza, že by prozřeli,
anebo na každého chmurně a zlobně nevraží
jen pro svých padesát či šedesát či sedmdesát
    či osmdesát jar.
Jako by byla moje vina, že téhle dívence
    je sedmdesát sedm!

Chudáci mladí

Mladí dnes přicházejí na svět jako vězni,
chudáci, a vědí to.
Narodili se ve společném pracovním táboře,
a cítí to.
Zdědili jistý druh trestu na svobodě,
práci a rutinu vězňů
a vězeňsky tupé, bezvýchodné veselice.

Mzda

Mzdou práce jsou peníze.
Mzdou peněz je potřeba více peněz.
Mzdou potřeby více peněz je nekalá konkurence.
Mzdou nekalé konkurence je — svět, v němž
    žijeme.

Kruh práce-peníze-potřeba je ten nejzačarovanější
kruh, jenž kdy člověka proměnil v ďábla.

Brát mzdu je zaměstnání vězně
a námezdní pracovník je svého druhu trestanec.
Brát plat je výsadou vězeňského dozorce,
bachaře namísto mukla.

Žít ze mzdy, to je špacírovat pěkně za vraty
    vězení
a mít strach, že tě tam strčí. A protože pracovní
    tábor pokrývá
skoro každý kousek obývané země, špacíruješ
    nahoru a dolů
uzounkou uličkou, právě tak jako vězeň
    při execírce.

Nazývá se to všeobecná svoboda.

Cenzoři

Cenzoři jsou mrtví lidé
povolaní, aby soudili mezi životem a smrtí.
Žádný živý, slunečný člověk cenzorem nebude,
vysmál by se tomu.

Cenzoři však, jsouce nebožtíky,
hledí na život přísným okem.
Tohle je živé! Tedy nebezpečné. Pryč s tím! —
A když poprava je vykonána,
je slyšet chroptivé, pokrytecké, těžké oddechování
    mrtvol,
cenzorů, odfukujících úlevou.

Báječné oduševnělé ženy

Ty báječné přemýšlivé ženy, jež umí být každému
    muži skvělými společnicemi,
jen nehnutě sedí s rozprostřenými sukněmi
na kráterech svých sopek.

Nebo jako ta žena, která se posadila
    na spícího mastodonta
v domnění, že je na jakémsi kopci, a šeptala
    tak krásné věci,
že muži se shlukli kolem ní jako krokusy
    otvírající se slunci.

A mastodont se s tou báječnou paní
    náhle zvedl
a všechny, jež jí naslouchali, rozdupal
    na padrť.

Vulkanická Venuše

Co se to děje v tomhle světě?
Ženy jsou jako malé sopky,
každá víc, nebo méně v erupci.

Je to o nervy, pohybujete-li se ve světě doutnajících
    sopek.
Jaksi to znepokojuje, spíte-li s malým Vesuvem.

A vyčerpává to, když vnikáte do lávového jícnu
    mrňavého Ixtaccihuatlu
a nikdy nevíte, kdy vyvoláte zemětřesení.

Co chce?

Co chce, vulkanická Venuše, když v dýmu
    kolem obchází?
Co chce?
Říká, že chce milence, ale nevěřte jí.
Vře jako sopka a sopky nechtějí milence.

Kromě toho, měla dvacet milenců, jen aby
    shledala, že je vlastně nechce.

Proč mám být já, nebo vy, tím dvacátým prvým?
Jak ji hodláme uchlácholit, pannu a matku
a teď běsnící sopku?
Řeknu vám, penis to nesvede.

Kousne ho do krku a jde dál.

DALŠÍ MACEŠKY

Nejskutečnější skutečnost

Jeden mladík mi sdělil:
Uchvacuje mne problém skutečnosti.

Řekl jsem: Skutečně!
A vidím, jak se otočil, aby se znovu kradmo
zahleděl na svůj úchvatný odraz v ohromném
    zrcadle.

Důvěrní přátelé

Ty nestojíš o mou lásku? pronesla hořce.

Podal jsem jí zrcadlo a řekl:
Otázky tohoto druhu adresuj prosím příslušné osobě!
Všechny požadavky zašli prosím na ústředí!
Se všemi záležitostmi emocionální naléhavosti
obracej se prosím přímo k nejvyšší autoritě!
A pak jsem jí podal to zrcadlo.

Mohla mi jej rozbít o hlavu,
ale pohledem v něm zachytila svůj vlastní obraz,
jenž ji zcela upoutal na dvě vteřinky
potřebné k mému útěku.

Konečně opravdová láska

Hezký a do sebe zahleděný mladík
pohlédl na hezounkou a do sebe zahleděnou dívku
a rozechvěl se.

Hezounká a do sebe zahleděná dívka
oplatila pohled hezkému a do sebe zahleděnému
    mladíkovi
a rozechvěla se.

On v té rozechvělosti pocítil:
její sebezahledění je ještě silnější než mé.
Musím zvědět, zda do ní proniknu
a přinutím ji, aby se zajímala o mne.

Ona v té rozechvělosti pocítila:
jeho sebezahledění je ještě silnější než mé.
No ne, silnější než mé!
Musím zvědět, zda upoutám tohohle Samsona
    sebezahledění.

Tak prostě zbožňovali jeden druhého
a nakonec se oba nervově sesypali, neboť
co do sebezahledění a zájmu o vlastní osobu
si byli naprosto rovnocennými soupeři!

Vykořenění

Lidé, kteří si stěžují na osamělost, museli
    něco ztratit,
ztratit nějakou živou spojitost s kosmem, s tím,
    co je mimo ně,
ztratit svou životní vláhu
jako rostlina, jíž někdo přeťal kořeny.
A naříkají jako rostlina s přeťatými kořeny.
Jenže přítomnost jiných lidí jim nedá novou
    zakořeněnou spojitost,
dovolí jim jen zapomenout.
Co je třeba: v samotě zvolna a bolestně
    vyhánět nové kořeny
do neznáma, zapustit kořeny sebe sama.

Městský život

Když vidím velká města —
když jsem v nějakém velkém městě, vím,
    že ztrácím naději.
Vím, nemáme v co doufat, smrt čeká,
    jakákoliv snaha je marná.

Neboť ti ubožáci tam jsou tělem mého těla;
a já, který jsem tělem jejich těla,
když vidím to železo zaseknuté do jejich
    tváří,
do jejich ubohých, bázlivých tváří,
v duchu křičím, protože vím, že nemohu
z jejich tváří vyrvat ten železný hák,
    jenž je tak uvláčel,
ani přetnout ty neviditelné ocelové dráty,
    jež jimi cukají
sem a tam, do práce,
sem a tam, do práce;
jsou jako ustrašené ryby, napůl leklé,
    chycené na háčku,
nějaký zlomyslný rybář kdesi na neviděném
    břehu
si s nimi pohrává, a ještě se mu nechce
    je vytáhnout, ty zaklesnuté ryby
světa továren.

Růže a zelí

A stále hledám ty, kdož se odváží být
růžemi Anglie,
divokými růžemi Anglie,
muže, kteří jsou divokými růžemi Anglie
s kovovými trny: střezte se jich!
Ale ještě víc nádherné a víc než vzácné
odvahy k růžovosti ve světě zelných hlávek,
vůně růží v zatuchlém smradu lží,
plátků růží, jež zmatou chytré hlupáky,
a planých růží, které zardousí stroj.

Člověk a stroj

Člověk vynalezl stroj a stroj
teď vynalezl člověka.

Bůh Otec je dynamo,
Bůh Syn je rádio
a Bůh Duch svatý je plyn, který to
    všechno pohání.

A lidé chtě nechtě musí být malými dynamy
a malými rádii
a lidský duch je zas jen plyn, který to
    všechno pohání.

Člověk vynalezl stroj
a oplátkou stroj teď vynalezl člověka.

Přikázání

Když Ježíš nám přikázal milovati své bližní,
nutil nás buď žít ve lži, či k neposlušnosti:
neboť na příkaz nelze milovat nikoho,
    bližního aniž vetřelce,
a z falešné lásky trouchniví morek našich kostí.

Nic už se nedá zachránit

Nic už se nedá zachránit, vše ztraceno,
až na jadérko ticha v srdci,
podobné očku fialky.

Vrchy

Zvedl jsem oči k vrchům,
jsou na místě, žádná síla z nich
však nepřichází ke mně.

Jen ze tmy,
jen přestávám-li vidět,
síla přichází.

Turisté

Už není na co dívat se, už ne,
všechno je vydíváno k smrti.

Lži o lásce

Všichni jsme lháři, protože
včerejší pravda stává se zítřejší lží,
kdežto litery jsou neměnné
a my žijeme literou pravdy.

Láska, kterou jsem letos cítil ke své přítelkyni,
se liší od lásky, již jsem k ní pociťoval loni.
Kdyby tomu tak nebylo, byla by to lež.
A přece znovu a znovu opakujeme láska! láska!
    láska!
jako by to byla mince s neměnnou hodnotou,
a ne květina, jež umírá a rozvírá jiné poupě.

Hledání pravdy

Víc už nic nehledej, nic
kromě pravdy.
Buď velmi tichý a snaž se prodrat k pravdě.

A první otázka, kterou by sis měl položit, je:
Jak veliký lhář jsem?

Všemožní bohové

Jsou všemožní bohové, všech odrůd a každého
    druhu,
a každý bůh, jehož kdy lidstvo znalo,
    zůstává bohem dodnes,
ti prapodivní afričtí a ti prapodivní skandinávští,
krásní řečtí, škaredí féničtí, ohyzdní aztéčtí,
bohyně lásky, bohyně oplzlosti, pojídači lejn
či bělostných panen,
Ježíš, Buddha, Jehova a Ra, Egypt a Babylon,
veškeří bohové, a když se podíváte, spatříte,
    že žijí a chodí tu dodnes,
a budou žít a chodit tu zítra, po mnoho zítřků,
jako v dnech včerejších.

Kdeže je spatříte, ptáte se?
Spatříte je v pohledu, ve tvářích
    a podobách lidí, v záblescích pohledu.
Když muži a ženy, když mládenci a dívky
    přestanou na sebe myslet,
když jsou ryzí, což značí když se zcela
    oprostí od svého já,
buď v okamžiku hněvu nebo něhy, touhy
    či smutku, úžasu či pouhého klidu,
můžete v jejich tvářích spatřit záblesk
    pohledu bohů.

Sebeoběť

Sebeoběť je, koneckonců, špatná a pochybená
    idea.
Nemůže být než špatné obětovat
dobré, zdravé, přirozené city, instinkty,
    vášně nebo touhy,
stejně jako nemůže být než špatné proříznout
hrdlo holubicím pro Venuši, či šíji býčkům
    pro Herma.

Chcete-li Venuši něco obětovat, dala by
    přednost živým holubicím.
Nechte je uletět z jejího oltáře, chcete-li
    jí něco obětovat.

Co ale můžeme ze sebe obětovat, nazveme-li to
    obětí,
jsou všechny překážky života, domýšlivost,
    ješitnost, sobecká umíněnost,
nebo všechen ten hnusný majetek, jenž pouze
    brání životu,
ohavný starý nábytek, ohavné staré knihy,
    ohavné staré domy, ohavné staré „umění“;
to všechno, co k nám patří a co je ohavné,
    co stojí v cestě volnému proudu života,
obětujte důvtipným bohům a vyhovte tak svému
    ničivému pudu.

Budiž světlo!

Byl-li kdy nějaký počátek,
nebylo v něm boha,
nebylo sloveso,
nebyl hlas,
nebylo Slovo.

Nebylo nic, co by řeklo:
Budiž světlo!
Celá ta historka, jak pan Bůh rozsvítil den,
je pouhá namyšlenost.

Pouhá namyšlenost!
— Kdo stvořil slunce?
— Mé dítě, nemohu zalhat,
já to byl!
Dědeček George Washingtona!

Jediné, co si můžeme poctivě představit
    na počátku,
je nepochopitelná plazma života, tvoření,
jež v zápase
stávalo se světlem.

Bílý kůň

Mládenec kráčí k bílému koni,
    aby mu nasadil ohlávku.
Kůň na něho v tichosti hledí.
Jsou tak tiší, jsou v jiném světě.

POSLEDNÍ BÁSNĚ

Řekové přicházejí!

Ostrůvky daleko v moři na obzoru
zjeví se pokaždé náhlým bílým zábleskem,
    svitkem plachty, pozdravem
toho, co přichází, lodí vyplouvajících
    z obruby moře.

A vždy jsou to koráby, koráby,
jsou to koráby Knóssu vyplouvající z ranní
    výspy moře,
jsou to egejské lodě a dávní muži se zašpičatělými
    bradkami,
vyplouvající z východní výspy.

Ale je to jen pěna v dálce.
A dlouhá nit černého páchnoucího dýmu
po nějakém zaoceánském parníku, jenž pluje
    na východ,
jako když brouček šplhá po ostřici.

Uprostřed světa

Toto moře nikdy nezemře a nikdy nezestárne,
ani nepřestane být modravé, ani za rozbřesku
nepřestane zvedat své kopce
a Dionýsově štíhlé černé lodici
s révou, jež po stěžni se pne, dál dovolí
připlouvat, a delfínům skákat.

Tak co se starám, zda dýmající parníky
P. & O. a Orient Line a všechny další smrduté
    lodě
s pravidelností hodinového strojku
    sem a tam kříží
minojské prostory!
Jen kříží, ty prostory se nikdy nezmění.

Vždyť teď, kdy měsíc oblévající těla mužů
je na vrcholu a může shlížet na slunce,
vidím, jak z lodí za rozbřesku sestupují
štíhlí nazí lodníci z Knóssu, a usmívajíce se
    z dávna
jako ti, kdož se zas zpátky šťastně navrátí,
zakládají malé ohně na pobřežích
a skloněni nad nimi hovoří
hudbou ztracených jazyků.

A bohové minojští a bohové z Tyrinu
jsou slyšet, mírně se smějí, besedují, jak po věky.
A Dionýsos, mladík a cizinec,
opíraje se o bránu, naslouchá jejich hlasům
    s vážností.

Že prý je moře bez lásky

Že moře prý je bez lásky, v moři
prý láska nepřebývá, jen pouhá slaná tříšť
života bez lásky.

A přitom se z moře vymršťují
delfíni kolem Dionýsovy lodice,
jejíž stěžně obrostla purpurová réva,
vynořují se nad ní s purpurovou tmou duh,
a hop! střemhlavě vplynou do čiré rozkoše;
a moře s Dionýsem se milují
v houpavých nárazech těch malých a šťastných
    velryb.

Bavorské enciány

Každý muž nemá ve svém domě květy enciánů
na svatého Michala, v ten vleklý a posmutnělý
    den v mírném zářijovém ránu.

Bavorské enciány, velké a temné, jediná tmo,
jež stmíváš tento den, podobná pochodni
    s kouřovou modří Plutova stínu,
žilnaté a pochodni podobné, se září tmy
    rozlitou modře
a k výhonkům matnější, zmatnělé pod vlnou
    bílého dne,
květiny-pochodně kouřově modré tmy, Plutovy
    temně modré záře,
černé lampy z Dítových síní; hořící temná modři,
jež vydáváš temnotu, modrou temnotu, tak jako
    Démétřiny bledé lampy vydávají světlo,
ukaž mi cestu, vyveď mne ven.

Podej mi, enciáne, dej mi svou pochodeň!
Dej, ať sám sebe povedu s tou modrou rozeklanou
    pochodní té květiny
dolů po temnějším a temnějším schodišti,
    kde modrá zčernala na modři,
tam, kde i Persefoné v této chvíli kráčí
    za zjínělého září
do slepé říše, v níž temnota na tmě bdí
a sama Persefoné není víc než hlas
nebo temnota, neviditelná, zahalená v hlubší tmě
té podsvětní náruče, a probodená vášní
    husté tmy, již obemyká
záře pochodní temnoty, rozlévající jas
    na ztracenou nevěstu a na ženicha.

Koráb smrti

I

Hle, je podzim a padající plody
a dlouhá cesta k zapomnění.

Jablka padají jak velké kapky rosy
a zraňují se vlastním odchodem.

A je čas jít, sám sobě
dát sbohem a najít cestu ven,
ze sebe, z vlastního svého pádu.

II

Postavil sis už koráb smrti, ach, stavíš jej?
Stav si svůj koráb smrti, budeš jej potřebovat.

Ponurý mráz je za dveřmi, kdy hojnost jablek
padne, málem s hromobitím, na ztvrdlou zem.

A smrt tkví v ovzduší jako pach popele!
Ach, necítíš, jak čpí?

A v poraněném těle vyděšená duše
se scvrkává, uskakujíc před chladem,
jenž na ni z jícnů vane.

III

Může si člověk svůj vlastní věčný klid
přivolat obnaženým bodcem?

Dýkami, bodci, kulkami může si člověk otevřít
ránu či cestu ze života.
Je to pak ale věčný klid, řekněte, je?

Ovšemže ne! Jak by jen mohla vražda, dokonce
sebevražda, věčný klid přivolat?

IV

O klidu mluvme, který známe,
jejž můžeme snad znát, o hlubokém a hebkém
klidu silného srdce v míru!

Jak ale věčný klid, náš vlastní, přivolat?

V

Nuže, stav si svůj koráb smrti, neboť máš před sebou
nejdelší cestu k zapomnění.

A umři smrtí, tou dlouhou a bolestnou smrtí,
jež spočívá mezi tvým starým a novým já.

Už naše těla sesula se z ran,
zlých ran, už naše duše prosakují východem
té kruté rány.

Už temný a nekonečný oceán konce
vtrhává do trhlin našich ran,
už jeho příval nad námi se žene.

Ach, postav si svůj koráb smrti, svou malou archu,
a vybav ji zásobami, vínem a koláčky,
na dlouhou plavbu k zapomnění.

VI

Úd po údu tělo odumírá a duše bázlivá
zmítá se bez opory, jak temný příval stoupá.

Umíráme, umíráme, my všichni umíráme,
nic nepřečká ten příval smrti, jenž stoupá
v nás a brzo vystoupí až k světu mimo nás.

Umíráme, umíráme, úd po údu zmírají naše těla
a opouští nás naše síla
a duše schoulená a nahá v temném lijáku nad
    přívalem
choulí se v posledních větvích stromu našich životů.

VII

Umíráme, umíráme a nemůžeme nic
než hotovit se k smrti a začít stavět koráb
smrti, jenž duši vezme na nejdelší cestu.

Bárku s vesly a zásobou jídla,
s hromádkou nádobí a se vší výbavou,
jak patří se, když duše odchází.

Teď spusť tu bárku, teď když tvé tělo zmírá
a život odchází, spusť na vodu tu křehkou duši
ve křehké bárce odvahy, tu archu víry
se zásobou jídla, hromádkou hrnců k vaření
a šatů k převlečení,
spusť ji na černý příval splašků,
na vody konce,
na moře smrti, po němž se stále slepě plavíme,
bez kormidla a nemajíce přístav.

Není žádný přístav, není kam doplout,
jen stále hlubší černé temnící ticho,
černější nad bezhlesým, nebublajícím přívalem
tmy slité s tmou, nahoře i dole
a ze stran zcela temnou tak,
že není už kam směřovat.
A tvoje bárka je tu; a přec je pryč.
K spatření není, vždyť není čím ji spatřit.
Je pryč! je pryč! a přece
někde je.
Nikde!

VIII

A vše je pryč, tělo je pryč,
veskrze v tmách, docela pryč.

Tma nahoře spočívá těžce na tmě dole
a mezi nimi bárka
ztracená
je pryč.

To je ten konec, to je zapomnění.

IX

A přece za věčností jakási nitka
na té černi se páře,
jakási nitka na obzoru,
slabounký dýmek, jenž siná nad tou tmou.

Je to klam? Či sinavost dým zvedá
trochu výš?
Ach, počkej, počkej, vždyť je to svítání,
kruté svítání, v němž se k životu vracíš
ze zapomnění.

Zadrž, zadrž, tvá bárka
pluje pod mrtvolně popelavou šedí
přívalu svítání.

Zadrž, zadrž! Ano, i zášleh žluti,
a k údivu, ó zkřehlá siná duše, žár růžové.

Žár růžové a všechno začíná se znova.

X

Záplava opadá a tělo, odřená lastura,
vynořuje se z hlubin, nové a líbezné.
A bárka míří domů, naklání se a zmítá
v růžovém přívalu,
a křehká duše s mírem v srdci
do svého domu vstupuje.

Prudce bije srdce, jemuž se vrátil mír
spolu se zapomněním.

Ach, postav si svůj koráb smrti, postav jej!
Budeš jej potřebovat.
Neboť tě čeká plavba k zapomnění.

Fénix

Souhlasíš s tím, že budeš vyhlazen, vymazán,
    vyškrtnut,
proměněn v nic?
Souhlasíš s tím, že budeš proměněn v nic?
Uvržen v zapomnění?

Pokud ne, nikdy se vskutku nezměníš.

Fénix se vrací a mládne,
jen když je spálen, spálen zaživa, spálen
na popel, žhnoucí pápěří.
Tehdy drobné čeření nového chasníčka v hnízdě,
s chomáčky peří jak poletující popel,
zjevuje, že právě vrací se a mládne jako orel,
nesmrtelný pták.

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text výboru z básní D. H. Lawrence Sopečná růže, který vybral a přeložil Pavel Šrut, z vydání v nakladatelství Mladá fronta z roku 1990. Součástí tištěné předlohy jsou též ilustrace Michaely Lesařové-Roubíčkové a doslov Martina Hilského, tyto části nepřejímáme z licenčních důvodů.

Redakce MKP

David Herbert Lawrence
Sopečná růže

Edice Poezie

Výběr a překlad Pavel Šrut

Ilustrace na obálce Sketch.pulse/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 15. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4704-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4705-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4706-0 (prc)