Nové pověsti

Robert Wudy

Znění tohoto textu vychází z díla Nové pověsti tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Pavel Mervart v Červeném Kostelci v roce 2018.

§

Text díla (Robert Wudy: Nové pověsti), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 29. 8. 2025.

Tato kniha byla napsána spatra podle neexistující paměti formou pěti ratolestí slavících člověka jako tvůrce boha, nikdy naopak.

Pět ratolestí:

1. Ikaros Fénix

2. Praha

3. Melandor a Malfiora

4. Žrout mateřských znamínek

5. Věčný prenatál – Nástin konce v osmi kruzích

IKAROS FÉNIX

Díl 1
Velká noční hlídka u řeky Heuréky

Jako Ikaros, věčný zhlavysyn,

pne se představa k žárovce neskonalého.
Jako Fénix, vylétník, žhne zas a znova
jas v plástvi hlavy, nerv doby, den obnažen.
Jako včela to čelo člověka, jak ztéká zámky,
už strdí stéká, už klíčí klíč, tak čerstvě ze vzdušného.
A Můry a Múzy uprostřed velké noční hlídky
dmou v tanci výbojů krev řeky Heuréky.
Bezhlavé trupy se potápějí, jak nábojnice,
do vod nového novu, a tak, zas a zas,
vše v síti vzniká, v síti Mrtvý pavouk, zas a znova.

Pod smokvoní probuzen jak rytíř, jemné brnění po těle,
kostnatý krkonoš, onen zvěd, se sukovicí hlavy stále spící,
jak v tichém hnutí bezhlavě vstal, hned v tajemné kóma upadl.
A jeho němý žas, a slova jeho nadbělma s nádechem azuru,
jsouce jeden jev jej bezbolně vytrhly na druhou stranu…
Posvátná žába na prameni, harpyje osudu po bocích.
Tisíce let zlatý kohoutek žilou si pouští. Jen čeká. Čeká,
prut nedotknutelný až venku i v příbytku se propojí.
A zlatá zrnka soli se otáčejí zády k ranám.
A slané kapky zlata se otáčejí v sloup.
A zlatá žíla tepe tepe.

Na cestě k Bodu.

Tou vzteklou stezkou, tou pěšinou úzkostí,
tou vzteklou stezkou, co tiše kráčí do Hradu dále.
Zde na cestě k tomu jedinému, zástupy zálusků,
zde uprostřed Nietzscheho, už nevíš, jak tlamy,
jak ty tlamy, kam padáš, obrátit v křik.

Vše je tma,
i světlo je tma.
Když zapálíš svíčku,
oslavíš temnotu, tu temnotu ze zázemí.

Vše je ticho,
i hluk je ticho.
Když zakřičíš zoufalstvím,
oslavíš ticho, to ticho ze závětří.

A v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni,
a v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni,
jak náhlý příbytek se čtyři stěny sešly, nebesa!
Čtyři stěny a tísnivý pocit, že je náhle Uvnitř, U sta hromů,
ty čtyři stěny, z nichž každá pětadvacet hromů místo očí,
ty čtyři stěny, z nichž každá jedno ucho a dvě ústa.

Ač bez rukou, ty čtyři stěny se ohmatávaly,
celou věčnost se ohmatávaly, zcela celou věčnost,
tu věčnost od začátku minulosti až do konce budoucnosti,
a přesto jako blesk se ohmataly, jako čtyři blesky se sty prsty,
a začal rozhovor.

Jedna nic neříkala.
Jedna v zázemí nic neříkala.
Druhá říkala nic.
Druhá v závětří říkala nic.
Třetí něco neřekla.
Třetí z jedné vody něco neřekla.
Čtvrtá něco křičela.
Čtvrtá v jednom ohni něco křičela.

Potom už mezi nimi nebyl rozdíl.
A tehdy se vší šálivou pompou a pohodlným pohovem
vzniklo pokušení jménem Domov.

A tehdy ve vší nebetyčné pýše a pekelném odříkání
pak vznikl hned záhy též hlubší stav hlav. A těl. A ten
sám sebe nazval Bezdomov a vyrazil…

A věrný druh Umbrabolos držel se ho jako stín.

A že to, co nazývá se duší, je jen vzklíčeným semínkem výčitek,
dál omýval své svědomí v očistném vzduchu a v krutosti těl bez duše.
Neboť poslední, co by si přál, bylo přijít k vlastní duši
a stát se slepým houslistou v orchestru trajdaláků všeho.

Na cestě k Bodu. 2:32.

Záblesky, nezachytitelné, jiskry v planetě mozku člověka.
Záblesky, nezachytitelné, jiskry v planetě mozku člověka.
Vzduch, jen vzduch a pak mozek, jenž povstává a jiskry tvoří, ovzduší.
Vzduch, jen vzduch a pak mozek, jenž povstává a jiskry tvoří, ovzduší.
A neví, on neví, co činí, mozek se slepým střevem vědomí.
A neví, on neví, co činí, mozek se slepým střevem vědomí.
Záblesky, jedovaté vnější pravdy, nezachytitelné lidské cokoliv.
Záblesky, jedovaté vnější pravdy, nezachytitelné lidské cokoliv.

Nezachytitelné kdekoliv,
kde Jeseter, Nokturn a Buran
svůj triumfální virus šíří,
svůj triumvirát jménem Třikráthurá.

Jakkoliv,

na cestě k tomu jedinému,
nastaly nesnesitelné noci.

Zde v stonku noci, v té studni hluboké a lačné,
v temnotě k neutišení, zde ke dnu klesají vteřiny.
Měsíc, na nebi jak přibitý, v tu studni váhá nahlédnout.
On Měsíc ví, že spí tam Slunce a že má otevřené oči.
Ty jasná noci! Ty ani nevíš, jak bouřka řádí uvnitř,
jak mozkem jezdí blesky a jak hřmí se na horší časy.
A jak z temných nebes očí nezaprší ani slza.

Nadešly nesnesitelné noci.

Mozek byl k nerozeznání od úplňku kočičích očí.
Přes den téměř až snesitelně se smršťoval, však v noci,
v noci bylo hrozné ho mít.

Nadešly nesnesitelné noci.
Nadešly opravdu nesnesitelné noci všech znocněnců,
kdy střemhlavá touha tak tuze jak orloberan v noc vrážela zoban,
kdy substitutka Lžitouha své šaty strhávala, až své rito ztrhala,
kdy všechno bylo proti a kdy jen pravý znocněnec dál byl pro.

Na cestě k Bodu,
na té cestě k Bodu
pak nadešly ještě nesnesitelnější noci.

A pak pod smokvoní nadešel i čas.
A pak, pak pod smokvoní, rozkvetlou tím hrozným květem,
pohnulo to s posvátnou žábou na prameni.
Jak někdo si z ní snad dělá dobré ráno, uprostřed noci!
Jak trpěla tou hromadnou samomluvou pod rozkvetlou smokvoní,
než zlatý kohoutek jal se kokrhat proud vědovodu.

Když se venku i v příbytku děje něco společně,
harpyje osudu se roztékají
a ty harpyje pije den.

A duch…

Dobře tedy. Řekněme nahlas: „Duch.“
A mysleme tím povodí člověka v čase.
A mysleme tím ovzduší člověka v prostoru.
A hle! Vždy platí, že siločáry růstu jsou tam,
kde zatím je tělo bez duše.
Hle, jak temné je kouzlo úbytu,
když siločáry se pouští pólů.
Ano, ten hluboký táhlý tep, tep srdce.
Ano, to srdce, co je ničí,
a proto vše přesahuje…
Ano. Duch říká nahlas: „Tělo.“
A myslí tím: „Já,

já, Ikaros, věčný zhlavysyn,
já pnu se jako představa k žárovce neskonalého.
Já, já Fénix, vylétník, žhnu zas a znova,
já, jas v plástvi hlavy, já čelo člověka, já ztékám zámky
a jak strdí stékám, a klíčím jako klíč, tak čerstvě ze vzdušného.

A Můry a Múzy uprostřed velké noční hlídky
dmou v tanci výbojů krev řeky, mé řeky Heuréky,
mé řeky Heuréky, mé punkvy skryté přede všemi, až do toho Bodu.“

Díl 2
Záznam ústupu tkání
(osobní apokalypsa)

Mysl se vracela ze stále větší dálky a nevracela se celá.

Svět nechtěl s ní nic mít, jak tupou tísní ho špinila,
jak s každou další snahou o slučitelnost se životem
jen kalila jej a chlastala v díře U Vytržení.
Měl na ni tak nespadeno, takový nezálusk měl na ni,
že hrál mrtvého Samsu a točil se k ní krovkami.
Nechtěl to její vytržení, stál u něj chladně a věcně,
stál bez pohnutí a bez citu pro její agonii.
Co z ní zbývalo, už ani na dech skoro nestačilo.
Prales bez vrchního pramyslivce, vydán sám sobě napospas,
v ní obludně vegetoval, snad nějakým krutým kouzlem.
Šla blíže konci, hluboko za hranice důstojnosti,
šla po cestách ztrát, však vzít konec neměla moc.
Mimózy roubily ty jasně bezbarvé cesty jen pro ni,
dýchala těžce a věděla, že to přijde dřív nebo později,
že to určitě pozná, až to přijde, uprostřed nečekání,

uprostřed času až znehybní a pak začne zas.

Bylo to nerovné manželství a udávalo tón celému městu. Nébé a Dudun.
Vždy po moučníku, asi v půl jedné, den co den, svátek nesvátek,
vycházela hraběnka Nébé s přítelkyní ze svého paláce na korzo mezi lidi.

Záhy po ní zjevoval se zjev jejího chotě, slimáčího hraběte Duduna,
a v doprovodu ošetřovatelky představoval se v tom nejtrapnějším světle.
Okolo úst měl umístěnu hustou slinu a šat na něm visel jako na věšáku.
Jeho pohled byl poloprázdný a to, co v něm stále bylo, vrhalo úlis a zpup.
Jak cik cak pobíhal, ošetřovatelka zcela pravidelně nevěděla, co má dělat.
O dvě hlavy větší, skákajíc jako pomatený zajíc, vydával zvuky nezvuky,

tak děsivé a komické zvuky zániku, zde v tadytedi, v krvi a slinách.

Tam,
tam, šumí, sténá,
tam boří se,
boří,
boří tam,
jak sen ty mentor křídel déšť rozlétá se,
jak šumí měkce a hvězdy se třpytí do černých děr,
do děr uší a tam kmán ztrácí se a výstřel ech, co zvoní
až do všech konců konečků prstů.

Předesmrt.

Meluzína na hranici sténá. Předesmrt.
Dost, říká řeka proudem. Smrt bubnuje.
Švitor. Sen ty švitor.
Hrst hrachu, chrst chrst, na buben, tak souhles hlásí míň,
míň, míň je méně, méně dál, dál dutě kypí,
kypí,
kypikypí…
Gong!
Tak tajutemný.
Gong!
A spodní vody vynořil odhodlak.
Gong!
Běží běs odhodlak pravidel hněte tepe.

Gong!
A švitor zas.
Gong!

Gong!

Miuao deo deo.
Deudiademodemo.

A švitor ponoře tence,
tenou tká sten prázdněji, prázdněji
a dum hloub, uman,
jak mentor, sen ty mentor hvězd těch dných,
dných jako mameluk,
dá tu a tu
a svist vítr, vír hlubinel.

Ševelivé míň a míň vstříc.

Hromulibě vše míň, dál a dál a hukot větší a těžkoto dále a dál a dál a přece, přece
má míň a mínil ještě, ještě.

Jak pták pak tryl.

Smrt tichol všeho. V tadytedi sedí me ninapra bažá.
Jak tadyteď, bortam bortam, polnice ryk sun ryk, tak tak,
tiká a viklá. Čas čas úmlka, než výmlk a pak cák. Tak tak.
A potom zmary máry. Ažuž zjemné Rovnováho, ach ach,
tak náhlenahlé, hle,
tak tklibé se poháru uch, uch,
ó, pouští pouští a slzy, ach, po poušti dusají nedutají.

Ozvučnice brní a práh neslasti membrá dál.
To že touze dlouze troká, troká.

Opět tichol.

Šepitó šepitó, ach, v truchlílu klaunoví.
Svět rozťal plachot, razant jeden, ech.

Toto a toto.
Tamto a tamto tam.

Hlebkan sluní své závity ech.
Ozvěna, ech, ech, jest dokonaná.
Dokonaná.
Dokořán.

Soustředítko zlobí, toto soustředítě,
jak v uchu si hraje soukluk a náholka zaujatě,
výlevně pel kouzel a svízel zel,
ano, ta gene. Ta gene
genem si diktuje řád. A kámen padá, buh,
a pel kouzel a svízel zel šumí, hlavolí, rubaří a lícuje
a hrom do polnice až plný kypí, blesk sám čistý, sebe až tam v nokturno.
A změť taktutvor, tam tam,
pak z vlasů vyčesal čas ech, ten tuzečas.

Tam tam, ven z jha lhostejnoty!

Vytřepal slechy a vidy objal. A mlíko stříklo krev.
Hrub sledů zaťal cepín v líc a všechno se všeho zřeklo.
Těch plev kypí míň a více v temné takturno burále.
Ten lomozvuk více méně
kypí,
kroutí hrot, až
ticho vykuchané zavládá v krvi a mléce zrození.

Tam tam, ven z jha lhostejnoty.

Díl 3
Legenda o stromu a vnitřním běžci

Břehy. Kůry chrámů nad hladinou. Břehy. Břehy.

Koryta. Kůry stromů tekoucí mízy. Koryta. Koryta.
Bublavé potoky. Hojivé šedé eminence zjitřené šedé kůry.
Uspávací náušnice. Záchranné kruhy na hladině pro tonoucí uši hvězd.
Bublavé potoky. Omílají. Že svět je krásný.

Oheň přichází zevnitř, jako když med vtéká do srdce.
Vroucí jantarový úhoř v bublinách nesoucí malou smrt.
Oheň přichází s Fénixem a s metlou ze zlatých jazyků.
Lačně olízá stěny útrob a dopadne na druhý břeh očí.
Oheň uvaří temnou krev, až z očí místo slz vyhrkne pára.
A pecky zubů pod kůží zasazené rozkvetou jako tichá růže.

Pavouci jsou rostliny ze země vytržené. Bludné a masožravé, mají zvíře v očích.
Kráčejí… Jak tětivy. Pomalu a jistě. Klenou se prostorem. Pnou vzdušné luky.
Našlapují… Jako smrt. Střelhbitě pronikaví. Jako tresť zde a nyní. Budí spící odpor.

Pak zcela nehybní ovládají vzduch jako mozek.

Čekání. Hledání smyslu.

A bohyně Bolestra, žena bez pupku, s plnými prsy a pánví, bělostná a hned snědá,
chameleonská průvodkyně všemi spektry, přechází
a oči,
a tisíce očí přechází s ní.
Tak opojná, má dutou hlavu a v ní horský vzduch.

0:21

Jde po ní bůh v saténovém plášti. Nahání ji nahou. Ona nahá ale není!
Je jí v patách, přitahován šlachami, šmátrá, ťuká na lebku. Kdo je tam?
Kdo je tady? Co to je, že jeho i její strach je jedna a ta samá hrozná věc?
Je nebezpečná a on to dobře ví.
Má v sobě víru zažranou jak rez a on to dobře ví.
Má zápal nehtů, má deset malých plamenů ochvějného Bodu.

Ikaros Fénix je tu všude. A hned zas je soustředěn v jednom místě.

Záblesky, nezachytitelné, jiskry v mozku člověka. Tam v Samolebce, on, Ikaros Fénix.

Zato hrabě Dudun už nebyl hrabě Dudun. Ten přízrak, jímž se stal, došel na místo včas.
Tam stanul. Přestal myslet. Ústa mu zarůstala tichem. A spustil se déšť a dal vláhu.
A pod nehty na rukou klubaly se ratolesti. A pod nehty na nohou klubaly se kořínky.
A drahoklamy kapek jak zářily do noci, jak to kypré vodstvo kanulo, to vojsko vody,
ten šik jak úder za úderem dopadal, zjevil se běžec. A když pak světlamžik protnul jej,
dal se do běhu po okruhu letokruhu.

Tepny mu zarůstaly, dřevěněly.
Miliony malých odrazů v kapkách uvnitř hlavy… až probudil se jako smokvoň.
Proudila jím míza a tisíci svých očí viděl, jak někdo spí v jeho kořenech.
Umbrabolos. Onen stálý druh, opičák skákající, jak se tělem pískne.
Opuštěn. Sám. Pak ale náhle: Umbrabolův nový pán!
Pod smokvoní probuzen jak rytíř, jemné brnění po těle.

Byl čtvrcen. Země, vzduch, oheň, voda.

A jeho němý žas, a slova jeho nadbělma s nádechem azuru,

jsouce jeden jev jej bezbolně vytrhly do čtyř stran…

A v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni,
a v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni,
povodí člověka v čase, ovzduší člověka v prostoru.
A hle! Siločáry růstu! Čerstvé, propnuté jako mladý luk,
tam v hájemství, kde tělo je bez duše, jen hluboký táhlý tep, tep srdce.
Ano, to srdce, co je ničí, a proto vše přesahuje… Ano, tělo…

A v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni,
a v závětří i v zázemí, z jedné vody v jednom ohni.
Země nic neříkala.
Země v závětří nic neříkala.
Vzduch říkal nic.
Vzduch v zázemí říkal nic.
Oheň něco neřekl.
Oheň z jedné vody něco neřekl.
Voda něco křičela.
Voda v jednom ohni něco křičela.

Posmrt.

Ústa mu zarůstala tichem.

Divné… Kořeny.

Bod.
Na velebnou lebku nasazená koruna.

Bod.
Je tu. Alespoň dnes,
kdy slova mají opět cenu.

Neposlouchej je a neber si od nich žádné prášky! Se v tobě tvoří víc než ta logika!

Osobní záhady za zády.

Je.

Míza. Krev. Čas.

Rodina carského vzezření. Muž knír, motýlek, snad Lord z Potutelnosti.
Hoch šátek volně okolo krku, ruka v kapse, něco ve vzduchu, vznešeně vážný,
jako námořník, jako mladý první důstojník a zároveň
jako mladý bard před branami úspěchu.
A dívka milé povahy a roztomilého půvabu, s jistým sklonem k vybrané melancholii.
A druhá dívka archaicky rozčarovaná, kouřící, čekající na ladnější stav věcí,
v dýmu zadostiučinění nebo moderní svátosti, obepínající bělost kalhot,
tak neposkvrněná v nedotknutelnosti. A štěně — spící s nožkama ohnutýma spánkem,
blažené mládě, jako zabité myslivcem pod víčky, s nástrahami ušisek složenými na smrt.

Dole zpola potopený klobouk.

Volám tkáň!

Slyším tě, běžče.

Volám sekrety!

Slyšíme tě, běžče.

Svolávám vás ku zrození Nového pod smokvoní! Hrabě mrtev jest, ať žije hrabě!

A Můry na cestě k Bodu.
A Múzy létající kolem, tam, kde čerstvě klíčí klíč.
A pramen vnitřního běžce, posvátně vytrysknuvší z žáby.

Osud si opět narovnal peří do harpyjí.

Hrabě mrtev jest, ať žije hrabě. Ať žije Dudun. Dudun ve věku 111 let.
Již v útlém věku nezapadal do logiky, pak zcela změnil Mrtvého pavouka
a nakonec stal se smokvoní, na kterou nikdo neměl zapomenout.
Hrabě Dudun, myslitel doby, měl shůry dáno dopadnout na tvrdé jeviště,
stanout rovnýma nohama na Zemi. On, s neholou zadnicí, on, holé štěstí,
holýma rukama sám sebe tvořil, dělal dlouhý proces, v kostce bez hran.

Krvavé udělátko samo zahladilo stopy. Tam na břehu řeky Heuréky.
Záblesky, nezachytitelné, jiskry v mozku člověka. Tam v Samolebce, on, Ikaros Fénix,
ven z hraběcí slupky, v den doby se vzepjal, v ten den, kdy čelo člověka jak včela zteklo zámek
a strdím steklo v smokvoň. On, Ikaros Fénix, on, hříšný kocour z Třetí mozkové hemisféry,
duch průzračný a odpoutaný, ven ze skály Samolebky vyletěl. Jest mrtev hrabě, ať žije hrabě!
Záblesky, jedovaté vnější pravdy, nezachytitelné lidské cokoliv. A Můry a Múzy. A Vnitřní běžec

volá tkáň a tkáň slyší.

Volá sekrety a sekrety slyší.

Svolává ku zrození Nového pod smokvoní! Hrabě mrtev jest, ať žije hrabě!

Šlahouny a sprašky, tkáň a sekrety.

Pitoresk, třpyt.

A Můry na cestě k Bodu všechny do jedné sežehl jas.
A Múzy létající kolem, tam, kde čerstvě klíčí klíč.

Posmrt.

PRAHA

Juanu Pablu Bertazzovi

I.
Říjen

Veliká černá kočka přechází na druhý břeh
páchnoucí ulice. Zastavuje se. I kouká,
jak kloužu po mastné dlažbě tam a zpět.
Kočičí hlavy vykukují ze země a tváří se
zcela stejně jako veliká černá kočka, která
se zlým úšklebkem ladně mizí mezi domy.
Kočičí hlavy zalézají. Je úplněk a já zpívám:
„Nerost, růže nerost, zaléván svitem,
kámen dal květ. Myšlenka, růže myšlenka.
Zalévána krví, tkáň dala květ.“ Pod stříbrem oblohy
má krev stydne a převozník Karl Kaiser
s kamenným výrazem propojil hemisféry.

II.
Listopad

Vladislavský sál. Oficiální démonizace. Já ale
dlouho naslouchal mýtům. Přímo u pramene
v křivulích ulic tichých a průhledných. Dlouho trvalo,
než jsem na to zapomněl. Dlouhý čas
neměl jsem tušení. Až dnes jsem si vzpomněl,
že slyšel jsem mnoho o těch dvou. Kouzlem opředených.
Pepíček a Mařenka. Žily byly dvě děti. Krásné jako
právě utržený fíkový list. Rostly. Sílily. Až jednou
zahořely k sobě láskou a byla slavná svatba.
A jak to tak bývá, narodilo se dítě. Chlapec.
Od počátku mocnější než zákony fyziky. Rodiče utekli
a v temném lese zabloudili. Jako v šílené hlavě.

III.
Prosinec

Stál tam s černými slimáky místo očí. Zlý. Vypelichaný.
Slepené chlupy trčely mu z těla jako zobáky mrtvých vran.
S aurou pekelného zápachu. Chladnokrevně živý. Rozkročený
mezi psí bídou a psí nouzí, čekal, až smrt nasadí mu obojek.
Němý Měsíc měl oko dokořán. Slepý pes, přivrácen jako
temná slunečnice, drásavě vyl a stával se vlkem,
aby slepotu jako vzteklinu roznesl přes devatero hor
a devatero řek. Aby Pepíček a Mařenka na první pohled se nakazili.
Aby oslepli. A řeka vzlétla jako pták a spadla zpět jako déšť.
A v prázdném korytu stromy rostly jako z vody. A slunce
spálilo mosty a duha objala kraj. A klenby lebek plnily se mraky.
A stromy dosáhly oblohy. A co vzlétlo jako láska, spadlo zpět jako smrt.

IV.
Leden

Někteří lidé vůbec nejsou lidé. Já jsem město.
Žiju jeho život. V ulicích mé noční hlavy mrzne vzduch,
voní led a praští na bezesnou noc. Lampy jsou hvězdy
a hvězdy lampy. Světelná staletí skrytá kdesi ve tmě.
Dva hrady. Sto věží. Hlavní žláza Vltavy. A nervů tolik,
že nikdy všechny se nespojí. Černé lekníny a šedé jazyky.
Spánek Petřín, jako řešeto prostřílen šípy, opět krvácí
a lesní ptáci sezobali drobky. Mé sladké děti vydané
soli svých ran, v odloučení, každý sám napospas.
A jejich syn, Odpoutaný Ježíš, svůj kříž odhodil v dál.
Jako každou noc ta jeho pýcha, co nepředchází pád,
ale nové nanebevzetí, do nebe dole v haleloji.

V.
Únor

Franz řekl, abych všechno zničil, ale já neposlechl.
A šerpové povstali ze Škodolibosti. Celkem dva.
Zmatení rarachové, zmatení, a přesto zcela přesní,
podle pravidel úhlavně nepřátelských k člověku.
Pomocníci. Ano. Jsou tu, aby pomáhali. Snad jen
vzpomínky mohly by vyvolat pocit, že to je krásné.
Obíhají pána jako horkou kaši, mistři záminek a zmatení.
Jejich konání je chaos. Zavádí do úzkých, zas a znova
nesnesitelně ničí. Je to zvůle, nesnesitelně ničí, vytržená.
A tak výstup na horu nevypadá jako výstup na horu.
Vrcholně nejasná golemovitá abstrakce těžce těká
ve vnější skutečnosti jako základní kámen všech úrazů.

VI.
Březen

Chvíli vše je nehybné, než neon zmocní se kuželů tmy,
než neon vzplane a světelné louže spojí se v moře za bouře.
Oči přecházejí spektrem. Dnes v noci, člověk už není sám.
Lustr města visí ve tmě, pomrkává svůdně, mluví jasnou řečí.
Přes den zhasnutý jako upír, teď saje elektrickou krev.
A domy, v základech čekají, až opět přijde nepokrytá noc
a v koláči z vraních ok své město omámí. Jako v temné tůni.
Pak domy, ulice roztavené, pak domy se pohnou v základech.
Jen co kapitán hmoty jim vštípí cíl, ony v tichosti a řádu
temnou tůní vyplují tam, kam mají plout. Aby, než den vstane,
vše zchladlo v nový tvar. Aby, až lidé vstanou do dne,
domy, jakoby nic, mohly čekat v základech.

VII.
Duben

Přišel den smrti Pepíčka a Mařenky, zemřeli svorně
jako dokonalí milenci, jednou smrtí, vzletnou a zlou.
A že hvězdy nepadají daleko od oblohy, stalo se to rychle.
Mařenka ukousla z jablka, až stříbrná šťáva polila řeku pěnou.
Vzala Pepíčka za ruku a běžela s ním neviditelným městem.
Své slepé důvěry vložené do druhého, obě děti za bílého dne
vstříc nástrahám ve tmě tančily a necítily strach.
Lidé kolem jdoucí báli se moc. Oči plné velkých obav
zakrývali si rukama. Něco je lákalo rozběhnout se.
Říct ano tomu tanci. Poslechnout vábení těch dvou.
Váhali. Pak oči odkrývali. Ti dva nikde. A tak šli si po svých.
Pepíček a Mařenka v tu chvíli už byli mrtví.

VIII.
Květen

Vyschla hudba. Na pramen sedla žába. Trudná
a popelavá. Než přiletěl princ na bílém listu
a rozehrál něco, pod čím rozum zůstal stát.
Plaché oči, pasoucí se v Jelením příkopu,
vzhlížejí k velkému bělmu úplňku, jak směle se koupe.
Dokonale kulový šém na svém místě v Brusnici,
náměsíčný, nahý a slepě vládnoucí všem očím.
Pak: odliv. A opět: příliv. Stále dokola jako táhlý dech.
Sluneční Wolf třepetá křídly vysoko nad tím
jako tón z čistého ticha, jeho prsty jsou paprsky
a jeho hlava zevnitř je nelidská, spaluje hélium a občas
ulevit si musí pitvorným chechotem a douškem vína.

IX.
Červen

Otevřela se země. Spodní ohně vytryskly — faust! —
jako příkré zřídlo, co nepadá zpět. V tom domě,
kde stěny mají uši. Dunivý hřmot, jak drcený mramor
od ucha k uchu cizí tlamu roztáhl pro bídný křest ohněm.
Smrtelník, co tam už chvíli stál a dloubal se v nose,
v nitru pocítil jinou cizí tlamu: strach. Potom obě tlamy
spojily se v smrdutém políbení — faust! — a země se zavřela.
Ale kdo je ten muž, co kráčí kolem, jako by se nic nestalo?
Není vidět tvář. Jsou slyšet jeho hlasy, a že jich má dost,
celý sbor šílených hlasů, překotných a vykotlaných,
syrové zvuky a do toho slova, vyhaslé hvězdy jeho přání.
A hvězdy na obloze… drží se, jak mohou —

X.
Červenec

Jako mnich, jehož pokání nebere konce. Jako jezdec,
jehož únava nebere koupel. Jako pták, jehož klec je on sám.
Ahasver. Na dně srdce má kámen. A věci, co hledá, nenajde.
Šťastní andělé to vidí, smutní, a jejich slzy prší jako noční déšť.
Ahasver ometá se kolem jako chromá kometa a hlavou
létá mu smrtihlav. Jmenuje se Rudolf. Bludný Rudolf.
Jde chodbou už několik století, v sobě má kletbu a za sebou
neviditelné nánosy času, jemně se táhnoucí pavučiny pomatenosti,
v temném cyklu, s puchýřem na prstě, s bolákem, který
roste do velikosti balónu, ale naplněn věčným hnisem,
nikdy nevzlétne a neopustí tuhle hroznou chodbu, chodbu
vedoucí odnikud nikam, tu tmavou chodbu jeho domova.

XI.
Srpen

Kukačka v parku kuká své: „Baroko… Rokoko…“
Vrabci si šeptají, že Pepíček a Mařenka nezemřeli.
O jejich synovi mlčí. Neříkají, že ohniště města
špatného nepálí. Odpoutaný ubírá se ulicemi myšlenek
až k tichému hysterickému jádru, vidí klavír z luskajících prstů
v baru, kde zavřeli před pěti lety a kde jsou stále hosté
jako v zahulené placentě. Vidí prsty nořící se do kaviáru,
vidí prsty, které ukazují jeho směrem, jako by ukázat na něj
bylo možné. Vidí město, drahé město, co nebrání se ničemu.
Roztahuje ulice a vábí k rozkoši této noci. Smích.
Strom života hluboko v oblacích nese své plody,
nese klíče k odpovědím na otázky, co nikdo nepoložil.

XII.
Září

Nové časy mají budoucnost. Ale podzim
nestrpí, aby změnilo se víc, než je možné.
Věci si žádají svůj čas. Roky. Nebo vteřinu.
Obr s jedním okem dal postavit hladové domy.
A právě dnes v noci v jednom z nich
narodil se Pepíček. A v druhém nedaleko
to samé udělala Mařenka. Obyčejný zázrak.
Sluneční Wolf tam byl. Vznášel se nad tím
jako požehnání. Ostatní drželi se stranou.
Odpoutaný, na lůžku kdesi v daleké zemi,
umíral na rakovinu srdce. Skoro jako v budoucnosti.
A Pepíček a Mařenka rostli jeden pro druhého.

MELANDOR A MALFIORA

I.
Tři sudičky

Ten den si nad kolébkou vjely do vlasů tři sudičky.

„Bude šťastně a dlouho živ,“ řekla první. „Dlouho, to ano,
ale potká se jen s utrpením a zůstane sám,“ řekla prostřední.
Třetí sudička byla z nich nejstarší a neříkala nic, dokud
nevyslechla všechny své vnitřní hlasy, a pak řekla: „Má do roka hrob.“

Škrabky nehtů rvaly kůži, nadávky hrubly, až nakonec
ve zvuky a lačné kousance se proměnily, tak, jako při krmení šelem.
Právě narozený Igor, zcela povznesen, jako by věděl, že se brzy unaví,
klidně pozoroval strop. Bylo jaro a muselo být otevřené okno.
Igor na chvíli usnul a zdál se mu sen o sněhu, podivné…

V tom snu chumelilo tak kouzelně, že už to nikdy takové nebylo.
Tenhle čerstvý mozek bez zkušeností — kde to vzal? Sníh, vločky z nebe…
Když se probudil, bojem zničené sudičky seděly na zemi
a v jejich očích jako řeřavé uhlíky stále doutnal plamen sváru.
„Ó, Melandore, vládče, dej nám bouři, a dej nám i klid po bouři!“

Krvavá rodička ležela na zemi, ránu hlubokou jako temná noc.
„Zemřela.“ „Dítě žije?“ „Žije.“ „Ach, to je dobře, velmi dobře.“
Melandor věděl, s kým má tu čest, dávné proroctví pravilo,
že z jednoho vínku až tři vínky se stanou a každý si povede svou pravdu,
povstane ten, který zrozen sám sebou, sám sebe nezničí.

Sudičky, krásné, oděné jen do vlasů a zaschlých pramínků krve,
Melandor za ocasy stáhl zpět dolů a ony zpívaly:
„Ó, Melandore, vládče, ach, ty chápavý, tvůj pach nás živí,
ó, budíš v nás nás samotné, jsme tvé a rty visíme na tobě.“
Pak byly ty tam. Igor cítil ve vzduchu jaro a mléko v prsu mrtvé matky.

II.
Malfiora

Ten rok přestala mluvit a mluvila jen ze spaní, a mluvila dost.

Cítila se stále a stále víc nesvá a vůbec nevěděla, čí se cítí,
ani proč se tak cítí stále víc. Bylo to nesnesitelné a výmluvné.
Brnělo to po těle jako jemné mrholení beze studu a bez konce.
Vůbec nevycházela ven. Jen četla Sofokla a bezvládně se měnila.

A potom, když k zalknutí slaná a stojatá, vyšla na sladkou procházku,
to začala cítit správně. Ano. Hořké mužství. A to, že je všude kolem,
všude kolem, jen ne v ní. Začala to cítit úplně nepříčetně unyle,
sebe jako mlžný opak toho mužství, a její vlastní, rodná stehna
k ní promluvila společnými ústy, a byla to ústa dožadování.

Nedokázala odolat. Donaha! Z šatů v lese za domem se v noci svlékla.
A vánkem ze severu se potřela jako borovou mastí a neskrývaně čekala,
až ze tmy přijde on. Onen, koho čeká. Onen jasný lesní nikdo…
Pak proležela tři dny v horečkách, ale stále to v ní neodbytně čekalo.
Až nakonec do horeček třetí noci přišel bůh, a hned po něm přicházeli další.

Bohové potentáti, páchnoucí tak čpavě, dál a dál se trousili za ní.
Jejich tváře byly pocity, a ty pocity cítily a šly nasadit jako masky.
Cítila hořkost a v ní studené kapky, a uprostřed všeho letmo zahlédla,
jak ze slabin boha, přímo na ni jako na otázku, ve vzduchu visí odpověď na vše,
cítila hořkost a libé pnutí, a musela si ulevit zoufalým výdechem.

Když se probrala, nechápala, co se stalo. Nechápala, kde všichni jsou.
Její touha byla opět celá, a byla ještě k nepoznání větší, probuzená.
A to její ponětí, že rozkoš má dokonalý tvar, a že ona je polovic,
jí pozvedalo ruce a ona se hladila po všech svých roklích a pahorcích,
a potom, když zasténala, to znělo jako slovo, a to slovo bylo: „Igor.“

III.
Igor

Melandor promlouval sám k sobě, a tedy ke všemu a všude.

„Čas strnul v přítomnosti. Kapradiny jako víčka skrývají
zákoutí, které není. Budoucnost nikdy nebyla jednoznačnější než teď.
Přítomnost je plná něčeho, co není, a přesto začíná hnít
jako padlé jablko. Všechna skrytá bolest vylila se do prostoru.

Zarputilost, s jakou mlčení promlouvá svými němými ústy k nikomu,
nasazuje korunu tomu, co se nikdy nestalo a nestane nikdy.
Tkáň štká, přesně, jako malé dítě. Nesplní se, co neřekla včas.
Krev to neroznese jako zvěst, a sémě tak mladé, už nedozraje
a marnost a marnost ruku v ruce, na prsou sepjaté tak proklatě.

Světlo pohybu pohltila tma. Bohové stvoření lidmi procitli,
ale slovo nedalo slovo, a bohové opět usnuli jako špalci.
V chodbě světlo, co nesvítí, a průvan ze vzdálených míst,
která už nebudou nikdy navštívena. Vyklenuté čelo skrývá
suť z visutých zahrad mozku, kde světlo nervů pohltila tma.

Uschlý pramínek vlasů, tak zoufalý a tak odhodlaný, sám vojín v poli,
jako příliš malý strašák, nesmyslně drží tu právě vyhaslou pochodeň,
ten vyhaslý plamen krve, tu krev, co ztratila své velké kouzlo
a zhroutila se do sebe, a tam zhroucená se proměnila ve vodu,
tu krev, která odnikud nikam neteče — snad proroctví lhalo?

Vyklenuté čelo skrývá to, co už není. Poslední myšlenku
vrytou do kořene nosu, tu poslední myšlenku, rozhodující o všem,
to poslední hnutí ztrácejícího se vědomí. Ten jeho jasný tvar,
jak blesklo hlavou. Kdyby hlava uměla mluvit jinak než nosem,
řekla by: ‚Naposled.‘“ Melandor zůstal zamyšleně stát.

IV.
Melandor

„Ó Melandore, vládče, dej nám bouři, a dej nám i klid po bouři,

dej nám do našich srdcí diamanty, které roztají jen s tebou,
ó Melandore, ach, ten tvůj omamný pach v nás budí růženky
a budí v nás šelmy, co musí ven z šatů, však je oblékáme,
jen aby bylo co svlékat, v ten okamžik tvé libovůle, jak nás chceš.“

„Mé děvky! Slavíte mě, jak umíte, a to vás v mých očích šlechtí.
Jste samá vnada a žádná vada na kráse vás nehyzdí, mé květinky,
mé plané rostlinky, pevné v osudu a pevné v bocích a ňadrech,
mé prdelaté a prsaté kněžky, vy, jak loutky visící na nitkách
mé blahovůle, kdy přijde čas rozkoše a kdy rozkoš je být bez vás.“

„Ó Melandore, my víme a čekáme, ale v poslední době,
ach vládče, my cítíme se zanedbané tvým zájmem o naše přednosti.
Na tvých zahradách jsme vyrostly a není krásnějších nad nás,
a ty nás nezaléváš svou přízní a létáš kdesi po zemi.
Ach Melandore, ale my čekáme stále, a čekat budeme trpělivě.“

„Mé děvky! Slavíte mě, jak umíte, a to vás v mých očích šlechtí.
A jste nejen krásné, ale jste také moudré a věštíte nejlíp v oboru.
A jak jste moudré, víte, do čeho se neplést, a to vás, děvky,
v mých očích šlechtí ještě víc. Vězte, že jsem nepromarnil čas na zemi
a vykonal skutek hodný mé velikosti. Igor je mrtev.“

Všechny Melandorovy sudičky pohlédly na nejstarší, která jediná to věděla.
Uběhlo sedmnáct let a ony na ni stále hleděly, tak velký to byl obdiv.
A Melandor se vytratil zpět na zem. Vyšel ven. 22:42.
První, koho potkal, byla ona. A její pohled vše vysvětloval.
Vysvětloval, protože už ho cítila. Pach z bažin slasti. 22:40.

V.
Tři sudičky

Jako když pomalu vytéká láva, rychlostí ohnivého květu to rostlo,

a rostlo to do krásy a ta krása bez uzardění slavila své šlahouny,
a to, co chybělo, chybělo tak bolestně a stálo to všechny její síly.
A večer se usínalo s myšlenkou na hrozné chybění, které nikdy neskončí,
a pokud ano, tak jedině špatně. Usínalo se pozdě, přímo do spárů smrti.

Tam dole… bylo to větší než ona sama. A ona sama to nemohla snést.
Padalo to do ní, a padalo to tak, aniž by to v ní dopadalo.
Musela s tím něco dělat. Musela tam strčit švestku z otcovy zahrady.
A bylo to nové a ona nevěděla, co to je. Bylo to neskonale slastné.
Její tělo vybuchlo tichým strachem, jak to s ním nakonec dopadne.

Taková poslušná dívenka… tak hodná… a jak se tajně vybarvila.
Když utekla z domu, na město přišla noc a ona do ní zářila.
Jako snadná kořist, nevídaně zářila, a ulice říkala stále znova:
„Nejkrásnější. Nejkrásnější…“ A její vládci se vtípili, co tady jen chce:
„Ach, tyhle?“ „Bývají z nich drahé kurvičky.“ „Nebo herečky na pár sezon.“

Melandor nečekal a sehrál divadlo setkání. Vydechl vonné plyny.
Pak mísení slin a stisky zubů. A sukně, a radost, jak rychle jde vyhrnout.
Igor. V minutě zažehnut. A Malfiora hroutí se na Melandorovu hruď.
Druhý den to chtěla pořád a Melandor ji odložil do skvělého bordelu,
kde všechny vilné touhy na ni ukázaly jako jeden prst.

Její cena rostla. Až potom, kdy nemohla už stoupnout ještě výše
a její čest už nemohla klesnout níž, se vypravila vlakem na sever.
A tam porodila Igora a nechala ho být jako právě dočtenou knihu.
Ten den si pak nad kolébkou vjely do vlasů tři sudičky.
„Bude šťastně a dlouho živ,“ řekla první. „Dlouho, to ano…“

ŽROUT MATEŘSKÝCH ZNAMÍNEK

Báseň horror

Věnováno Milanu Ohniskovi

Úvod

Když začla se zjara roku 1991 stavět Červinská přehrada,
mnoho bylo takových, co vzpomnělo si, jak zapomnělo
jako na smrt na věci, které na jejím pozdějším dně
v letech 1986 a 1987 tak silně otřásaly vším živým.
Potřeba to celé spláchnout vodou a zaskočit za čas
tak silná byla, že přehrada stála dřív než uplynul rok.
Plnila se vodou z Červinského potoka, zvolna zalévala Rokli.
V zapomnění topila to, co se událo, včetně vědomí,
že nikdo nebyl nikdy dopaden.

Díl 1
Zrození žrouta

I.

Rokle. Její podčasovost, její zdánlivé bezčasí
trvá tvrdošíjně na svém, bezhlavě nepřetržitě
vrhá se dolů jako střemhlavé prázdno a své svahy
strhává s sebou, zas a znova, tak rychle, že
vše nehybně stojí. Ani lístek se nepohne.

Rokle je tu od nepaměti. Antihora a její vrchol,
kde usazuje se nejhustší tma a všechno zlo v podobě
malých průhledných medúz, které možno spatřit
jen ježkovýma vočima navrch hlavy, a navíc jen
v noci, neboť za dne dlejí vždy dobře skryté
v nejjasnějším svitu, co jen si troufne až tam dolů.

Tak jako všechny potoky a řeky vtékají do moře,
všechno zlo, které již se událo, vtéká do Rokle a
tam znovu se formuje ke svým novým výpadům.

Vždy tu byla. Jen nikdy neměla přítele nebo
přátelskou sílu, v které by nalezla samu sebe.
Až potom. Přišel on. Vyplivl ho svět a on se uchýlil
do lůna Rokle jako do jediného možného úkrytu
před skutečností, že je člověk a dokonce má
i vlastní lidské jméno, jako cejch propálený dovnitř,
cejch jako vrata, jímž uniká lidský život ven do vzduchu.

II.

Přišel, když byl ještě naživu. Jednou začátkem října.
Večer o šestém zamávání bílých kapradin
tu náhle byl. Okamžitě, šťastně a navždy,
přišel o své původní lidské jméno Jan Killián, čímž
Rokle okamžitě v něm získala si souputníka.
Opustil byt a s ním i mrtvolný pach, který už
od jara zrál za přičinění spousty mrtvých hostů
a začal budit i pozornost sousedů.

Stali se s Roklí přáteli na život a později, když
začlo mrznout a bývalý Jan Killián se zatvrdil zimou,
pak i na smrt, jak jeho neslyšná neslýchaná proměna
stála ho život. Jak ujal se v nelidských sférách
nekonečného jsoucna. Jak svlékl se z těla do naha.
Byl prosinec a on jako hrozný jezulát v kolébce Rokle
ve chvíli své vlastní smrti se zrodil. Sám, neboť
úplně všichni se na něj nepřišli podívat. Chcípal si,
nezoufal si ale a dál trval na svém, jako Rokle.

Sveřepě to vše utužilo, v tu chvíli, kdy Rokle jím nakonec
vstala a vykročila. Jeho očima se na sebe
koukala jako do zrcadla. Pozorovala každou svou
jehličku, každý klacík, všechny cesty mravenců.
Jaro se probouzelo a nechápalo, kdo to je, tenhle
zjev, co obchází Roklí a zanechává za sebou trvalý stín.

III.

Stal se Roklí. Černou dírou přírody. Byl nebyl…
Proklatě nízké království jeho bylo nebylo…
Bujně existoval. Jako vegetace. Pán všeobjetí.
Dokonale splynul v mimikrách, že spíše nebyl.

Stál uprostřed rokle a rukama ji celou ohmatával.
Život se ptal, co je zač. I Smrt se ptala, zmatená.
Však hrách na stěnu jako by házeli, na tu stěnu,
za kterou Věčnost s ním neustále šoustala.

Ujel mu vlak, ale neustále přijížděl znova. A on
jako bludný mršinfíra na lůžkové lince Život-Smrt, jako
nepolapitelný vochomejt jel tak, až dlel na místě.

Jediný Přítel Rokle. Žil nebyl. Přišel, viděl a zůstal.
Svlékl se do naha, šaty spálil. A oblékl se do Rokle.
Ač v cechu sám, jeho řemeslo nelidsky vzkvétalo.
Rokle tím prokletím rudě rozkvétala. Lákala
vše lidské čmelstvo na půvabné křivky okvětních plátků
jako jedna květina. Neboť jediné, co bylo nutné
k žití nebytí, byla znamínka lidí, ten skvělý elixír.

Mistr kuzosu. Milující básně Charlieho Baudelairea.
V márnici směl zvolit si pomocníky, dva jako K.
Dvě individua s nastřiženými saky na zádech.
Bezejmenné kulihrachy, které vycvičil k lovu lidí,
všech politováníhodných zbloudilců do hájemství.

Anna S., Jiří M., Petr W., Jana S., Richard A.,
Barbora B., Žofie M., Lada N., Jean-Jacques Q.

Zhusta nabýval síly. Smál se policii hurónským smíchem
v podobě zalykavého vánku mezi stromy.
Policistka Kateřina R. měla 16 znamínek.

Dostal jméno — Vrah z Rokle, ale to jméno
nemohl převzít, bylo pro něj příliš těsné a vzdálené,
jak držel se absolutně stranou, přesně uprostřed,
pod svícnem, kde je největší tma, tak nebyl tu
ani na druhé straně. Když policie zjistila,
že nic nezjistila, na konferenci oficiálně oznámila,
že sype si popel na máslo na hlavě a že budou padat hlavy.

Intermezzo

Rej mateřských znamínek v pupíku Marie Blatné

I.

Když člověk usne a je sám, začíná rej znamínek.
Nikdo by je nikdy nemohl přistihnout, neboť
při vyrušení jsou v mžiku zpět na svém místě.
Za nocí, kdy milenci spí spolu propleteni,
nadmíru vzácně pak přeskakují i z těla na tělo.

Pod šaty cestují, i když je člověk bdělý, však
jde jen o drobné procházky nebo návštěvy.
Též rodí se a umírají. Kdy nejvíc jsou nalitá silou
hned po narození, mladá, čerstvě plná tajemství.
Kdy platí, že jaký člověk, takové znamínko.
Kdy ženská znamínka jsou chutnější a výživnější.

Však vůbec nejchutnější, nejvýživnější znamínka
nacházejí se v blízkém okolí ženského pupíku.
Neboť pupík je nejposvátnější místo v celém širém těle,
sbíhají se v něm sekrety a tajné cesty všech sil.
Mateřská znamínka jsou do jednoho jeho děti.
Radostné ratolesti, každé má s jinou matkou.
S květinami, s věcmi denní potřeby, s drahými kameny.

II.

Jsou ale i lidé bez znamínek, jejich osud je těžký.
Něco jim chybí a často mívají o kolečko víc,
aby alespoň trochu se tím přiblížili ostatním.
Sedávají kdesi stranou a tam bývají vidět, jak hledí
do jednoho bodu. Do svého znamínka, které není.

Znamínka, co zradilo a chybí v psané podobě.
Stává se ale, že na nepoznamenaném těle
přes noc narodí se hned několik znamínek,
i když už dlouho dlouho se žilo bez nich.
To pak ráno je svět jiný než včera, než dosud.
Vše nějak zeširoka okřeje. Věci dají svůj smysl.
A když se koukne a vidí znamínko, tak se usměje.
Zasuté vzpomínky se tím vyjasní. A v ten den
každý tak stižený pak někoho potká a zamiluje se
na první i poslední pohled, na zbytek dní a nocí.
A když letmo spatří na sobě znamínko, tak
usměje se jako na znamení, že vše je v pořádku.

III.

Pak se též stává — a nikdo by nikomu to nepřál —
že člověk znamínky oplývající, hojně obdařený jedinec,
uvyklý všem kouzlům, co život se znamínky umí,
o všechna znamínka přijde, z roku na rok je sám,
opuštěn v úbytku, jako navždy couvající Měsíc.

Tak bohatý být a přijít zcela na mizinu — to je zlé.
Méně se mluví, méně koná, a vlasy se kazí.

Kdo ví, že bez znamínek za chvíli by nezbylo nic?
Kdo cítí tu tíhu, co stojí jim na drobných bedrech?
Je tu někdo, s nímž promlouvají jeho znamínka?

IV.

V pupíku propukla slavnost, první hosté z celé Marie
bez mluvení mluví o všem možném, přichází další
a další, neboť Marie má znamínek, že bys nespočítal.

A jak pravidlo praví, tak všechny cesty vedou do pupíku.
Marie spí sladkým spánkem, v kterém se jí zdá
o ušlechtilých citech neznámého hrdinného muže.
Spanilé névy a vznešení smahové zatím v pupíku
tančí dokola svůj kolorit rituálního kruhu.

Marie čeká děťátko, čeká ho s neznámým,
zcela nehrdinným mužem. Marie před spaním pláče,
zoufá si, že je tak sama. Ale teď, ve spánku, to spí.

Klenba jejích útrob už atmosférou pokryta,
zcela bez děr. Vše uvnitř utěsněno,
vše plní se očekáváním a pilně nalévá.
Svět se chystá to vzít do svých rukou.
Znamínka obsypala plod jako sudičky.

Ráno Marie se probudila do krásného jasného dne.
Zachtělo se jí jen tak vytančit ven za dům, a tak tam
vytančila, tak hluboce zasněná, že znamínkům
dál spící se jevila…

Díl 2
Jan Šťoural

24. července 1986

Lidé mizejí dál, však mrtvoly už tolik se nenacházejí.
Zdají se mi o nich alespoň sny… Ošklivé, lepší nežli
horrory, co jsem viděl, úplně všechny dohromady.
Opravdu hrozné. Kusy lidí, co se hýbou a tváří se jako celky.

2. srpna 1986
Tlak na mou osobu už nesnesitelný. Od rána, kdy
pohřešuje se dcera premiéra Pavla prožívám
peklo ve službě. Zdá se, že čekají se ode mě kouzla.
Podle fotografií, které mi premiér Pavel přinesl,
zcela obyčejná, poněkud ošklivá dívka, třináct let stará.
V obličeji patrný nějaký zvláštní lidský úpadek.
Od jejího ztloustnutí, co přišlo téměř přes noc,
prý zabloudila z otcovské stezky, a to natolik, že
zmizení fyzické tak nějak — premiér je vtipný —
už viselo ve vzduchu. Pavel odmítl bydlet
v honosné vládní vile ve svahu nad parlamentem.
Nechal si zbudovat vilu vlastní, na jihu města, kde
ve svahu nad řekou Biankou vyrostla Bianka Pavlová.
Tam taky nakynula z víly do současné podoby
náctileté matrony, které je dětský pokoj malý, kdy
pohybuje se v něm jako za starých lehkých časů.

Tlak na mou osobu geometricky narůstá,
váha situace se násobí každou minutou, takže
přesáhla i váhu slečny Pavlové.

5. října 1986
Byt Jana Killiána předčí všechny noční můry.
Dnes, 5. října 1986, objeven. Slečna Pavlová,
i když to hned jako slečna Pavlová nevypadalo,
nalezena. Zhubla a zrudla. Ležela na posteli,
ale i v mrazáku, ve velkém hrnci na lince, ve vaně
a hlavou koukala na ruku nějakého pána.

13. prosince 1986
Jsem odvolán. Jsem odvolán a zcela namol.
Na baru sedí žena, její přítel a otrava — oba mužové
až nepřirozeně souznící. Taky nejsou zrovna
střízliví. Jejich opilost je zvrhle sbratřuje.
Žena je tak krásná, že se jí to téměř netýká.

Vzpomínka na mou bývalou mě zasahuje
jako vzletný šíp černou díru v samém středu
mé bytosti. Jistě, vždyť tomu se nelze divit,
černé díry se nemenší, jsou nesnesitelné, ale
jdou snesitelně zakrýt prací, když se práce daří.
Když ne, tak to už není žádná další pomoc.

1. ledna 1987
Jak na Nový rok, tak po celý rok. Musím se hnout z místa.
Předložit pádný argument v podobě tajně získaných
indicií. Inspektor Zahálka se zatím jen chlubí
mým peřím. Šéf nechal mou hlavu padnout
tak lacino, že přijde mu to draho, blbovi,
až bude škemrat, abych případ znovu převzal.

Myslím na to, co zbylo ze slečny Pavlové. Pořád to cítím,
pořád to vidím před očima, které tomu úpěnlivě nevěří.
Pořád mám v kapse svého saka zpronevěřený sešit
zápisků Jana Killiána, který znám už skoro zpaměti.

27. července 1985
Dnes opět. Opět opět opět. Neustále znova
to moje vědomí výjimečnosti. Nesnesitelné.
Zavádějící v mnoha ohledech. Toužím žít
jako ostatní lidé. Tak proč to není možné?

3. října 1985
Myslím na svou sestru, na svou krásnou sestřičku,
kterou jsem, ještě než jsem přišel na svět,
musel sníst. V břiše krávy, co mě porodila.

15. prosince 1985
V kostele. Proč mají do kostelů přístup ženy?
A proč tam mohou polonahé a čpící tou svou vůní?
Tohle neskončí. Vzhlížím k novému roku.

1. ledna 1986
Bod zlomu. Nedotknutelnost se mě dotkla
a teď mě pevně uchopila. Ženy a jejich vnitřní svět.
Maso a orgány a krev a mléko v prsou. Posedlost
je pokojná cesta. Pokojnější než sebeovládání.

2. ledna 1986
Vymknutí věcí z rukou je též pokojná cesta.
Rozhodně pokojnější než sepnutí rukou k modlitbě,
k tomu tupému halelujá, které ve mně stále hnije
od dětských let, kdy ho do mě vtloukali dva kreténi,
když jsem si našel kamaráda a hrál si s pérkem,
nebo když přilepil jsem vteřinovým lepidlem
žábu za nožičky ke dveřím a k futru, oba celí napnutí,
spříznění vzrušujícím očekáváním, jak s dveřmi
rozletí se i žába, proměněná v hejno much,
které jako by rovnou už hodovaly.

Vcházím těmi dveřmi do nového roku.

8. března 1986
Úplněk. Krása krve pijící sníh. Ještě předtím
na baru, v mém zorném poli krásná Slovenka,
s kamarádkou, na sobě černé přiléhavé kalhoty,
dokonalá postava, modrá halenka s krátkými rukávy.
Okolo krku tmavý objemný šátek s pruhy.
Na nohou vysoké černé boty, hladce sahající
až po kolena, tmavé vlasy do bujného drdolu.
Na levé ruce přes tři prsty objekt, který nazvat
prstenem vyžaduje jistou dávku odvahy.
Na pravém prsteníčku stříbrný prsten.
Orlí nos, krásný jako výšiny, kde orlové létají,
čelo klenuté jako obloha, zářící hvězdy v boltcích, vidím
dolíčky, když se směje, vidím ramínka, když
modrá halenka dovolí, slečna je živá a nepřetržitě
hladí si stehna a mluví, zatímco kamarádka poslouchá
a mateřsky se na ni usmívá. Slovenka je hvězda.
Jen stehna si hladí o trochu rychleji, než bych chtěl
a než jsem je pak později v Rokli hladil já,
už ne tak živá, ale stejně krásná, v podvazcích z krve.

4. října 1986
V ložnici smrad už nesnesitelný. Mrtvola je
tak přízemní záležitost. Ideály nesmrdí, myšlenky
taky ne. Dokonce ani přízemní myšlenky nesmrdí.

V Rokli jsem neviditelný. Bublání potoka.
Moje krev nalézá v tom bublání obydlí. Domov.
Ale já nevydržím doma a dveře jsou všude a
bůh vůbec neexistuje a nemůže mě bednit.
Že mě má kráva matka porodila, tak není cesta zpět.

5. října 1986
Dnes úklid. Všechny zbytky nechal v bytě
a uklidil se do Rokle.

6. října 1986
První noc v novém bytě byla mrazivá,
ale já jsem ji přečkal ve zdraví a navíc zocelen.
Když je člověku nejvíc zima, je dobré stát se stromem.

1. listopadu 1986
Už nemám strach. Strach ze mě odešel
jako život. Sbohem! Užívej pekla. Já už jsem trochu
někde jinde. Tady, v nekonečném příbytku Rokle.
Já jsem Rokle!

3. listopadu 1986
Výlet na dno Mariánského příkopu. Krásný — ten tlak.
Silné pohlazení, jehož nejsou ženy schopny.

3. prosince 1986
Myslím na důlky nad zadkem všech žen, co jsem řezal.
Těm důlkům bych nikdy neublížil. Jejich nesmrtelnému
prázdnu ani ublížit nejde. Jsou nedotknutelně krásné.
Však nelze popřít, že k tomu potřebují hmotu okolo.

23. prosince 1986 večer
Ukončuji tyto záznamy. Mé ruce už nebudou psát.
Mé ruce se proměnily. Jsou z nich dva tvorové,
mí pomocníci, kteří neumějí psát, umějí však jiné věci.
Starají se o mě.

Díl 3
Rokle

I.

Jak se zjevoval z Dolních Zničehonic, temné vesnice kdesi,
snad v krajině zapomnění nebo vůbec nikde?
Jak se zjevoval ze záhrobí, co teprv přijde,
přímo z živého hrobu času? Jak se to stane, že
něco tak hrozného tu náhle je?

Jan Tamaryšek. Od devíti do nevidim v práci,
večer vždy přes rokli domů, večeře a spát.
Ač muž pokojné povahy a pevných nervů,
ač ve své samotě nic neví o zběsilosti vraždění,
poslední dva týdny v něm roste neklid, který
doposud neznal, nějaké zlo jako by dopředu
zanechávalo otisk v jeho zpečetěném osudu.

Ale nic. Ticho po pěšině. Jen rokle dnes přichází
nějak blíž k tělu. Jan Tamaryšek se údivně potí a
jeho kroky, aniž by o tom mohl vědět, už začly odpočítávat.
Uviděl malou zářivou medúzu, jak pluje tmou
jako obří svatojánská muška. „Co… Co to…“
A slzy šeptly naléhavě: „Uroň nás!“ A odvaha
sykla nelidsky: „Opovaž se!“ A pak Tamaryšek…

II.

Margareta Černá věděla, že by tam neměla chodit, však
zaplašila to a zaplatila Margaretou. Plnou cenu.
Inspektor Zahálka na ni dlouze koukal, než se pozvracel.
Vypadala jako stažený králík, neboť když ještě žila,
nespočet znamínek měla rozsetých všude po těle.
Setrvale k výkonu nezpůsobilý Zahálka se vtípil,
až dovtípil se jistoty, že jedná se o nového vraha.
Úplně zpocen uchýlil se do podnikové kantýny.

III.

Marie Blatná v sedmém nebi sedmého měsíce,
na okraj Rokle přišla a tam i s dítětem se zastavila.
Nad všechna místa na světě si Rokli zamilovala,
ukázat chtěla ji malému, však věděla, že dál nesmí.
Obklopena jasem krásného dne, plna lásky,
nemohla vidět, jak medúzy už krouží kolem ní.
Zrovna si hladila dítě v břiše, když pocítila,
že nejsou samy. Pak nelidská síla ji jak panenku
vtáhla do Rokle.

IV.

Příroda spatřila Marii. Vykuchanou a ořezanou.
Bez znamínek a bez dítěte. Bez nejmenší
lidské důstojnosti. Jako kus blbé nepotřebné suti.
Příroda začla hnisat, jak přikryla ji svou soustrastí.
A přikázala své Rokli, ať se zbaví té hrozné rány.
Rokle se zalekla i zastyděla a přikázala svým medúzám,
ať ji zbaví té hrozné rány. Ať zničí Žrouta i s pomocníky.
A medúzy tak učinily.

V.

Deník Jana Šťourala, 12. července 1992:
Přehrada světélkuje a nikdo nedokáže říct proč.
Své povinnosti nočního hlídače jsem udělal zadost,
když jsem to nahlásil. Mají mě za blázna a já sám
si nejsem jistý.

VĚČNÝ PRENATÁL 

NÁSTIN KONCE V OSMI KRUZÍCH

Sbor prenatálů:

„My jsme ty plody Země,
nám náleží věčná sláva!
My tak mladé odcházíme,
aby trvaly jsme navěky!“

(Svět v kruzích apokalypsy)

Kruh první

(Saúdská Ruskočína)

Muž v globální krizi středního věku
vzplál láskou k Figuríně ve výloze Puma.
Nosí jí květiny a olizuje sklo.
Krásná Figurína lásku neopětuje.

Na vsi se také dějí věci. Právě teď
Inspektor Vilibald z Centrály dorazil na místo.
Traktor z planety Zetor udělal obrazec v poli.
Traktor stál opodál, a když tam Vilibald došel,
ukázalo se, že je to kachna.

Televizní štáby ještě chvíli kvákaly.
V přilehlém rybníčku hřály si polívčičku.
Orel v letu zapomenul létat,
ale okamžitě si vzpomněl.
Život poblíž Sobotky
vrátil se do svých klidných slepých kolejí.

A toho času v metropoli:
v samotném centru Centra
vrchní treperend hlásí nový trend!
Nápisy, nápisy.
Nápisy, ná, pipi, ná.
                                                                             A bylo slovo.
A všichni to máme na triku.

                                        Lesklé legíny, co obkreslují vagíny.
Dekolty proklatě nízko.
                                                 Nosy a obočí proklatě vysoko.
Nový trend! Nový trend!
Už nás drtí nový trend!

Vrchní treperend hřímá.
Boa jeho zběsile tancuje okolo krku.
Lascivní průkopníci opěvují hadr na holi.
Inspektor Dolce a poručík Gabbana zatkli vítr.

Pak němě jako výčitka mihla se Popelka
a její krásná svěží prdelka,
prdelka čisté přirozenosti.

Jediná Popelka má vkus.

Pro všechny ostatní
                                                                         klystýr!
Já volám všichni, alou!
Objednávám klystýr pro všechny!
Alou na sál, vy líné zaražené zadky!
Vztyk ze sofistikovaných sofa!

Čerstvý pyšný kérkonoš, dosyta obnažen,
mluví, aniž by promluvil.
Vypráví v obrázkách komický komiks.
Místy je to k popukání.
Místy k pláči.

Dlouholetý asketa myslel, že slyší,
jak něco velkého přichází,
ale bylo to jen velké kručení v jeho břiše.

Skupinka frutariánů čeká, až spadne jablko.
Spadl však jen dopravní letoun
a cestující a frutariáni zemřeli jako jeden
veliký černý pták.

Krátce nato spadlo i jablko
v podobě sušené švestky.

Vzdušné zámky ten den už nikdo nenavštívil živ.

Kruh druhý

Romeo a Eva se napříč věky nahmatali rukama.

Objímají se někde v úvrati Velkého Bonifáce.

Všechno je stále víc jen v jedné chvíli.
Ne zcela. Zatím je stále dost místa pro úžas
nebo bohorovnou nevšímavost.

Alexandr Veliký osvobodil Ježíše z kříže,
alespoň čas se tak zmuchlal, že se to událo
kdesi mezi Barokem a První světovou válkou.
Přibývá úvratí a dobří lidé se bez důvodu hroutí.

Zdánliví se už neudrží mimo hru
a zrovna ve chvíli, kdy hraje se o všechno,
hromadně se zjevují jako maškaráda.

Všechno se děje stále víc současně.

Admirál Loužička si ucvrnknul do plachet
a vydal se na cestu do záchoda,
kde končí veškerá legrace všech řek.
Když se pak slavně vrátil do obývacího pokoje,
starosta po něm v televizi pojmenoval ulici.

Oligofrenní oligarcha úmluvy
a jeho dědičná zemitá idea
                                                                                    jak orchidea
líbezně láká včelky do šťastného poměru
a pak ničí je v soukolí svých okvětních plátů.
Hřídel pro tolik hrdel — to není vůbec jen tak.
Peníze v peníze se obrací.
Prach jenom zlatý!

Graubalský muž se tlemí od ucha k uchu.

Kontrola médií probíhá hladce. Radost uvěřit.
Cizopasní superviktorové nám nakladli věnečky
až tam na živé hroby svých neznámých idiotů.

Hyperhybridní hydra hýká,
hranice stírá mezi vším a ničím.
Hlavy stíná jinak.

Rafinerie současnosti je složitá.
Škraloup společné viny nám roste jak z krve.
Krustovitě halí vše kolem.
Krustovitě vše halí,
                                                                                      roste a korá
do jediného mozolu marné práce nás všech.

Hala bala se válí vůle pod postelí.
Jan Hloupý se válí na posteli.
Hraje si s peřím, halí belí.

Stará bella v koutě je ošklivá a moudrá.
Mladá bella uprostřed je krásná a úplně blbá.

Hala bala se válí vůle pod postelí.
Právě zesnul rek a teď posmrtné sudy válí
stále výš nad postel,
tam, kde další vzdušný zámek
čeká na svého ukončeného pána.

Jan Hloupý si s peřím už vyloženě zahrává.
Není radno zahrávat si s peřím.
Ale vůbec nejmíň radno je zahrávat si s peřím,
když peří je cizí a ještě se tím chlubí
a natřásá se, jako by už na ničem nezáleželo.

Graubalský muž nehne brvou a dál se tlemí.

Pachatele neznámého zločinu
v průjezdu pokousaly Výčitky.
Pachatel byl zle pokousán od hlavy až k patě,
sliny Výčitek na něm nenechaly nit suchou
a hluboce se mísily s jeho krví a hrůzným potem.
Bylo jasné, že Výčitky ho dostaly.

Pachatel ale udělal něco nečekaného,
něco zcela objevného:
vstal a vší silou udělal jakobynic.
Tak mocné jakobynic to bylo,
že zázračně přežil bez následků.

Doslova vstal z viny.
Doslova se vrátil jako nějaký Ježíš.

Začal chodit světem, a koukal, a co se hýblo,
z toho hned sejmul Výčitku.

Kruh třetí

Zpráva z Hrošího tisku, Nedělní oháňka týdne:

Hroší kůže vítězí nad Výčitkání u Levé Chlopně.
Hroší kůži už nic neprorazí, obojživelníci drazí!

Jed Výčitek přestal pronikat. A Jatka Země,
zaplavena lavinou všehoschopných pýchopatů,
pozbyla veškerá pravidla slušné evoluce.
Jako kůl v plotě — poslední mohykán.
Poblíž mohyla, kde zhynula kobyla,
a po ní na zemi poslední kobliha.

Jako kůl v plotě — poslední mohykán.
Jako vůl i býk — jako den i noc.

Všechno bylo cool.
Všechno bylo úplně a nevratně cool.
Všechno bylo bezvadně bezvládné
a tak mučednicky cool.

A co nebylo cool,
bylo jako kůl v plotě.

A svět už nepotřeboval žádné ploty!
Svět potřeboval jadrný konsenzus.

Americký prezident Coca-Cola Jones
přiletěl z Marsu na moskevské letiště.
Po boku prvního partnera olízal sůl z chleba,
prošel uličkou ze samých Graubalských mužů
a rychle se ubytoval v hotelu Grandcanal.

Něco se domluvilo.
Něco se nedomluvilo.
Něco se vůbec nedomluvilo.

Ale už v následujícím světovém jaru
šly k volbám i klony první kategorie.

Stále se ještě souložilo.
Stále se ještě rodily děti.

                                                               Ale bylo stále nejistější
být člověk.

Prvorození se samozřejmě už počítali odzadu.

(Neboť ten plíživý přechod
od důrazu na nejstaršího,
kterým lidstvo dospívá,
k důrazu na nejmladšího,
kterým lidstvo dětinští,
už dávno nezvratně proběhl.)

Graubalský muž se tlemil a tlemil.

(Neboť sladké 20. století,
to ničím neomluvitelné žužu,
zarylo to pod kůži tak hluboko,
že rodič, pokud by chtěl to vrátit,
musel by s vaničkou vylít
i toho nesnesitelného Benjamina.)

Kruh čtvrtý

Vzduch už nebyl dýchatelný všude.

Nejlíp se měly sochy a vše, co bylo z kamene.
Ale lidské tělo,
to hrozné homo sápiens a sápiens do záhuby,
to nebylo z kamene, ne, ani trochu.

V jeho gestu byla smrt
a v jeho hlavě tekla krev,
a v jeho slově tekla krev,
krev nevinných, neznámých.

Hlavy.
Hlavy a jiné hlavy.

Hlavy.
Některé dohromady.
Některé zvlášť.

Některé úplně zvlášť.

Některé dohromady napadrť.

Bláboly. Bláboly.

Mocná říše Apatia upevňovala moc.

Bláboly.

Bláboly.

Až do hlubokého bezvědomého logikoidu
zakřiveného do dalších blábolů.
A tak dál, a tak dál,
stále dál
                                                                                     nikam.

Hluboké nedorozumění,
hlubší než nejhlubší jáma zemská.

A potom ten ošklivý
Případ ukradené jámy.
Ani Inspektor Vilibald z Centrály,
ani delfíní Šaman z Pacifiku,
ani Bůh, který raději neexistoval,
Případ ukradené jámy nevyřešil.
Na tak fatální filipiku
neměl nikdo filipa.

A tak nám opět zastřelili ferdinanda,

tentokrát v podobě vladimíra,

který to svedl na bombardóna.

Přepálený olej do ohně
a byl oheň na všech střechách od Říma

až do pátého kruhu,
kde se Graubalský muž dál jen tlemil.

Kruh pátý

Sbor potomků:

„Po nás ať přijde potom!
Po nás ať přijde potom!“

Co naplat.

Půl světa v přechodu.
Půl světa v pubertě.
A jak člověk na východě hezky vycházel,
tak na západě teď hezky zapadá.

Psi opět zvlčili ve vlky.
Beránků jednou tolik přibylo
a pak, později, dvakrát tolik ubylo.

Psi opět zvlčili ve vlky
                                                         a jejich osamělým pánům
zbyl už jen ten každoroční
Mezinárodní den veřejného venčení otroků.

Graubalský muž se neustále dost divně tlemil.

Blízký východ z aliance. Střední dopad.
Pomalý rozpad,
jařmo,
                                                                                       pižmo,
Hloupé Bimbo.

A potom už náraz
a náraz a další náraz.
Ráz naráz. Nelidsky.
Geometricky.

A potom
                                                                     v průsečíku Prasete
Josef Havran z nás úplně se zjevil.
Josef Havran prenatál se zjevil.
Ten, co ve své cele pokroucen
v bludném rozjímání lelkoval už od nenarození.

Přišel. Viděl. I zvítězil.

Tou dobou už bylo vše jinak.
Například hranice už se nectily jako dřív.
Někde se nectily vůbec a tam hořely.
Hořely a tančily pryč. Tančily — hamba hamba —
kolem ohňů pryč až do vnitrozemí a za rok zpět.
Nebo do jiného vnitrozemí srovnaného se zemí.

Sebevražední jezdci útočili už jen sami na sebe
a později už většinou útočili jen demonstrativně.

Téměř se nerodili muži,
pak se rodili bez penisu
(není penis, není láska, víme),
a nakonec se nerodili vůbec.

A nejmladším mužem světa se stal,
jak jinak,
Číňan.
A jeho jméno v překladu znamenalo
Úsvit.

Josef Havran si jako první uvědomil,
že čas prenatálů přichází.
Umně začal shromažďovat prenatálstvo.
Vysloužil si přirozenou autoritu vůdce.

Hybridní boj embrií mohl započít.

Josef Havran, generál Výčitkáně,
velký stratég patopsychologického útoku,
v neposlední řadě tak trochu debil,
a Josef Švejk, mladší bratr Buddhy,
absolutní velmistr v strkání své obludné kebule
do písku stydkých pysků mateřského lůna —
oba dva, jako jeden přízrak, pokynuli polnicím.

A polnice pokynuly dělům, dělům dělohy.

A děla dělohy

zahájila palbu, co svět zatím neviděl.

Kruh šestý a sedmý, dvojjediný

Vystihl to tak přesně už tehdy dávno Lao-c’:

„Nebe ani země nejsou lidumilné,
ke všem bytostem se chovají
jako k trávě a živočichům.“

A Havran to věděl, když začínal svou řeč.
„Ó, mí nenarození,“ řval neslyšným řevem
a stále víc opanoval sféry šestého kruhu.
„Kdo se nikdy nenarodil,
ten nikdy nezemře!“ pokračoval tak živě,
až byl najednou živý.

Dělo se to s přičiněním lidského řevu okolo.
Schrány všech zlých
                                                                                           i hodných
mocipánů jak z marcipánu.
                                                                                   Pasáci hvězd,
a hvězdy samy, jak
obrovská zlatá žíla, stále víc křečovitá.
Stavba se bortila a brotila se krví.
Nadlidský psychiatr sám bohužel zešílel
a trny všech achillových pat
zahnisávaly jak růže.

Graubalský muž se stále tlemil od ucha k uchu.

A ten, kdo se nikdy nenarodil, na tom byl nejlíp.
V tu chvíli se jednalo o zdrcující vítězství.

Sbor prenatálů náležitě slavil:

„My jsme embrya,
jedna rodina.
Duch náš procitne,
až usne krajina.“

Proces přeměny podstat a krutých dynamik
všech nastoupených a zcela vyjevených jevů
děl se tak vrcholně imaginárně, až to nakonec
všechno přeskočilo v čirou pravdu.

Geopatogenní zóny, ach, ta vřídla!
Ti baziliškové, ty vzteklé lasice neřádu,
ty krásné stvůry, lokny z časových smyček,
ti dveřníci příští dávné katastrofy —
sedmý kruh je jejich geopatogenní ráj.
                                                                              Je tu proto malá,
rychle rostoucí vášeň, přenosná vzduchem.
Zákon této vášně říká, že tu vášeň nikdo necítí,
že si razí cestu ostře, chladně, neosobně
a vše odvážné obrací v rány.

Závisle rychle roste.
                                                                                  A ve vřídlech,
tam roste vždy ještě mnohem rychleji.

Sbor prenatálů nemístně přitakával:
„My jsme ty plody Země!“

Josef Havran přiléval slova do hrdla:
„A zde jsou ty panenské brány!“

Sbor prenatálů už naprosto zvracel svou chuť:
„Vzhůruť! Vzhůruť!“

Josef Havran objal nejbližšího a zjihle chrchlal:
„Pojď na mou hruď!“

Prenatálové, jak zjistili, že mají těla,
vášnivě se objali v jednom jediném objetí,
které sahalo až do posledního kruhu.

Ach, ano, to byla ta vášeň!
Vášeň pro vlastní tělo.

Kruh osmý, ležatý, poslední

Sbor prenatálů:

„Proč bychom se netěšili,
když nám pan Bů těla dal!“

                                                  Pak ale v nečekaných tělech
nastaly nečekané komplikace s virtualitou.
Pobíhalo tam množství nulajedniček
a nebylo možné plně se přírodně rodit.
Bylo třeba toto vraždit. Protože, ano,
tehdy už to byla vražda.

Graubalský muž se tlemil od ucha k uchu.
Ďábelsky se tlemil, čert aby věděl proč.

Až prenatál Havran to pak řekl jasně.
Intelekt nulajedniček je jasný nepřítel.
S mezinárodním nulajedničkářstvem,
spolčeným se samotnou hydrou Ulikou,
třeba rázně zatočit. A Uliku otočit.

Umělé hydře Ulice a jejím pístům nelze utéct.
Umělá hydra Ulika vše přesně vždy vyhmátne.
Chladnokrevně, pomalu a jistě, přesně tak,
jak její vůli zocelil člověk a nulajednička.
Je třeba ji pootočit na svou stranu plánů.

Graubalský muž má prořízlou pusu,
ale přesto mlčí. Dál se jen tlemí a tlemí.
                                                                                                  Hrůza.
Jako hrůza i radost.
                                                                                                       Noc.
Jako noc i den.

Josef Havran stal se králem, tfuj tfuj tfuj!
Ať žije král Prenatál První!

Věčné království všem prenatálům, hej!
Ať žije svoboda sochy!

A pak už to bylo jasné:

Něco se stalo s vodou.
Měla nové vlastnosti.
Něco nevypočitatelného,
neprůhledného v sobě měla.

Těkající štěkot rozzuřených hodin
vnější nicotou stravoval prostor.
Jak krásné bylo dýchat! Teď ale
ubývalo míst a vzduch se škvařil.

Přicházel karamel konce.

A poslední slova posledních lidí
při setkání v Hotelu Letargia, kde

Střed kultur, ten les plný atomových hříbků, měl finální
                                                       bienále s rautem vtipné kaše.
Přivolaný psycholog pan Spektakula dal r.i.p. r.i.p. hurá
                 hned přivolat svou patoložku paní Tabernákulu.
Zbitej pejs pan Jang s gustem skákal s neznámou
                  končetinou v tlamoví do neznámých končin Jin.
Pod bičem z časové smyčky malomocná číča s devíti
                                                       ocásky devětkrát slavila smrt.
Ostrovy minulost a budoucnost pak příští pátek
                   neskočily robinsonádu na pevninu přítomnost.
V popelníku raka zbyl ohořelý oříšek a v turínském
                                        plátně nebe jen bázeň boeing boeing.
Panenský tanečník Krok Sun-Krok vložil do ložnice
                       půlnoci čerstvě povlečené nepřátelské letiště.
Měsíční krajina posetá měsíčními mrtvolami se
                          s předstihem chystala na blažený čas Vánoc.

Ať žije svoboda sochy!
Ať žije svoboda sochy!

(KONEC)

POZNÁMKY K NOVÝM POVĚSTEM

/symbolika, postavy, odkazy/

IKAROS FÉNIX

abstraktně-mýtická studie lidského mozku

1. IKAROS FÉNIX –

lidský mozek;

mozek všech lidí, co kdy žili, žijí a ještě budou žít;

nadmozek;

mýtická postava;

lidský pokrok (myšlenkový), kdy nad provedením tohoto pokroku v praxi již on sám nedozoruje;

nespoutaný proud myšlenek;

bere na sebe podobu člověka nebo řeky (řeka Heuréka).

2. UMBRABOLOS –

lidský stín;

věrný druh člověka;

věrný druh duchů doby.

3. ŽÁBA NA PRAMENI –

lidské ne-poznání;

omezenost lidského ducha;

po bocích má harpyje osudu.

4. VNITŘNÍ BĚŽEC –

poslíček Ikara Fénixe, zároveň Ikaros Fénix sám;

neurotransmiter;

správce mozkových cest a mistr proměny ve stromy (všichni duchové doby se nakonec proměnili ve stromy jeho rukou);

proud řeky Heuréky.

5. JESETER/NOKTURN/BURAN –

snobství/hochštaplerství/hrubost;

triumvirát planet nakažených virem;

symbolizuje též celkovou nevěrohodnost astrologie.

6. FRIEDRICH NIETZSCHE –

15. 10. 1844 Röcken – 25. 8. 1900 Výmar;

filosof, lingvista, básník a hudební skladatel;

tvůrce teorie nadčlověka, která zde aplikovaná ne na celého člověka, ale pouze na lidský mozek – tedy nadmozek, kdy nadbělmo odkazuje na propojení se zemí (když se objeví nadbělmo, člověk hledí dolů) – jako vyjádření ukotvenosti v přírodních jevech Země.

7. RODINA CARSKÉHO VZEZŘENÍ –

Dudun Hrabě von Baumschlager (3. 7. 1883 – 5. 4. 1994) — 1116. duch doby;

Hébé Hraběnka von Baumschlager – ženský princip;

syn Niemandus – ztracený syn floutek, prázdný hezoun;

starší dcera Passionella – smysly;

mladší dcera Anna-Lisa – rozum;

pes – zakopaný pes, velmi nadprůměrně inteligentní;

zpola potopený klobouk – ústup tkání a sekretů (krve a těla člověka, zde konkr. krve a těla Hraběte Duduna).

8. EVOLUCE MOZKU –

43 000 př. n. l. přišli do Evropy lidé zcela moderního typu, mezi nimi též první duch doby, jehož jméno se nedochovalo;

poslední fáze evoluce mozku člověka započala 5 000 př. n. l., kdy vládl 1000. duch doby jménem Ur (sumersky „mysl“ nebo „ten, který“, s dlouhým ú „klín“), podle všeho osoba neurozená, prosté pronikavé inteligence;

duchy doby pak později ztělesňovali též někteří egyptští faraoni, Lao-c’ (1092. duch doby), Alexandr Veliký (1093. duch doby), Johann Wolfgang von Goethe, Oscar Wilde nebo Rainer Maria Rilke.

9. BOD –

bod časový;

bod matematický;

bod (astro)fyzikální;

parafráze „k Bodu“ – „k Bohu“;

parafráze okamžiku smrti, konce, vrcholu – „až do toho Bodu“ – chvíle, která je „Bohem“ celého uplynuvšího života;

parafráze pramenu řeky Heuréky (tedy i zrození samotného Ikara Fénixe).

10. FÍKOVNÍK SMOKVOŇ –

podle zpráv mnicha Gervase z Canterbury a očitého svědka Edwarda Grima si čtyři vrazi před setkáním s Thomasem Becketem položili zbraně pod smokvoň před canterburskou katedrálou, kde byl, jak známo, zločin spáchán;

čtyřmi vrahy byli královští rytíři Reginald FitzUrse, Hugh de Moreville, William de Tracy a Richard le Breton. 29. prosince 1170 Becketovi rozťali lebku ve dví;

Thomas Becket byl duchem doby a duchové doby často při volbě stromu v úctě vzpomněli na některého ze svých předchůdců;

hrabě Dudun svou proměnou ve smokvoň vzpomněl na Thomase Becketa.

11. MRTVÝ PAVOUK –

síť mozkových cest Ikara Fénixe, chrám veškerého vědění.

PRAHA

abstraktně-mýtická koláž místa a času

12. PEPÍČEK A MAŘENKA –

sv. Josef a sv. Panna Marie;

ztělesnění starého křesťanského světa, jeho hodnot a neochvějně ustálených zvyklostí;

dvojitá personifikace postavení Křesťanství coby globálního hegemona všech oblastí lidského konání v minulosti.

13. ODPOUTANÝ JEŽÍŠ –

Ježíš Kristus (7 až 1 př. n. l. Judea – 29 až 36 n. l. Jeruzalém) – tesař a prorok;

zde jeho moderní verze (s odkazem na jeho věčný život), odpoutání od kříže, konkr. jeho odhození v dál, dříve než stačí dojít k ukřižování (odkaz na „svůj širák odhazuji v dál“ je třeba chápat jako konfrontaci Odpoutaný Ježíš vs. Cyrano de Bergerac, ve smyslu jejich společného zapření své osoby);

Odpoutaný Ježíš je zhýralý a znuděný, bezcílně cestující (bezcílné cestování/bloudění společné s Ahasverem);

symbolický konec křesťanství jako neochvějné jistoty, základního předpokladu k životu;

zároveň jeho neustálá přítomnost nového charakteru.

14. KARL KAISER –

Václav Lucemburský, známý jako Karel IV. (14. 5. 1316 Praha – 29. 11. 1378 Praha) – římský císař a velký propojitel (dvou částí Prahy Karlovým mostem, symbolicky též Prahy radostné a temné, v širším významu starého a nového světa).

15. FRANZ –

JUDr. Franz Kafka (3. 7. 1883 Praha – 3. 6. 1924 Kierling u Klosterneuburgu) – úředník úrazové pojišťovny a proti své poslední vůli spoluzakladatel moderní literatury (jeho přítel Max Brod neuposlechl, když ho čtyřicetiletý Kafka před svou smrtí prosil, aby veškeré jeho dílo, kromě těch několika málo povídek, které již byly publikovány za jeho života, do posledního písmena zničil);

Praha jako kafkovský zámek;

Franz Kafka v postavě své postavy Josefa K., ve společnosti pomocníků – novodobých zasvěcenců do zákonitostí (tzv. superlobbistů).

16. SLUNEČNÍ WOLF –

Joannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart (27. 1. 1756 Salzburg – 5. 12. 1791 Vídeň) – geniální dítě, autor 626 nesmrtelných hudebních děl a veselý pijan vína;

Praha a on byli tou nejvíce oslňující milostnou dvojicí historie.

Majitel všech tónů a půltónů;

zachytil jediný radostný princip Prahy, formou hudby.

17. BLUDNÝ RUDOLF –

Rudolf II. Habsburský (18. 7. 1552 Vídeň – 20. 1. 1612 Praha) – římský císař, milovník umění a pomatenec;

patron Prahy jako města šílenců.

18. FAUSTŮV DŮM –

barokní palác na Karlově náměstí v Praze, jehož majitelé vešli ve známost provozováním alchymie, konkrétně:

a) Václav vévoda Opavský

b) Edward Talbot (řečený magistr Kelly)

c) Ferdinand Mladota ze Solopysk

d) jeho syn Josef Petr Mladota;

doba vlastnictví Mladotů spojena se vznikem faustovské legendy;

dům několikrát zasažen požárem;

uvnitř pod točitým schodištěm údajně místo, kde vyvěrá tajný pramen (Praha jako vřídlo spodních vod);

v domě nalezeny kosterní pozůstatky koček a zazděné dětské botičky;

žil zde též astrolog Jakub Krucinek se svými dvěma syny. Mladší syn zavraždil staršího kvůli pokladu, který měli spolu nalézt v domě; původní legenda o Faustovi německého původu; nejznámější zpracování tohoto příběhu o vzdělanci, který uzavřel smlouvu s ďáblem, pochází z pera Christophera Marlowa (6. 2. 1564 Canterbury – 30. 5. 1593 Deptford, dnes Londýn): „The Tragical History of the Life and Death of Doctor Faustus“ a Johanna Wolfganga von Goethe (28. 8. 1749 Frankfurt n./M. – 22. 3. 1832 Výmar): „Faust“.

19. AHASVER –

„Věčný Žid“. Ten, který udeřil Ježíše Krista, a proto musí až do dne posledního soudu bloudit po Zemi;

podle jiné verze se Ježíši pouze vysmíval, když mu Ježíš řekl, že se vrátí;

objevuje se v dílech G. G. 6. Lorda Byrona (22. 1. 1788 Londýn – 19. 4. 1824 Missolonghi) a v Pražském chodci Guillauma Apollinaira (vl. jm. W. A. W. A. de Waż-Kostrowicky, 26. 8. 1880 Řím – 9. 11. 1918 Paříž);

princip křivolakého bloudění. Praha jako domov křivolakého bloudění.

MELANDOR A MALFIORA

abstraktně-mýtická studie přitažlivosti

20. MELANDOR –

bůh přitažlivosti, král osudu.

21. MALFIORA –

Nejkrásnější.

22. IGOR –

Jediný.

23. SUDIČKY –

členky Melandorova harému;

děvky náhody.

24. SOFOKLÉS –

(497/496 př. n. l. Kolón u Athén – 406/405 př. n l. Athény)

řecký dramatik, kněz a politik;

v řadě jeho tragédií problém osudu;

nejznámější díla: Antigona (442 př. n. l.), Král Oidipus (427 př. n. l.) a Élektra (410 př. n l.).

ŽROUT MATEŘSKÝCH ZNAMÍNEK

abstraktně-mýtická studie dvou zel

25. DVĚ ZLA –

a) zlo přírodní

b) zlo lidské (abstraktně-konkrétní);

Žrout jako příčina jejich souboje.

26. PROMĚNA –

lidské zlo zhmotnělé v nelidskému přízraku, kdy strůjcem proměny je síla abstrakce, tak mocná, že přetváří skutečnost.

27. TŘI TEORIE DVOJJEDINOSTI –

a) Jan Killián / Jan Šťoural

b) Jan Killián / Jan Zahálka

c) Jan Šťoural / Jan Zahálka.

28. KUZOSU –

japonský výtvarný směr 13. až 19. století znázorňující dekompozici lidského těla.

29. CHARLIE BAUDELAIRE –

(9. 4. 1821 Paříž – 31. 8. 1867 Paříž)

syn kněze, první moderní básník, autor slavné básně Mršina, též překladatel, objevitel díla E. A. Poea.

30. MATEŘSKÁ ZNAMÉNKA –

metafora lidského pokolení.

VĚČNÝ PRENATÁL – NÁSTIN KONCE V OSMI KRUZÍCH

abstraktně-mýtická studie apokalypsy

31. GRAUBALSKÝ MUŽ –

10 km od Tollundu z rašeliny vyčnívající ruka;

nakrátko ostříhaný muž z doby železné, šikmo ležící, obličej vyjadřující hrůzu a děs, nahý, jen s opaskem, žádné předměty;

druhý muž, podřezaný od ucha k uchu, v žaludku kaše z 66 rostlinných druhů, ale také zbytky kostí, v blízkosti jeho těla nádoba s bohy;

oba muži zřejmě zemřeli v zimě nebo v předjaří;

pro zasvěcení božstvu jedli zrnnou stravu;

410–10 př. n. l.;

na mrtvole jednoho z mužů položeno několik proutků a křížem hůlky: aby nevylezl.

32. JOSEF HAVRAN –

vůdce nikdy nenarozených.

33. JOSEF ŠVEJK –

mladší bratr Buddhy, druh Josefa Havrana (stejně jako Josef Havran též neexistující, pouze jiným, „literárním“ způsobem).

34. TRAKTOR Z PLANETY ZETOR –

symbol pro vše, co se tváří jako něco jiného a za něco jiného je přijímáno.

35. INSPEKTOR VILIBALD Z CENTRÁLY –

agent Ministerstva pravdy.

36. COCA-COLA JONES –

americký prezident druhé poloviny 21. století.

37. LAO-C’ –

(6. st. př. n. l. stát Čou – 4. st. př. n. l. neznámo kde)

filosof, knihovník a spisovatel;

jedna z verzí předpokládá, že se jedná o kompilát postav několika filosofů z tohoto období;

podle legendy ho matka nosila tak dlouho, že měl již při narození bílé vlasy.

Cílem jeho učení bylo zůstat skryt a beze jména. Jednou se tedy přirozeně rozhodl odejít. Na hranicích ho zastavil strážce průsmyku Jin Hin a řekl mu: „Pane, vidím, že chceš odejít do samoty, kvůli sobě samému tě prosím, ulož své myšlenky do nějaké knihy.“ A Lao-c’ napsal knihu o dvou dílech a pěti tisíci a několika slovech. Potom odešel. Kde se jeho život skončil, nikdo neví. Jisté je pouze to, že kniha, kterou po sobě díky Jin Hinovi zanechal a která se dochovala až do dnešních dnů, se jmenuje Tao Te Ťing.

38. ALEXANDR VELIKÝ –

20./21. 7. 356 př. n. l. – 10./11./13. 6. 323 př. n. l. Babylon;

král Makedonie, nikdy neporažený vojevůdce;

podle legendy jeho otcem bůh Zeus;

jeho lidský otec král Filip Makedonský, který se bál uléhat do lože k Alexandrově matce, neboť ta se na spaní ráda obklopovala hady, Alexandrovi řekl:

„Běž, můj synu, najdi sobě vlastního království, které tě bude hodno. Makedonie je pro tebe příliš malá.“

39. HYDRA ULIKA –

významná bohyně moderní doby;

princip neosobní mechanické síly.

Robert Wudy
Nové pověsti

Edice Poezie

Ilustrace Jana Štěpánová

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 29. 8. 2025

ISBN 978-80-274-4707-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4708-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4709-1 (prc)