Abbey Road

Josef Pecinovský

Znění tohoto textu vychází z díla Abbey Road tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Triton v Praze v roce 2006.

§

Text díla (Josef Pecinovský: Abbey Road), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 5. 9. 2025.

Abbey Road

Jdou.

Křehký hrot se noří do zvlněné drážky. Elektronické systémy přebírají mechanický pohyb krystalu a mění jej na souzvuk čtyř hlasů, linoucích se za rytmického doprovodu kytar z reproduktorů, které vyprávějí o existenci zvláštního, čarovného světa.

A oni stále jdou. Jeden za druhým, pěkně v zástupu. První s rukama v kapsách, druhý v extravagantním sáčku, třetí bos a s nezapálenou cigaretou, čtvrtý v prostých džínsách. Jdou zleva doprava. Na obalu gramodesky. Na obálce knihy.

Kam jdou? Přece přecházejí ulici…

Skutečně? Copak neexistuje viditelná hranice, za niž posluchač ani čtenář nedohlédne? Hranice mezi realitou a snem…

Nevidí tam nikdo z nás, snad jen ti čtyři, kteří kdysi pózovali fotografovi pro obal nového elpíčka. Ale ani fotograf, když tiskl spoušť, neviděl mimo hledáček kamery.

Člověk navyklý poměrům v reálném světě by tam vpravo očekával jen pokračování toho jednotvárného bloku domů z neomítnutých cihel, který nenápadně vykukuje zpoza husté zeleně. A obrázek je to jinak zcela reálný – ulice se zaparkovanými auty, bílá zebra, přerušovaná dělicí čára, minimální pouliční ruch, a snad jen známé obličeje těch čtyř a vozy zaparkované vlevo můžou nasvědčovat tomu, že se nalézáme na britských ostrovech, snad skutečně v ulici, která se jmenuje Abbey Road a kde stojí nahrávací studio, v němž v roce 1969 vzniklo stejnojmenné album.

Jdou.

Husím pochodem, v zástupu.

Kam?

Kam mají John, Ringo, Paul a George namířeno? Skutečně jen na druhou stranu ulice? Nebo do vybájeného světa jejich skvělých písní? Do světa, v němž se můžeme setkat se skleněnou cibulí i bláznem na kopci, věčnými jahodovými poli i Lucy na obloze s diamanty, žlutou ponorkou i zahradou chobotnic?

Ten čtenář, který je přesvědčen, že ti čtyři mládenci se po několika krocích octnou na druhém chodníku, by měl tuto knihu ve vlastním zájmu odložit. Čtenář, který si myslí, že tato kniha je odborným pojednáním o závratné kariéře Beatles, může opatrně pokračovat dál, pokud se někdy zabýval Johnovými a Paulovými texty. Ale jen čtenář, který je ochoten připustit, že za okrajem papíru může existovat svět plný pohádkových bytostí, jiných vesmírů a bláznivých světů, může v četbě pokračovat bez obav o své zdraví.

Jsou to právě texty několika písní, které daly této knize vzniknout. Snad se John, Paul, Ringo a George nebudou zlobit, že jsem si vypůjčil jedno jejich album a nechal se inspirovat jejich náměty. Ti čtyři totiž byli idolem našeho mládí. Naši pedagogové je nechápali, pro naše vládce se stali symbolem imperialistické dekadentní kultury, kterou je nutno před námi za každou cenu utajit. Nepodařilo se jim to.

Slyšel jsem několik gramodesek, které vznikly na základě literárních motivů. Zkusil jsem to z opačného konce. Nechal jsem se inspirovat hudbou, napsal knihu, která vznikla na podkladě gramodesky.

Album Abbey Road nabízí sedmnáct textů na ty nejrůznější náměty. Vzniklo tedy sedmnáct povídek, a protože verše Johna Lennona i jeho přátel skutečně nabízejí motivy z jiných světů, nemohou povídky pochopitelně patřit jinam než do světa fantastiky.

Omlouvám se čtenářům, kteří jsou skutečnými znalci a přistihnou mě, že jsem se až příliš odchýlil od předlohy. Mají pravdu, nejednou jsem si ty krásné verše vyložil poněkud volněji. Avšak věrně jsem se snažil zachovat atmosféru, která na člověka dolehne při poslechu jejich písní, atmosféru fantastického světa a jiných vesmírů, atmosféru veršů, nad jejichž výkladem by mohli literární vědci trávit staletí. A pokud vám výsledný dojem vychází až příliš pochmurně, je to možná i odrazem doby, v níž tato kniha vznikala.

Tak tedy vpřed: Come together right now over me!

Štětí 1989

PRVNÍ STRANA

Všichni sem!

Come together right now over me!

John Lennon, Paul McCartney

Opičí prst vystřeloval do jeho mozku jednu otázku za druhou, jednotlivá slova, která možná nebyla slovy, se tříštila o šedou mozkovou kůru, rozptylovala se, rozpadávala se na jednotlivá písmena a aktivovala další a další neurony. Mroží nos vysával z vyčerpaných buněk poslední zbytky informací, konzultoval ty nejposlednější detaily, upřesňoval body již mnohokrát probrané, domýšlel absurdní konflikty a nechával si vysvětlovat i to, co by člověka zamýšlejícího se nad podobným problémem nemohlo vůbec napadnout. Otázky vstupující do jeho mozku vypadaly neuceleně, zmateně a nejasně, vzniklý polotovar byl pak jen povrchně uhnětenou kaší podivných nápadů zpracovaných neotřelou formou a teprve po upřesňujících výstřelech Mrožího nosa se myšlenky stávaly konkrétnějšími, souvislejšími, dalo se z nich vyvozovat mnohé, ale oba ho svými mučivými prostředky nutili, aby směřoval k tomu jedinému cíli, který však stále zůstával kdesi v mlze. Chtěli po něm výsledky do puntíku přesné, ale natolik absurdní, že on sám by se v bdělém stavu problémem rozhodně nezabýval, protože dobře věděl, že má k dispozici jen mozek obyčejného člověka, který nemůže podobný úkol, vymykající se zákonům tohoto světa, nikdy vyřešit. Ale byli tu ti dva. Věděli, co chtějí, a on je poslouchal, podřizoval se jim, pracoval pro ně. Bezděky, ale o to usilovněji. Nic proto nesmělo být opomenuto, všechny možnosti musely být prověřeny do posledního detailu, každá varianta musela být zvážena, všechny důsledky výpočtu musely být podrobně rozebrány, dokonce i prověřena pravděpodobnost, že k nim vůbec dojde.

Přemýšlej!

Kombinuj!

Dosazuj!

Vysvětluj!

Přemýšlej!

Soustřeď se! Soustřeď se! Soustřeď se!

Každý povel byl kalenou střelou.

Každá otázka ostrou dýkou.

Každá připomínka explodujícím granátem.

Škubavé bolesti pronikaly jeho vědomím, nenáviděl ty, kteří ho tak pronásledují, kteří ho vyčerpávají při mechanické činnosti, zneužívají pro své nepochopitelné cíle. Věděl všechno a nerozuměl ničemu.

Počítej!

Vyvozuj!

Soustřeď se! Soustřeď se! Soustřeď se!

Kombinovaná soustava rovnic zcela zahltila kapacitu jeho mozku. Kdyby byl elektronickým strojem, přestal by pracovat, uvědomoval si však krutou skutečnost, že je stále ještě člověkem, i když mezi sebou a velkým elektronickým mozkem už necítil žádný rozdíl. Vzruchy, které procházely mezi jeho neurony, probíhaly tisíckrát rychleji než v nejdokonalejším počítači, pouhém výrobku člověka, který dokázal jen bleskově aplikovat program vytvořený člověkem, a mezi tisícovkami výpočtů vnímal, že i on teď pracuje podle programu, ale neměl ani tušení, kdo do něj ten složitý a rozsáhlý program vkládá, neměl čas po tom pátrat, byl nucen stále bleskově přemýšlet, kombinovat, řešit, konzultovat sám se sebou další postupy výpočtů, jednoduché početní informace prováděl mechanicky s přesností na šest desetinných míst a cítil, že právě tady je slabé místo jeho činnosti, věděl, že výsledky nemohou být zcela přesné, pokud mu při mechanických operacích nebude dopřán dostatečný prostor k prověření jejich správnosti, ale Mroží nos vyštěkl pokyn a on byl nucen rychlost výpočtů ještě zrychlit.

Jediné, čeho se jim nedostávalo, byl čas, a oni to věděli moc dobře.

Konečně ta tíha povolila.

Bylo ticho. Takové ticho, jaké kolem sebe dokáže šířit jen pohasínající noc v okamžicích, kdy se nastupující den začíná zvolna hlásit o svá nezadatelná práva, ticho, jaké by snad člověk očekával v malebném světě hluboko pod mořskou hladinou, ale ne tady, téměř v centru velkoměsta. Ucho nezaznamenávalo nic, připadal si, jako by ho skutečně někdo hodil do vody, cítil se neskutečně lehký, ale pak zaslechl tlumený tikot budíku a pochopil, že všechno je relativní a že ani to ticho, které tak bytostně vnímá, není úplným tichem, ale pouhým klidem po bouřlivé noci, a že ta lehkost není ničím jiným než úlevou po shození děsivého břemene.

Probudil se.

Pocit opojení nezmizel, a přestože osm hodin spal, byl naprosto vyčerpán.

To tedy znamená, že opět přišli.

Kdo? Kdo jsou ti tajemní noční návštěvníci, kteří vždy v jeho mysli vytvoří takový zmatek? Proč se po klidné a tiché noci probouzí tak unaven?

Kolik jich bylo? Dva, tři?

Více nebo méně, kdo ví, co na tom vlastně záleží. Nevěděl vlastně, z čeho usuzuje na něčí přítomnost. Místnost byla ve stejném stavu jako večer, to dobře věděl: dveře zamčené, okna zajištěna, ne, kdyby sem někdo vnikl, nutně by zanechal stopy, pokud by ovšem neprošel mimoprostorem. Chtěl se usmát té myšlence, která ho bezděčně napadla, ale místo toho poznal, že si musí na něco závažného vzpomenout, myšlenku však nebyl schopen dotáhnout do konce, rozpadávala se do kaskády nejasných obrazů, až se zcela rozplynula a celá jeho bytost se naplnila nevysvětlitelným děsem.

Před zavřenýma očima mu náhle začaly defilovat jakési tváře, snad to byli ti jeho tajemní noční hosté, o nichž nevěděl, zda nejsou jen výplodem noční můry, rysy jejich obličejů splývaly do anonymity nadpozemské podoby, která se měnila v nepochopitelnou karikaturu a zvolna zanikala v jeho paměti do absolutní šedi. Byl si jist, že v noci vláčel jakési neuvěřitelně těžké břímě, že spánek, který ho nijak neobčerstvil, byl protkán desítkami drobných úkladů, jimiž ho kdosi neznámý pronásledoval a nedopřál mu ani okamžik oddechu.

Tušil, že příští noci přijdou znovu, a ta myšlenka v něm vzbudila neskutečný pocit odporu a hrůzy.

Jako už kolikrát si i teď umiňoval, že neusne, že tak předejde těm patologickým příznakům noční můry, která parazituje v hlubinách jeho mozku, a že ve chvíli, kdy se noc láme na dvě poloviny, bude úspěšně vzdorovat tomu uzurpátorovi, o němž si byl jist, že si ho sám nemohl vymyslet, že se mu vysměje, vysměje se i sám sobě, protože konečně pozná, že nikdo takový neexistuje a že všechno je tak, jak má být, že neexistuje nic tajemného, nepřirozeného, že žije dál v normálním světě a ta únava je buď příznakem choroby, nebo přepracování. Umiňoval si to každý večer, ale s neúprosnou pravidelností se mu oči kolem jedenácté hodiny zavíraly, ať proti tomu dělal cokoli, únava z předchozích nocí se hlásila stále usilovněji a i během dne měl co dělat, aby neusínal v chůzi. Vyhledat lékaře?

Ušklíbl se. Co mu má říct? Dovím se jen, že jsem blázen, když se mi i v noci zdá, jak se šrotím ke zkoušce?

Co mi doporučí? Klid, odpočinek, vycházky. Takovou terapii si stanovím sám.

Ale dnes neusnu. Dnes ne. Udělám pro to všechno.

Celý večer četl, a když cítil, že ho přemáhá únava, vstal a začal chodit. Chtěl prochodit celou noc.

Jasně vnímal, že přišli. Ještě cítil mechanický pohyb vlastních nohou, které ho nesly od dveří k oknu, ale v mozku se už rozšklebily první příznaky cizích zákeřných myšlenek, a on oba návštěvníky poznal, vítal je jako své staré známé, usmíval se na ně a nabídl jim svou mozkovou kapacitu, a přitom si jen tak mimochodem uvědomil, že je to vlastně dobře, že o nich ráno, až se probudí, nebude opět vědět vůbec nic.

Rozevřel před nimi svůj mozek dokořán a dal jej k dispozici programu, který měl pro hosty důležitost života a smrti. Podvědomě přitom cítil jejich neklid, jejich spěch, vnímal urputnost myšlenek, nezměrnou touhu dospět co nejdříve ke zdárnému konci, který se už nezdál tak vzdálený, vždyť vlastně záleželo jen na několika jednoduchých číslech, na vyřešení necelé desítky nekomplikovaných vztahů a domyšlení souvislostí, a dojde k objevu zásadního významu, odhalujícímu před nimi nitro hmoty jako rozdrcený ořech své jádro.

Snažil se sám pomoct jim svou aktivitou, seč jen to bylo možné, ale jak noc pokročila na své dráze napříč časem, začal cítit stále větší únavu, neodpovídal na jejich dotazy už s takovou vehemencí, začínaly působit rušivě, byl by skoro raději, kdyby jej problém nechali řešit samotného, ale to oni nemohli nebo nechtěli, a tak pozvolna přicházely ke slovu opět ty zrůdné donucovací prostředky, bičující nitro jeho mozku krutě šlehajícími důtkami.

A tu náhle, bez předchozí výzvy, Opičí prst zmlkl. Další otázky už zůstaly nevysloveny. Oči Opičího prsta se protáhly, nos napřímil. Něčemu naslouchal, a spolu s ním i Mroží nos.

A tu cítil, že už nemusí přemýšlet, rázem z něho spadlo to vyčerpávající napětí, stále však zřetelně vnímal jejich myšlenky.

Něco se dělo. Něco závažného, natolik důležitého, že ho přestali týrat. Nechápal to. Nic přece nemohlo být tak podstatné, aby to zabránilo uskutečnění toho posledního kroku, či spíše už krůčku, byť se možná rovnal překročení Styxu. Bez toho posledního nevyřešeného otazníku bylo celé jejich dlouhodobé úsilí zcela marné, celý problém je sice v principu vyřešen, konstrukce průniku je naprosto zřejmá, ale prostor je pořád ještě celistvý, ještě vstupují do hry některé z banálních závislostí tohoto rádoby trojrozměrného světa.

Opičí prst i Mroží nos se napřímili, protože uslyšeli signál. Ten signál, na který čekali a kterého se obávali. Věděli, že nesmějí váhat ani sekundu. Signál uslyšel i on, jeho mozek zůstal stále napojen neviditelnými předivy na nervové soustavy jeho návštěvníků, a tak i on slyšel naplno, jak kdosi neznámý, odkudsi daleko, ale přesto zřetelně, volá:

„Pojďte sem, rychle, všichni sem!“

Nic nechápal, ale spatřil Opičího prsta, jak se prosmekává kolem stolu a řítí se z místnosti nepatrnou skulinou ve dveřích, v jeho stopách pokračoval i Mroží nos, vyběhli oba někam do neznáma, nevěděl kam, ale nepřemýšlel nad tím, protože to už vnímal, jak mu pod nohama prázdně duní dřevěné schodiště a že za sebou zanechal dveře roztříštěné na kusy, protože se nesměl zdržovat odemykáním a snažil se jimi proniknout způsobem přece jen přirozenějším jeho hostům. I on se dychtivě vydal za tím hlasem a už ho nezajímala záležitost, kterou probíral s oběma kumpány, slyšel jen ten hlas, který zuřil v jeho podvědomí a který zároveň s ním slyšeli i všichni příslušníci toho rodu, hlas, který je všechny svolával, aby se co nejrychleji shromáždili v předem určených prostorách.

„Sem, všichni sem!“

Nevěděl kam, ale nevadilo to, a navíc kolem cupitaly tisíce nožek, všude se otvíraly poklopy, okna, dveře, vrata i jiné otvory, se skřípěním povolovaly dveře spižíren, organizované tlupy systematicky třídily ukořistěné zásoby, nakládaly je na záda a unášely týmž směrem, potácel se uprostřed davu, překáželi mu pod nohama, snažil se udržet směr, ale proud ho vytlačil do boční ulice, bojoval s nimi, odháněl je od sebe a oni se bránili, utržil několik ran, a také jich dost rozdal, skoro se bál, že nechtě někoho zabil, ale nebyl čas se o tom přesvědčit, nevěděl, že krvácí, neviděl, že za ním zůstává dokonalá spoušť, ale oni si ho už nevšímali, protože pro ně představoval vlastně jen malé nebezpečí a smrt i několika desítek z nich neznamenala v tomto okamžiku vůbec nic, jen malé zdržení a možná ani to ne. Stále směřovali tam, kam jim to velel ten neúprosný hlas:

„Všichni sem!“

To už běželi. Jeden za druhým, ve vyřízených desetistupech. Na nosech bizarní masky, v těsných šedých kožíšcích, jako jednotlivci téměř bezmocní, jako dav řvoucí příval. Jeden s majetkem v ranečku, jiný s porcí sýra, další s konzervou na zádech, všichni se bezhlavě hnali jinak pustými ulicemi a kromě šustění statisíců nohou panovalo hrobové ticho, noc prosvětlovaly slabé kužele tryskající z pouličních svítilen, na něž dorážela hejna hmyzu; hmyz však nic neslyšel, a proto také nic nevěděl.

Organizovaný běh se měnil v masový úprk, davem se začínala šířit rozvratná myšlenka, že průnik prostorem není dořešen, dlouho marně přemýšlel nad tím, jak to poznali, až pochopil, že on sám mezi ně vrhl tu drtivou informaci a vyvolal tak ten zmatek, že jen díky jemu se dověděli, že záchrana se bude týkat jen malého zlomku procenta populace, protože úkol před něj postavený se ukázal být v tak krátkém termínu nad lidské síly. Místo bude jen pro pár vyvolených a pak pro ty, kteří se prokoušou. To už byli na místě.

Mříže kanálů odsunuté do stran, z nich jako antické pylony s korintskými hlavicemi ční k obloze lesklé doutníky. Malými otvory proudily dovnitř nekonečné zástupy, zatím ještě spořádaně, ale dav se shromažďoval na stále menším prostoru a panika narůstala, až se nastupování stalo bojem o život. Měl strach, nesmírný strach, chápal, že to, co kolem sebe vidí, není už ničím jiným než bratrovražednou válkou o bytí a nebytí, poznal Opičího prsta, který proklouzl úzkou brankou, on se tam tedy dostal, cítil, že musí za ním, snad by se s vyřešením té zásadní otázky dalo ještě něco udělat, ale bez něj to nejde, možná bude stačit hodina, snad i jen deset minut, a pak se zachrání všichni, ale dav mu zastoupil cestu, lezli jeden přes druhého, chňapali mu po nohách, kolem pylonů už se navrstvila slušná hromada mrtvých těl, rozháněl je po desítkách, rozdával ránu za ranou, ale blíž už se dostat nemohl, bylo jich víc a víc, a tu pochopil, že vstup se uzavírá a že i pro něj je cesta ztracená, z pilíře vyšlehl ohnivý sloup, který spálil mrtvá i živá těla na uhel, a v okamžiku, kdy se vrhal k zemi a zakrýval si oslepené oči, se kosmická loď spolu s dalšími stovkami jí podobných vznesla k temné obloze, brzy poseté ohňostrojem zplodin raketových motorů.

Náhle měl mysl jasnou a nezastřenou, pochopil, že spojení s Opičím prstem je konečně přerušeno a že se vlastně dostal někam, kam nepatřil, to vlastně jen díky nedbalosti nočních hostů, kteří neměli dostatek času na to, aby kontakt úplně zrušili. A teď poprvé, a zcela jistě i naposled, si uvědomil, že si pamatuje úplně všechno.

S odporem odkopával poslední zbytky křepčících šedivých postaviček, kroutících se v šíleném rytmu ztracené naděje v předzvěsti neodvratné smrti, marně se sápajících tam, kde zíval k obloze už jen hluboký otvor kanalizační stoky s okrajem ožehlým obrovským žárem.

Teď teprve poznal, s kým měl celou tu dobu tu čest.

V temnotě chladného kosmu mizely desítky lodí unášejících několik tisíc potkanů, kteří jako každá správná krysa dokázali v posledním okamžiku opustit potápějící se loď.

Kde se v nich vzala ta genialita, s níž dokázali zkonstruovat kosmické čluny, mu zůstalo utajeno, ale tušil, že i k tomu nepochybně využili lidských mozků, podobně jako zneužili jeho, aby jim pomohl vyřešit průnik mimoprostorem.

Cítil, že cesta tímto směrem mohla být otevřena i pro lidstvo, ale bez Opičího prsta ten problém nikdy nevyřeší. A teď už k tomu vlastně ani nezbývá čas.

Vyděšeně se rozhlížel na všechny strany a nechtěl věřit tomu, že by z neuvěřitelného ticha měla za chvíli přijít definitivní zkáza.

Něco

Something in the way she woos me.

I don’t want to leave her now…

George Harrison

KUPTE SI INTELIGENTNÍ HRAČKU! hlásala barvitá reklama ve výkladní skříni.

„Mami, chtěla bych toho medvídka…“

„Neotravuj, takových máš doma!“

„Ale tady píšou, že je inteligentní!“

„Nemůžeš přece věřit každé hlouposti.“

IDEÁLNÍ HRAČKA PRO VAŠE DÍTĚ! NESPOČETNÉ

VARIANTY DĚTSKÝCH HER!

„Táto, ten panák se na mě nějak divně kouká.“

„Je to asi poslední model robota. Jsou pěkně drahé a nespolehlivé.“

„Ne, počkej, to asi nebude robot. Podívej se na tu cenu!“

„Tak potom je to nějaký nesmysl. Hloupá reklama. Za tyhle peníze koupíš nanejvýš tak dálkově ovládané letadlo.“

NEUNAVÍ, NEOMRZÍ, POMŮŽE PŘI VÝCHOVĚ

I VYPRACOVÁNÍ DOMÁCÍCH ÚKOLŮ!

„Prosím tě, Jindřišku, snad bys tu hloupost nechtěl?!“

„Ale dědo… Přemluv tatínka. Třeba pod stromeček. Je to určitě lepší než ta vychovatelka, co mě každý večer honí v půl deváté spát. A asi taky levnější.“

„Co ty můžeš vědět o cenách?“

„Moc. Viděl jsem, jak jí tatínek dává peníze.“

INTELIGENTNÍ FIGURKA TYPU GERONIMO.

DODÁVÁ FIRMA ARGENTER A SYNOVÉ!

„Přejete si něco?“ zeptal se obtloustlý prodavač s blýskavou pleší nevýrazně vyhlížejícího muže v opotřebovaném oděvu, který už dobrých dvacet minut bloumal prodejním prostorem a doposud se obsluhujícímu personálu vyhýbal značným obloukem. Kapsy měl napohled splasklé a prodavač si o jejich obsahu nedělal žádné iluze. Vpadlé tváře, neoholená brada, pohled prozrazující nevyspání. Hubené ruce zabořeny hluboko do kapes. Zatím na nic nesahá, jen okukuje. Zatím. Ale z toho, co je v regálech vystaveno, si nemůže určitě koupit nic. Dočista nic. Tak co sem leze. Firma Argenter dodává luxusní výrobky pro zákazníky z vyšších kruhů.

Obrátil roztřesený pohled směrem k prodavači a pak rychle uhnul. Pokrčil rameny.

„Ne… ne, děkuji. Nic nepotřebuju. Jen jsem se přišel trochu ohřát… a podívat se na ty vaše… zázraky.“

Prodavač už měl na jazyku silná slova, ale ta osoba byla při bližším pohledu docela zajímavá.

„Zajímají vás naše inteligentní hračky?“

„Pochopitelně. Jsem tak trochu od fochu. Vystudoval jsem kybernetiku a deset let dělal ve výzkumu. U Altona. Dobře tedy vím, že umělá inteligence neexistuje. Ty hračky však nevypadají jako jednoúčelové roboty, kterými se to všude jen hemží. Na to jsou příliš levné a dost malé. Proto mne to zajímá.“

„Myslíte si, že naše reklama je humbuk?“

„Ne, to jsem neřekl. Neměl jsem příležitost si ty kousky vyzkoušet. Ale o té inteligenci, víte…“

„Pochybujete, že?“

„To jste řekl vy.“

„Nač se přít. Kupte si jednoho paňácu a uvidíte.“

„A nevíte za co? Nemám ani co do žaludku.“

„Jak dlouho už jste bez práce?“

„Před rokem jsem se rozvedl a žena si vzala šikovného advokáta. A Alton nezaměstnává společensky znemožněné. Byly tam ještě další důvody… Nemyslím, že je nutné se tady o nich bavit. Postaral se o to, abych o práci nezavadil. Mám tedy jiné starosti, než kupovat si inteligentní hračky.“

Do krámu se nahrnuli zákazníci. Rodina. Osmileté dítě si dost vztekle vydupávalo panáka oblečeného do kostýmu harlekýna, matka se ho snažila mírnými slovy konejšit, otec mlčky přihlížel a nervózně sahal do kapsy pro peněženku. Prodavač se začal věnovat zákazníkům, kteří vypadali na to, že by z nich něco mohlo kápnout. Nezaměstnaného nechal zatím svému osudu. Nevšímal si toho, jak bere líbivé figurky do rukou a snaží se nahlédnout do jejich útrob, aby aspoň částečně pronikl do jejich tajemství. Nepodařilo se mu to. Byly precizně uzavřené a kontrolní a manipulační otvory byly dokonale zamaskované.

Nezdárný synáček si už vyfňukal svou hračku a otec se nesměle dožadoval předvedení.

„Lituji, pane, při prodeji hraček typu Geronimo platí zvláštní ustanovení,“ vysvětloval prodavač. „Hračky přímo v prodejně nepředvádíme. Pokud máte zájem, mohu vám o jejich možnostech promítnout krátký reklamní film, který vám dodá prvotní dojem i návod, jak s ní zacházet. Po dobu jednoho měsíce poskytujeme na provoz hračky absolutní záruku. Pokud s ní nebudete z jakýchkoli důvodů spokojen, pokud se objeví jakákoli závada, ihned vám pošleme odborníka a zboží bezplatně přeprogramujeme. V téže lhůtě máte možnost hračku kdykoli vrátit a dostanete zpět celý obnos. Po vybalení ponechte Geronima dvacet čtyři hodin v klidu na teplém místě. Pak hračka ožije. Zaznamenejte si čas, kdy se rozběhne. Od toho okamžiku běží záruka. Svým zákazníkům, pane Graytone, plně důvěřujeme.“

„Co všechno ten panák dovede?“ ptal se asi pětatřicetiletý otec, v dobře šitém obleku, na pohled zaměstnanec banky či jiného úřadu s podobným zaměřením, dávající nepokrytě najevo, že v jednání se stranami je naprostým suverénem. Jeho způsob kontaktu s rodinnými příslušníky působil naproti tomu dost rozpačitě.

„Umí všechno, co si budete přát… tedy, co si váš syn bude přát. Poslouchá na slovo.“

„Nemůže mu ublížit?“ vstoupila do obchodní transakce matka, která, zdá se, nabyla dojmu, že by měla ukázat, kdo vládne rodinné radě.

„Něco takového je už z principu vyloučeno, pokud ovšem by se chlapec nechtěl podívat dovnitř. Ale ani v tom případě, kdyby se uvolnily pružiny ovládající mechanické svaly, by k těžkému úrazu nemělo dojít. Atomová baterie je nerozbitná, je to ostatně stejný typ, jaký se používá v běžných přístrojích spotřební elektroniky. Vydrží osm až deset let, což je o poznání déle, než se předpokládá životnost loutky.“

Rodina se zdála být spokojena.

„Přejete si Geronima zabalit?“

„Ne!“ zaťal synáček zuby a chytil panáka do náruče.

Prodavač přijal příslušnou částku a s úklonou vyprovodil spokojené zákazníky.

„Geronima čeká těžký život,“ poznamenal nezaměstnaný.

„Jak se to vezme,“ pokrčil rameny prodavač a bedlivě si návštěvníka prohlížel. „V souvislosti s tím, co jste mi tu o sobě řekl, si myslím, že vám mohu učinit nabídku.“

Návštěvník zpozorněl.

„Dost možná, že bych pro vás měl i zaměstnání. Potřebujeme inteligentní lidi se zkušenostmi s elektronikou. Neříkám, že ta práce je dobře placená, ale hlady určitě nezemřete.“

„Poprvé slyším, že by obyčejný prodavač někomu nabízel práci…“

„Prodávám jen proto, abych na vlastní oči viděl, jakým dojmem nové výrobky působí. Bezprostřední kontakt se zákazníkem je velice užitečný a může ovlivnit další směry výroby. To, co lidé obvykle řeknou prodavači, by se jinde říct neodvážili. Prodavač je hromosvodem, který musí vytrpět vše. Kdybych si nespokojeného zákazníka zavolal do kanceláře, obvykle zcela ztratí veškerou výmluvnost, cizí prostředí ho umlčí. Já však chci znát to, co si skutečně myslí. Jmenuji se Adolf Argenter. Firma je moje a na patentu hraček typu Geronimo se podílím jedenapadesáti procenty.“

„Borby Jesper,“ představil se návštěvník.

„Berete?“

„Nekupuju kočku v pytli. Potřebujete mě do vývoje?“

„Ne. Do provozu.“

„Nerozumím.“

„Pochopíte. Hračky jsou ovládány na dálku. Inteligentní hračka jako taková skutečně neexistuje, ale zákazníkovi stačí dokonalá iluze. Inteligentní hračka zatím existovat ani nemůže, elektronické systémy stále nejsou dokonalé a roboty se stále nedaří programovat lidským hlasem. Potřebují, jak jistě víte, přesně formulované příkazy, a proto se dětem s roboty tak obtížně komunikuje. S Geronimem si však dítě může dělat, co chce, a Geronimo musí na slovo poslouchat. Protože loutku řídí člověk.“

„To se vám nemůže vyplatit?!“

„Proč myslíte? Cena loutky je trojnásobkem platu obsluhy za tři roky provozu. Za takovou dobu dítě většinou hračka omrzí a odloží ji. Pokud ne, je vyvolána porucha, a v té době už zákazník musí opravy platit. Neplatí však za opravy, ty jsou zbytečné. Platí za obsluhu. Chápete?“

„Ekonomická stránka věci mi je téměř jasná, a nemíním se zmiňovat o její právní čistotě. Přiznám se, že za současného stavu věcí je pro mne nabídka dost lákavá.“

„Nu, rozmyslete si to.“

„Nemám si co rozmýšlet. Kdy mohu nastoupit?“

„Zítra v sedm ráno.“

Jesper čekal leccos, jen ne to, s čím se nakonec setkal. Doufal, že v nejlepším případě bude sedět u terminálu, televizními kamerami vestavěnými do očí malého robota sledovat dění v pokoji dítěte a mechanickýma rukama na dálku vodit loutku, případně za ni mikrofonem odpovídat. Zatím ho očekávala střízlivě vybavená místnost ve sklepeních Argenterova obchodního paláce: křeslo, psací stůl, skříňka s elektronickým přístrojem neznámého typu, snad trochu připomínajícím laboratorní testovací přístroje.

S Argenterem už se nepotkal. Do kanceláře ho uvedl tajemník. Jesper v něm chvíli hledal rodinnou podobu, aby se ujistil, zda ho náhodou do zaměstnání nedoprovází „a synové“, bylo to však zbytečné. Ten člověk byl skutečně pouhým zaměstnancem. Předložil Jesperovi malé pohoštění a k prostudování pracovní smlouvu. Jesper ji nijak zvlášť pečlivě nečetl a podepsal ji. Částka, která mu měla být vyplácena, překonala všechna očekávání. Jen se trochu zarazil nad ustanovením „Pracovní doba podle potřeby“, ale koneckonců byl v situaci, kdy si nemohl moc vybírat.

Tajemník ho vyzval, aby počkal, a vzdálil se. Jesper se co nejpohodlněji usadil v křesle a cítil se spokojen. Nečekal, že po předchozích nesnázích dostane místo tak snadno, i když si byl nucen přiznat, že jeho kvalifikaci zase docela neodpovídalo. Naplnil ho lehký pocit štěstí. Zavřel oči a cítil, jak zvolna usíná. Teď, za chvíli, by měl přijít někdo, kdo mu dá základní instruktáž a uvede na pracoviště. Když mne tady najde se zavřenýma očima, nebude to působit dobrým dojmem. Snažil se spánek přemoci, ale nedařilo se to. S myšlenkou, že do kávy musel být přimíchán nějaký omamný prostředek, kterou se však vzápětí snažil zavrhnout, protože k tomu neviděl žádný důvod, usnul.

„Mami, už se hýbá!“ uslyšel zřetelně pronikavé dětské zavřeštění. Přicházelo jakoby z dálky a jednotlivé slabiky se jako hroty zarývaly do mozku. Přemýšlel, co by to mohlo znamenat. Náhle nevěděl, kde je a co se vlastně děje.

„No to jsem ráda, že ten chlap v obchodě měl pravdu,“ uslyšel jiný hlas. Alt. „Celou noc to leželo jako kus dřeva, o nějaké inteligenci nemohla být řeč. Snad jsme se nenechali napálit.“

Jesper cítil, že má celé tělo neobvykle strnulé. Vzpomněl si, že usnul v křesle, ve sklepě, v kanceláři u Argentera, teď už je určitě odpoledne, to znamená, že ten člověk, který si pro něho přišel, ho nechal spát. Pěkná ostuda. Kdoví, jestli ho Argenter ještě zaměstná. Pokusil se trochu protáhnout zdřevěnělé nohy.

„Hele, cuknul nohama. Tak Geronimo, poslouchej. Nech už toho a postav se.“

Slyšel velitelský hlas. Pěkně vzteklý. A dětský. Věděl, kdo to mluví. Toho uvřeštěného kluka poznal hned. Jenom nechápal, kde se tady vzal.

„Tak Geronimo!“

Ucítil nešetrný dotyk na paži. Něco s ním prudce otřásalo. „Tak otevři už oči!“

Stále ještě se probouzel z těžkého snu. Ten sen by už snad měl skončit. Pokusil se poručit víčkům. Ta se váhavě nadzvedla. „Tak vidíš, Alfe,“ uslyšel z dálky alt. „Už je vzhůru. Teď už si s ním hraj sám. Kdybys něco potřeboval, zavolej slečnu Karin.“

Zaklaply dveře.

„Tu megeru? Kašlu na ni,“ zaskuhral Alf. „Mám teď Geronima. Stačíme si sami.“

Jesper ničemu nerozuměl. Ležel na měkkém huňatém koberci a díval se přímo do bílého stropu s lustrem, vyzdobeného dětskými motivy. Pak mu výhled zakrylo cosi bledého a zrzavě střapatého. Mělo to oči. Velké, hnědé, kulaté oči. Lidské oči. Oči dítěte.

„Vstaň, Geronimo!“ rozmazala se tvář. Výkřik pocházel z nestvůrně velikých úst, která se přiblížila až těsně k jeho očím.

Náhle měl nový, neodbytný pocit. Neznámá síla ho nutila, aby vstal, a byl si vědom toho, že až se postaví, bude mít z provedeného úkonu radost. Neobratně pohnul údy a měl dojem, že mu nepatří. Těžkopádně se obrátil a s potížemi se napřímil. Vyšponoval nohy, jak jen nejvíc to šlo, a snažil se vytáhnout co nejvýš, přesto však sahal chlapci jen po kolena. Hoch si klekl na koberec, lokty se opřel o zem a díval se mu přímo do očí. Jesper cítil uspokojení. Stál, vyplnil příkaz, ale nebylo to takové uspokojení, jaké očekával. Pořád nechtěl věřit tomu, že je malý, bezmocný, že se stal doslova a do písmene hračkou v rukách toho malého tyrana.

„Jak se jmenuješ?“ udeřila ho další otázka.

Borby Jesper, chtěl vyhrknout, ale náhle ucítil v hlavě prudký nával bolesti, a tak jeho ústa, ovládaná mechanickým systémem, kombinovaná s malým mikrofonem, se ani nepohnula. Musel počkat, až ta hrůza odezní, teprve pak se mu ulevilo.

„Ty neumíš mluvit?“

„A-ano, umím mluvit,“ pronesl Jesper váhavě, přes elektronický systém se mu to jakž takž podařilo.

„Vida, mluvit umíš. Rozumíš tomu, co jsem se tě ptal předtím?“

„R-rozumím.“

„Tak mi řekni, jak se jmenuješ.“

Borby Jesper, ty drzý spratku, chtěl vykřiknout, a další nával bolesti do mozku ho už tolik nepřekvapil. Do mozku… Spíše do míst, kde by mozek měl, kdyby byl ještě člověkem. Ale on už přece člověkem není… Ne? Ale co se to s ním stalo?

„Tak odpověz přece!“

Ucítil stisk a prudké zatřesení.

„Geronimo,“ vydechl proti své vůli.

„Tak vidíš, sluší ti to. A ještě něco. Příště, vždycky, když budeš odpovídat, mi řekneš pane.“

„Ano.“

Přece odpověděl! Tak proč se opět stupňuje ta bolest? Pomalu, velmi pomalu si uvědomoval, čeho se teď dopustil.

„Ano, pane,“ opravil se. Bolest zmizela.

„Tak, Geronimo. A teď pěkně – pochodem, vchod!“

A Borby Jesper, muž s kvalifikací vysokoškolského profesora, nyní loutka v rukou malého Alfreda, se vydal na pochod. Prováděl předpisové obraty, poskakoval na jedné noze, metal kotouly, šplhal po záclonách, byl přece jen pestře oblečenou figurkou, harlekýnem, malou kopií člověka, dětskou hračkou, do níž jeho lidský mozek vložil inteligenci a kterou pan Argenter vybavil čidly podmiňujícími absolutní poslušnost.

„To už snad stačí, Alfe?“ odvážil se promluvit, přestože vůbec necítil únavu, jen ho vůbec nebavilo poskakovat tak, jak hocha napadlo. Pak si uvědomil bolest a opravil se:

„To už snad stačí, pane.“

Bolest ustala.

„Nežvaň. Budeš mluvit, jen když se tě budu něco ptát. Rozumíš?“

„Ano, pane,“ odvětil Jesper pokorně.

Házel si s Alfem míčkem, z neuvěřitelně stupidní stavebnice stavěl monstrózní stavby, a to přesně podle pokynů Alfa, který byl vždy smíchy bez sebe, když se budovy, postrádající jakékoli poznatky čerpané z dlouhodobých zkušeností lidstva, hroutily s rachotem k zemi, proháněl automobily na překážkové dráze, ošetřoval „nemocné“ medvědy.

Alf byl neuvěřitelně hloupý chlapec. Byl zvyklý, že vše, co si zamane, dostane, a s hračkami zacházel v souladu se svou povahou. To Jesper rozpoznal ve chvíli, kdy jeho pán konečně na chvíli odešel. Když zjistil, že v jeho nepřítomnosti má volnost pohybu, vydal se na průzkum neobyčejně rozlehlé místnosti, sloužící jako herna i ložnice jedinému dítěti. Ve skříni, která byla pootevřená, nacházel trosky letadélek, mechanických autíček, železničních modelů. Vše zničené necitlivou rukou rozmazleného hocha.

Po chvíli se Alf vrátil.

„Geronimo, kde jsi?“

„Tady, pane.“

Loutka vylezla ze skříně.

„Co tam děláš?“

„Přemýšlím, jestli by to šlo opravit,“ odpověděl podle pravdy.

„Ty bys to dokázal?“

„Myslím, že ano, pane.“

„Tak se do toho můžeš pustit. Třeba do té lokomotivy,“ řekl Alf a na hračku pořádně šlápl.

„Ano, pane…“

Alfred si lehl na koberec, listoval knihami, čmáral do nich velkou tlustou tužkou a po očku pozoroval Geronima, který se mordoval s lokomotivou rozchodu HO. Konečně si Jesper oddychl. Může dělat práci, při které nad sebou necítí ten pronikavý drzý hlas, při níž ho nikdo nehoní z místa na místo, chvílemi pozoroval hodiny a čekal na dobu, kdy se přiblíží večer, malý křikloun půjde spát a Argenter ho na noc pošle domů. Teď už chápal, co bylo míněno tou „neomezenou pracovní dobou“. Pokud bude dítě vzhůru, bude muset být Jesper v pohotovosti. Naštěstí chlapec také spí, chodí do školy, jezdí s rodiči na výlety – nu, ale to si ho může vzít s sebou… Snad ho Geronimo brzy omrzí.

Hned večer řekne Jesper Argenterovi, co si o tom myslí. S tak povedeným místem co nevidět praští. A plat za dnešní den si může Argenter nechat. Budiž, to je všechno krásné, ale jak se to tomu darebákovi podařilo, aby se Jesper tak dokonale sžil s pouhou elektronickou figurkou, uvnitř jistě dost primitivně uspořádanou – poznal to z toho, že končetiny nemohl ovládat tak dokonale, jak by si přál, nebo – jako kdyby byl člověkem. Chlapec nic neříkal, a tak Jesper pomalu rozložil na podlaze celé velké kolejiště, zapojil výhybky, semafory, postavil z kostek nádraží a uvedl do chodu lokomotivu sice s pochroumanou karosérií, jíž však předtím nechybělo v podstatě nic, jen potřebovala trochu vyčistit kontakty.

Čekal od hocha slova pochvaly nebo díků, ale marně. Měl aspoň pro sebe jakýsi pocit zadostiučinění, pak se však ve dveřích objevily štíhlé ženské nohy na vysokých podpatcích, nad koleny zakryté úzkou černou sukní, a hlas, který dosud Jesper neznal, šetrně vyzval Alfa, aby se odebral k večeři. Chlapec se chvíli zdráhal, ale když žena – v mezích možností – přidala na důrazu, Alfred se líně zvedl a klátivým krokem opustil místnost. Cestou bezohledně šlápl do kolejiště. Lokomotiva definitivně dosloužila.

Pokud však Jesper doufal, že se večer opět probudí někde ve sklepení Argenterova paláce, byl zklamán. Teprve uprostřed noční temnoty, kdy jako loutka neuměl usnout, si v hrůze uvědomil, k čemu se to vlastně upsal a jak je také možné vykládat pojem „neomezená pracovní doba.“

Jesper byl u Graytonů měsíc a za tu dobu se mu podařilo opustit Alfův pokoj jen jednou, to tehdy, když si ho chlapec s sebou vzal na rodinný výlet. Jesper byl šťasten, že se konečně může dívat na něco jiného než na čtyři holé stěny místnosti, kterou navíc musel neustále udržovat v naprostém pořádku, jinak ho chlapec trestal. Mohl konečně vidět krajinu, teď už s nastupujícím podzimem, lesklou hladinu jezera s několika labutěmi, mohl pozorovat šedý pás silnice s kolonou vozidel, to ovšem jen do chvíle, než si toho Alf všiml a hodil přes něho přikrývku, jako by měl škodolibou radost z toho, že hračka také může trpět.

Po celou tu dobu jednoho měsíce se Jesperovi nikomu nepodařilo prozradit, jak se to s ním vlastně má. Všichni byli pochopitelně přesvědčeni, že se jedná o hračku, sice s mimořádnými schopnostmi, ale přece jen o hračku, a Alf byl malým mazlíčkem rodiny a mohl si prakticky stále dělat, co chtěl. Jesper mu dělal otroka. Pečlivě psal domácí úlohy a jeho iluze, že by mohl chlapci pomáhat v učení, vzaly brzy za své. Jednou se Alf dokonce pokusil propašovat Geronima do školní aktovky, aby mu tam napovídal, ale v tomto jediném výjimečném případě matka zakročila. Stlaní postele se původně zdálo být nad schopnosti malého mechanismu, ale když Jesper postupně začal poznávat jeho možnosti, pochopil, že jsou téměř neomezené. Častokrát měl nesmírnou chuť malému drzounovi nafackovat, ale v tu chvíli se vždy zapojila blokace a prudká bolest hlavy podobné nápady okamžitě zapudila. Nejvíc však Jesperovi vadilo, že loutka neuměla spát. Když byla kolem tichá noc, vždy ho napadaly ty nejhorší myšlenky. Nabýval přesvědčení, že jeho lidské tělo už dávno neexistuje, že obsah jeho mozku byl přehrán do miniaturního elektronického stroje a on zůstane navždy jen malou hračkou, a navíc že jeho existence už nemá příliš dlouhou budoucnost, protože chlapec zacházel se všemi hračkami tak, že se většinou nedočkaly příštích Vánoc. Půvabné hedvábné Geronimovy šatičky byly teď celé ušmudlané a potrhané, neustálá práce na nich nutně zanechala své stopy; jen syntetická kůže byla zatím bez poskvrnky.

Jesper se snažil nijak se nenudit. Dělal všechno pro to, aby mu v době, kdy Alf spal nebo byl ve škole, čas ubíhal co nejrychleji, a pokud nedostal žádný příkaz, který by mu nařizoval nečinnost, s chutí opravoval rozbité hračky malým dětským nářadím, které měl chlapec ve svém inventáři jen symbolicky, protože jakákoli práce mu byla něčím zcela cizím. Někdy, když měl Alfred dobrou náladu, hráli spolu domino nebo člověče, nezlob se, a Jesper musel samozřejmě vždycky prohrát, a po pravdě řečeno dělal to i rád, protože pak měl vždy od chlapce na chvíli pokoj. Jesper doufal, že ho hračka brzy přestane bavit, ale nestalo se tak.

S ostatními členy rodiny se příliš nestýkal. Otec Grayton byl doma zřídka a o syna se příliš nezajímal, matka neustále hostila přítelkyně a o dítě se starala především vychovatelka Karin, to byly ty štíhlé nohy na vysokých podpatcích, které mžikem oka spatřil první večer pobytu u Graytonových. Podruhé ji uviděl až za týden. Když uklízel chlapcův stůl, viděl jí lépe do tváře. Spatřil hezký symetrický obličej rámovaný hustými havraními vlasy. Dvaadvacet, třiadvacet, řekl si. Hezky formovaná. Karin však brala loutku jako nezbytnou kulisu chlapcova pokoje, nejprve se snažila Geronima využít k výchově nevychovatelného, ale její snaha se minula účinkem, protože pokud Geronimo dostal dva protichůdné příkazy, prioritně plnil vždy ten, který mu uložil Alf. Byl přece především jeho majetkem a příkazy někoho jiného mohl plnit jen v případě, že se nerozcházely s chlapcovým názorem. A Alf velice brzy přišel na to, že vychovatelka chce po Geronimovi, aby jí sděloval důvěrné informace o tom, zda si chlapec myl uši, čistil zuby, a ihned mu to zakázal. Naštěstí mu s Karin vůbec nezakázal hovořit, použil formulace:

„A nebudeš s ní o mně mluvit, rozumíš? Jinak ti ukroutím hlavu,“ a zamýšlené naznačil výmluvným posunkem.

„Ano, pane…“

Karin se ukázala být jedinou osobou v domácnosti, s níž se dalo rozumně hovořit, neměla se však nikdy dovědět, že Geronimo je něčím jiným než obyčejným kusem elektronického balastu. To, že by jí Jesper mohl vyjevit, jak se věci ve skutečnosti mají, byl nápad, který ho už dávno přešel, a na nic takového ani nepomýšlel. Nastupující bolest v obdobných případech byla dostatečně výmluvným faktorem. Jesper však potřeboval někoho, s kým by mohl rozmlouvat v trochu jiné tónině než s panovačným hochem, potřeboval někoho, kdo by ho bral trochu jinak než jen jako předmět. Nebylo to však jednoduché, dostat se ze sféry Alfova vlivu. Hoch pečlivě zavíral dveře a Geronimo při všech svých zázračných schopnostech na kliku nedosáhl. Někdy dostal práci na celou noc, vzápětí mu však byla opět zakázána, protože práce zpravidla působí hluk, který bývá ve spánku rušivým elementem, a v takových případech Jesper s chutí působil co největší kravál. Až jednou konečně zůstaly dveře otevřeny a Alf klidně spal.

Nedostal výslovný příkaz, že se má v noci zdržovat v pokoji. Konečně mohl vyjít sám na chodbu. Zatím zavrhl původní úmysl definitivně utéct z téhle pasti, domníval se, že na to je vždycky dost času, a navíc se mu to nezdálo být zrovna jednoduché. Nevěděl, ve které městské čtvrti se právě nachází, a z té jediné vyjížďky moc neměl. Přesto doufal, že jeho chvíle přijde a že se nakonec dostane tam, kam potřeboval. K tomu však potřeboval pomoc. Pomoc někoho blízkého. Pomoc blízkého člověka.

Takový se tu zdál být jen jeden.

V Karinině pokoji se svítilo, tlumené světlo pronikalo skrz škvíru pod dveřmi a rýsovalo na nerovnoměrné vrstvě podlahové krytiny bizarní stíny, které mohl teď, z polohy malého trpaslíka, svým dokonalým optickým ústrojím přesně vnímat.

Nesměle zaťukal.

„Dále,“ ozval se její zvučný, trochu překvapený hlas.

Jak rád by ji poslechl a otevřel si. Naleštěná kovová klika byla dobře o třicet centimetrů výš, než mohly dosáhnout jeho mechanické ruce. Geronimo sice mohl vyskočit, pak ale neměl žádnou sílu. Na chvíli zaváhal, a potom, opět tiše, zaťukal ještě jednou.

„Tak dále,“ vycítil v jejím hlase jisté podráždění. Kdoví, co si v té chvíli myslela. Jak rád by na ni zavolal, aby šla otevřít, ale nemohl, na chodbě bylo tak zlověstné ticho, že by snadno mohl zburcovat celý dům. Zejména Alf měl v tuto hodinu ještě lehké spaní a Jesper vůbec neměl chuti mu právě teď něco vysvětlovat.

Šoupavé kroky pantoflíčků za zavřenými dveřmi ho trochu uklidnily. Zámek cvakl a z pootevřených dveří se rozlil na chodbu ostrý proužek světla. Jesper neváhal.

V té chvíli, kdy Karin, která na chodbě nikoho neviděla, pokrčila rameny, zavřela dveře a pro jistotu je pak za sebou zamkla, byl už uvnitř. Věděl, že je to nespolečenské, ale nebyl teď člověkem. Nemusel všechny konvence dodržovat tak doslova. Doufal, že to dívka pochopí.

Postavil se tak, že ho musela uvidět, jakmile se otočí.

Spatřila ho a polekala se. Pochopitelně, když se uprostřed noci náhle objeví v pokoji trpaslík, byť známý, nemusí to být pro křehkou nervovou soustavu tím nejlepším zážitkem.

„Promiňte mi to, slečno Karin,“ spustil nesměle.

„Geronimo?“ vydechla. „Tomu… nerozumím. Proč nejsi u Alfreda?“

Zásadně říkala Alfred, zavrhla všechny zdrobněliny.

Musel volit slova pečlivě, aby zahnal každý nástup bolesti.

„Já… potřebuji s vámi mluvit. Mně… Já…“

Nebylo to jednoduché vyhnout se problémům, myšlenky vzbuzující v něm pocity lidství byly přísně trestány.

Karin ho pochopitelně brala stále jako předmět, a právě tuto hračku musela nerozlučně spojovat s chlapcem, kterého určitě neměla v lásce, vždyť právě vůči ní se choval snad nejhůř a při každé příležitosti na ni žaloval rodičům, a jen díky božské trpělivosti, či spíše apatii jeho matky vlastně zůstávala stále ještě u Graytonů zaměstnána.

„Poslal tě Alfred?“ zeptala se výhružně.

„Ne, to ne,“ odpověděl okamžitě Jesper a pravdivá odpověď mu přinesla úlevu. „Víte, je mi… je mi smutno.“

Konečně ze sebe vypravil větu, která byla stoprocentně pravdivá a nebyl za ni potrestán. O svých náladách mu Alfred hovořit nezakázal a jinak byla nezávadná.

„Smutno?“ divila se Karin. Úlek už vyprchal. Teď se zdálo, že se baví. „Copak může být robotu smutno?“

Jak rád by jí řekl, jaký je vlastně robot. Zahnal bolest.

„Noci jsou tak dlouhé,“ blábolil, „a já nemohu spát. Neumím to. Potřebuji někoho, s kým bych si mohl vyprávět.“

„Já vím, s Alfredem není lehké pořízení,“ postěžovala si na společný úděl. Usmála se. „Tak dobře, jestli chceš, můžeš tady chvíli zůstat. Ale potom se vrátíš, rozumíš?“

Přikývl. Musel dát souhlas, byl to příkaz člověka. Ale aspoň jí nemusel říkat – ano, paní – nic takového mu do programu nevložila.

„Víte, slečno Karin,“ řekl, „ne vždy je u Graytonů nejvhodnější klima. Pracovní prostředí není nejideálnější. I robot potřebuje ke své činnosti příznivé podmínky.“ Slovo „robot“ mu šlo dost špatně z mikrofonu, ale jinak se to říct nedalo.

Vyslovené věty působily jen lehké bolesti, neznámý zdroj si tedy nebyl jist, zda odporují zvolenému programu či ne.

„Přeješ si, abych Alfredovi domluvila?“ podivila se. „A proč vlastně? Když jsem tě žádala o spolupráci při výchově, několikrát jsi mne informoval o jeho darebáctvích, ale pak jste se spolu proti mně spolčili. Nemám k tomu co dodat.“

„Ne, počkejte, vy mi nerozumíte. Především nechci, abyste mu domlouvala. Je to bezpředmětné. A pak… on mi zakázal s vámi hovořit… O něm.“ Bolelo to téměř nesnesitelně, protivil se jednoznačnému příkazu, ale říct jí to musel. „Jeho příkazy mají prioritu,“ dodal a tím se konečně zbavil utrpení.

„To jsem nevěděla,“ podivila se Karin. „Domnívala jsem se, tedy aspoň v návodu k obsluze je uvedeno, že Geronimo je pomocníkem při výchově dítěte.“

„Tam toho je,“ mávl rukou a jeho gesto jí připadalo tak lidské, že na chvíli zpozorněla. Geronimo však zmlkl, protože opět pocítil bolest. Tentokrát se provinil proti pravidlům slušného chování: nebyl oprávněn kritizovat výrobky firmy Argenter a synové.

„Víte, slečno Karin… Já… jsem tak sám…“

Ta hračka jí připadala podivná. Nemohla pochopit, jak může projevovat nějaké city.

„Neříkej mi slečno Karin, tak mi říká ten drzý spratek. Jmenuji se Karin, tak mi tak říkej. A můžeš mi tykat. Jsme vlastně kolegové ve službě, až na to… myslím, že ty to máš trochu horší než já.“

Kdybys tak věděla o kolik, pomyslel si Jesper, ale nahlas řekl:

„Ano, slečno…“ Zabolelo to. Příště už nezapomněl. „Dobře, Karin. Vy… Ty něco studuješ?“

Viděl na stole rozložené učebnice.

„Ano, pedagogiku. Chci být učitelkou.“ Bezděčně mu to vysvětlovala jako šestiletému dítěti. „Nemíním pořád být v jedné domácnosti s malým uzurpátorem za mizerný plat. Tohle je už moje třetí místo vychovatelky.“

Jesper pedagogice příliš nerozuměl, ale získal absolutní paměť.

Nebylo to sice nejšťastnější pamatovat si úplně všechno, co v posledních týdnech prožil, byl to dar jeho nové profese, byly chvíle, kdy tuto vlastnost v duchu proklínal, ale teď se mu znamenitě hodila. Přelétl text na stránce mnohem rychleji, než kdyby byl člověkem, a mohl okamžitě o problému fundovaně diskutovat. Cítil, že právě tohle možná potřebuje Karin – pomoc při studiu, při únavné stereotypní činnosti, kterou se vlastně může zabývat jen v noci.

Tady si začali rozumět.

Podruhé se k ní dostal za několik dní, naučil se kvůli tomu otvírat dveře drátěným háčkem. Karin byla překvapena, jak mnoho toho ví obyčejný robot o životě lidí, jaký má přehled o mezilidských vztazích, jak ohromné znalosti z práva, psychologie, filozofie. Nechápala, jak takový zázrak techniky může de facto zahálet při triviálních činnostech, které ho nutil vykonávat Alfred. Obrovský rozpor mezi vybavením robota a jeho způsobem použití v ní způsobil jistý neklid.

Jesper nenápadně vyzvěděl, na jaké adrese Graytonovi bydlí; tuto část města vůbec neznal. Mezi řečí ji požádal, aby mu přinesla plán města. Slíbila mu to s velkým otazníkem v očích. Toto přání nezpůsobilo žádnou bolest – v programování přehrad byly tedy mezery.

Další večer, když už malý trapič spal, si sama Geronima odnesla. Opatrně. Nechtěla, aby se kdokoli v domě o jejich rozhovorech dověděl. Začali to nazývat „spikleneckými schůzkami“ a Jesper cítil, že není a nemůže zůstat strojem, že mu zůstaly zachovány nadále všechny lidské city, a den ze dne byl smutnější, protože ta inteligentní dívka se mu stále víc líbila a začal k ní něco cítit. Něco – to bylo to pravé slovo. Něco, co mohlo být vztahem mezi dvěma bytostmi organicky si zcela cizími, něco, co vlastně nemohlo být ani přátelstvím, ani láskou. Něco, co vlastně ona nemohla opětovat, protože nemohla vědět, jak se vlastně věci mají, něco, o čem jí on nemohl nikdy povědět. Obával se, že by tu bolest nevydržel, že by ji ten jemný mechanismus nesnesl, že by havaroval. Tušil, že to by mohl být i jeho konec. A jak se mu předtím nechtělo žít jako hračce, právě tak se mu teď chtělo být v její blízkosti.

Mapu mu přinesla. Prošel se po ní a jeho fotografická paměť zaznamenala vše. Tuto čtvrť by teď poznal i v úplné tmě.

„Ty chceš utéct, Geronimo?“ zeptala se ho jednou.

„Víš, Karin, chtěl jsem, ale…“

„Vždyť jsi přece jen stroj, Geronimo. Ty přece nemůžeš projevit přání utíkat…“

„Nemám to v programu,“ odvětil podle pravdy. „Nikdo mi to nezakázal.“

„Já bych ale mohla.“

„Já vím,“ odpověděl. Na jednu stranu byl rád, že tak neučinila, a na druhou stranu ho to mrzelo. Aspoň by ho to přestalo lákat ven, a zcela by z něj možná vyprchala touha vyřídit si to s panem Argenterem. Chtěl být pořád s ní.

Střet byl ostrý.

Paní Graytonová spatřila Karin, jak odnáší Geronima z dětského pokoje. Nepřikládala tomu žádný význam a jen bezděčně se o tom zmínila Alfredovi.

„Je můj, rozumíš, je můj!“ křičel na ni se zaťatými pěstičkami. „Nebudeš mi ho brát!“ Kopal kolem sebe nohama v hysterickém záchvatu a nebylo s ním pořízení. Nechali ho o samotě a za dveřmi pak jen bylo slyšet hlasitou diskusi mezi paní Graytonovou a vychovatelkou. Občas Jesper rozpoznal slovo „propuštěna“.

Ten večer utekl.

Vylezl balkónem a spustil se po drátu od hromosvodu. Bylo to vlastně úžasně jednoduché, jeho organismus byl pružný a prakticky nezranitelný, i neuvěřitelně obratný. Noc byla temná, deštivá, dobře však věděl, že loutka je vodotěsná a navíc i z nerezavějících součástek.

Vydal se ulicí najisto, i když si byl vědom toho, že tu vzdálenost do centra, víc než dvaadvacet kilometrů, pěšky během noci nezdolá. Byl dost pomalý a nesměl nikoho potkat. Každý, kdo by hračku objevil, by ji určitě nenechal jen tak utíkat, sebral by ji a vrátil ji majiteli, nebo si ji ponechal. A Jesper dobře věděl, že musí každého člověka poslechnout.

Přes den se ukrýval ve sklepě ve společnosti sudů od piva a několika desítek krys, které ho očichaly a pak jako nepoživatelného nechaly na pokoji. Měl celou tu dobu o čem přemýšlet. Napadlo ho, že Argenter musel těch hraček prodat stovky, a že je víc než pravděpodobné, že na obsluhu každé z nich našel podobného ubožáka, jako je on. Nejen Jespera mohlo napadnout utéct a ukrývat se mimo dosah lidí. Je přece docela možné, že se takhle pod městem potulují desítky uniknuvších loutek a nevědí o sobě. Kdyby tak někoho potkal, už by nebyl sám. Být jich tak víc…

Odpoledne však jeho myšlenky dostaly trochu jiný spád. Pomstít se Argenterovi, samozřejmě, to ano – ale jak? Když ho vyhledá jako hračka, vzápětí se bleskově octne zpátky u Graytonů, nebo ho čeká ještě něco horšího. Jeho vědomí může být převtěleno do nějakého fňukacího medvídka bez schopnosti mluvit a bude muset sloužit nějakému ještě vzteklejšímu dítěti, než je Alfred. A třeba tam taky nebude žádná Karin…

Uvědomil si, že jeho čin nemá žádnou budoucnost.

Večer vylezl ze sklepa, vrátil se zpět a vyšplhal po drátu od hromosvodu nahoru.

Seskočil z parapetu a schoval se za skříní. Byl svědkem zajímavé situace. Uniformovaný policista se rozvaloval na Alfredově válendě, proti němu seděla, bílá jako stěna, Karin.

„Podívejte se, slečno Petersenová, obvinění proti vám vznesené je velmi závažné,“ přežvykovala uniforma slova v ústech jako žvýkací tabák. „Hračky typu Geronimo jsou velmi drahé, jistě je vám známo, že jejich cena se vyrovná ceně osobního automobilu střední třídy. Ve vašem vlastním zájmu byste tedy měla prozradit, kde ta hračka je. Přece jste už přiznala, že jste s ní vedla po večerech dlouhé rozhovory. Jste osamělá, přilnula jste k ní, není tedy divu, že se u vás projevila touha vlastnit někoho, kdo by vám byl alespoň trochu drahý…“

„Na tom není ani zbla pravdy,“ vzlykala Karin. „S jeho zmizením nemám nic společného. Geronima jsem neukradla ani jsem ho nenavedla k útěku.“ V té chvíli si vzpomněla na okamžik, kdy mu ukazovala plán města a domyslela si, co za tím vězí.

„Výrobce těchto hraček nás ujistil,“ huhňal policista, „že Geronimo poslechne na slovo každého člověka, pouze majiteli dává prioritu. Pokud tvrdíte, že jste hračku neodcizila ani nenabádala k útěku, zkuste se rozpomenout, zda jste mu v rozhovorech nedala záminku k útěku.“

Jesper byl šťasten, že se vrátil. Cítil nesmírnou radost z toho, že může Karin zbavit podezření. Lehl si toporně na okraj stolu a překulil se. Ozvalo se hlasité žuchnutí. Geronimo ležel na koberci a Jesper předstíral poruchu.

„Tady je,“ vzdychla radostně Karin. „Přece jsem vám říkala, že s tím nemám nic společného.“

Strážmistr zvedl nehybnou hračku.

„Dejte to spravit,“ zamručel, podal jí Geronima do ruky a beze slova odešel. Za dveřmi oznámil Graytonovým, aby si na hračky dávali lepší pozor a volali policii jen v závažných případech.

Alf neprojevil žádnou radost nad tím, že se Geronimo našel. V jeho rukou Jesper nemohl předstírat žádnou poruchu. Na první povel „Vztyk!“ ho známé příčiny donutily okamžitě uposlechnout. Dostal vyhubováno tak nevybíravými slovy, jaká by od dítěte tak útlého věku nikdy neočekával. Poté následoval suchý příkaz, aby už nikdy bez Alfredova vědomí neopouštěl dětský pokoj, prý tím spíš, že se Karin podařilo vymoci u otce svolení, aby jí Geronimo pomáhal při studiu. Nato následovala několikahodinová otupující drezúra.

Bude z něho vynikající důstojník, to bylo jediné, co přitom Jespera napadlo.

Přemáhal bolest.

Bylo to obtížné, ale už poznal, že i přes stupňující se příznaky může stále ovládat svou vůli. Otevřel dveře a opustil dětský pokoj. Prošel tichou chodbou, a čím víc se vzdaloval od pootevřených dveří, za nimiž vnímal oddychování spícího Alfreda, tím to bylo nesnesitelnější. Zaťukal na Karininy dveře. Musel ještě jednou, silněji, teprve pak se probudila.

Tlak na mozek byl nesnesitelný.

„Musím vám něco říct… Musím… Ne, nic neříkejte, poslouchejte… Vidíme se naposledy…“

Hlava mu třeštila.

„Nejsem Geronimo…“

Tak takhle nějak se omdlévá, říkal si.

„Já jsem… člověk… Borby Jesper… roz… Kar…“

Stála se zhroucenou bezvládnou figurkou v náručí.

Nic nechápala. Domnívala se, že jde o poslední zkrat v myšlenkách porouchaného stroje. Pomalu, po špičkách odnesla Geronima do Alfredova pokoje a oddechla si, když nikoho nevyrušila. Snažila se usnout, ale nečekaný konec figurky, tolik připomínající smrt, v ní vyvolával rozpačité pocity.

Po několika minutách paralyzovaný nervový systém Geronima regeneroval. Bolest teď byla jednotvárná, tupá, a ať myslel na cokoli, neměnila svou intenzitu. Okno bylo otevřené. Naposledy se podíval na svého teď už bývalého pána a s chutí by si odplivl.

Seskočil z okna do zahrady. Nic se mu nestalo. Vyběhl na chodník a chvíli stál na krajnici. Potom zamířil přímo mezi kužele světel přijíždějícího vozu. Nemohl vidět do očí řidiče, který instinktivně šlápl na brzdy, ale když viděl, že je to jen hračka, raději šlápl na pedál a odjel.

„Nechápu, jak se to mohlo stát,“ krčil rameny otec Grayton, když mu ráno mlékař přinesl roztříštěnou loutku.

„Poručil jsem mu, aby zůstal. Dobře mu tak, stejně byl neposlušný,“ bylo jediné, co ze sebe vypravil Alfred. „Jo, a jiného Geronima už nechci, radši tu letadlovou loď, co jsme viděli včera.“

A odešel.

„Myslím, že vím, co se stalo,“ řekla váhavě Karin.

„Neříkejte, že v tom zase máte prsty, slečno?“

Karin nevnímala jedovatý tón otázky.

„Obávám se, že to byla sebevražda.“

„Prosím vás, odkdy roboti páchají sebevraždy?“

„Ne, roboti sebevraždy nepáchají,“ dodala rozhodně a nechala Graytona samotného. Teprve teď začínala přemýšlet o tom, co jí Geronimo vlastně řekl.

Probudil se v noci. Kolem byla tma, cítil nepříjemné vlhko a hlad. Vstal. Oděv celý promáčený, prosáklý bahnem. Nohy se bořily do mastné ornice a prudký listopadový vítr mu hnal do tváře ojedinělé sněhové vločky.

Pak pochopil, že je opět člověkem.

V dálce spatřil záři nočního osvětlení velkoměsta.

Byl sám, ve svém potrhaném plášti a pomačkaném konfekčním oděvu, v kapse ani haléř. Nechápal, jak se sem dostal, ale v mysli zůstaly do poslední sekundy vzpomínky na celé ty dlouhé čtyři měsíce, které prožil jako hračka u pana Graytona.

Argenter! Ten darebák Argenter. Teď už si to s ním bude moct vyřídit. Jen se dát trochu dohromady. Vzpomněl si na kumbál, kde doposud bydlel. Tam by se teď snad mohl vrátit.

Vyhodili ho.

Neplatil nájemné, kdesi se toulal, tak jeho kamrlík pronajali podobnému ubožákovi, který byl ochoten platit hříšný peníz za skromně zařízené čtyři čtvereční metry.

Dohromady se dal na nádraží; na toaletě trochu vyčistil své zablácené šaty a v klášteře milosrdných sester vyžebral teplou polévku. Pak šel navštívit pana Argentera.

„Kupte svým dětem inteligentní hračku!“ bila do očí táž reklama. Prohlédl si modely ve výkladní skříni. Žádného Geronima nenašel, viděl však loutky typu Polykratés, Oreston, Juanito. Ceny poněkud klesly.

Otevřel dveře.

Dnes neprodával samotný pan Argenter. Prodavač si ho prohlížel se značným stupněm nedůvěry.

„Přejete si, pane?“

„Rád bych mluvil s panem Argenterem starším.“

„Lituji, ale obávám se, že na vás, pane, nebude mít čas.“

Pátravě se podíval do prodavačovy tváře.

„Jsem tu zaměstnán. Osobně mne přijímal.“

„Zajímavé, že vás neznám,“ pokrčil rameny prodavač.

„Zavolejte mi aspoň vedoucího personálního oddělení,“ snažil se zachovat klid Jesper.

„Je-li to vaším výslovným přáním, budiž. Ale upozorňuji vás, že všechna místa jsou obsazena.“

„Co vy o tom víte,“ pronesl sarkasticky Jesper.

Úředník předstíral, že si nic nepamatuje. Teprve když mu Jesper zopakoval své jméno, uvolil se, že se půjde podívat do kartotéky.

„Ach tak, Borby Jesper?!“ vykřikl. „Už si vzpomínám. Nastoupil jste 4. července, ano, už vím. Absolvoval jste všechny přijímací formality, až potud je všechno v pořádku. Podle dalších záznamů jste se už další den do zaměstnání nedostavil, ani nikdy později. Lituji, pane, ale v takových případech nemáme jinou možnost, než pracovní poměr opět zrušit. A kde jste se nám celou tu dobu toulal?“ zeptal se s nevinnou tváří, takže měl Jesper co dělat, aby se udržel a nepohladil ho po ní pěstí.

„Vy nevíte, co jsem dělal? Vy tedy také ne? Nikdo z vás to tady neví? Vy to nechcete vědět! Ale všechny důkazy proti vám mám pohromadě. Já jsem se odsud celou tu dobu ani nehnul!“ křičel nepříčetně.

„Pane, ovládejte se.“

„Vy sám jste mne přece odvedl do sklepa! Vy sám!“

„Do jakého sklepa?“

„Kam?“ Chytil ho za ruku a vlekl dolů po známém schodišti.

Sestoupili o dvě patra níž, úředník se nevzpouzel. Zůstal stát před bílou celistvou zdí.

„Tady… tady přece byly schody. Dolů, ještě o jedno patro níž… Kde jsou?“

To místo nepoznával. Schody do sklepení zmizely. Marně se pokoušel najít nějaký mechanismus, který by mu umožnil odsunout tu masu betonu.

Pochopil, že působí trapně. Omluvil se a odešel.

V duchu si stále ještě formuloval žalobu, ale pochopil, že důkazy nemůže dát nikdy dohromady. Inteligentních hraček se musely prodat stovky. Znamená to nutně, že do každé z nich je uzavřen člověk? Pak se tady někde dole musejí ukrývat tisíce nebožáků, kteří trpí v kovové kostře a elektronickém mozku malé figurky. Ale je to pravda? Opravdu všichni trpí? Možná, že pro některé z nich je tento stav ideálním východiskem z nouze, snadným prostředkem zachování existence, a mnozí z nich se vědomě raději pitvoří přihlouplému dítěti nějakého zazobance, než aby chodili s prázdnými kapsami od jedné zprostředkovatelny práce k druhé. Nu a pokud se náhodou někdo vzbouří jako tady Jesper, pan Argenter je na všechno připraven.

Vyhrnul si rukáv. Loketní jamku měl rozpíchanou do krvava a samou modřinu.

Argenter je zločinec, to je jasné. Ale nikdo na něho nemůže. A možná ani nechce. Jesper měl ještě jednu malou naději. Vyžebral dvacetník a z telefonní budky zatelefonoval ke Graytonům. Slečna Karin včera ukončila pracovní poměr a dnes ráno odjela. Ne, informaci, kam odjela, podat nemohou, její adresu nejsou oprávněni nikomu sdělit.

Na ulici si uvědomil, že ho pronásleduje jakýsi neznámý pocit, něco, po čem se mu čtyři měsíce vůbec nestýskalo.

Měl hlad.

V noci se vloupal do obchodu s potravinami, snědl, na co přišel, a vypil láhev koňaku. Pak si spokojeně ustlal na podlaze.

Zimu strávil ve vězení. Bylo tam teplo a pravidelně dostával najíst.

Na jaře se Jesperovi podařilo sehnat místo nosiče zavazadel na nádraží. Ve dne se prohýbal pod těžkými kufry a vzpomínal na doby, kdy by mu jako Geronimovi tytéž kufry připadaly jako pírko. Večer propíjel těžce vydělané peníze v malé krčmě společně s kamarády. Byli z druhu lidí, o nichž dříve nevěděl, že vůbec existují. Tak se protloukal až do konce léta.

Jednou dopoledne vlekl kufry a za ním supěl obtloustlý zákazník, když tu v davu spatřil havraní vlasy a štíhlou dívčí postavu. Na pohled ji poznal. Praštil se zavazadly o zem a nechal tlouštíka svému osudu. Rozběhl se za ní.

„Karin!“

Zastavila se a ohlédla se. Byla to ona. S překvapením se dívala na podivného, ne už nejmladšího neoholeného muže, který ji z ničeho nic oslovil křestním jménem.

Konečně, oddechl si Jesper. Konečně ji našel. Ale co dál? Co má dělat teď? Jak ji má přesvědčit o tom, že se dávno znají, jak jí má vysvětlit, že spolu strávili dlouhé hodiny, jak jí má vysvětlit, že je ten, kdo k ní měl takovou dobu ten zvláštní vztah.

„Karin… víte… já jsem… já jsem…“

Cítil náhle podobnou bolest jako tehdy, když se jí přiznal, že je člověkem. Teď se měl přiznat k tomu, že byl vlastně elektronickou loutkou. Jak jen se zachovat, aby to tajemné něco, které k ní kdysi cítil, mohlo mít další pokračování.

Neměl moc času, věděl, že nebude dlouho čekat, otočí se a odejde.

Musel promluvit. Věděl, že to nebude jednoduché jí vše vysvětlit, ale už ji dost znal.

Ona to pochopí.

Maxwellovo stříbrné kladívko

Bang! Bang!

Maxwell’s silver hammer came down upon her head.

Clang! Clang!

Maxwell’s silver hammer made sure that she was dead.

John Lennon, Paul McCartney

Libor našpulil ústa, vzdorovitě pohodil hlavičkou, zaťal drobné pěstičky, potom se obrátil a odešel z kuchyně. Prošel zavřenými dveřmi.

„Obvykle teď necháváme dveře otevřené,“ špitla tiše paní Jandová. Seděla u stolu s tváří týranou vyčerpáním. Ještě to byla poměrně mladá žena, ale zdálo se, že vrásky již rozryly její tvář lety utrpení.

„Necháváme celý byt volný, nábytek odstavujeme ke zdi,“ doplnil ji pan Janda. I na něm bylo znát, jak těžce nese neštěstí, které je postihlo. „Je to tak lepší. Nikdy si nezvykneme na to, jak Libor…“ Těžce polkl. Snad už se smířil se skutečným stavem věcí, ale nedokázal o nich hovořit. Dověděl jsem se, že doma o Liborovi vůbec nemluví. Řekli mi, že by v tom bytě vůbec nebydleli, ale zatím to jinak není možné. Vždyť jen to, že někdo bude Libora trvale sledovat, může zabránit dalším závažným nedorozuměním i nehodám.

„Nemůžeme se upamatovat, co všechno jsme v těch uplynulých dvou letech dělali. Víme, kde jsme kdy byli, většinu cest mimo město už jsme si zmapovali, ale často se stane, že zapomeneme na nějakou drobnost. Nejhorší to je, když Libor odejde na ulici…“

„Nejhorší to bylo první dny, soudruhu nadporučíku. Ten pocit hrůzy a bezmoci. Když vám vlastní dítě projde nábytkem, zastaví se uprostřed stolu, hovoří nahlas a vy je slyšíte, mluvíte na ně, ale ono neodpovídá, je tady a přitom tady vlastně není…“

Připadal jsem si v tom jejich malém bytě jako vetřelec. Neviděli mě tady rádi, cítil jsem, že by tu nejraději zůstali sami. Ale nešlo to. Libor Janda se už stal tíživým břemenem pro celé město, a teď už vůbec nešlo o něj nebo jeho rodiče. Nemohli jsme přece vystěhovat patnáct tisíc lidí, na silnice postavit zátarasy a okolí obsadit vojenskými hlídkami. Dost už na tom, co všechno se událo až do dnešního dne.

Manželé Jandovi mi museli zůstat v dalším konání spojenci, musel jsem získat jejich plnou důvěru. Ale jak? Paní Jandová byla zralá pro psychiatra, pan Janda byl znám jako ušlápnutý nerozhodný zakomplexovaný muž. Oba chodili do zaměstnání, paní Jandová byla skladnicí, její manžel pracoval jako účetní v malém podniku za městem. Teď dostali oba dovolenou na neomezenou dobu. Na jak dlouho vlastně, to nevěděl nikdo. Zdálo se, že minimálně na dva roky, avšak nejméně do té doby, než nás Liborův přízrak přestane pronásledovat.

Libor Janda se skutečně stal přízrakem.

Jeho působení v nadpřirozené podobě začalo vážnou dopravní nehodou.

Nikdo se už asi nedoví, kdy a jak vlastně došlo k té nepochopitelné transformaci. Datum samozřejmě známe, ale přímí svědkové u toho nebyli. Když rodiče odcházeli ráno do zaměstnání, Libor spal jako vždy ve své posteli a budík odtikával poslední hodinu před okamžikem, kdy se chlapec měl probudit. Byl už samostatný, v osmi letech se do školy vypravoval sám. Také toho dne odešel z domova jako každý den. Ale… Liborovi rodiče vzpomínali, že snídaně zůstala netknutá, oděv, který mu připravili, ležel dál pečlivě složen na svém místě na stolku, i aktovka zůstala zapomenuta ve svém koutě…

Krátce po půl osmé se nedaleko školy rozlehlo mučivé kvílení brzd. Řidič dělal, co bylo v jeho silách, ale srážce už zabránit nemohl. Malý hoch přecházel šikmo ulici a nezdálo se, že by auto vůbec vnímal, a to i ve chvíli, kdy musel uslyšet týrané gumy. Když škodovka narazila do sloupu veřejného osvětlení a z velké rány na řidičově čele začala proudit krev, chlapec, kterého měl osobní vůz neodvratně srazit k zemi, klidně pokračoval ve své loudavé chůzi napříč vozovkou.

„Podívejte se, pane Jando,“ říkal jsem pomalu. „Liborova podivná existence je určitým potenciálním nebezpečím pro všechny kolem nás. Zatím došlo ke třem nehodám, vždy, když se Libor znenadání vynořil před rozjetým autem. Vlastně jen zázrakem nedošlo ke ztrátám na lidských životech. Nechci toho přece po vás tolik. Potřebuji jen vědět, kudy chlapec chodil, kde se pohyboval, kde si nejčastěji hrál…“

Vím, ta slova byla asi tvrdá, ale chtě nechtě jsem Jandovým musel připomenout, že teď už není čas plakat nad rozlitým mlékem. I oni musí převzít svůj díl odpovědnosti za to, co se děje. K dalším nehodám i nedorozuměním už dojít nesmí.

Když toho kritického dne, krátce po havárii škodovky, zastavil na druhé straně ulice řidič rozvážející uzeniny, vyskočil z vozu a chtěl neopatrnému klukovi napohlavkovat, po první ráně zůstal stát jako přimrazený. Chlapec neviděl, neslyšel. Uzenářova ruka prošla jeho tělem a na nic nenarazila…

„Víte, soudruhu nadporučíku, děláme, co můžeme,“ říkal pan Janda. „Už víme, že se přesně opakuje všechno, co Libor prožil. Přesně se zpožděním dvou let. Nevíme ale, jak je to možné…“

„Počkejte, jak jste na to přišli?“

To byla první solidní informace, kterou jsem toho dne dostal.

„Psal úlohu. Tady, seděl u stolu, v ruce držel pero a před sebou měl snad sešit, ale ten nebyl vidět. A pak se náhle někoho zeptal, kolikátého vlastně je. A opakoval – devatenáctého září. A datum se shodovalo přesně. Toho dne totiž skutečně bylo devatenáctého září. Jen letopočet, ten nesedí, teď je o dva roky víc. I hodina odpovídá skutečnosti, aspoň přibližně.“

Paní Jandová plakala.

„Nu, tím to přece máme trochu usnadněno,“ snažil jsem se do té ponuré atmosféry vlít trochu optimismu. „Nechci toho od vás tolik. Potřebuji, abyste si vzpomněli, kde všude Libor byl, kam chodil. Včera jsme na přechodnou dobu uzavřeli školu. Vím, pro město je to těžké, ale nemůžeme připustit, aby se Libor nadále denně střetával s ostatními dětmi. Na jejich psychiku by to nepůsobilo dobře. Vaše ulice je pro silniční provoz uzavřena, ale hlavní ulici uzavřít nemůžeme, je to přece průtah městem a silnice mezinárodního významu. Škola je bohužel na druhé straně. Mysleli jsme si, že stačí hlídat od půl osmé do osmi, když Libor chodil do školy, a potom až při konci vyučování, celý ten režim jsme si dali dohromady s paní učitelkou Knoblochovou a její třídní knihou, ale pořád nám něco nevychází. Zdá se, že se chlapec toulal.“

Kolem nás proběhl Libor. Nevzal nás na vědomí. V půl druhé odpoledne býval doma sám.

„Vracíme se ze zaměstnání až po třetí hodině, soudruhu nadporučíku. Dávali jsme Libora do družiny, ale on si tam nezvykl. Když začal chodit do třetí třídy, slíbil nám, že bude chodit poslušně domů. Proto jsme ho z družiny odhlásili. Když jsme se vraceli ze zaměstnání, vždycky doma byl. Nikdy jsme od nikoho neslyšeli žádné stížnosti.“

„A teď na mne ženské pokřikují, že jsem čarodějnice a že jsem svého kluka uhranula,“ dodala paní Jandová. „Schovávají přede mnou své děti, aby se jim taky něco zlého nestalo. Onehdy jsem viděla, jak dva kluci házeli po Liborovi kamením.“

„Ale paní Jandová, vždyť mu teď nemohou ublížit…“

„Ne, to nemůžou, ale co kdyby se náhodou Libor vrátil, a oni by si toho nevšimli?“

Libor opět proběhl kolem nás.

„Dobrý den, strýčku Sašo,“ ozval se od dveří jeho zvonivý hlásek.

Pochopitelně, dveře zůstaly nadále zavřeny, ale Libor prokazatelně někoho pouštěl dovnitř.

Pobledlý pan Janda zkoumavě pohlédl na svou ženu, ale neřekl nic. Libor pokračoval v nenucené konverzaci. Bylo zřejmé, že strýček Saša není u Jandových poprvé.

„Ale maminka ještě není doma, strýčku Sašo. Vrátí se až ve tři hodiny.“

Hoch se na chvíli odmlčel, potom natáhl ruku a způsobně poděkoval. V malé dlani se objevila čokoláda.

„Ale to je škoda, strýčku Sašo, že se dneska zase nesetkáte s tatínkem. Odjel na služební cestu.“

Pan Janda se vrhl k psacímu stolu a prohrabával zásuvku. Nakonec z ní vytáhl malý zápisníček.

„Ovšem, sedmnáctého října, přesně to odpovídá. Ráno jsem jel do Bratislavy. Účetní uzávěrka. Byl jsem tam tři dny. Marie, prosím tě, kdo to je ten strýček Saša?“

Pochopil jsem, že jsem se octl v trapné situaci, kterou jsem nezavinil.

„Vím, tatínkovi zatím nemám nic říkat,“ slyšel jsem z Liborových úst. Chlapec se mezitím dostal do kuchyně. Teď hovořil přímo ke mně, což asi znamenalo, že ten neznámý strýček Saša seděl na téže židli co já. „Bude to pro něj překvapení.“

„Pěkné překvapení,“ zabručel Janda.

Ovšem, vždyť strýček Saša má určitě přesně spočítáno, kdy tatínek nebude doma. S jakou naivní důvěrou však svěřili své tajemství osmiletému dítěti! A je až neuvěřitelné, že hoch se nikdy nepodřekl.

„Paní Jandová,“ obrátil jsem se k pobledlé ženě, „obávám se, že budete muset strýčku Sašovi zavolat a pozvat ho sem. Bude důležitým svědkem. On si přece bude také dobře pamatovat, kdy u vás byl a co Libor dělal. Prosím vás, teď hoďte za hlavu všechny předsudky, jde o něco jiného.“

„Ano, moc dobře vím, oč jde,“ vyprskl pan Janda. „Tady máte můj kalendář, jsou tam všechny mé služební cesty. Teď už nepotřebujete vědět, co dělal kluk, stačí, když víte, kam jsem jezdil já. A jezdil jsem tam pravidelně, viď, Marie.“

Bylo toho i na něj trochu moc. Odešel a práskl za sebou dveřmi.

„Já mám maminku moc rád, strýčku Sašo,“ řekl do nastalého ticha Libor. To už mi seděl na klíně. Nesnesl jsem ten pocit. Měl jsem na kolenou nehmotného chlapce, a přesto jsem ho prokazatelně viděl a slyšel. Vím, náčelník mi za to vynadá, ale toho dne jsem své poslání už dokončit nemohl. Vzniklý problém si toho večera budou muset manželé Jandovi vyříkat sami. Libor poskakoval na klíně strýčka Saši jako malá opička. Tu a tam jsem zahlédl i nejasnou strýčkovu siluetu, ale to už jsem byl na chodbě, a proto jsem ho nepoznal. Zmateně jsem se rozloučil a rychle jsem odešel.

Doktorka Jana Jíchová byla možná výbornou specialistkou, ale mě na ní především upoutaly nadměrně vyvinuté druhotné pohlavní znaky, které na pohled nepochybně dominovaly nad jejími schopnostmi z oboru psychologie. Z její přítomnosti jsem nebyl nikterak nadšen a trochu jsem proklel náčelníka, že na mne posílá ženskou, která mi nebude nic platná. Poněkud jsem se mýlil, doktorka Jíchová byla snad to nejmenší zlo z toho, co mne čekalo v příštích týdnech. Se souhlasem náčelníka ji na mne poslal kdosi nejmenovaný z okresní psychologické poradny. Nějakému papaláši asi došlo, že události, které právě probíhají, nemají patrně nic společného se šarlatánstvím, nýbrž jsou až příliš skutečné, a přestože Liborova existence odporuje marxisticko-leninskému nazírání na svět a z hlediska ideologického je jednoduše nepřípustná, z hlediska praktického i politického není tento jev dost dobře možné pominout. K tomu všemu došlo ovšem až poté, co informace o Liborovi pronikly jakýmsi pochybným kanálem, který jsem měl také prošetřit, na stránky zahraničního tisku.

Zatím jsem tady měl Jíchovou.

Pustila se do problému z trochu jiného konce. Především neměla ty starosti co já – nemusela se starat o bezpečnost městečka, na to jsem tu byl já se svými lidmi, kteří byli k dispozici nejprve dva, a později jsem dostal k dispozici dokonce pět příslušníků, to poté, co Libor přes všechnu naši péči nakonec přece jen vyvolal havárii stoosmačtyřicítky a následně těžký šok řidiče. Jíchová vůbec nechtěla mluvit s Jandovými. Těm ostatně stačilo, když jsem je denně dvě nebo tři hodiny trápil já, to jsem se z nich snažil vypáčit vzpomínky na to, kudy toho dne ten jejich malý nezbeda chodil a co dělal. Většinou jen krčili rameny. Od půl šesté ráno do půl čtvrté odpoledne hocha nikdy neviděli.

Jíchová si zprvu rozdělila sledování Libora do tří etap. Od okamžiku probuzení až po odchod do školy a usednutí do lavice, to byla první etapa, pro veřejnost vlastně ta nejnebezpečnější. Druhá fáze, klidová, spočívala ve sledování Libora při školním vyučování, což byla záležitost, kterou jsme se my vůbec nezabývali, protože v prázdné škole Libor žádné škody nemohl napáchat. Třetí fáze, ta nejzajímavější, začínala Liborovým odchodem ze školy a končila zhruba o půl čtvrté, kdy se Jandovi vraceli ze zaměstnání a kdy na ně Libor jako vzorný synáček vždy poslušně čekal doma. Jíchová se dál o hocha zprvu nezajímala, což bylo ovšem zase k její škodě. Ukázalo se, že další dvě fáze, a sice odpolední až k okamžiku ulehnutí, a pak noční, jsou neméně zajímavé.

Myslel jsem si, že její pozorování bude únavné a jednotvárné. Po týdnu mě vyvedla z omylu.

Nakonec jsem absolvoval jeden pozorovací den přímo s ní.

Budík jsme neslyšeli a uviděli jsme Libora až v okamžiku, kdy se jeho rozčepýřená hlavička vynořila zpod přikrývky a malá ručka zastavila ten primitivní automat v jeho běsnění. Nemohl jsem si na to zvyknout – předměty se objevovaly ve chvíli, kdy se jich Libor dotkl, a mizely vzápětí poté, co je odložil. Často se pak stalo, že se na ulici náhle objevil dosud neviditelný osobní automobil, k němuž se Libor ve své zvídavosti přitiskl v touze zvědět co nejvíc o interiéru – jednalo se tedy zejména o vozy zahraničních značek, které se však ve městě objevovaly jen zřídka.

Sotva Libor vstal, postel se za ním sama ustlala, to jest zmizelo prostěradlo, pak polštář i přikrývka. Chlapec se vzápětí ztratil v koupelně, v tomto ohledu byl tedy vychován dobře. Pak, a to bylo velmi zajímavé, zapnul rozhlasový přijímač, chvíli lovil neslyšitelné stanice a nakonec položil na talíř gramofonovou desku a podle všech příznaků si ji přehrával co možná nejhlasitěji. Seřídil přesně stereováhu a pak se posadil do velkého červeného ušáku, stojícího tak, že stereofonní efekt musel v tom místě být dokonalý. Deska samozřejmě zmizela hned potom, co ji položil na talíř gramofonu, i rádio pohaslo ve chvíli, kdy se přestal dotýkat knoflíků. Jen poloha přístroje se poněkud změnila, rádio poskočilo asi o tři centimetry doleva oproti poloze před dvěma lety, kdy chlapec proháněl ladicí knoflík; skoro se mi zdálo, že mám dvojité vidění.

Libor v křesle přivřel oči a poslouchal. Znehybněl. Jeho rty se jen zlehka pohybovaly, ale nic nebylo slyšet. Jednu chvíli jsem měl dojem, že se hoch začíná rozplývat, ale asi to byl jen klam. Do nastalého ticha náhle vpadla Jíchová:

„Takhle tady sedí každé ráno. Skoro čtvrt hodiny, pane Penkalo.“

Z neznámých příčin nenáviděla vojenské hodnosti a zásadně mě oslovovala příjmením.

Asi po dvanácti minutách se Libor zvedl z křesla a pustil se do snídaně. Jenom jednou od ní vstal, to proto, aby mohl obrátit desku. Ukusoval z velkého krajíce chleba a současně se oblékal. Přitom si prozpěvoval jakousi melodii, tentokrát nahlas, snad se snažil doprovázet neslyšitelného zpěváka, ale jeho hudební nadání nebylo právě na úrovni a jen těžko se tedy dalo rozpoznat, co vlastně zpívá.

Budík si postavil do kuchyně na stůl a kontroloval podle něj čas. Střídavě odbíhal k jednomu i druhému oknu, až konečně otevřel dveře od bytu, ale zjevně za nimi nikdo nebyl. Přesto bylo jasné, že na někoho čeká.

„Škoda, dnes nikdo nepřišel,“ podotkla Jíchová. Podíval jsem se na ni s otazníkem ve tváři.

„Skoro každý den za ním chodí nějaký kamarád, možná dokonce že jich je víc. Libor však nikdy nikoho neoslovuje, a pokud ano, používá to úžasné slovo vole. Je to škoda, určitě by nám pomohlo, kdybychom měli dalšího svědka jeho potulek.“

„Těžko,“ namítl jsem. „Asi neznáte politickou situaci ve městě. Všichni jsou proti Jandovým přímo naježeni, dokonce jsme jim doporučili, aby se odstěhovali. Kdybychom teď přišli za nějakým synáčkem, aby nám pomohl při pátrání v souvislosti s malým Jandou, hnali by nás rodiče přímo před soud.“

Pokrčila rameny.

Libor se mezitím konečně oblékl a vypil svou dávku čaje z termosky. Jak jsem si stihl všimnout, kus chleba nechal na talíři. Gramofon i rádio vypnul, desku však neuklidil. Pak opustil byt a řádně za sebou zamkl.

Jeho kroky vedly přímo přes udržovaný trávník, těsně kolem cedulky s nápisem „Chůze po trávníku zakázána“. Za tou velikou aktovkou mi v té chvíli připadal až nezvykle drobný. V této ranní hodině bylo na ulici dost málo lidí, přesto však jistá žena, když poznala Libora, obrátila své kroky, a i přes tu vzdálenost jsme mohli slyšet, jak svého malého, asi sedmiletého synáčka, rovněž kráčejícího do školy, ovšem v reálném čase, varuje, aby si s tím proklatým Liborem nic nezačínal.

Libor si to namířil do samoobsluhy.

„Teď to přijde,“ řekla Jíchová.

Skleněné dveře nečinily Liborovi žádné potíže při vstupu do poloprázdného krámu. Odkudsi z neznáma se vynořil dosud neviditelný košík a Libor byl ověšený jako vánoční stromeček, skoro se pod tím svým nákladem ztrácel. Pokladní ve své kukani ztuhla a bylo zjevné, jak je jí celá situace nepříjemná. Ujal jsem se své role strážce pořádku a vyzval těch několik kupujících, aby na několik minut opustili nákupní prostor. Všichni samozřejmě věděli, oč jde, má výzva byla zbytečná. Libor zakopával o košík a loudal se od regálu k regálu. Nějaký čas postál před tou velkolepou výstavou alkoholických nápojů a pak si to namířil k mlsnotám.

„Teď dávejte pozor, pane Penkalo.“

Kdyby mě Jíchová neupozornila, snad bych si ani ničeho nevšiml. To, co předvedl Libor, byl dokonalý kapsářský chvat. Čokoláda v ceně nejméně deseti korun zmizela pod bundou.

„Tohle dělá denně,“ podotkla Jíchová.

„A zdá se, že velmi úspěšně,“ řekl jsem. „Budu se muset podívat do našich záznamů, ale jsem si skoro jist, že s malým Jandou jsme nikdy žádné vyšetřování nevedli.“

Libor pak už jen hodil do košíku dvě housky a pytlík mléka, což byl patrně skutečný účel jeho návštěvy prodejny, a vydal se k pokladně.

„Klejky,“ vyrazil na neviditelnou pokladní. Chvíli mlčel. „Pro tatínka,“ odpověděl na neslyšitelnou otázku. Vysypal na pult hrst mincí. Pak najednou, aniž to kdo čekal, sáhl pod kasu a mezi jeho prsty se jen na krátký okamžik objevila krabička zápalek, která následovala příkladu čokolády. Pak už docela klidně hodil cigarety i svačinu do aktovky a pokojně opustil prodejnu.

„Tak s těmi zápalkami, to je dneska poprvé,“ mračila se Jíchová.

„Tady to mám všechno na papíře, pane nadporučíku,“ vrhla se ke mně rozhořčená pokladní. „Za tenhle týden už to dělá skoro šedesát korun!“

Poděkoval jsem jí a přesvědčoval jsem ji, že dělá skutečně záslužnou činnost. Marně jsem však přemýšlel o tom, jakou váhu může mít svědectví o chlapci, který se projevuje ve formě nadpřirozené bytosti. Nechtěl bych být v kůži soudce, který dostal takovýhle případ. Vždyť vysvětlit Liborovu neexistenci, to je prostě nemožné.

Ovšem, pokud vše dopadne dobře a Libor se někdy vrátí ze světa stínů, a ostatně i když se nevrátí, Jandovi si mohou ušít z ostudy kabát a stěhování už je asi nemine.

K tomu musím podotknout, že z hlediska vyšetřovacích metod jsme zatím udělali všechno, co bylo v našich silách a omezených možnostech. Především jsme prověřili, zda skutečně nejsme všichni oběťmi nějakého mámení, přeludu, hromadné psychózy. Způsob, jak si to ověřit, byl prostý. Libora jsme několikrát vyfotografovali, a výsledky jsme očekávali vskutku s napětím. Kdyby se na nich Libor neobjevil, museli bychom se snad věcí přestat zabývat na solidní bázi a odevzdat se do spárů psychiatrům. Naštěstí mámení bylo fotogenicky reálné. Světelné paprsky na Liborovu neexistenci reagovaly pozitivně, fotony se od imaginárního těla odrážely a na snímcích se objevil chlapec jako živý. Následně jsme se pokusili jej zachytit na rentgenový snímek, ale tam naše schopnosti zatím selhaly. Především jsme neměli dostatečně schopné zařízení, a tak na rentgenových snímcích nebylo nic. Pak někoho napadlo podívat se na Libora v infračerveném spektru. Příslušné zařízení jsme si poměrně bez potíží vypůjčili od vojáků. Libor se v zorném poli sice objevil, ale trochu jinak než obyčejný reálný člověk. V infračerveném spektru sice vyzařoval, ale výsledně na nás působil jako skutečný duch.

Měli jsme tady vskutku co do činění s jiným způsobem existence hmoty? To by ovšem bortilo principy našeho vesmíru na padrť. Kosmologům se zatím nic o Liborově existenci nedoneslo, ti by nepochybně došli k závěru, že samotná struktura našeho kosmu je ohrožena. Naštěstí vesmír pokojně existoval dál, jen se v něm děly jisté podivné a dost těžko vysvětlitelné věci.

Ne, skuteční vědci se doposud causou Libor Janda nezabývali. Zatím tady byla jen Jíchová se svým obrovským poprsím a nekonečnou všetečností. Ale její všímavost byla místy užitečná.

Libor došel poslušně do školy, když předtím třikrát přešel zcela neočekávaně a hlavně zbytečně ulici. Jeho způsob přecházení musel být pro něj nebezpečný i v reálném čase, protože se ani jednou nerozhlédl a naši příslušníci měli co dělat, aby včas zastavili provoz na průtahu městem, což se neobešlo bez zbytečných sporů a sérií nadávek. Když konečně za sebou Libor pomyslně zaklapl těžká vrata staré školy, zhluboka jsem si oddechl.

„Copak, vy dál nepůjdete?“ pátravě pronesla Jíchová.

„Ne, teď máme do dvanácti padla,“ namítal jsem. „Třídní učitelka Knoblochová nás ujistila, že tohoto dne byla třetí A celý den v lavicích, neměli tělocvik, nešli na vycházku ani na žádnou manifestaci nebo oslavu.“

„Pochopitelně, určitě tomu tak bylo, pokud ovšem její záznamy v třídní knize odpovídají skutečnosti. Jen tak pro zajímavost, pane Penkalo, ač včera bylo zaznamenáno pět vyučovacích hodin, Libor Janda se už po čtvrté hodině sebral a zmizel, aniž se to v třídní knize nějak projevilo.“

„Copak on chodil za školu?“

„Ale ovšem, copak jste viděl kluka, který by nechodil za školu?“

„Ale vždyť neměl žádnou neomluvenou hodinu!“ bránil jsem svou pravdu.

„Připadáte mi, pane Penkalo, jako byste sem přišel z nějakého jiného světa.“ Řekla to tak nevinně, že jsem to vlastně ani nemohl brát jako urážku. „Víte něco o tom, co je to socialistická soutěž o vzornou třídu?“

Pokrčil jsem rameny. Můj syn sice chodí do téže školy, ale na rodičovské schůzky posílám zásadně manželku.

„Jedna neomluvená hodina znamená mínus dvacet bodů,“ řekla Jíchová. „Což znamená, že pak je taková třída prakticky už vyřazena z boje o standartu soudruha ředitele. No řekněte, zapsal byste za takové situace do třídní knihy pár hodin absence, když víte, že vám může ulítnout patnáct stovek mimořádné odměny jen kvůli takovému kvítku, jako je malý Janda?“

„Nevím, nedělám kantora,“ vykroutil jsem se z nebezpečného postavení.

„Tak teď laskavě pojďte se mnou,“ řekla Jíchová. „Celý týden jako by se něco chystalo a já zatím vůbec nevím co. Schyluje se k tomu dnes. Možná, že právě vás by to mělo zajímat.“

Pokrčil jsem rameny. Řekl jsem příslušníkům, aby se před školou hlásili o půl dvanácté, a Jíchové jsem svatosvatě slíbil, že v případě, že by Libor zase utekl ze školy, jsem tu přece ještě já a taky bych něco měl zvládnout.

Škola byla neprodyšně uzavřená.

„Musela jsem si tvrdě vybojovat klíče,“ zarachotila Jíchová velkým svazkem.

Atmosféra budovy byla pochmurná. To ticho připomínající prázdný chrám člověka deptalo. To nebyl ani prázdninový klid, kdy se chodbou rozléhá štěbetání uklízeček či suché kroky školníka. Tohle byla budova naprosto opuštěná a předurčená k chátrání. Chodil sem teď jen Libor.

Dohonili jsme ho na schodech. Už byl přezutý, aktovku vlekl v ruce a neuvěřitelně se loudal. Skoro se zdálo, že se mu do třídy vůbec nechce.

Najednou se zastavil.

„Co chceš?“ vyštěkl na někoho neviditelného. Chvilka ticha.

„To víš, že mám. Slíbil jsem přece… Samo, ale ne tady, Klásková se kouká.“ Vyděšeně se rozhlížel. Učitelka Klásková se nepochybně nacházela v jeho zorném poli. „Po páté hodině, seví… Jako vždycky, vole, ne?“

Polovinu dialogu jsme slyšeli, druhou jsme si museli domýšlet. Skoro jsem si přál, aby se Libor toho neznámého chlapce dotkl, ale nestalo se tak. V podobných případech se občas přeludy začaly násobit. Někdy se ten druhý objevil, někdy ne. Občas jsme tak zahlédli Liborovu matku a jednou dokonce i strýčka Sašu, jehož existence způsobila v rodině takové napětí.

Libor pak už prošel celou chodbou a pokojně usedl do své lavice ve třetí A. Seděl tam jako zařezaný a příliš se nezajímal o nepochybně rušné dění, které v každé třídě probíhá před začátkem vyučování.

Seděli jsme s Jíchovou vzadu. Na lavicích, do nichž jsme se nevešli. Prázdná třída, v ní jeden žák, a navíc ještě nezvykle tichý a mlčenlivý. Občas se před ním na lavici objevila čítanka nebo sešit. Chvíli držel v ruce pero, chvíli tužku, kterou trochu okousal, ale většinou tam byl jen samotný Libor s rukama založenýma za zády, což se patrně důsledně vyžadovalo. Jeho aktivita při vyučování byla nulová, což dost nesouhlasilo s tím zvídavým obličejem i tím, jak aktivně se projevoval doma. Vždyť přece strýčku Sašovi položil desítky otázek… Ovšem, strýčku Sašovi. Uvědomil jsem si, že vlastního otce se vlastně neptal na nic.

„Škoda,“ řekla Jíchová. „Tomu klukovi dneska něco je, to způsobil asi ten rozhovor na schodech. Včera dokonce vyplazoval na učitelku jazyk, dělal na ni posměšné grimasy, o přestávce se i pral.“

Vyučování proběhlo, aniž byl Libor jednou vyvolán nebo aniž by zvedl ruku. Škoda, že jsme nemohli slyšet učitelku.

„Kdoví, v čem to vězí,“ meditovala Jíchová a chodila nervózně po třídě. „Včera tou svou ploutví několikrát zamával a dvakrát byl vyvolán. Jednou četl, a docela mu to šlo.“

Protrpěli jsme velkou přestávku, při níž Libor volným krokem pendloval po nekonečně dlouhé chodbě tam a zpátky, střežený patrně bedlivými a přísnými zraky nejméně tří učitelek.

Vyučování skutečně skončilo krátce po půl jedné, jak to slibovala třídní kniha. Libor si sbalil své věci a pak jako součást většího průvodu odpochodoval dolů do šatny, kde konečně získal kýženou volnost.

Zdálo se však, že jeho svobodný pohyb vzal za své hned před školní budovou, kde se zastavil zjevně přímo v hloučku několika chlapců. Pochopil jsem, že jsou starší než on, protože když s nimi rozmlouval, hleděl trochu vzhůru. Nu, rozmlouval. Libor spíš mlčel, jen občas kývl hlavou a pronesl několik téměř nesrozumitelných slov.

Potom se vydal opačným směrem, než se nacházel jeho domov. Zarytě mlčel, ale sám nebyl. Občas jako by ho dokonce někdo postrčil. Ulici nikde nepřecházeli a moji příslušníci byli tedy bez práce, a určitě si oddechli, když si to hoši namířili do polí.

„Snad nejdou pouštět draka?“ uvažoval jsem nahlas, protože takové podzimní větrné počasí ve mně vždy vzbuzovalo nostalgické vzpomínky na dětství. Vždyť tehdy nebylo dne, kdy bychom své papírové velikány nevynesli na Bilský kopec a nevypustili je do úžasných výšek.

„Těžko,“ podotkla věcně Jíchová. „Zdá se mi, že tyhle děti už to ani neumějí. Jo, kdyby jim tak toho draka udělal a pustil tatínek, pak snad.“

Vyhrabali jsme se asi do třetiny mírného svahu a pak hoši cosi neviditelného obešli. Dost vadilo, že se teď na poli pěstovaly brambory a Jíchová i já jsme museli klopýtat hlubokými brázdami v pomalu žloutnoucí nati. Já měl služební polobotky, Jíchová tenké střevíčky, ale nic neříkala a statečně následovala Liborův přízrak.

Konečně se hoch zastavil a posadil se – do země. Asi deset centimetrů se bořil do brázdy, což znamenalo, že tenkrát byl terén o něco níž než dnes.

Aktovka zmizela z jeho zad, po chvíli se objevila v jeho rukou. Otevřel ji a vytáhl – co jiného než onu krabičku cigaret, kterou ráno koupil „pro tatínka“. Přidal krabičku zápalek, kterou by mu pokladní asi neprodala, a tak si ji vypůjčil za pět prstů.

Cigarety i zápalky podal komusi neviditelnému a vyděšeně jej sledoval. Snadno jsem si mohl domyslet, jak jeho starší kamarádi, kteří ho nepochybně k této činnosti donutili, si teď jeden po druhém zapalují a okoušejí kýžené zakázané ovoce. Pojednou se jedna cigareta objevila i v Liborových prstech.

„Ne, já nechci,“ zněla křečovitě vyslovená slova.

Nevím, co odpověděl ten neviditelný, ale dalo se to snadno domyslet.

„Nikdy jsem to nedělal… Ne, co bych se bál? Já jenom nechci, rozumíš, vole?“

Pak se zdálo, že Libor inkasoval políček.

„Když říkáš, že všichni za jednoho…“ dodal trochu plačky.

Vsunul cigaretu do úst a náhle se její konec rozžhavil do červena a objevil se dokonce i obláček dýmu. Libor se pochopitelně zakuckal a cigareta mu vypadla.

„Ježíši, Batmane, ono to hoří!“ vykřikl vyděšeně Libor.

„Tak to máme konečně nějaké jméno,“ řekla se zalíbením Jíchová a zapsala si slovo „Batman“ do zápisníku. Pochyboval jsem o tom, že by věděla, odkud může tahle přezdívka pocházet, a byl jsem v té chvíli dalek ji o tom poučovat.

Libor se rychle zvedl a uchopil aktovku.

„Kam běžíte, pitomci?“ křičel. „To se přece dá uhasit!“

Pak i on popoběhl asi deset metrů, zastavil se, ohlédl se tam, kde před chvílí ještě probíhala tajná kuřácká seance a kde my jsme mohli vidět jen nevyorané brambory, a pak i on se rozběhl, seč mu síly stačily, dolů svahem.

Nebyla naděje, že bychom mu s Jíchovou v tomhle terénu stačili. Zmizel mezi domy dřív, než jsme stačili překlopýtat těch pár desítek brázd. Nedalo se nic dělat, Libor tehdy běžel po strništi.

„Tak, pane Penkalo, vše odpovídá záznamům,“ řekla Jíchová, když jsme se konečně ocitli na pevné cestě a když Libor zmizel právě tak jako oba příslušníci, kteří se v souladu s rozkazy vydali za ním. „Právě na tom místě, kde si chlapci zapálili, shořel přesně před dvěma roky stoh. Na to se přece musíte pamatovat.“

Jak bych se nepamatoval, vždyť jsem vedl vyšetřování. Samozřejmě už dávno se mi ta událost vykouřila z hlavy, tím spíš, že jsme tenkrát vůbec nepřišli na to, proč by měl ten stoh shořet. Ostatně požár stohu, jak banální záležitost. A skutečné příčiny, ty jsou, jak vidět, rovněž banální. Mohlo nás to tenkrát napadnout. Jen důkazy, ty by se sháněly těžko.

Libora jsme našli samozřejmě doma. Krčil se ve svém pokojíku a pln děsu nepříčetně plakal. Byl to nervy drásající pohled, ale nedalo se nic dělat. Konejšit nebo utěšit jsme ho nemohli. On si tu svou hrůzu vlastně už odbyl před dvěma roky, my teď viděli jen její věrný obraz. Nakonec přestal vzlykat, jen ležel na gauči a chorobně se třásl. Jíchová by pro tento stav jistě našla nějaký výraz, ale i ona mlčela. Přesunuli jsme se do kuchyně, kde dokázala ta docela pohledná ženská vykouzlit ze skromných zásob Jandových dva šálky kávy.

„Mám takový pocit, že to dneska ještě neskončilo,“ řekla.

„Kdoví, co se stane, až se Jandovi vrátí domů.“

Inu, moc se toho nestalo. Libor se mezitím už dost uklidnil a dokázal své rozrušení docela dobře maskovat. Musel však předložit žákovskou knížku. Nevím, nakolik byla taková kontrola pravidelná, dnes přece žádný zápis nepřibyl, ale cosi se někomu nelíbilo. Bohužel, neviděli jsme dobře na zápisy a originál žákovské knížky se nenávratně ztratil. Žákovské knížky se totiž v místní škole na konci školního roku odevzdávaly a pak se dávaly do sběru, aby naše národní hospodářství neutrpělo náhodou nějaké těžké ztráty. Libor před trestající rukou neunikl. Nic jsme neviděli, nic jsme neslyšeli, jen Libor před námi ležel přehnutý přes cosi neviditelného, snad přes otcovo koleno, a na jeho hýždě dopadaly prudké rány. Snad rukou, snad něčím jiným, nic se nám nedařilo odpozorovat.

„Tohle je tedy v tuhle denní dobu na denním pořádku, pane Penkalo,“ řekla Jíchová. „Těžko říct, proč si na něm Janda hojí své komplexy.“

Já teď docela chápal, proč se starý Janda tak bránil tomu, abychom jeho syna trvale sledovali. Říkal, že stačí venku, doma byl vždycky hodný…

Inu, chlapec byl skutečně hodný a nic nekalého neprováděl. Zato jeho otec… Libor pak ještě klečel půl hodiny na parketách a slzy mu tekly z očí jako hráchy.

Pak psal jakýsi dlouhý stupidní trest. Nevydržel jsem to a kolem páté jsem řekl Jíchové, že si něco potřebuju nutně vyřídit. Milostivě mi to „dovolila“ s tím, že ona tady ještě zůstane, aby měla celý ten kritický den pod dohledem.

Došel jsem rychle domů, zavolal jsem si Jiřího Penkalu mladšího alias Batmana a ztřískal ho jako psa, bez ohledu na to, že už překročil čtrnáctý rok věku. Pak jsem zničil jeho nejoblíbenější plakát s filmovým hrdinou téhož jména a nechal ho půl hodiny klečet na parketách.

Během této doby jsem vypil půl láhve rumu.

O den později jsem požádal náčelníka, aby mě z případu Janda uvolnil. Když jsem mu však měl vysvětlit příčiny, které mě k tomuto kroku vedou, začal jsem plést páté přes deváté, protože pravý důvod musel chtě nechtě zůstat před jeho ušima utajen. Musel jsem jen doufat, že tím dnem, kdy shořel stoh, kontakty mezi Liborem a naším Jirkou ustaly a že Libor se při některém z těch pravidelně uštědřovaných výprasků nepodřekne a nebude už o Batmanovi hovořit. Má naděje, že všetečnost slečny Jíchové bude mít nějaké hranice, se ovšem ukázala být lichou. Pravý stav věcí si dokázala hravě zjistit hned druhý den při mistrně vedeném výslechu, který ostatním musel nutně připadat jen jako obyčejné babské tlachání v samoobsluze. Budiž jí všechna čest, že informace o Batmanovi si nechala pro sebe, ostatně tady už nešlo o vyšetření dávno zapomenutého požáru stohu, ale o vysvětlení nevysvětlitelného. Nutno ještě podotknout, že náčelník mé žádosti nevyhověl.

Uběhly asi dva týdny a Jíchová dala dohromady obraz malého Libora. Osmiletý chlapec měl všechny důvody být plně frustrován, protože vlastně k nikomu ze svého okolí neměl důvěru. Spolužáci ho neměli příliš v lásce. Nedivil jsem se, protože jsem na vlastní uši slyšel, jak neviditelné a nepřítomné učitelce důvěrně sděluje, kdo má na svědomí ta včerejší darebáctví. Dvakrát pak jsem byl svědkem toho, jak se během přestávky pere s někým neidentifikovatelným, bohužel v obou případech to pro Libora dopadlo špatně. Především byl fyzicky dost slabý, a pak, poznámky přibyly nepochybně do žákovských knížek všech zúčastněných stran. Důsledkem pak byl, jak jinak, důkladný výprask ze strany Liborova předka. Přesvědčili jsme se, že exekuce jsou prováděny řemenem, který se nám podařilo při několika zvlášť dobře mířených úderech zahlédnout.

Jinak zůstával denní rituál neměnný. Budíček, koupelna, gramofon, snídaně, škola, občas i pár hodin za školou, kouření u potoka, hádky s neviditelnými kamarády, návrat domů krátce před půl čtvrtou. Pokud se nemýlím, jednou jsem dokonce v Liborových rukou zahlédl pornografický časopis. Prohledal jsem všechny Batmanovy úkryty, ale nic podobného jsem neobjevil. Jen jsem doufal, že nemá nějaké dokonalejší skrýše. Na rozhovor s vlastním synem mezi čtyřma očima jsem zatím vlastně neměl odvahu, a tak jsem předstíral, že jsem v zaměstnání přetížen. Ostatně, byla to pravda.

Libor zůstával v pátek i v sobotu večer často sám doma.

Z útržků hovoru jsem pochopil, že jednou prosil matku, aby nikam rodiče nechodili, ale co mu řekla ona, to jsem už neslyšel, chlapec však jen sklopil hlavu a už se neodvážil špitnout. Dlouhé hodiny se pak krčil strachem v koutku svého pokoje a třásl se děsem z čehosi neznámého, a vlastně se ani neodvažoval vystrčit nos. Pak usínal nepokojným, vzrušeným spánkem, z něhož se často probouzel. V těch chvílích bych byl strašně rád, kdyby Jandovi mohli být u toho, aby viděli, jak jejich výchova působí na psychický stav dítěte, ale Jíchová s tím nesouhlasila. Tvrdila, že nadále potřebujeme jejich spolupráci a že k řešení otázek výchovy bude dost času poté, až se Libor vrátí ze světa stínů. Ona snad v té chvíli neustále věřila tomu, že ten zvrat hmoty je jen dočasný a že vše musí brzy přejít do normálu. Ostatně děly se i jiné značně nenormální věci, což bylo nepřímým důsledkem toho, že jsem podlehl jejímu naléhání a účastnil se i nočního pozorování, z kriminalistického hlediska jinak bezcenného. Když jsem se ráno probudil v manželské posteli v Jandovic ložnici, ležela vedle mne mimořádně uspokojená Jíchová a já mohl pozorovat detaily její hrudi zblízka v plném denním světle. Ostatně o chvíli později se probudila a já byl nucen uspokojit její touhu přinejmenším ještě dvakrát a zachránil mě vlastně až Libor, který prošel ložnicí rodičů, a přesto, že formálně neexistoval, zůstaly v doktorce Jíchové přece jen ještě jakési zábrany. K nočnímu pozorování mne však od toho dne už nikdy nepřemluvila.

Nešťastné dítě vlastně pookřálo vždy jenom tehdy, když jejich domácnost navštívil strýček Saša. V tu chvíli se chlapec změnil z ustrašeného, bojácného a zamlklého dítěte v normální zvídavé klouče, stával se hravým a veselým. Na další návštěvu strýčka Saši jsem čekal přímo netrpělivě. Paní Jandová mi totiž přes všechno naléhání odmítla sdělit, kdo to vlastně ten strýček Saša je. Tvrdila, že k ní už dlouho nechodí a že jí sdělil, že hodlá emigrovat a ona nechce ohrozit příslušníky jeho rodiny, a pak, je to její soukromá záležitost, kterou hodlá řešit sama i přes rozsochaté parohy, jež nasadila svému manželovi.

Měl jsem v pohotovosti fotoaparát. Doufal jsem, že Libor, jako ostatně vždy, vyleze strýčku Sašovi na klín a bude s ním dovádět. Pokud by se k němu trochu víc přitiskl, je tu naděje, že se strýček Saša objeví, a já doufal, že se mi podaří jej vyfotografovat. S jeho podobenkou budeme moudřejší.

Inu, podařilo se.

Vynořil se jako deus ex machina, seděl v té chvíli v křesle v obývacím pokoji a Libor mu dováděl na kolenou. Bleskově jsem stiskl spoušť. Pak se mi najednou zdálo, že se něco změnilo. Oba prudce zpomalili své pohyby a Liborův hlas, taková vysoká fistulka, na okamžik sklouzl až k hlubokému basu. Ale asi to byl jen klam, neboť vzápětí už chlapec dováděl, jako by se nic nestalo.

„Zajímavé,“ podotkla Jíchová. „Také jste si toho všiml?“ Nechápal jsem.

„Zdá se, že se nám poprvé podařilo narušit strukturu toho jevu.“

Pokrčil jsem rameny, ale když to viděla i ona, asi to byla pravda. Číhal jsem ještě asi čtvrt hodinky, ale strýček Saša se už neobjevil, a pak si Libor odešel poslušně hrát do pokoje, patrně proto, že ho tam poslala matka.

Snímek jsem držel v ruce hned druhý den. Byl na něm člověk asi čtyřicetiletý, oblečený v pečlivě střiženém obleku, ostříhaný podle poslední módy, přesně takový seladon, kterého bych tipoval jako svůdce paní Jandové. Až na to, že mi ta ustaraná a trochu sešlá žena k němu neseděla. Ale možná jsme se v té dámě mýlili. Teď ji vidíme ve stresu po dvou letech od popsaných událostí, a jen ženy vědí, co dokáže make-up a líbezný úsměv. S identifikací strýčka Saši jsem neměl žádnou velkou práci. Byl to Alexandr Neudert, kapitán Veřejné bezpečnosti, náčelník, jemuž jsem přímo podléhal.

Dlouho jsem nad snímkem přemýšlel a pak jsem ho zvolna roztrhal. Jíchové jsem sdělil, že se nepodařil.

Znovu jsme byli tam, kde na začátku. Nadále jsme se museli spoléhat na informace Jandových rodičů, a ti byli čím dál skoupější.

Až jednou, začátkem listopadu, za námi zašel pan Janda a já jsem brzy pochopil, že to udělat musel. Doznal, že první listopadovou sobotu jeli i s Liborem na hrob babičce. Do města vzdáleného šedesát kilometrů. Autem.

Vyhlásil jsem pohotovost.

Ironií osudu si pan Janda nic nechtěl pamatovat nebo ani nepamatoval přesně, a pokud přece jen podal nějakou exaktní informaci, byla tady ještě paní Jandová, která obvykle jeho tvrzení obrátila zcela naruby. Nakonec se oba shodli na dni – skutečně to byla sobota. Pro nás trochu komplikace, protože v reálném čase byl den s týmž datem pondělí. Bylo sice rovněž kolem dušiček, ale pondělní provoz na silnicích se od sobotního dost podstatně liší. Nedalo se dělat nic jiného, než zcela uzavřít provoz na celé šedesátikilometrové trase, a věru to nebylo nic snadného. Nesmělo se však stát, že by se v tu dobu na kritické trase pohybovalo jakékoli vozidlo. Najali jsme soutěžního řidiče Karla Drabinu, kterému jsme pracně vysvětlili, oč jde. Chvíli nechápal, potom si zvykl. Jeho úkolem bylo se soutěžním vozem věrně sledovat trasu a pokud možno udržet Libora přímo ve svém autě. Sto metrů před i za ním měly jet služební vozy s majáčky, které by varovaly poslední náhodné opozdilce nebo ty, kteří by do chráněné zóny přece jen pronikli.

Přípravy k odjezdu probíhaly pochopitelně dost nervózně, a to jak ze strany Jandových před dvěma lety, tak ze strany naší v současnosti. Jandovi se hádali, my jsme se nemohli dohodnout, jak postupovat v kritických situacích. Nakonec jsme přistihli Libora, jak otvírá ledničku, i když ta skutečná byla samozřejmě současně zavřená, a vzápětí se v Liborových rukou objevila láhev rumu, z níž si chlapec vzápětí přihnul. Prudké sklonění hlavy znamenalo, že inkasoval pohlavek, patrně od matky, neboť jsme zaslechli slova:

„A táta před jízdou může?“

Láhev zmizela, hoch byl odvlečen do svého pokoje, drama v kuchyni pokračovalo už bez Liborovy účasti.

Jíchová jen smutně pokývala hlavou.

„To nám ta cesta pěkně začíná.“

Konečně se Libor objevil ve slušivém kožíšku a s pestrou pletenou čepicí s bambulí (tenkrát asi byla pěkná zima) na chodníku, kde vlezl do zaparkovaného zeleného žigulíku. Byla to naše organizační chyba, ten zaparkovaný vůz jsme měli nechat odtáhnout, teď nám komplikoval další organizaci. Libor vlezl do vozu zavřenými dveřmi a uvelebil se vlastně v zavazadlovém prostoru. Pak si dost neochotně svlékl kožíšek a brzy poté se hoch dal do pohybu.

Byl to zvláštní pohled sledovat sedící dítě, jak se značnou rychlostí vznáší ve výšce asi půl metru nad vozovkou. Karlu Drabinovi trvalo dost dlouho, vlastně až za hranice města, než se přestal divit a odvážil se proniknout svým vozem přímo k Liborovi. Jev to byl vskutku přímo nadpřirozený, protože současně s Liborem se co chvíli objevovala zadní sedadla, pak i přední, několikrát pak i celý automobil i se siluetou rodičů na předních sedadlech, to vše podle toho, jakou intenzitou se chlapec dotýkal svého okolí. A tak se na místě soutěžní škodovky občas objevila bílá Jandovic lada, chvíli jela poněkud vpředu, pak zase vzadu, vznikal takový nestvůrný hybrid, to jak se vyděšený pan Drabina snažil vyrovnat se svérázným způsobem řízení pana Jandy. Jeli jsme za nimi a měl jsem takový nepříjemný pocit, to patrně proto, že jsme se téměř stále pohybovali stodvacetikilometrovou rychlostí. Libor co chvíli přejížděl do levé poloviny vozovky, což znamenalo, že pan Janda vesele předjížděl, a několikrát hoch z obrysu Drabinova vozu jednoduše vyklouzl, to proto, že ani ten nejlepší řidič nemohl předvídat ty četné myšky, kterými se pan Janda prosmykával v jistě dost hustém provozu.

Nemohl jsem vědět, že Karlu Drabinovi v té chvíli začínají šedivět vlasy a že zatoužil po klidných rychlostních zkouškách na Rallye Monte Carlo. Naštěstí se našim příslušníkům podařilo udržet mezinárodní silnici prázdnou a částečně jsme tak zamezili ohrožení materialistického nazírání na svět u těch stovek řidičů, kteří stáli s odstavenými vozy podél celé trasy. Ti si Libora vlastně ani nemuseli všimnout, neboť se nám ho téměř dokonale podařilo ukrýt pod karoserii soutěžního vozu.

Konečně jsme podle plánu odbočili na okresní silnici, ale pan Janda ani tam nemínil nijak snižovat rychlost jízdy, z čehož plynulo, že se pan Drabina zvolna rozhodoval, že účast na tomto pochybném podniku vzdá. Prosmykli jsme se dvěma esovitými zatáčkami, silnice tam nebyla širší než pět metrů a navíc byla vozovka pěkně vlhká, a já se zapomněl informovat, jaké počasí bylo před dvěma lety. To jsme zjistili až později. Kluzko, mlha, místy náledí.

Stalo se to docela neočekávaně. Najednou se před námi objevila bílá Jandovic lada v celé své kráse, dokonce byla téměř neprůsvitná, a co horšího, smýkala se napříč vozovkou. Pan Drabina pochopitelně ten manévr nečekal, a tak poodjel dobrých padesát metrů, než se mu podařilo zastavit.

Lada klouzala ještě asi patnáct metrů, na chvíli zmizela, pak jsem na silnici spatřil něco jako zlámané větve, snad jsem zahlédl i lidskou postavu, ale tím si nejsem docela jist. Pochopitelně jsem nechal zastavit, nedokázali jsme projet viditelným vozem, i když jsem bezpečně věděl, že neexistuje. Pak začala lada pomalu mizet, objevil se samotný Libor s hlavou trochu skloněnou dopředu, a nakonec, a to mě vyděsilo, zmizel i on…

„Tak to máme přesně, pane Penkalo,“ podotkla Jíchová sedící vedle mne. „Můžete si prostudovat archiv. Přesně před dvěma roky, tady na tom místě, byl neznámým řidičem sražen a usmrcen šedesátiletý cyklista. Myslím, že případ máte vyřešen.“

Mne to v té chvíli ovšem vůbec nezajímalo.

„Kde je Libor?“ zařval jsem. Ale Libor tam nebyl.

Seděli jsme v bytě Jandových. Akce Libor byla zatím přerušena. Chlapec se beznadějně ztratil v tom okamžiku, kdy Jandovi havarovali.

„Týden potom nebyl Libor ve škole,“ řekla Jíchová.

„Ano,“ odpověděla paní Jandová, která patrně měla o Liborově docházce do školy dost dobrý přehled. „Libor ležel v nemocnici, měl slabý otřes mozku. Narazil na opěradlo předního sedadla, snad byl i pár minut v bezvědomí. Lékařům jsme řekli, že spadl ze stromu.“

Vlastně opakovala už jen to, co jsme věděli. V nemocnici se však žádný Liborův přízrak nikdy neobjevil, i když jsme varovali primáře a ten nechal vyklidit kritický pokoj na chirurgickém oddělení, i když nám nevěřil ani slovo a neustále mlel cosi o lůžkové kapacitě a plnění plánu obložnosti.

Od Liborova zmizení uběhly dva dny. Jak nám celou dobu ta jeho nepřirozená existence vadila, tak teď nám začal chybět.

Skutečně jsme byli s rozumem v koncích. Jen mě tu a tam z kriminalistického hlediska napadalo, jak by to bylo skvělé, kdybychom tento jistě jen náhodně se vyskytující jev dokázali plně ovládat. Jak by bylo jednoduché si zrekapitulovat jednání podezřelých, jak snadno bychom získávali důkazy o trestné činnosti, jak by prokuratury i soudy měly usnadněnou práci. Naproti tomu, když jsem si představil, jak by se všeho dalo zneužít k narušování soukromí, pronásledování lidí odlišného politického přesvědčení, diskreditaci politiků či známých osobností, špionáži, jakou pastvu by měly bulvární plátky, nebylo mi příliš dobře.

A jev to je bezpochyby reálný a vysvětlitelný, vždyť žijeme v reálném světě a na nějaké zázraky tady není místo. Za několik hodin nastoupí tým sestavený z předních vědců, ovšem, jak příznačné, celá akce je organizována ministerstvem vnitra.

Ale Libor zmizel…

„Ovšem, to bezvědomí,“ řekla Jíchová, která se stále ještě nevzdávala svého výzkumu. Paní Jandová se dala do pláče. Teď už opravdu potřebovala ta těžce zkoušená žena psychiatra. Libor se pohyboval mimo necelé dva měsíce a za tu dobu vyšlo najevo tolik nepříjemností, že by toho bylo dost i na podstatně vyrovnanější osobnosti.

„Víte, něco mě napadlo. Je tady ještě něco nevyjasněného, ale možná, že to není podstatné,“ řekl jsem. „Libor si přece každé ráno pouštěl gramofonovou desku. Teď, jak vidím, není gramofon vůbec používaný. Od toho dne se na něj nehrálo, že? Dobře se pamatuji, vždycky si pustil desku a posadil se do toho velkého červeného křesla, pak zavřel oči a asi deset minut poslouchal. Vždycky se mi při tom zdálo, že nám začíná mizet. A já si vlastně nikdy nevšiml, jakou desku si to přehrával.“

Jíchová se na mne podívala dost opovržlivě a bez povolení otevřela jednu ze skříněk příborníku.

„Byla to tahle.“

„Položte ji na gramofon,“ řekl jsem a posadil se přesně na Liborovo místo.

„To musíte níž, pane Penkalo, asi o dvacet centimetrů. Libor měl uši přesně v úrovni reproduktorů,“ řekla Jíchová a položila přenosku do drážek.

A já slyšel hudbu. Zvláštní, dojímavou, rytmickou. Ty písně jsem znal. Pochopitelně, byla to hudba mého mládí.

„Chodil chlapec na angličtinu?“ vyklonil jsem se z rohu toho rovnostranného trojúhelníka, který tvořily reproduktory a mé uši.

Paní Jandová zavrtěla hlavou.

Bylo to zvláštní, také jsem se anglicky nikdy neučil, a přitom jsem z anglického textu rozuměl každému slovu. Náhle jsem se octl kdesi jinde, celý pokoj zmizel, byl jsem v jiné zemi, mezi jinými lidmi, v jiné době, ten svět mi zatím splýval s reálným světem, obrazy se prolínaly, a do toho se mi přímo v mozku odrážela ta podivná slova:

„Bang! Bang! Maxwellovo stříbrné kladívko

do hlavy bije tu holku.

Clang! Clang! Maxwellovo stříbrné kladívko

vyrábí mrtvolku.“[1]

Zmizela gravitace, zmizela moje váha, ztratily se všechny mé neduhy, cítil jsem se lehký a volný, a to stříbrné kladívko neustále útočilo proti mým čivám, až se náhle ve mně cosi vzbouřilo a já prudce vyrazil ze sevření neviditelné síly.

Ležel jsem na koberci a vzrušeně sípěl:

„Vypněte to, prosím vás, vypněte to.“

Neposlechli mě, protože stále zírali na to místo, kde jsem ještě před chvílí seděl, a tam se zprvu nesměle, potom však stále výrazněji začínala rýsovat Liborova podoba, až se nakonec svou iluzorní přítomností začal podobat dosavadnímu stavu.

„Zaplať pán bůh,“ oddechl jsem si, „on se vrátil.“ Libor vstal a zakopl o stolek. On zakopl o stolek…

„Ahoj, mami a tati. Dobrý den, paní.“

On je viděl. On viděl rodiče i Jíchovou. Proč však nepozdravil mě?

Ovšem, byl to už větší Libor, tady mu bylo deset.

Nic jsem nechápal, přece jsem je všechny viděl, Jandovy, slečnu Jíchovou i Libora, a všichni se zvolna začínali rozplývat a mizet, a já pořád slyšel tu pronikavou melodii a ty dva prudké údery.

„Clang! Clang! Maxwellovo stříbrné kladívko

život z něj vyžene hravě.“

Leccos jsem začínal chápat, ale to už jsem byl někde jinde, a oni už mě neviděli, a já tušil, že tam někde zůstanu tak dlouho, dokud si zas někdo nepoloží na talíř gramofonu právě tuhle desku a do jeho uší nedolehnou ta surová slova.

A pak jsem náhle zaslechl zoufalý Liborův výkřik:

„Táto, nenič tu desku!“

Ale to bylo poslední, co si z toho světa pamatuji.

Mé vědomí se rozplývalo a mimoděk mě napadlo, že pro skupinu vědců bude určitě lahůdkou pozorovat mě při nočním sledování Liborovy poloexistence, které jsem nedávno absolvoval v milé přítomnosti slečny Jíchové…

„Stříbrný zabijáček…“

1. 1 Verše přeložil Josef Plšek.

Miláčku!

When you told me,

You didn’t need me anymore,

Well, you know, I nearly fell down and died.

John Lennon, Paul McCartney

„Jsi vrah,“ řekla květina.

„Ne!“ vykřikl. Ustrašeně se rozhlédl kolem sebe. „Já přece nechtěl,“ zašeptal. Pak si uvědomil, co řekl.

Náhrobní kámen se ještě skvěl novotou. Pohřební služba ten skromný pomníček instalovala v nejzazším rohu hřbitova, tam, kde se už dlouhé roky nepohřbívalo a kde nyní zarůstaly trávou desítky polorozpadlých mohyl postavených kdysi nad tělesnými ostatky původních německých osadníků, po válce vysídlených za západní hranici. Viděl však, že řada nových náhrobků se rozrůstá.

Viděl také květinu. Sám ji sem před týdnem zasadil. Nevěděl, jak pečovat o hrob. Když sem poprvé přišel, natrefil u vrat hřbitova na starou babku, sehnutou nad krabicí sazenic. Ujistila ho, že za dvacet korun získá trvalku, která bez velké péče poroste na hrobě dlouhé roky.

Zasadil rostlinku do měkké půdy. Jen dva děložní lístečky se tenkrát nesměle prokousávaly kompostovou zeminou. Vrátil se až po týdnu, na květinu úplně zapomněl. Pak si uvědomil, jaké je sucho. Přišlo mu kvítku líto, bylo mu líto i jeho Renaty. Měla tak ráda květiny.

„Jsi vrah,“ opakovala květina.

„Ne, miláčku, prosím tě, věř mi, nikdy jsem ti nechtěl ublížit…“

Zarazil se. Teprve teď si uvědomil, že tady nikdo není, že to, co zaslechl, musí nutně být jen přelud, mámení, tíha narušeného svědomí, která v jeho nitru působila palčivé výčitky, jež se sám před sebou marně snažil maskovat.

„Opravdu ne?“

Ne, nebyl to přelud. Stála tam, uprostřed malého záhonku. Vysoká, ztepilá, jako malá slunečnice. Růžové poupátko. Rostlina, kterou neznal.

Nepřekvapilo ho, že tu květinu nezná, zahrádkaření se nikdy nevěnoval. Ale někdo tady hovořil. Slyšel hlas své ženy. Své mrtvé ženy…

„To je přece nedorozumění,“ zašeptal a cítil, jak se pod ním houpá země. Pozoroval růžové okvětní lístky, které se bystře stáčely do jakéhosi parabolického kornoutu. Ty lístky, pevně tkvící v krejzlíku symetrického kalichu, se pohybovaly, zmijovitě se svíjely, formovaly se do určitého konkrétního tvaru, štěpily se na drobné a jemné šupinky, jež dokreslovaly poslední detaily, a když se asi po dvou minutách ten zrůdný pochod zastavil, poznal, že hledí přímo do miniaturní tváře své vlastní ženy.

Těžce dosedl na kamenný obrubník. Chtěl zavřít oči, aby zahnal ten ďábelský přelud, ale víčka, ač těžká jako z olova, jako by byla stižena smrtelnou křečí, dál dovolovala fotonům dráždit sítnici a rozšířené zornice se nemohly od růžového kvítku odtrhnout.

„Copak už si nevzpomínáš?“ řekla růžová květinka, ne větší než tenisový míček. Renatina podoba byla věrná; účes vykreslen do posledního růžového vlásku, rty vykrojené jako formičkou na vánoční cukroví, nosík lehce zvednutý vzhůru, titěrné oči hleděly z hlubin kónických důlků. Ta tvářička se pohybovala, sice trhaně, jako ze zpomaleného filmového pásu, na člověka nepřirozeně, na květinu ještě nepřirozeněji. Ústa se špulila do tenké trubičky, hned se zas protahovala do bizarního úsměvu, jako by ten organismus teprve zkoušel, co vlastně jeho orgány dovedou.

„Renato…“ vydechl bezděčně.

„Vidím, že jsi mě poznal. Tak mi, prosím tě, přines vodu,“ poprosil kvítek.

Všiml si, že velké zelené listy vyrůstající ze silného stonku zežloutly a poklesly. Před chvílí byly ještě svěží… Pochopil, co rostlinu vysílilo. Dostal strach, že jeho Renata znovu zahyne.

Nosil vodu v dlaních, běhal jako smyslů zbavený, kohoutek s vodou byl daleko, ale neustal, dokud listy opět nezískaly svou původní svěžest.

Nepoděkovala.

Neodvažoval se už dotknout hrobu ozdobeného svérázným pomníčkem. Klekl si vedle do prašné cesty.

Mlčel. Kvítek si ho prohlížel a Renatina tvář se protáhla do strohé přísnosti, stejně jako vždy, když ho ještě za jejich nedlouhého soužití kárala.

„Jen si vzpomeň, miláčku, jak to tehdy bylo,“ řekla Renata.

„Co ty o tom můžeš vědět?“ vyhrkl.

„Ovšem, co mohu vědět. Teď jsem mrtvá. Ale ne vždy mrtví spí. Nač jsi potřeboval ty kleště?“

Ovšem, o kleštích věděla. Nemusel je před ní tajit, mrtví si přece nic nemohou pamatovat…

„Kleště? Ve výbavě každého auta přece musí být kleště, bez nich to nejde,“ odpovídal rozvážně.

„Štípačky?“

V jejím slabém hlásku cítil výsměch.

„S těmi se přece dá šikovně přeštípnout lanko od ruční brzdy, viď, miláčku?“

Mlčel. Nemohl popadnout dech.

„A co ten nůž?“

„Jaký nůž, Renato?“

„Přece ten nůž, kterým jsi nařízl hadici brzdového systému.“

Podivil se tomu, jak obratně užívá odborných termínů. Sám ji přece učil, který pedál má sešlápnout, aby se auto vůbec rozjelo.

Téměř marně.

Neodpověděl.

„A pak, co ten montážní klíč velikosti 13, kterým jsi se vrtal v přední nápravě. To byla také jen nevinná hračka?“

„Tys přece to odpoledne nebyla doma!“

„Aha, to lze kvalifikovat jako přiznání,“ pokračoval kvítek v nevzrušeném tónu a křehká pseudoústa se roztáhla do milého úsměvu. Cítil, že je mu nevolno.

„Věděl jsi velice dobře, kudy pojedu,“ pokračovala Renata a její slova se zarážela do jeho duše jako hřebíky do pneumatiky. „Pak stačilo jen trochu silněji přibrzdit, a taková situace přece nastat musela, viď, miláčku. Určitě sis celé týdny předem představoval, jak to bude krásné, až se náš nový vůz přežene přes svodidla a bude se řítit do hluboké propasti, a za volantem bude sedět už jen strachem šílené tělo tvé milované Renaty. Jistě tě muselo mrzet, že tu parádu neuvidíš na vlastní oči. Viď, že to tak bylo? Ostatně, jistě jsi četl protokoly. Nezvládla řízení v nepřehledné zatáčce, nepřizpůsobila rychlost stavu a povaze vozovky. I ti dva svědkové z velkého náklaďáku potvrdili, že červená škodovka padala ze svahu jako kámen. Pochopitelně, jak jinak mohla padat, když brzdy už skoro půl minuty nepracovaly.“

Něco se v něm vzpříčilo.

„Tys ty protokoly nemohla číst, Renato!“ vykřikl. „Vždyť už jsi byla dávno po…“

„Nu, jen to dopověz. Byla jsem po smrti, viď. S tím jsi přece počítal. Mrtví nemohou svědčit. Zatím nemohou.“

„Miláčku, prosím tě, věř mi, já bych ti přece nikdy neublížil, já bych to nedokázal…“

„Cyniku!“ Kvítek se otřásl. „Myslím si, že má výpověď by velice zajímala jak policii, tak prokurátora. V protokolech není přece nic o tom, že bezpečnostní systém vozu někdo úmyslně narušil.“

Trochu se vzpamatoval.

„Ovšemže ne, miláčku.“

„Není to tam, protože vyšetřovací orgány odvedly velice nedbalou práci. A potom, kdo by podezříval tak vysoce postavenou a vlivnou osobu, viď, miláčku? Každý dá raději rychle ruce od podobného případu pryč, aby se také nespálil. To je pak lépe nějaké ty důkazy přehlédnout a vrak vozu rychle sešrotovat.“

Uvědomil si, jak je celá situace absurdní. I kdyby ten tajemný růžový kvítek svědčil u soudu, na základě jakého paragrafu by vlastně mohlo být jeho svědectví průkazné? Kdo by znovu otvíral již uzavřený případ? Kdo by měl zájem na tom, aby se vyšetřovací orgány znovu zabývaly případem běžné autonehody? Kdo uvěří malému kvítku, když soud nebere jako důkaz ani magnetofonové záznamy? A pak, kdo mu tady teď zabrání, aby…

„Vím, nad čím teď přemýšlíš,“ řekl kvítek. „To, co tady teď říkám tobě, se doví každý, kdo přijde na hřbitov. Divil by ses, kolik sem denně přijde lidí. Kolik penzistek nemá co na práci, kolik babek šmejdí po hřbitově z kouta do kouta a přesvědčuje se o tom, zda je právě ten jejich hrob nejupravenější a nejkrásnější. Kolik toho kdo ví o tom, jak si jedna druhé kradou kytky a šlapou po záhonech, zhasínají svíčky. Dovedeš si představit, co se stane, když kterákoli z těch drben začne po městě šířit tu nejnovější senzaci? Ne, možná tě před žádný soud nepostaví, ale brzy budeš znemožněn. Pomluva dovede i žebráka přivést na mizinu. A u tebe to bude horší, tebe zdeptá obyčejná pravda.“

„Ne, nic mě nezdeptá!“ vykřikl a vyskočil. Chytil se toho tuhého stvolu oběma rukama a zatáhl. Ucítil houževnatý odpor. Sevřel zelený šlahoun pevněji a napnul síly.

„To bys přece neudělal, miláčku.“

Čekal, že její hlásek bude znít prosebně, úpěnlivě, zoufale. Renata hovořila lehkým konverzačním tónem.

„Právě mě zabíjíš podruhé,“ dodala.

Byla to poslední slova, která od drobného kvítku slyšel. Zápasil s liánovitě se pnoucím stonkem, který se mu obtočil kolem dlaní, až s největším vypětím sil vytrhl rostlinu ze země. S odporem uvolnil sevření smyček a setřásl svíjející se rostlinu na písčitou cestičku, kde po zbytcích svérázného projevu života začal bezohledně šlapat. Až ve chvíli, kdy pod podrážkou svých bot ucítil lehké křupnutí a uslyšel pronikavý vzdech, přestala se ta záhadná rostlina svíjet. Se sebezapřením na ni pohlédl. Kvítek, ještě před minutou zformovaný do tvaru obličeje jeho Renaty, byl rozdrcený na kaši, stonek s povadlými listy připomínal seschlou bramborovou nať a pronikavě páchl. Štítivě uchopil ostatky rostliny mezi dva prsty a odnesl je do velkého kontejneru na odpadky. Pak pečlivě uhrabal prázdný záhon kryjící hrob, aby nikdo nespatřil stopy jeho nesmyslného zápasu.

Umínil si, že na hřbitov už nepůjde.

V noci se probudil děsivými přízraky snů, které ho jako smrtící liány ovíjely jedovatými šlahouny a zapichovaly mu jedovaté ostny hluboko pod kůži. Když se probudil dlouho před svítáním, cítil, že ho pálí obě ruce i zápěstí. Brzy zjistil, že má kůži pokrytou drobnými vodnatými pupínky, jichž se nemohl ani dotknout a které mu pak celý den působily neslýchaná muka. Snadno si je pochopitelně dal do souvislosti s mluvící rostlinou a byl rád, že za tuto vlastně jen malou daň unikl daleko větším nebezpečím. Hrdinně snášel všechna příkoří, která mu spálená kůže působila. Nikdy netušil, kolik pohybů je potřeba jen k tomu, aby se oblékl, kolik předmětů musí vzít do ruky, aby se najedl, jakou námahu je nutné vložit do obyčejného zapnutí knoflíku. Když chtěl ten žhnoucí oheň zchladit pod proudem studené vody, pochopil, že ponořil ruce do kyseliny.

Nešel do zaměstnání a tiše doma úpěl.

S nesmírným odporem pohlížel na každou rostlinu. Zatáhl závěsy, aby neviděl z okna, pak vytrhal z květináčů všechny nevinné bylinky, které s takovou láskou dlouhé roky pěstoval, a vynesl jejich truchlivé zbytky do popelnice. Pohled na hlávku salátu, kterou našel v lednici, mu způsobil prudkou žaludeční nevolnost. Chtěl číst, ale nemohl udržet knihu. Díval se na televizi, ale nevnímal, o čem se na obrazovce hovoří, vydal šílený skřek, když se objevil seriál o rostlinách. A ze všech stran, kamkoli se obrátil, neustále slyšel:

„Jsi vrah!“

Pochopil, že nebude mít klid, pokud se nevydá znovu na hřbitov a neujistí se o tom, že to včera byl jen pouhý přelud.

Na místě, které odpoledne tak pečlivě uhrabal a kde nerostl ani plevel, našel půl metru vysoký stonek s růžovým kvítkem, který se právě formoval do podoby jeho zesnulé ženy.

„Jsem ráda, že ses vrátil, miláčku,“ řekl kvítek ještě vlhkými ústy. Měl barvu o poznání tmavší než ten, který včera podlehl bezohlednému násilí. „A co to ukrýváš za zády?“ usmála se ta drobná ústa a oči zasvítily jemným odleskem vláhy.

S rozpaky ukázal rukavice.

„Pálí to, viď? To je jen malý trest za tvou krutost, ty ničiteli přírody. Ostatně co jiného se dá čekat od vraha.“

„Já jsem to neudělal!“ vykřikl a přemýšlel, zda tomu je ještě on sám ochoten uvěřit.

„Pokud bys mě chtěl zničit, miláčku,“ říkala ta drobná rostlinka Renatinými ústy, „musel bys na to jít přece jen trochu jinak, miláčku.“

To slovo miláčku, které tak často slýchal z jejích úst, mu teď šlo neuvěřitelně na nervy. Přemýšlel, zda to nebyla právě ta přehnaná starostlivost, ta nikdy nekončící a únavná péče, kterou ho Renata zahrnovala, co způsobilo, že ji začal tak nenávidět, a to natolik, že vzhledem k nemožnosti jiného řešení, jež by mohlo způsobit skandál, učinil právě to, co učinil.

„Neříkej mi miláčku!“ ohradil se.

„Aha, tak včera ti vadilo, když jsem ti říkala vrahu, a dnes ti vadí zase projevy lásky!“

„Co vlastně chceš, ty prokletá kytko?“ zasyčel. „Zmiz z mého života, neobtěžuj mě! Jsi zrůda, neexistuješ! Nikdo ti přece neuvěří!“

„Mýlíš se, miláčku. Někdo mi přece jen uvěří.“

„Kdo vlastně?“

„Přece ty!“

„Já?“ podivil se. „Já, ovšem, já…“

Vztáhl ruku po květině. Zelený stvol prskl a na rukávu saka se objevila zelená kapka, která v mžiku vypálila velkou díru. Rychle sako strhl.

„Tak ty takhle?“ zasmál se. „Já si s tebou poradím.“

Odběhl a za čtvrt hodiny se vrátil s velkými zahradnickými nůžkami.

„Co říkáš tomuhle, ty nestvůro?“ smál se jako šílenec.

Stiskl obě rukojeti a do očí mu vytryskly slzy, protože bolest z popálených dlaní byla nesnesitelná. Přesto nepovolil. Břity pronikly až k míze a rukama mu projel elektrický výboj. Pustil nástroj a třásl se zimničným chvěním. Zděšeně pozoroval, jak se ocelové nůžky pozvolna proměňují v bělavý dým a bezbarvou kapalinu, která se zvolna vsakovala do půdy.

„Jen počkej, ty mrcho! Ještě mám pro tebe něco lepšího!“

Vrátil se po půlhodině. Pohlédl přímo tam, kde by skutečná Renata měla oči, a pak se odvrátil, protože nesnesl ten pohled, kterým ho mlčící rostlina pozorovala. Zvedl ruku a stiskl spoušť.

Napoprvé minul.

„Zabíjíš mě potřetí, miláčku.“

Další dvě střely stačily k tomu, aby z obou očních důlků vyrazily život. Čtvrtá střela přeťala stvol v půli. Nabral zbytky rostliny na vyčnívající mušku na hlavni pistole a odnesl je do odpadků. Pak mrštil do nádrže i zbraň, protože hlaveň mezitím puchřela a začínala se zvolna roztékat.

Pistole dopadla na hromadu starých věnců a kytic s tichým sykotem.

Doma vypil půl láhve slivovice a snědl čtyři prášky na spaní. Probudil se v noci.

„Miláčku, nezapomněl jsi na mne?“

Zděšeně se rozhlížel. Ta slova slyšel tak zřetelně, jako by Renata ležela ještě vedle něho. Pyžamo měl úplně propocené a z vyschlého hrdla se mu nepodařilo vydat výkřik hrůzy. Nikdo tu nebyl, ale přesto ji slyšel. Jako v transu se oblékl a pak opustil byt.

Nevnímal noční chlad, slyšel jen ten tajemný hlas, který vedl jeho kroky přímo na hřbitov. Brána byla zamčená, ale vysoký zděný plot pro něj neznamenal žádnou překážku. Neuvědomil si, že od dětských let, kdy přelézal plot farské zahrady při loupežných výpravách na hrušky, uplynula už hezká řádka let a jeho tělnatá postava neodpovídala ani zdaleka té opičí mrštnosti, které bylo k překonání této bariéry třeba.

Na hřbitově se proháněl jen vítr, slabě ševelil listím ve větvích. On však nevnímal ponurost atmosféry a zamířil přímo tam, kde už vyrostly dvě tajemné rostlinky a kde právě teď proti slabému světlu probleskujícímu z ulice rozpoznával třetí.

Stál vedle hrobu a pozoroval ten květ, kterému svítily dvě blyštící se oči jako kočce. Když je chtěl vidět, musel trochu zvednout hlavu. Až teď se úplně probudil. Poznal, že rostlina je větší než on.

„Nechals na sebe čekat, miláčku.“

To nebyl myší hlásek ušlápnuté hluchavky ani ševelení kopřivy, to byl bas hodný slunečnice. Silný stvol, dole se rozšiřující do jakési sukénky, dva silné listy, dužnaté a bujné, a květ… Ten květ… Velký jako lidská hlava a také se jí dokonale podobající…

„Už tady dlouho čekám, miláčku.“

„Neříkej mi miláčku!“ chtěl vykřiknout, ale zjistil, že jen šeptá. „Co mi chceš?“ třásl se strachy.

„Ty ještě nevíš, co ti chci?“ smála se květina a kymácela se ve větru jako stonek bambusu. Oba velké listy se pozvedly k objetí.

„Pojď blíž, miláčku. Stýskalo se mi po tobě. Chci ti odpustit. Už bylo mezi námi dost nenávisti, trýzně, trápení. Zbavil ses mě, budiž, tak to přece mezi lidmi chodí. Dostala jsem však do vínku něco lepšího. Už nejsem ta Renata, kterou jsi tak miloval. Původně jsem tě chtěla nenávidět, ale nejde to. Pochopila jsem, že tě stále miluji. Chci dál žít s tebou.“

„Ale já nechci! Proč mi nedáš pokoj?“

„Já?“ divila se květina. „Ale to přece nejsem já, to je tvoje špatné svědomí. Viď, nemusím ti přece už připomínat, co jsi provedl. Stačí ti tvé vlastní svědomí, které tě pozvolna užírá, kousek po kousku, den po dni, až z tebe nakonec zůstane jen to, co ze mne.“

„Ne, nic už neříkej!“

„Jen popel,“ dodala rostlina.

Jako fascinován vstoupil do záhonu a dotkl se stvolu. Lehce se otřásl. Rostlina přijala jeho dotyk, listy až příliš věrně se podobající lidským pažím ho pevně objaly. S uspokojením cítil, jak se jeho cévy plní žíravinou, jak se tělní tkáně zvolna rozkládají a jeho tělo se hroutí do měkkého hrobu…

Když hrobník obcházel ráno svůj rajón, našel ležet jeho tělo v uličce mezi hroby, nedaleko Renatina pomníčku. Přivolaný lékař už jen konstatoval smrt následkem srdečního infarktu.

Dav zvědavců, který se okolo shlukl, pošlapal několik hrobů, převrátil dvě vázy a polámal jeden keř.

Nikdo si však nepovšiml, jak z čerstvé zeminy na hrobě vyrůstají dvě podivné nevelké rostlinky, jejichž stonky mohly člověku s velkou fantazií připomínat objímající se těla. A už vůbec nikdo by nehledal v dvou růžových kvítcích jakoukoli podobu s lidskými tvářemi.

V zahradě hlavonožců

I’d like to be under the sea

In an octopus’s garden in the shade…

Richard Starkey

O zahradě hlavonožců či o ráji chobotnic, nebo jinak podmořských zahradách, se vypráví ledacos. Většina z vás je jistě přesvědčena, že něco podobného je právě takovým mýtem a báchorkou, jako byly pro uplynulá staletí lochneská obluda či létající talíře – napsalo se toho o nich mnohem víc než kupříkladu o teorii relativity či jiných vědeckých objevech. Tak už to bývá, a prsty v tom máme i my, novináři. Ale i my jsme závislí na příjmech a ty jsou odstupňovány podle toho, kolik lidí si kupuje náš časopis, a tak musíme kromě toho, co bychom chtěli psát, psát především to, co lidé chtějí číst.

A tak se co chvíli v tisku objevují neověřené informace o obrovských podmořských plantážích obdělávaných inteligentními hlavonožci, doplněné více či méně zdařilými fotografiemi, na nichž střízlivé oko nevidí zpravidla vůbec nic zvláštního. Něco jiného je psát o podmořských zahradách a něco jiného je s něčím takovým se osobně setkat. Netvrdím, že bych podobnou zahradu viděl, nemohu na to přísahat. I já sám jsem přesvědčen o tom, že si někdo ošklivě s mými vzpomínkami pohrál, ale copak i něco takového nepatří do světa fantazie? Podle svého nejlepšího svědomí píši o tom, o čem si myslím, že jsem to doopravdy prožil. Nic nezamlčuji a nic si nevymýšlím. Prosím váženého čtenáře, pokud bude tyto řádky číst, aby si o všem udělal úsudek sám.

Začalo to všechno na VI. mezinárodním kongresu o rozšíření osevních ploch. Ze zahajovacího dne jsem odcházel poměrně roztrpčen. Očekával jsem, že hned večer budu moci podat do redakce podrobnou zprávu o nejnovějších progresivních směrech rozvoje jídelníčku, předpokládal jsem, že konečně na naše lány prorazí a následně se pak i na naše talíře dostane nejedna nová netradiční plodina, jako je třeba pcháč oset či pcháč obecný, či snad dokonce dosud jen výjimečně dovážený lahůdkový pcháč zelinný, ale namísto toho jsem byl nucen pozorně naslouchat neobyčejně nudnému referátu profesora Alfonse Siaparelliho o podmíněném růstu metlice trsnaté a trojštětu žlutavého, tedy z národohospodářského hlediska rostlin zcela bezvýznamných, pravda, jen do té doby, než si na nich lidé typu Siaparelliho nebudou chtít namastit kapsu. Znechuceně jsem zavolal do redakce a oznámil, že hlavní referát byl odložen na zítřek, a Slim mi slíbil, že operativně zařadí náhradní článek, již dlouhou dobu připravený a trpělivě čekající na svou příležitost; byl to jeden z příspěvků toho grafomana Pelleriho, jenž nám týden co týden tvrdošíjně posílal nové a nové příspěvky, většinou pavědeckého charakteru, vhodné k otištění skutečně jen se zavřenýma očima a v době, kdy má šéfredaktor dovolenou. Obdobné pamflety jsme si schovávali na okurkovou sezónu nebo na jiné podobné příležitosti, jako dnes, kdy nám vybouchla očekávaná reportáž. Pelleriho příspěvek měl, jako obvykle, svérázný název: „Prospívá pastva mezi sedmnáctou a osmnáctou hodinou krevnímu oběhu?“

Na večeři jsem si zašel ke Grassovi. Nevím, zda se tak doopravdy jmenoval, ale nikdo mu nikdy jinak neřekl a nad vchodem do restaurantu čněla k obloze ohromná reklama s týmž jménem, jejíž písmena věrně napodobovala svou třpytivou zelení obsah restauratérova jména i podstatnou složku nabízeného jídelníčku. Dlouho jsem hledal volný stůl, a ač jsem byl poměrně stálým hostem, už už se zdálo, že budu muset vyhledat jiný lokál, když tu si mne náhle povšiml ten vyčouhlý číšník, co strašně nerad vrací drobné, a zavedl mne beze slova do zadní místnosti, o níž jsem do té chvíle neměl ani tušení, posadil mne ke stolu prostřenému neuvěřitelně bílým ubrusem a nabídl skvostný čtyřjazyčný jídelníček, to vše s hlubokou úklonou. Nevím, čím jsem si tuto pozornost zasloužil, a raději jsem se pustil do četby. Vzhledem k přepychovému prostředí nebyl jídelníček nijak zvláštní. Byl uveden už tradičním aperitivem z kvašeného medyňku, následovaly neméně tradiční předkrmy, hotová jídla, a tak jsem se raději podrobně zahloubal do seznamu jídel na objednávku, měl jsem dnes chuť skutečně na něco pikantního. Sekaný jílek, dušený bojínek, psárka po milánsku, smažená lipnice, lusky nadívané vojtěškou, jetel na cibulce. Smutně jsem si povzdychl, marně jsem totiž hledal svou oblíbenou pizzu nadívanou lukulskou směskou, chundelkou metlicí a sveřepem měkkým. Pokusil jsem se za pomoci malého úplatku pizzu à la Grass z číšníka vydráždit, ale on se mi velice slušně omlouval s tím, že jsou potíže se subdodavateli a že velice lituje, že mi dnes nemůže posloužit. Tak jsem si dal sekaný bojínek s omáčkou kořeněnou tomkou vonnou. Věru, od té doby, co došlo k revolučnímu zvratu ve složení lidských útrob, jež jsou každému jedinci voperovány ihned po odstavení, a následně pak k jedinečné změně jídelníčku, nemá naše přelidněná planeta o potraviny nouzi, ale jak je vidět, dílčí zkraty se mohou tu a tam vyskytnout a nevyhnou se ani tak dobře zavedenému podniku, jakým se Euthanasius Grass chlubí.

Ale nebylo mi ten večer dáno, abych si vylepšil náladu. Nepříjemnosti se na mne sesouvaly jako lavina. Potrava, kterou mi číšník předložil, měla sice navenek všechny podstatné rysy v souladu s objednávkou, ale když jsem vložil první sousto do úst, otřásl jsem se odporem. To, co jsem převaloval na jazyku, nebylo nic jiného než nějaká odporná měkká kaše, připomínalo mi to něco jako piliny od soustruhu máčené v mazutu a ochucené asfaltem. S odporem jsem obsah úst vyplivl a měl jsem co dělat, abych překonal dávení. Teprve asi po pěti minutách jsem byl schopen hovořit. Zavolal jsem si vrchního číšníka. Tvrdit, že jsem způsobil skandál, by situaci neilustrovalo podle pravdy. To, co se v příštích deseti minutách odehrávalo, byla ostuda jak pro mě, tak především pro pana Grasse. Nakonec jsem číšníkovi vylil obsah talíře na hlavu, a abych vše dotáhl do zvlášť zdařilého konce, seznámil jsem jeho bradu s tvrdostí své pěsti. Pravděpodobně při tom přišel o dva zuby, nejevil jsem však zájem o jeho újmy na zdraví, protože jsem pak měl co dělat sám se sebou. Než jsem stačil provést záznam do knihy stížností, byl jsem doslova vynesen ze sálu a vyhozen na ulici. Policii nezavolali. Domníval jsem se, že je tomu tak proto, že nechtěli ohrozit dobrou pověst podniku.

Nu, pan Grass si to u mne polepil, jak náleží. Nevěděl, koho vyhazuje. Když už jsem byl ten večer v ráži, sedl jsem si doma s prázdnými žaludky ke stolu a vzal do ruky tužku. Za hodinu jsem zavolal Slimovi, zda bude ještě ochoten vyhodit tu Pelleriho moralitu a nahradit ji jednou aktuální reportáží.

Slim ochoten byl.

Nutno dodat, že ani následujícího dne mne sympozium ničím progresivním nezaujalo. Samé nezáživné kecy, diskuse se vlekla jako štrúdl, den byl jako stvořený k pobytu na pláži a ti senilní dědkové u mikrofonu žvanili a žvanili.

Seděl jsem naproti pohledné ženě, či spíše dívce, jen těžko se věk odhaduje, byla ve vzdušné kombinéze, s hlavou ozdobenou moderním účesem, s tváří jen nevýrazně nalíčenou. Její štíhlá postava se téměř celá ukrývala za povadlou kyticí lilku a zbytečně rozměrnou tabulkou s lakonickým nápisem: „Nepřežvykujte při zasedání!“ Snažil jsem se pochopitelně nedopustit se tohoto základního společenského prohřešku, ale co to bylo všechno platno, když všude okolo byly ve vázách vystaveny ty nejkrásnější a nejlahodnější pochoutky, jaké si jen člověk může představit. Snažil jsem se soustředit pozornost na již zmíněný lilek, protože ten ve mně tvorbu žaludečních šťáv tolik neprovokoval, ale pak jsem si za chvíli s hrůzou uvědomil, že programu zasedání věnuji jen tu nejmenší pozornost, naproti tomu jsem plně soustředěn na detaily výstřihu zmíněné krasavice. Přemýšlel jsem, kdo to asi je. Seděla na novinářských místech, ale z naší branže jsem ji neznal. Asi nějaká nekalá konkurence, která se snaží získat místo na slunci jak jen se dá, třebas i sexappealem zaměstnanců, když to nejde jinak.

Trvalo to nekonečně dlouho a já byl ke všemu ještě nucen si při všech diskusních příspěvcích dělat podrobné záznamy, neboť gastronomické okénko v našem plátku se po provedené potravinové revoluci rozrostlo na trojnásobek a čtenář byl lačen všech nových poznatků. Ostatně teď, když byla otázka potravin vyřešena, si to kdekdo mohl bez potíží dovolit, neboť ekonomické problémy se přesunuly do jiných sfér a každý se mohl jaksepatří vyřádit a dopřát, co hrdlo ráčí, svému bachoru, čepci, knize či slezu.

Podíval jsem se, kdo to právě vystoupil na tribunu, můj zrak přitom padl na šťavnatý trs travin, a už to tady bylo. Vnímal jsem lehké šimrání v jícnu a něco trubicí stoupalo vzhůru, mé čelisti rázně sevřely lahodný trs vojtěšky, kterou jsem požil k snídani, dále jsem se už neovládl a žvýkací svaly se daly do rytmického pohybu, drtily z částečně natráveného pokrmu další a další šťávy, které mne přiváděly na vrchol blaha, takže jsem diskusní příspěvek o silážování jetele, přednesený docentem Imannuelem, téměř nevnímal. Stůj co stůj jsem se snažil zabránit tomu, aby čepec dávkoval další a další chutná sousta, ale nebylo to nic platné, biologická potřeba je biologická potřeba, a člověk reflexu neporučí. Opatrně jsem se rozhlédl, abych zaznamenal, jaké jsem vlastně způsobil pohoršení, ale záhy jsem zjistil, že nejsem sám, koho nudný průběh sjezdu ukolébal, přivedl do stavu polospánku a následně přivodil činnost prvotních reflexů. Kráska naproti měla přivřené oči a její ústa prováděla jemné, trhavé pohyby. Přežvykovala s vybraným vkusem, ani nezamlaskala.

Věru, ten článek, který z dnešních dojmů vznikne, bude asi pěknou snůškou nesmyslů. Ale aspoň jsem na tom podobně jako ostatní kolegové. Jen těžko jsem odháněl pocit nudy a téměř marně jsem se snažil ubránit se nastupujícímu spánku. Probudil mě známý hlas.

„… četné nevýhody, které mimo jiné přispívají i k tomu, že se různí pisálkové mohou dle vlastního uvážení obouvat do solidních obchodníků, jak se jim zachce.“

Rázem jsem byl vzhůru. Těmito téměř adresnými slovy hřímal zpoza tribuny osobně sám pan Grass. Chvíli jsem jen tupě zíral do přelidněného sálu, než jsem dokázal pochopit, že nesedím v tom jeho zapadlém pajzlíku, kde mi včera tak důkladně hnuli žlučí, ale na vědeckém shromáždění, kde majitel pochybného restaurantu kupodivu vyřvává z tribuny a kydá jedovatá slova na celý novinářský národ. Zdálo se, že se mu denní tisk dostává na stůl zcela pravidelně a navíc má schopné agenty, kteří mu zaškrtnou, co stojí za přečtení. Kde se však vzal tady? Moje bláhová hlava! Mohlo mně napadnout, že je už celá léta řádně voleným členem výboru a že zastupuje v potravinářském koncernu zájmy všech restauratérů, hoteliérů a dalších pokoutních vyvářečů buničité břečky a co víc, že jeho diskusní příspěvek na téma „Nové, nekonvenční směry ve vývoji potravinářského průmyslu“ je uveden v programu dne jako jedenáctý bod, těsně před polední přestávkou, jen malý kousek nad místem, kde je dopodrobna rozepsán jídelníček, na nějž se mohou těšit nejen všichni přítomní delegáti, ale i hosté, a co víc, dokonce i akreditovaní zástupci sdělovacích prostředků. Nu, nebylo tam celkem nic zvláštního, jen sekaná ze psárky luční, polévka ze zatuchlých odřezků sveřepu měkkého, kostřavová roláda, kompot z nakládaných zrn rosičky lysé a kukuřičný dezert. Ze stvolu.

„Přechod na stravu na bázi celulózy se z hlediska nových poznatků jeví být velkým omylem!“ zněla z tribuny slova tak kacířská, že jsem se až podivil, že je zesilovací soustava může přijmout. „Přistupovat v raném věku člověka k radikální změně vnitřností, upravovat jeho trávicí systém tak, aby byl dokonale schopen strávit celulózu, je sice nesmírným vědeckým pokrokem, ale z hlediska celospolečenského se to stává dokonalou brzdou. Ano, nedivme se potom, že se do nás kdejaký pisálek obuje. Kam se poděly tisícileté zkušenosti nejlepších kuchařů, co dnes ve světě znamenají pojmy, jako jsou francouzská, italská, nebo dokonce čínská kuchyně? Jak jistě víte, vůbec nic. Kdo není vybíravý, jde se napást. K čemu nám slouží Ochranná pásma zeleně, cedulky ‚Soukromá pastvina, vstup zakázán‘? K tomu, aby u většiny lidí jen povzbudily chuti požívat potravu. Je zjevné, že lidstvo se dostalo do slepé uličky. Je pravdou, že se záhy podařilo vyřešit potravinový problém, ale zapomnělo se na to hlavní. Člověk pomalu přestává být člověkem, začíná být přežvýkavcem. Těžko usuzovat, proč byl nejvyššími místy zamítnut radikální švédský preparát, umožňující člověku trávit celulózu jednoduchým žaludkem… Netroufám si vyslovit nahlas své podezření. Co nám vlastně zbylo? Statisíce nemluvňat jsou krátce po odstavení podrobovány drastické operaci, a to jen proto, aby mohly požírat takzvané netradiční potraviny. Zatím nám však stále polovinu úrody spásají zdivočelá stáda dobytka, která pán tvorstva už nepotřebuje na výrobu masa, sýrů, mléka, smetany, tvarohu či jiných lahůdek a milostivě je propustil na svobodu.“ Přiznám se, že v tomto místě projevu jsem pocítil silnou žaludeční nevolnost a někteří delegáti byli dokonce nuceni opustit sál. „Ale o tom zde hovořit nechci,“ pokračoval Grass. „Zdůrazňuji, že při přechodu na netradiční formy potravin jsme zcela opominuli největší zdroj potravy a výživné hmoty, který nám příroda dala prakticky bezplatně k dispozici. Tím je obyčejný mořský plankton. A nenadsazuji, když řeknu, že je schopen uživit stovky miliard lidí.“

Zíral jsem na Grasse s otevřenými ústy a jsem přesvědčen, že spolu se mnou i většina publika v sále. Ticho kolem mne bylo téměř ohromující. Přiznám se, že v mnohém jsem s Grassem nesouhlasil a často jsem pocítil k jeho názorům silnou nevoli. Polkl jsem lahodný štůček traviny, a přestože se mi v ústech sbíhaly nadále sliny, dokázal jsem další žvýkací efekt potlačit. Zbytky nestrávené potravy zůstaly v čepci. Chtěl jsem se opět soustředit na Grassův proslov, ale koutkem oka jsem jen tak něžně popatřil na krasavici naproti mně. Ta dělala, jako by se jí téma přednášené z tribuny netýkalo a slova metaná do sálu a rezonující na příčkách ostění ani neexistovala. Já však zůstal očima viset na ní, a Grassova slova se proměnila v nehmotné nic. Pln úžasu jsem zaznamenal v jejích ústech jakousi podivnou bělavou bublinu, pronikající rozevřenými rty potřenými nenápadnou rtěnkou. Bublina nabývala neobyčejně rychle na objemu, protahovala se, zvětšovala, až náhle, bez předchozího varování praskla s tichým lupnutím, které v nenadálé přestávce, kterou Grass potřeboval k nadechnutí, působilo jako rána z pistole. Bylo to neuvěřitelné, neskutečné, nepředstavitelné, zrůdné. Ta žena, která celé dopoledne působila dojmem slušně přežvykující dámy, měla v ústech cosi, co se vymykalo všem současným představám, působilo až neuvěřitelně nelidsky, svou bílou barvou doslova děsilo, vypadalo to, jako by na jazyku převalovala červa, a musím se přiznat, že se mi opět udělalo nevolno. Zdálo se mi, že se na mne usmála, ale musel to být jen klam, protože mi určitě nevěnovala nejmenší pozornost, a svůj společenský prohřešek si patrně vůbec neuvědomovala. Ale já v té chvíli pochopil, že ta žena není normálním člověkem, že je anatomickou zrůdou, řazenou do sekty fleischmenů, lidí, živících se z jakéhosi neznámého popudu nepřirozeným způsobem a zásadně odmítajících celulózu. Nikdy jsem se s žádným zástupcem této sekty nestřetl, ba ani na stránkách tisku, protože oficiální místa nic takového, jako jsou fleischmeni, nepřipouštějí, a v dané chvíli jsem vůbec nevěděl, jak se mám zachovat. Byl jsem otřesen.

Pochopitelně se tudíž stalo, že mi značná část Grassova projevu unikla a pak už jsem z něho ani moc neměl. Sálem se totiž zvedla vlna spontánní nevole, totálního odporu, tu a tam se ozýval pískot, až nakonec celý ten tisícihlavý dav hvízdal unisono jako jeden muž a marně se Grass se svazkem potištěných papírů v ruce snažil tu masu překřičet. Nakonec musela zasáhnout policie, aby ho uchránila před nejhorším. Za to, co jsem včera zažil v jeho salónu, si to možná zasloužil, ale hrozby vyřčené z houfu byly stejně jen platonické. Pod ochranným kordonem opustil mlčky, s pohledem plným vzdoru, hučící sál. Nezdálo se, že by se svých názorů mínil brzy vzdát.

Vyběhl jsem na chodbu, protože jednání bylo beznadějně přerušeno, jako jeden z prvních jsem se protlačil k telefonu a volal jsem Slima, ať spustí stroje a bere telefonát rovnou do tisku, protože se konečně dostavila ona očekávaná senzace prvního řádu, přestože poněkud jiná a z jiných míst, než bylo očekáváno. Navrhl jsem zvláštní vydání a nedal jsem mu příležitost poradit se se šéfem. Palcové titulky o Grassově zvrácenosti měly dominovat první straně, pak mělo následovat několik lechtivých otázek dráždících čtenářovu knihu i slez, hlavní článek pak měl být na druhé straně mezi reklamami nejvlivnějších společností. Na tomhle čísle se daly vyrýžovat desetitisíce, jen když se s ním dostaneme ven jako první. Za chvíli bylo kolem mne jako v úle a desítky deprimovaných kolegů se začínaly pomalu dostávat do ráže. Já však měl jakýs takýs náskok a ve Slimovi toho nejschopnějšího spolupracovníka.

Když jsem po poněkud protažené polední přestávce usedal na své místo v kongresové hale, zaslechl jsem, jak ve foyeru pobíhají kameloti a vykřikují:

„Telegraf! Zvláštní vydání! Převrat v potravinářském programu? Odbouráme buničinu? Nechutný výstup restauratéra Grasse!“

Mnul jsem si ruce radostí.

Odpolední jednání pak bylo zcela nezajímavé, ba vynikalo přímo úžasnou jednotvárností. Mimo pořadí vystoupilo jednadvacet diskutujících. Všichni – do jednoho – ostře kritizovali Grassovy názory jako škodlivé, neuskutečnitelné, zpátečnické, překonané, neověřené, nebezpečné, nedomyšlené, nezajímavé, odporné, podvratné, nechutné, odporující zdravému rozumu, pobuřující, nevhodné, nemístné, rozvratné, směšné, diletantské, morbidní, nepředstavitelné, a vůbec – příšerné. Zkrátka, nebylo o čem psát, jen jsem si zaznamenával jména řečníků a dělal si čárky, kolikrát si kdo vezme do úst jméno Grass. Padlo celkem třistadevětadvacetkrát.

Večer jsem vyšel z haly a nasedl do svého vozu.

Pak už si toho moc nepamatuji. Vlastně vůbec nic.

„Tak to je ten chlap, co se do nás už dvakrát obul v Telegrafu?“ slyšel jsem drsný, tak trochu huhňavý hlas.

„Jo, to je on,“ odpověděl mu někdo jiný, o poznání něžnější, zato se vzápětí protivně chichotal.

„A ani na to nevypadá,“ pokračoval ten první. „Tady v lázni může přemýšlet o svých lumpárnách.“

„Jo, ale zatím vo tom neví. Měl by se ale už probrat.“

Chtěl jsem se přinutit otevřít oči, ale byl to pro mne neřešitelný problém.

„Nemám už zavolat šéfa?“

Bylo mi nějak podivně, lehce, jako bych se volně vznášel ve vzduchu.

„Myslím, že je zatím čas, stejně ho můžeme vypustit až zítra.“

O kom to pořád ti dva neznámí mluví? A kde to vlastně jsem a co se to pořád děje? Marně se snažím upamatovat na svou minulost…

„Kdo mu vlastně bude dávat prvotní instruktáž?“

Proč vlastně ty hlasy znějí tak nepřirozeně? Je to divné, ale necítím ani teplo, ani chlad. Chci se pohnout, ale zatím je to marné.

Vzápětí však cítím, že hřbet levé ruky navázal kontakt s nějakým předmětem. Je to rovná hladká plocha. Pohybuji rukou dál, je mi už jasné, že prostředí, které mne obklopuje, klade obrovský odpor. Pořád však ještě nemohu otevřít oči, a ty hlasy si v jednom kuse vyprávějí, hovoří však už zcela o něčem jiném, předmětem rozhovoru je jakási ulita… Zmítám se jako červ a nechápu, co se děje. Připadám si, jako bych byl v nemocnici po úrazu, ano, tomu by odpovídala ta částečná amnézie, ale zase bych přece cítil nějakou bolest… Tady není nic, jen to hutné prostředí a dva hlasy.

„Pohnul se.“

„Ano, přesně v limitu.“

Konečně vidím.

Nestojím ani neležím, kolem mne není ani podlaha, ani žádné lůžko. Vznáším se volně v prostředí, které mne dokonale obklopuje. Je zřejmé, že to není vzduch. Už vím, co to je, ale vůbec nic nechápu. Jak se mohu takovou dobu vznášet ve vodě, jak to, že přitom stále ještě žiji?

Příliš mnoho otázek najednou. Příliš mnoho. Musím se přestat vyptávat sám sebe, musím se chovat důstojně. Tohle všechno je přece jenom sen, já sedím v kongresové hale a usnul jsem při poslechu nudných referátů…

„Tak už ses probral, pisálku?“ slyším jeden z těch hlasů zcela zblízka. Zírám před sebe a snažím se rozpoznat, co se skrývá v té šedé rozmazané skvrně, volně splývající o kus dál.

„Ještě dobře nevidíš, co?“ pokračuje ten hlas. „Ale poznáváš mne, že?“

„Grass!“ říkám a divím se tomu, jak můj hlas podivně zní. Konečně jsem se upamatoval na všechno, jen ne na to, jak jsem se dostal sem. Ne, Grasse nevidím, nemohu ho poznat, ale hlas je určitě jeho. Až se divím, že jsem ho nepoznal hned.

„Ano, zcela správně. Ten netvor Grass, kterého sis vzal dvakrát do pera. Myslel sis, že mne snad znemožníš? Ne, to chtělo, kamarádíčku, jen trochu myslet. Mohlo tě snad napadnout, že když majitel největšího a nejlépe prosperujícího podniku ve městě vystoupí na tribunu a něco tam prohlásí, že to asi nebude něco, na čem by měla jeho kariéra zkrachovat. Od toho spolku pablbů, kteří si říkají učenci, se nic jiného očekávat nedalo, ale vy od novin byste měli mít trochu víc filipa a předvídavosti.“

Mlčel jsem a začínal jsem chápat, že to, co se tady kolem odehrává, není žádný sen, ale realita. Podivná a nepochopitelná realita.

„Za pár týdnů, chlapče, napíšeš jiný článek, to ti zaručuji. Napíšeš o tom, jak velkolepý nápad měl pan Grass se svou planktonovou teorií. Napíšeš, že dochází k novému převratu v dějinách a že přechod na bázi buničiny je tragickým omylem. Tvému článku bude dominovat poznání, že lidstvo se konečně zbavilo hladu a potupných operací novorozeňat.“

Zvláštní. V té chvíli jsem pocítil strašlivé nutkání přežvykovat. Kupodivu se mi to nedařilo.

„Nic nebudu psát!“ vykřikl jsem a sledoval jsem očima tu pohyblivou rozmazanou skvrnu, která stále nějak nechtěla dostat konkrétní podobu.

„Nikdo tě k tomu nenutí,“ řekl Grass. „Až tě propustím, sedneš si ke stroji zcela dobrovolně.“

„Tomu nerozumím – jak to, až mě propustíte? Jsem snad vaším vězněm?“

„Každý ať si to nazývá, jak chce. Brzy budeš mít víc volnosti, než si sám dovedeš představit. Budeš ověřovat v praxi tu mou potrhlou teorii – nekřeň se, tak jsi ji sám nazval. Ty a ještě několik dalších.“

Přežvykoval jsem naprázdno.

„Jen jsem si s tebou trochu zažertoval. Teď máš konečně lidské vnitřnosti, žádný bachor či slez, tvoje postava, dříve podobná karikatuře, opět dostala správný tvar. Nu, a pak ještě něco navíc, jinak bys asi experimentovat nemohl.“

„Co navíc?“ rozčiloval jsem se nad tou strašlivou představou.

„Žábry.“

Konečně jsem viděl. Nebyl tu žádný Grass. Za skleněnou přepážkou, v prázdné bílé místnosti, lezla po podlaze odporná velká chobotnice.

Vypustili mě do moře.

V akváriu jsem strávil noc a den. Mé oči teď viděly pod vodou právě tak dobře jako na vzduchu. Namísto plic jsem měl žábry, no budiž, to jsem pochopil, ale k čemu měla být dobrá ta operace žaludku? Copak pod vodou neroste dost rostlin, na nichž bych si mohl pochutnat?

Jaký jsem to jen hlupák. Měl jsem dost času přemýšlet nad tím, kolik hloupostí jsem v poslední době udělal. Když jsem se u Grasse dostal do zadního sálu, mohl jsem hned pochopit, že nic z toho, co tam uvidím, není určeno pro širokou veřejnost. S kým si mě vlastně číšníci spletli? Nebo jsem snad náhodou při objednávce užil formulace, kterou při návštěvě Grassova podniku používají fleischmeni? Tak nějak to muselo být. To, co mi tam vzadu předložili v podobě nejvybranějších lahůdek, bylo maso. Nic jiného než maso zabitých zvířat. Vůbec už se nedivím, že mi ta potrava připadala nechutná a odporná. Pod pokličkou prvotřídního restaurantu se ukrýval zločin. Fleischmeni se scházeli téměř ve středu města, v nejlepším podniku, kam chodí i páni radní. Nebo – copak i oni patří mezi fleischmeny?

Jak však mohou fleischmeni konzumovat maso? Teď už to vím – jednoduše, neměli vůbec složené žaludky, nemohli trávit celulózu. Byli na té odporné stravě závislí. A ta dívka v kongresové hale naproti mně? Musela to být Grassova vyzvědačka. On ji tam nasadil, aby mne sledovala. V nestřežené chvíli se prozradila. Předstírala, že přežvykuje, právě tak jako to dělají na veřejnosti i ostatní fleischmeni. Stačí jim k tomu obyčejná žvýkačka. Jednoduchá maska skrývající zločinnou tvář.

Při všech těchto myšlenkách se mi dělá přímo mdlo, naštěstí nemám co zvracet.

Tak tady já, zkušený novinář, poklidně brázdím vody hluboko pod mořskou hladinou a kdo ví, zda mám ještě šanci vrátit se zpět. Přišel jsem náhodou na spiknutí a oni se proti tomu musí chránit. Zabít mne by bylo nebezpečné, mnohem lepší je někam mě uklidit. Nejlépe pod vodu…

Cestu zpět mám uzavřenu, jedině kdyby se nade mnou Grass slitoval. Ten to ovšem udělá, až napíšu „dobrovolně“ svůj článek. Na tu mou dobrovolnost si tedy počká. Avšak jinak se z vody nedostanu. Kdybych vystrčil hlavu nad hladinu a nadechl se vzduchu, mohlo by to znamenat smrt. Grass mi to podrobně vysvětlil. Jinak jsem měl, pochopitelně, svobodný výběr.

Plavu si nahý hluboko pod hladinou, pozoruji ten velkolepý svět a mám obrovský hlad. To mě držel dva dny v akváriu skutečně jen proto, abych dostal přesné a podrobné instrukce o nových životních podmínkách? To šlo zvládnout během půlhodinky. Ne, pan Grass mne potřeboval pořádně vyhladovět, aby mohl zálibně pozorovat, jak se budu pást na těch jeho podmořských plantážích. Nikoho tu sice nevidím, ale všude kolem sebe cítím nějaké ty čmuchalské kamery, třeba tahle placatá ryba, která tu tak poklidně máchá ploutvemi, nemusí být živým organismem, ale přístrojem ve službách pana restauratéra. Jsem pevně odhodlán, že jeho představám nebudu nahrávat, vždyť reklamní film o tom, jak se popásám na planktonu, by mohl být jen tečkou za jeho vítězstvím, ale co dělat, hlad je stále silnější. Ne ne, já nebudu psát žádný článek, já nebudu nikomu dělat reklamu, ne, ne, pane Grassi, tu radost vám neudělám.

A teprve teď si uvědomuji, že mám ústa plná jakési vazké hmoty, což není nic jiného než tisíce drobných živočichů, a že mé čelisti začínají tu hmotu rytmickými pohyby zpracovávat. Stačí jen plavat trochu rychleji, a syrová potrava létá přímo do huby. Nu, ať jsem měl hlad jakkoli velký, prudká křeč mi sevřela vnitřnosti. Něco tak neslýchaně odporného mám jíst? To skutečně raději zemřu hlady.

Vyplivl jsem to sousto a křečovitě sevřel ústa. Odstrčil jsem z cesty jednu neobyčejně vlezlou chobotnici, mrskl jsem tělem, abych byl co nejdál, leč plankton je všudypřítomný, nedá se mu vyhnout. Raději se nořím do hloubky, tam je trochu klidněji. Něco mě znepokojuje. Dokud jsem si neuvědomil, co vlastně mám v ústech, reakce mých vnitřností byla vysloveně příznivá…

Ta chobotnice mě kdovíproč sleduje. Musí to vypadat velkolepě. Nahý muž uprostřed oceánu a za ním ochočená chobotnice.

Ač mi přitom bylo mdlo, musel jsem se právě v této chvíli hluboce ponořit do Grassových myšlenek. Za jistých okolností jsem ochoten připustit, že by mohl mít pravdu, že naše pokusy o spásání travin jsou slepou uličkou ve vývoji… Přiznám se, že v poslední době obědvám čím dál s tím větší nechutí a jím vlastně jen proto, abych se udržel při životě. Pokud si vzpomínám, neviděl jsem nikoho, kdo by seděl u jídla déle, než to bylo opravdu nutné. Ale tam vzadu, v tom fleischmenském pajzlu, lidé zjevně vysedávali celé hodiny… Grass nabízí plankton. Ve světových oceánech je ho skutečně nepřeberné množství, ale… Jsou tu mnohá ale, proti nimž bude třeba napřed nalézt pádné argumenty. Oceány jsou v rovnováze. Když se na ně vrhne šest či sedm miliard lidí a každý denně profiltruje mezi svými zuby pouhý půlkilogram planktonu, za rok to je… Zbytečné počítat, spousta dalších živočichů přijde o potravu. Musí se tedy přistoupit k výrobě planktonu, či alespoň k jakémusi chovu, a potom jsme opět tam, kde jsme nechtěli být. Má snad Grass v úmyslu přesvědčit lidstvo, že má žít v hlubinách oceánu? Kolik konkurenčních druhů by člověk musel odstranit, aby měl pro sebe to nejnutnější množství potravin, které se teď ve zdánlivě nepřeberném množství nabízí! Znamená to snad rozsudek smrti nad velrybami?

Za těchto úvah jsem s chobotnicí ve sledu proplouval podmořským rájem. Rozptýlené sluneční paprsky prosvětlovaly vodní masy hluboko, až k samému dnu, které bylo tady, v hloubce padesáti či šedesáti metrů, hustě porostlé skutečnými lesy rozmanitých rostlin. Sledoval jsem hejna pestrých rybek, pozoroval krabíky bahnící se v písčitém dně. Moje družka se teď poněkud vzdálila, ale stále ji mám v dohledu. Nabývám dojmu, že není sama. Necítím chlad, přestože voda má jen něco kolem dvaceti stupňů – že by Grass myslel na všechno? Má to snad znamenat, že má tělesná teplota je regulována pouze teplotou vnějšího prostředí? Stal jsem se studenokrevným živočichem? Nu, všechno tomu nasvědčuje. Pokud je to pravda, pak se mnou někdo neznámý podnikl medicínská kouzla, která jsou mimo dosah současného vědeckého poznání. Vše směruje k jedinému cíli. Přestávám být člověkem, stávám se kvalitativně jiným druhem. Lidský mi zůstal pravděpodobně už jen mozek, a možná už ani ten dlouho ne, nabývám dojmu, že se musím brzy zbláznit. Podvědomě cítím, že mé tělo má aerodynamický tvar a bojím se na sebe pohlédnout, abych nespatřil šupiny…

Velký stín na chvíli zaclonil slunce. Zvedám pohled vzhůru a nejradši bych se propadl hluboko dolů do těch načervenalých trsů řas. Ale není to tak jednoduché, chybí mi k nim takových patnáct dvacet metrů, a plavání je pro mne stále ještě nepřirozeným způsobem pohybu, cítím už značnou únavu a schází mi potřebná mrštnost při styku s tak podezřelou existencí, jako je žralok. Pravděpodobně si usmyslil, že mu posloužím jako zákusek. Nesdílel jsem pro jeho choutky zvlášť velké nadšení, ale připadal jsem si naprosto bezmocný. Právě teď jsem zalitoval, že nemám taky ploutve…

Chobotnice mi omotává chapadlo kolem ruky a táhne mě někam pryč. To mi tak ještě scházelo, nejen žralok, teď ještě tahle potvora… Snažím se vykroutit ruku ze sevření, ale marně. Navíc zjišťuji, že i druhá ruka je nepohyblivá, aha, to ta druhá obluda. Mám svíravý pocit tonoucího, kterému kolem kotníků uvázali půlmetrákový balvan, a zapomínám, že v tomhle prostředí mohu volně dýchat. Najednou je tu hlavonožců celé stádo, jako na povel. Obklopují žraloka a z jejich chapadel vyšlehují malé namodralé blesky. Obluda kroutí tělem, svíjí se jako červ a pak odplouvá. Zachovává si však ladnost a žraločí důstojnost. Je stále ještě vládcem oceánu, a tak i ústup musí být úměrný jeho postavení.

Chuchvalec chapadel mne obtáčí v děsivém reji. Přestože chápu, že jednání těch potvor je odkudsi řízeno, nemohu se zbavit pocitu odporu, jinak jsem však bezmocný. Tančí kolem mne v bláznivém kolotoči, třou se o mne drsnou kůží, kolem těla mám omotánu nejméně stovku chapadel.

Kamsi mne vlečou, to vnímám, nic však nevidím.

Setmělo se. Chapadla mě stále postrkují vpřed a pak náhle uvolňují stisk. Odrážím se od čehosi měkkého, stoupám, proplouvám temným otvorem a najednou stojím ve slušně zařízené místnosti, vypadá to jako předpokoj kanceláře kohosi významného.

Hlavonožci se sápou za mnou, ale už jsou naštěstí jen dva.

Zdá se mi, že jsem nějak těžký. Najednou na mne dolehla neznámá tíha, děsím se jí. Ohlížím se, vidím jen ty dvě chobotnice, ale ty se mi jeví nějak rozmazané, bezmocně se válejí na podlaze na huňatém koberci.

Vždyť dýchám vzduch!

Jak je to možné?

„Nelekejte se,“ ozývá se za mnou. Obracím se a vidím člověka, vlastně dva lidi – muže a ženu. Chobotnice někam zmizely, ale kam? Před chvílí tady bezmocně ležely…

Chobotnice na suchu?

„Vzduch můžete samozřejmě svobodně a volně dýchat, nehrozí vám žádné nebezpečí,“ říká Grass. „Omluvte mě, pořád mi do revíru leze škodná, proto jsem byl nucen náš společný experiment předčasně ukončit či snad, pokud si ovšem budete přát, jen přerušit – sám se můžete rozhodnout, zda se chcete vrátit zpět do vody.“

S úsměvem mi podává ručník, já jej však nevnímám, jen se stále dívám tam, kde před chvílí ležela ta druhá chobotnice. Také zmizela a na jejím místě stojí – žena. Je nahá právě tak jako já i Grass, ale nejsem schopen si zálibně prohlížet její tělesné křivky. Upoutala mě její tvář. Je to týž obličej, který vázal mou pozornost v průběhu kongresového jednání natolik, že jsem se nemohl plně soustředit. Měl jsem tedy pravdu, je skutečně Grassovým zvědem?

„Má žena Phyllis,“ představil mi ji Grass.

S rozpaky jsem přijal podávaný ručník, nejsem jaksi zvyklý na seznamování v nudistické společnosti.

Nabídl mi koupací plášť a usedli jsme do pohodlných křesel v dost prostorné místnosti, podobající se obývacímu pokoji. Byt šedesát metrů pod mořskou hladinou?

„Vlastně si za to můžete sám,“ řekl rozvážně Grass. Červené víno mi přišlo k duhu.

„Jak to myslíte?“

„Pronikl jste – doufám, že ne úmyslně – k tajemství mé restaurace. Jako muž od novin jste mohl napáchat četné škody. Jste však člověk inteligentní, a jak vás tady Phyllis poznala, nemáte rád zkostnatělé zásady, proto jsem se rozhodl, že to s vámi zkusíme.“

„Přijmout mne mezi fleischmeny?“ ušklíbl jsem se.

„Proč hned tak silné výrazy? Chcete se stát členem společnosti bojující za návrat k původním zdrojům?“

„Ne tak rychle,“ zasykl jsem.

„Nu, už brzdím. Měl jsem vlastně přibrzdit už před svým vystoupením na kongresu, ukázalo se jako přinejmenším předčasné. Když si představím ty prošedivělé dědky, kteří mne tam vypískali, jak prolézají pastviny a rvou se o nejčerstvější trsy vonných travin, je mi do smíchu. Sám také jistě dobře víte, že člověk není uzpůsoben k trávení celulózy, a že také nikdy nebude. Právě tady má původ počínající degenerace lidského druhu. Nafouklá nesouměrná břicha, protažené čelisti. Prohlédnete-li si některého toho školometa z profilu a přidáte k tomu trochu fantazie, nedá vám jistě moc práce představit si něco napůl mezi člověkem a buvolem, to vše jako důsledek toho, že člověk je nucen hltat traviny a pak je dlouhé hodiny přežvykovat.“

Fyziognomie, kterou mi tu popisoval, mi nepřipadala nepřirozená, to však jen proto, že jsem se mezi takovýmito typy pohyboval od narození. Teď jsem však už věděl, co mi na těch dvou lidech připadalo neobvyklé. Byla mi dopřána šance spatřit je bez šatů, vidět jejich břicha. Byla odporně rovná, jakoby propadlá, ta žena měla v pase určitě o dvacet centimetrů méně než v bocích či v prsou… Takhle si představují ideál lidstva? Vyzáblé podvyživené postavy?

Grass si mého zamyšlení nevšiml, asi jsem je dokázal zamaskovat právě tak dobře jako on ploché břicho mistrně střiženým oděvem s příslušnými vycpávkami v břišních partiích.

„O tom, zda se stanete členem společnosti nebo ne, nemůže rozhodnout nikdo, jen vy sám. A to není pro každého jednoduché. Mimo jiné budete muset podstoupit test.“

„Myslíte, že o to budu mít zájem?“

„Podívejte se, nám dvěma zbývá už jen jediná možnost. Buď budeme spolupracovat, nebo…“

„Nebo?“ opakoval jsem výsměšně.

„Nu, o tom si povíme později, bude-li to ovšem nutné. Phyllis!“

Přinesla velký bronzový tác s talířem, pokrytým podivnou hmotou.

Pokrm ve mně nevyvolal zvýšenou činnost vnitřností, přestože jsem byl pěkně vyhládlý.

„Brambory, zelenina, grilované kuře,“ podotkl Grass.

„A co s tím?“

„Budete to muset sníst.“

Myslím, že jsem zbledl.

„To je právě onen test. Je to táž potrava, kterou jste měl šanci okusit při své návštěvě v mém podniku, kdy vás číšník považoval za externího člena klubu. Teď však nemusíme nic skrývat, tady jsme bezpečně ukryti před zraky lipnicovitých špionů. Kuře není maskováno jako sekaný jílek, brambory nepředstírají, že chutnají jako dušený bojínek. Váš žaludek teď ovšem tuto potravu přijmout může, právě tak jako plankton, který jste, pokud se nemýlím, s jistými rozpaky okusil. Teď se nabízí otázka, jak se zachová vaše psychika. Jezte očima, především očima. Dokážete-li to, budeme spolu jednat na jiné úrovni.“

Podal mi příbor.

Pozoroval jsem talíř, na němž jsem zvyklý vídat vždy zásadně stravu zelené či nazelenalé barvy, někdy neměla daleko do brčálu, ale to, co tu leželo přede mnou, zářilo téměř všemi barvami spektra.

„A co je tohle?“ rýpl jsem do bílých kostiček.

„Najemno nakrájená cibulka, lehce osmahnutá.“

Nabodl jsem jednu tu kostičku na vidličku, ale nemohl jsem ji donést k ústům. Zavřel jsem oči, ale ani pak to nešlo. Zkusil jsem to tedy s tou nahnědlou masou napůl okrouhlého tvaru, z níž vyčnívalo cosi podobného tyči s tupým koncem. Je to skutečně mršina ptáka, mrtvola živého tvora? Copak může slušný člověk něco takového jíst? Za pomoci nože jsem uďobl kousek té mrtvoly, napíchl na vidličku a roztřesenou rukou zvedl. Pohlédl jsem Grassovi do očí. Sledoval mě zdánlivě bez zájmu, lhostejně si hověl v křesle, zatímco jeho žena s klidem žvýkala cosi podobného tomu, co jsem měl jíst já. Pojal jsem definitivní rozhodnutí a rychle vsunul ten odporný kus do úst. Chtěl jsem začít žvýkat, ale mým žaludkem projela tak prudká křeč, že jsem z ničeho nic začal nezvladatelně dávit.

Odvrátili se, byli to přece jen slušní lidé.

Styděl jsem se za své chování, ale nemohl jsem za to. Jeho žena beze slova uklidila tu spoušť.

„Takže nastane nebo?“ přikývl jsem hlavou a otřel si chladný pot z čela. „Mohu napsat poslední vůli?“

„Proč?“ řekl. „Není to třeba, nikdo neusiluje o váš život. Podobné metody přenecháváme trávožravcům.“

„Ať už zůstanu ve vašem zajetí, nebo ne, s těmito vnitřnostmi jsem odsouzen k smrti.“

Dělal, jako by mě neslyšel:

„Spolupracovat se mnou, bohužel, nemůžete. Jste příliš poplatný různým tradicím.“

„To vám však slibuji, pokud se dostanu jednou na pevninu, podrobně popíšu všechno, co jsem tady zažil… dřív, než zemřu.“

„Myslíte?“ usmál se Grass. Pokynul mi rukou. Vstal jsem a sledoval ho do předpokoje. U mých nohou se čeřila hladina vody. Vstup do oceánu. Natáhl ruku a já mu podal svůj plášť.

„Přijde čas, kdy lidé dostanou rozum,“ řekl, když mi z ničeho nic podával ruku. „Škoda, počítal jsem s vámi.“

„Ale já bych měl zájem…“ koktal jsem nesouvisle.

Zavrtěl hlavou.

„Nejde to, jste objektivně poatrivializován.“

„Na shledanou,“ usmála se Phyllis. Loučili se se mnou jako se starým známým, a přitom propouštěli na svobodu zavilého nepřítele. Skočil jsem oběma nohama do vody, vzápětí se objevily obě chobotnice. Přemýšlel jsem, zda to jsou ti dva… Nevím. Kdyby dokázal takovou transformaci, pak by asi nemusel bojovat za své ideály tak chabými prostředky. Hlavonožci stočili chapadla do zajímavého gesta, čímž mne vybídli k zpáteční cestě podmořským tunelem. Následoval jsem je a přemýšlel o tom, co jsem to vlastně zažil. Kdo je to vlastně ten Grass? Zločinec, nebo spasitel lidstva? Co mají znamenat tyhle drastické metody? Jsem odhodlán ho znovu na souši vyhledat a slovo za slovem si náš dnešní rozhovor přebrat. Možná, že by mohl se svými svéráznými názory vystoupit na stránkách našeho nezávislého deníku.

Chobotnice mě doprovodily až k hladině, pozdravily chapadly a zmizely v hlubinách.

Vynořil jsem se a spatřil zapadající slunce. Byl jsem necelých pět kilometrů od břehu, se svými schopnostmi se tam jistě hravě dostanu. A pak…

Díval jsem se do očí odulému asi sedmdesátiletému starci se silně vysedlou spodní čelistí. Seděl na místě pro novináře a naslouchal nudnému projevu doktora Zakrslého, který na kusy cupoval novou Grassovu potravinovou teorii.

A já vůbec ničemu nerozumím.

Kdybych ve svém zápisníku nerozpoznal bezpečně svůj rukopis, domníval bych se, že mi předcházející řádky do poznámkového bloku zaznamenal někdo jiný, jakýsi pološílený fanatik. Vždyť jsem se z kongresové haly ani nehnul! Nikdy jsem nepotkal žádnou Phyllis a v životě jsem neviděl chobotnici. Ten protivný dědek naproti mně vysedává už šestý den a celou dobu otravuje se svými konzervativními názory.

Ovšem faktem je, že doktor Zakrslý má pravdu, Grassovy názory jsou skutečně odporné. Ať už doporučuje piliny, štěpky, či dokonce celá polena, zůstane celému kongresu jen pro smích. Až to tady skončím, zatelefonuji Slimovi a pěkně pana Grasse rozmáznu v novinách. Jen houšť a víc, za to včerejší extempore v jeho pajzlu si to zaslouží přinejmenším desetkrát.

A pak půjdu domů a dám si tu nejšťavnatější paštiku z klanonožců.

Toužím po tobě

I want you.

I want you so bad,

It’s driving me mad.

John Lennon, Paul McCartney

Les byl hustý, nízký a vyzařoval do tmy kovový lesk. Díval se očima ciferníků, tikal hodinovými strojky, působil smutně strohou oblostí svých korun, symetričností hlav, vyřízeností zástupů, tupou pravidelností. Jednotlivé kmeny byly z kovu a skla, mechanismy z plastiku, nenasytná ústa ve tvaru svislé štěrbiny se vyzývavě šklebila. Jednotvárnost a přísnost. Pýcha a samolibost. Odlidštění.

Nepřehledný les parkovacích automatů.

Scarabeus Planti, lehce ovlivněn opojným nápojem, vešel do lesa v místě, kde by se mu to v bdělém stavu nemohlo podařit. Prostor měl tu vlastnost, že se v oné noční hodině, kdy hvězdy blikají nejjasněji a Mléčná dráha klene svůj majestátní oblouk napříč oblohou, dal pohlcovat a násobit, byl měkký a poddajný, tvárný a příjemný na dotek, a tak se nebylo možno divit tomu, že Scarab pronikl do pralesa tam, kde ve dne člověk viděl jen holou špinavou dlažbu a svislé stěny starých činžáků. Scarab byl udiven tím množstvím kulatých kovových hlav, které si ho pátravě prohlížely svými prosklenými ciferníky, otáčely se za ním při houpavé nepravidelné chůzi, sledovaly jeho počínání. Ten pravý okamžik netrval dlouho, prostor se smrštil a uzavřel a Scarab zůstal pohlcen v nesmírném lese, jehož mohutnost byla umocňována tím, že přes hlavy všech těch položivých bytostí sám na vlastní kůži cítil nekonečno. A pak spatřil dívku.

Opírala se o jeden sněhově bílý pylon loktem pravé ruky, oblečena v černém, nezvykle střiženém saku, mezi ukazovákem a palcem lehce svírala žhnoucí cigaretu. Čelo zpola zakrýval elegantní klobouček zdobený žlutou šerpou a oči hleděly vrstvou hustých řas tam, kde končil svět. Knoflíky nebyly zapnuté a hluboký výstřih odhaloval snědé opálené tělo s nevelkými prsy a smyslnými bradavkami. Dolní část těla Scarab spatřit nemohl; nohy byly zakryty v mlze těžce se válející těsně nad zemí, svíjející se jako živý tvor a tvořící bizarní tvary.

„Kdo jsi?“

Scarabův hlas zněl prázdně, dutě a neobyčejně tiše. Nedívala se na něj. Odklepla popel, který spolu s malým ohníčkem dopadl na hladinu mlhy, rozvířil ji do maličkého uragánu, který ohníček uhasil a odnesl někam daleko.

„Rita, Scarabe.“ Hluboký alt ladil s její krásou.

„Na koho čekáš?“

„Kontroluji parkovací automaty.“

„Ale vždyť tu nikdo není!“

„Nevadí. Vidím tebe. Šest mincí za jednu hodinu, dvanáct za dvě, dvacet za celý den. Zaplať, Scarabe.“

Ukázala na černou štěrbinu. Ciferník zablikal.

„Za co? Nemám automobil, nechci přece parkovat. Chci tebe, Rito.“

Podivil se své přímosti a začínal chápat, že tento svět je nějak jiný.

„Nepotřebuješ automobil a mne mít nemůžeš. Já jen kontroluji parkovací automaty. Když zaplatíš, můžeš jet na čarovný tajný výlet. První, druhá nebo třetí třída, podle výše poplatku.“

Mlha houstla, zahalovala jí hruď. Rita se začínala rozplývat.

„Počkej, neodcházej!“ zvolal Scarab.

„Jsem přece pořád tady,“ říkaly téměř neviditelné obrysy.

„Kde jsi, nevidím tě. Počkej, já radši zaplatím.“

Zalovil v kapse a naházel všechny drobné do nenasytného otvoru. Ciferník pohasl.

„Předplatil jsem si tvé výlety na půl roku, Rito,“ smál se. „Teď už parkuji. Jdu k tobě. Kde jsi, kam ses schovala?“

Obíhal kovový sloupek a hledal dívku. Byla pryč, jen na kamenném podstavci zářil červenavý ohníček cigarety.

Pak neviděl nic, jen bílé chuchvalce, rozběhl se jako beze smyslů, mlha stále houstla a on narážel do pevných sloupků, které neviděl a nemohl vidět, hledal Ritu, která tady někde musí být, a přece tu nebyla, bloudil v bílém mléce, až neviděl ani vlastní ruce, i když si je přiložil těsně k očím, najednou se úplně setmělo a pak byl den.

Scarab mhouřil oči v oslepujícím odlesku mohutné skleněné masy.

„Jsi na místě, kde nic není skutečné. Tvůj výlet začíná,“ slyšel odněkud její hlas. Narážel hlavou do cinkajících křišťálových démantů, každý z nich se leskl jako duha, rozkládal světlo na stovky barevných odstínů, které překvapovaly svou neskutečnou pestrostí, až si proklestil cestu a vyběhl z toho skleněného labyrintu, uběhl ještě pár metrů a ztuhl. Nestál na zemi, pod ním byla prázdnota, nad ním a vedle něj taky, ale nikam nepadal, už neprchal, protože nebylo kam, jen ho jímala prudká závrať, a tak se ohlédl tam, kde tušil hmotu.

Stál před skleněnou cibulí.

Leskla se ve světle, které přicházelo odnikud, a byla gigantická. Výškou překonávala nejvyšší mrakodrap, svrchní vrstvy byly průhledné a bezbarvé, ale dovnitř nedohlédl.

„Jen se podívej skrz skleněnou cibuli,“ slyšel Ritin hlas.

Nikde ji neviděl, ale poslechl ji. Udělal krok, druhý. Skleněné stěny se rozestupovaly, pronikal jednotlivými vrstvami, které byly nehmotné, a stále poslouchal uklidňující vyprávění.

„Vyprávím ti příběh o mně a mrožovi. Jen se podívej skrz skleněnou cibuli, pak ucpi díru v moři a podívej se do sebe. Pojď za mnou, spatříš vnitřní světlo. Vítám tě ve skleněné cibuli.“

„Kde jsi, Rito?“

Šlapal do prázdna, rukama rozháněl nehmotné sklo, které se sypalo a řinčelo, jednotlivé tabule praskaly, lahve se tříštily na kusy, celá ta masa se sesouvala a hroutila, drtil střepy svýma nohama a pak nebylo po skle ani památky.

Stál uprostřed jahodového pole.

„Nic tu není skutečné, jen jahodová pole jsou věčná. Dej si pozor, Scarabe.“

Jahody byly všude. Velké, červené, lákavé, sladké, jen se sehnout a mlsat. Necítil však hlad, stále hledal tu dívku, kterou zatím pořád jen slyšel. Kam až dohlédl, vlnila se na nízkých pahorcích jahodová pole. Nikde človíčka, nikde žádné stavení. Klopýtal přes brázdy, pole byla nerovná, obdělaná primitivní technikou, avšak čistá a neporostlá plevelem. Plynuly minuty, hodiny, uvědomil si, že bloudí v kruhu a že hlas, který ho sem přivedl, ho zradil, volal ji, vyzýval ji, ať se ohlásí a vysvobodí ho z toho bludiště, ale nebyla nikde, buď ho neslyšela, nebo nechtěla slyšet.

Dál už nemohl. Padl tváří k zemi, cítil, jak ho bujné šlahouny uchopily a postrkují, cítil, jak volají, aby vstal a netiskl je k zemi, protože hynou, jen těžce se zvedal a pak pocítil hlad, odhodlal se a utrhl jeden plod. Když ho nesl k ústům, zaslechl těsně za sebou tenký hlásek:

„Jak ses mohl opovážit utrhnout jahodu?“

Otočil se.

„Jak ses mohl opovážit utrhnout jahodu?“ hřímal jiný hlas, hluboký, vycházející z vousaté tváře mohutného muže oděného do purpurového pláště a ozdobeného zlatou korunou na šedivé hlavě. Po jeho boku stála útlá dívenka, jejíž tvář mu připadala neuvěřitelně známá.

„Rito?“ zvolal, ale vzápětí zmlkl, protože se muž na něj podíval neobyčejně přísně.

„Nejsem Rita,“ řekla dívenka. „Jsem královna z Marigoldu a toto je král z Marigoldu. Už dlouho tě sledujeme, jak nám ničíš ten největší poklad. Jak ses mohl opovážit utrhnout jahodu?“

„Měl jsem hlad… Vaše Veličenstvo.“

„Jak ses dostal do našeho království, cizinče?“ zahřímal král.

To už nestáli na poli, ale ve velkolepém trůnním sále s vysokými bělostnými sloupy podpírajícími vznešenou klenbu se zlatou výzdobou.

„Pojď za mnou,“ slyšel náhle zblízka Ritin hlas. Ohlédl se. Hleděl přímo do očí podivné sehnuté osoby s obličejem skrytým pod velkým hnědým šátkem.

„Rito?“ zvolal překvapen.

„Nejsem Rita, jsem vévodkyně z Kirkcaldy a tady jsi v království Marigoldu. Dokud jsi tady, musíš se chovat podle zdejších mravů.“

Opatrně se rozhlédl, co tomu říkají Jejich Veličenstva. Evidentně a nepochopitelně o něj ztratili zájem. I usměvavá tajemná vévodkyně se náhle rozplynula jako dým a Scarab se mohl volně procházet po zámku, jehož rozměry a velkolepost překonávaly všechny lidské představy. Scarab podvědomě cítil, že tento svět nemůže existovat, nerozuměl však tomu, proč je tak neuvěřitelně skutečný.

Král vařil snídani a královna preludovala na klavír. Nechal je svému osudu a bloudil místnostmi, jejichž dveře se před ním samy otvíraly, hledal východ z budovy, hledal vévodkyni z Kirkcaldy, toužil po té tajemné dívce a s hořkostí si uvědomoval, že ten tajemný čarovný výlet spočívá v samém hledání, pak si však uvědomil, že je hledá jen proto, že si v mysli utvořil pocit potřeby setkání s tou tajemnou bytostí a že ho k tomu vůbec nikdo nenutí.

Pomyslel si, že už toho zámku má dost.

Klopýtal kamenitou cestou, která snad ani cestou nebyla, míjel vysoké sloupy kaktusů. Balvany ho vedly někam vzhůru, tam, kam čněly zelenavé ostnaté kmeny, přímo k modrému nebi. Tam v dálce uviděl malou postavičku a zaradoval se, že je to ona. Napjal poslední síly a přidal do kroku. Srdce mu divoce bušilo, svah byl nesmírně strmý a prudký, pod nohama se uvolňovaly jednotlivé kameny, řítily se do údolí, které prokazatelně neexistovalo, proto také neslyšel jejich dopad, zdálo se, že padají nekonečně dlouho, vnímal pod sebou opět tu tvárnou mléčnou mlhu, která ho jakoby pronásledovala a táhla se za ním jako zlé znamení, to už však byl nahoře a uviděl pod dřevěným rozcestníkem na velkém kameni sedět podivného člověka v zeleném trikotu a červeném klobouku. Postava vyzáblá jako lunt, dlouhé štíhlé prsty svírající loutnu, smutný oválný obličej stažený podivnou grimasou.

„Kdo jste?“

„Jsem blázen. Kdo jiný by mohl o půlnoci sedět vysoko na kopci a rozjímat.“

„Vždyť je poledne.“

„No a co má být? Jsem přece blázen.“

„Nevadí, pomozte mi. Hledám dívku. Jmenuje se Rita, nebo možná vévodkyně z Kirkcaldy. Musela tudy projít. Víte… Toužím po ní.“

Nevěděl, co ho to napadlo svěřovat se neznámému, tím spíš, že ten se právě přiznal k duševní chorobě.

Prsty se zabořily do strun a měkké tóny doprovázely tichý a nepříliš melodický zpěv, podobající se víc recitaci. Scarab se jen těžko dopátral smyslu jednotlivých slov, zjevně utajujících stovky jinotajů.

„Den ubíhá za dnem a já jsem muž, který má tisíc hlasů. Mohu ji zavolat, mám nejsilnější hlas z království. Když na ni zavolám, uslyší mne. Mám oči, kterými přehlédnu najednou celý svět. Když se podívám, mohu ji uvidět. Ale proč bych to dělal?“

Scarab usedl vedle něho na balvan.

„Rychle, zpívej, co vidíš, blázne?“

„Vidím celý širý svět, spravedlnost i křivdu. Přestože jsem měl dnes perný den, uviděl jsem ji. Teď se dívám do tebe. Potřebuješ jen trochu pomoci od svých přátel. Zachraň se útěkem, střez se před dívkou v černém. Já, syn matky přírody, jsem dnes prožil takový den v životě, že jsem unaven. Velmi unaven.“

„Chápu tě,“ podotkl Scarab, blázen však vypadal, že ho neposlouchá. Drnkal do strun a zpíval táhlou tesknou melodii o Rocky Racoonovi, který se mstil svému sokovi v lásce.

„Co jsi to chtěl, mladíku?“ zeptal se blázen, když struny utichly.

„Hledám Ritu, blázne,“ rezignoval už Scarab a řekl to jen setrvačností.

„Ritu? Tak proč to neřekneš hned? Tamhle přichází.“

Z mlhy se pomalu vynořovala štíhlá postava, její kontury se zaostřovaly, Scarab uviděl, že je to žena, ale její tvář nemohl rozpoznat, protože byla zahalena do dlouhého splývavého pláště s kapucí.

Vstal.

„Střez se dívky v černém,“ slyšel náhle z velké dálky bláznův hlas. Blázen zmizel, právě tak i kopec. Stáli na ulici malebného města, i mlha byla ta tam a zasvitlo slunce. Kdosi v dálce zanotoval lehkou hebkou melodii o Penny Lane. Rozeznával malé červené domky v dlouhých řadách, jeden jako druhý, každý s mrňavou zahrádkou a bíle natřenými ploty. Cizinec tu nutně musí zabloudit…

Byli však sami, jen z dálky za sebou uslyšel odjíždět z konečné stanice patrový autobus.

„Rito, jsi to ty?“ oslovil Scarab neznámou.

„Nejsem Rita.“

Odhalila tvář a nechala plášť spadnout k nohám. Bezpečně ji poznal; měla lehké letní šaty s hlubokým dekoltem. „Jsem Lucy,“ dodala. Nevymlouval jí to. Rita nebo Lucy…

„Toužím po tobě, Rito,“ řekl.

Pokrčila rameny a beze slova se obrátila a kráčela pryč. Vztáhl za ní ruce.

Zmizela. Viděl obraz na stativu, na něm loďku. Kolem rostly mandarinky a obloha měla barvu marmelády. Člun se pomalu vzdaloval po nakreslené řece, v něm stála dívka v celofánových šatech žlutozelené barvy. Následoval ji do obrazu.

Krajina kolem se deformovala do zrůdné perspektivy, svět se zdál být úžasně plochý, stačilo jen vztáhnout ruku a na dívku do člunu by snadno dosáhl, když to však učinil, byla nekonečně daleko. Kynula mu rukou, ale neslyšel ji. Stále cítil, že to všechno kolem je jenom obrázek, svět byl namalovaný, žádný předmět neměl ostré obrysy, na všem byly znát jen rychlé tahy štětce obratnou rukou. Pohodlně kráčel po namalované hladině a věděl, že se nemůže potopit. Přešel most, vedle tryskala nádherná fontána. Kamenní koně pojídali ibiškové koláče. Došel k nádraží. Plastelínový vrátný ho vítal zrcadlovými provázky.

Náhle stála přímo proti němu. Díval se jí do očí, byly hluboké a jasné, zvětšovaly se, rozjasňovaly, duhovky zcela zmizely, najednou byly šestihranné, něco se v nich prudce míhalo, zpozoroval nápadnou hru pestrých barev, které se převalovaly jako těsto v misce kuchyňského robotu, až i jeho pohltily a Scarab si uvědomil, že je uvnitř kaleidoskopu, že se na něj řítí sice drobná, ale ve skutečnosti obrovská barevná sklíčka podobná neforemným balvanům, slyšel ohlušující rachot, ztrácel stabilitu, rotoval zároveň s těmi sklíčky a uvědomoval si, že i on vytváří pro náhodného diváka neobyčejně půvabné obrazy.

Pak uslyšel Lucy.

„Pojď za mnou k přístavišti.“

Uviděl ji. Vznášela se vysoko na tmavé obloze, stále ve svých průhledných celofánových šatečkách, a celé nebe bylo poseto ostrým svitem třpytících se diamantů.

Pak zmizela. Pohyboval se dál uvnitř nakreslené dekorace, prošel zpět kolem vrátného, přebrodil řeku, protože nemohl najít most, až spatřil malé molo s přístavištěm, u něhož kotvila žlutá ponorka.

Pluli po modrém moři pod zeleným nebem. Zapojil se do radostného kvasu na palubě, přátelil se s rozjásanými spolucestujícími, připadalo mu, že s nimi pluje odjakživa, všichni byli až úžasně skuteční, což bylo v ostrém kontrastu s nakreslenou krajinou. Scarabovi připadalo, že se vracejí zpět, a čekal na okamžik, kdy proplují ozdobným rámem a vypadnou do reálného světa, a přitom stále chodil mezi lidmi a hledal svou dívku. Díval se lidem do tváře, žádná z žen však nebyla ta jeho, připíjel si s nimi, zpíval písně. Potkával četné přátele. Důvěrně se seznámil s předsedou klubu opuštěných srdcí seržantem Pepřem, který se honosil parádní uniformou a získal Scaraba za člena klubu, protože plně vyhovoval jeho stanovám. Kde je Rita, mu neprozradil, protože pak by Scarab přišel o členství. Poznal doktora Roberta, který sebevědomě prohlásil, že dovede léčit úplně všechno a na každou chorobu má recept. Pak trochu posmutněl a smutně konstatoval, že se ne vždy najde lékárna, která by uvedené léky měla na skladě. Ale o to přece nejde, protože on je zázračný lékař a může předepsat vše. Scarab si od něj nechal předepsat lék proti samotě, ale podle očekávání jej v palubní lékárně nenašli.

Hluboko v podpalubí narazil na silnou hadici. Chtěl ji odsunout a jít dál, ale hadice se mu omotala kolem pasu a zvedla ho z podlahy. Než stačil vykřiknout, seděl na sloním hřbetě za zády malého mužíka v černém cylindru a s puškou v ruce. Představil se jako Bungalow Bill a přislíbil Scarabovi, že na jeho počest uloví tygra. Vzápětí však změnil stanovisko, neboť výkřik drobné stařeny, tvrdící, že je jeho matkou, mu takové počínání zakázal.

Setkal se s bláznivým staříkem s dlouhými vlasy a tenkými drátěnými brejličkami, který mával stohem papíru a tvrdil, že to, co právě napsal, bude největším trhákem sezóny, bohužel však zatím jen v paperbackové knihovně. Nedal jinak, než že musel Scarab vyslechnout děj a přečíst několik stránek. Byla to podivná slátanina o odporném chlapíku Learovi, kteréžto jméno si bezostyšně vypůjčil od Shakespeara, jeho až příliš sexuálně dráždivé ženě a nezdárném synovi. Nakonec ze staříka vylezlo, že román byl už několikrát odmítnut a dokonce byl z několika redakcí doslova vyhozen. Scarab ho utěšil a doporučil mu, aby román buď zkrátil, nebo rozšířil, v každém případě by to však potřebovalo víc sexu.

Seznámil se také s člověkem, který o sobě prohlašoval, že neexistuje. Měl pro to všechny důvody – neslyšel totiž, co mu Scarab říká, nebyl vidět, nebylo možné jej nahmatat, jen pořád vedl svou. Kdo ví, možná skutečně neexistoval. Nedělal nic, jen spřádal plány, co podnikne ve své zemi. Ta však také neexistovala.

Konečně ji našel.

„Rito!“ zvolal.

Ohlédla se.

„Nejsem přece Rita,“ odvětila s úsměvem ve tváři. „Jsem Eleanor Rigby.“

„To je jedno, Rito. Vezmeš si mne?“

„Ano.“

„A kdy?“

„Až mi bude šedesát čtyři.“

„Tak pozdě?“

„Ano, tak brzy. Jen co bude mít týden osm dní.“

„Neodcházej!“

Mlha ji zahalovala. Volal ji a hledal, zdálo se mu, že vidí opět les parkovacích automatů, pak se však vynořila úplně jiná postava. Nebyl to člověk, Scarab poznal mrože.

Tvor neklidně přešlapoval. Sledoval, co se děje okolo, a Scaraba si nevšímal. V okolí se znovu rozprostíralo město, byla tam zastávka Penny Lane.

Seděl v anglické zahradě a čekal na východ slunce. Žlutý vajíčkový krém mokval jako psí oko. Mouční slanečci šplhali na Eiffelovu věž. Černý kos poskakoval po ulici a pohvizdoval si. Má polámaná křídla a vyluzuje píseň o smrtící noci. Čeká, až se mu křídla uzdraví a bude opět volný. Mává polámanými křídly a útočí na Scaraba, tomu však dlouho trvá, než pochopí tu tklivou melodii. Kráčí za ním, cítí bolest v polámaných křídlech, pomalu se transformuje do malé pernaté bytosti a vzlétá. Letí tam, kde očekává svou lásku.

„Nejsem Rita, Scarabe. Jsem Michelle.“

„Ale kde jsi?“ proniká dál do nekonečné bílé tmy.

Nevidí ji, ale cítí tlukot jejího srdce. Černý pták se zlámanými křídly stoupá vzhůru a zároveň klesá, světové strany se převrátily, inverze je dokonalá.

„Kde jsi, Rito!“

Slova proudí jako nekonečný déšť do papírového poháru, on klouže s nimi do hlubokého jícnu, procházejí jím vlny smutku i radosti, cítí, že už nic nemůže změnit jeho kouzelný svět, že je věčný a jeho tvůrcem je on sám, vnímá ženskou tvář a konečně rozeznává její podobu. Je to ona, je to ta dívka, kterou tak dlouho hledá, cítí, jak se k ní blíží, jak se vznáší prostorem, vnímá čas, který se zhmotňuje, trvá to celé statisíce let, ale on ví, že ho má stále dostatek, ano, je to ona, čím víc se k ní blíží, tím je čas hustší a její črty se rozostřují, rozpadávají se na drobné body, bílé na temném pozadí. Hvězdy.

Letí napříč vesmírem.

Představa zlomeného světla tančí před jeho očima, vesmír ho volá a láká, cítí, že jím neletí přímo, pohybuje se v nepravidelných křivkách jako vítr, který proniká do poštovní schránky. Cítí, jak padá a zároveň stoupá, kosmos je celý mělký a lemovaný kostrbatými křivkami, cítí, jak ho do ramenou tlačí safírový hrot a jeho tělo rezonuje synchronně s černými bariérami. Celý ten kosmos není ničím jiným než gramofonovou deskou.

Opět vidí její obličej, tentokrát říká, že se jmenuje Sadie, vzápětí se rozplývá a rozpadává na milion jasných bodů, které spolu s ním krouží po spirále. Nekonečný vesmír září stále svými miliardami hvězd a on už ví, že bude kroužit stále a bez konce, protože ani vesmír nemá konec a právě tak i on se svého konce nedočká, a poprvé, co do tohoto světa pronikl, se ho zmocňuje děs a pocit absolutní bezmoci.

Dveře se otvírají a na jeho lůžko si sedá ženská postava.

„To jsi ty, Rito?“

Chce se jí dotknout, ale naráží jen na prázdný prostor.

„Buď klidný,“ slyší její hlas. Vlastně neslyší, jen vnímá. Jinak je kolem mrtvé ticho, a skrz tmavou postavu tryskají fontány galaxií. Kdoví, zda i tento vesmír je skutečný, zda si ho také nevytvořila jen jeho neklidná mysl…

„Jsem tvá matka Mary,“ šeptá. „Buď klidný a nevšímej si toho všeho. Nic se ti přece už nemůže stát. Život dávno skončil, ale k smrti máš mnohem dál. Prožíváš právě ten nekonečný šťastný okamžik. Je to okamžik umírání. Čeká tě ještě tisícovka šťastných setkání, někde tam možná nalezneš tu svou Ritu. Je to okamžik nekonečný. Stejně jako pád do černé díry, i to je okamžik umírání. Umírání hvězdy. Pravda, i ten musí jednou skončit, ale to dostihne konce celý vesmír. I ty, i já, i přízraky, které jsi stvořil. Můžeš dál pokračovat ve své pouti, a nedbej poznání, kterého ses právě dopátral…“

Scarab se potácí pralesem parkovacích automatů, pod nohama se mu válejí chuchvalce bílé mlhy. Hledá dívku, střežící automaty, ví, že má dost času na to, aby ji konečně našel.

Hledá svou Ritu. Zatím marně, parkoviště je nekonečné, ale to vědomí, že má dost času, je povznášející.

Hledá ji a vnímá tichou melodii, která ho provází do dalších, nekonečných dobrodružství, stvořených jeho fantazií.

When I find myself in times of trouble, Mother Mary comes to me… whisper words of wisdom, let it be.

Let…

DRUHÁ STRANA

Návrat slunce

Here comes the sun and I say

It’s alright.

George Harrison

Vyšli za městské hradby a postávali v hloučcích. Všichni hleděli tam, kde se na obzoru začínala po tak dlouhé a kruté zimě konečně rozjasňovat obloha. Doufali, že se vrátí světlo, teplo, život. Věřili, že životodárné paprsky zaženou od jejich domovů hlad a bídu, nemoci a strach, že zaženou smrt.

Očekávali návrat slunce.

Tento vesmír již existoval miliardy let, ale stále to ještě bylo novorozeně ve stavu zrodu, hmota jako by pořád ještě zkoušela, jak co nejúčelněji využít všech zákonitostí, které jí byly dány do vínku v jedinečném okamžiku Velkého třesku. Hvězdy, v nichž stále ještě převažovaly oba nejlehčí prvky, vodík a hélium, vznikaly, kroužily po eliptických drahách kolem center gigantických soustav, zanikaly mlčky nebo v ohnivém gejzíru záření supernovy, planety kroužily kolem stálic stále ještě poslušny Keplerových zákonů a čas plynul svým pravidelně nerovnoměrným tempem daným závislostí na rychlosti pohybu a hmotě tělesa, poslušen Einsteinových postulátů.

Zajímavé útvary, vznikající z biogenních prvků na některých planetách, byly pouhými zárodky a předzvěstí toho, jaké úrovně a jakého intelektu měly jednou podobné útvary dosáhnout. Přesto však tyto nepatrné částečky s orgány uspořádanými jistým stupněm organizovanosti dospěly do stadia, kdy si začínaly uvědomovat samy sebe a přetvářely planety ku svému prospěchu.

V jednom malém časovém zlomku, nepříliš dlouho po Velkém třesku a v době, v níž se celý ten gigantický klokot vesmíru ustálil do relativního klidu, žil na jedné nepatrné planetě v soustavě hvězdy spektrální třídy G 2 občan, kterého jeho předkové pojmenovali Viktor Salamon. Byl vybaven nepříliš zvláštním mozkem o hmotnosti 1352 gramů a ke své škodě se v průběhu svých prožitých devětadvaceti oběhů planety kolem hvězdy jen málo zabýval astronomií. V kritickém okamžiku vystupoval po kamenných schodech z tunelu podzemní dráhy, oděn ve svém oblíbeném tmavomodrém obleku, s bílou košilí a vázankou pečlivě podle přísných pravidel stočenou pod límečkem, s béžovou diplomatkou v podpaží. Byl trochu znepokojen obavami o svou šestiletou dcerku Ditu, která o den dříve lehce onemocněla, a navíc ho sužovaly starosti o zdárný průběh právě začínajícího pracovního dne. K události, která měla hluboce ovlivnit chod jisté části vzdáleného kosmu, došlo ve chvíli, kdy vrhl letmý pohled na nástěnné hodiny, ukazující dvacátý šestý květen, sedm hodin padesát tři minuty. Na menší jednotky času ty hodiny neměřily, pro běžný život obyvatel planety to nebylo natolik důležité, přestože v jejich schopnostech bylo změřit časové úseky mnohokrát kratší.

V tuto krátkou chvilku Viktor Salamon zaváhal. Bylo to krátké zaváhání a kromě jeho samého si toho nikdo nevšiml. Viktor Salamon a spolu s ním dalších několik stovek lidí, pohybujících se v témže úseku metra, neměli a ani nemohli mít tušení o tom, že nejsou v podzemním bludišti sami. Celá ta složitá soustava tunelů, spoutaných do nekonečného řetězce systémem železných kolejí, kovových vodičů, trolejového vedení, telefonních kabelů, hlučícími podvozky mohutných vozů, hukotem amorfního davu, se stala předmětem zkoumání bytostí, které se člověku nepodobaly nejen v této chvíli, ale ani kdykoli v předcházejícím vývoji. Byly svou podstatou natolik odlišné, že nebyly schopny pochopit, jaký je princip vzniku těch nepochopitelných útvarů a kdo je jejich tvůrcem. Netušily, že prapůvodcem všeho jsou ty drobné, téměř kulovité útvary, které tvořily terminální vrcholy oněch napůl tekutých systémů nelogicky plynoucích složitými řečišti podzemního labyrintu. Hledaly intelekt tam, kde doposud nebyl a kde snad ani nikdy v budoucnosti neměl být. Sledovaly tok elektrických polí, jež pulzovala kovovými vodiči, pátraly po původci a organizátoru této tak komplikované a zároveň primitivní komunity. Nebylo to pro ně jednoduché, celá tato planeta pro ně byla nepřátelská, a tak přestože byly původně hmotné povahy, seslaly na zemský povrch pouze své radiační odrazy, aby tak eliminovaly nepříznivý vliv agresivního prostředí planety na své křehké tělesné schránky, které pro ně dosud, alespoň v některých fázích života, byly nezbytné a za něž se už před jinými hvězdnými civilizacemi začínaly stydět. Na mezihvězdném korábu, zaparkovaném na oběžné dráze v souřadnicích citlivě se vyhýbajících drahám těch drobných tělísek, která v nesmyslném počtu cirkulovala kolem planety, přijímalo citlivé zařízení projekci předmětů, které výzkumníci tam dole v kyslíkovém oceánu považovali za důležité, jejich parametry konzervovalo do složitých biosystémů tak, aby po návratu do rodného světa mohli kdykoli kterýkoli z těch artefaktů realizovat ve věrně fungující kopii.

A tak se postupně promítaly do živných roztoků telefonní i dálnopisné systémy, elektromotory, magnetofony, pneumatické i zabezpečovací systémy, digitální hodinky, plnicí pera, zapalovače, žárovky, zářivky, automaty na jízdenky i cigarety a další předměty, člověkem do podzemní dráhy vnesené a mimozemšťany bezděčně považované za součást kolosální soustavy.

Jen občas, ale skutečně zřídka, zaměřil některý z mimozemšťanů pozornost na ty podivné organické roztoky, protože z nich náhle zaznamenal zvláštní bioimpulzy, a jeden z cizinců, od přírody rebel a anarchista, usoudil, že by mohly ty kapky být zajímavé, a rozhodl se, že uskuteční projekci jedné z nich.

Nebyl však právě úspěšný. V okamžiku, kdy tok záření zasáhl mozek Viktora Salamona, zmapoval dopodrobna jeho molekulární strukturu, v miliontině sekundy ji analyzoval, vytvořil její věrnou kopii, kterou degradoval na pouhé záření, jež vyslal mimo sféru planety, se jeho drobný, pro člověka nezaznamenatelný citlivý přístroj odchýlil od správné funkce, a tak se stalo, že celý věrný obraz lidského mozku minul o tisícinu obloukové vteřiny cíl. Později, když mimozemšťané konečně přišli na to, kde spočívá síla této planety, a začali si oněch biologických útvarů všímat podrobněji, než planetu po několika týdnech opustili, byla již kopie mozku Viktora Salamona, rozložená na fotony nabité na příslušný potenciál, daleko mimo sluneční soustavu, a aniž si uvědomovala svou existenci, mířila k okraji Galaxie.

Viktor Salamon od té doby obýval zemský povrch víc než čtyřicet šest let, až do chvíle, kdy jeho mozek přestal vykazovat správnou funkci, jeho stabilní nervová soustava již nesloužila svému účelu, a tak bylo tělo předáno ohni. Ve chvíli, kdy tělesné pozůstatky průměrně významného pozemšťana byly proměňovány v dým a popel, míjel fotonový odraz jeho vědomí hvězdu Beta v souhvězdí Kassiopey.

To, že vznikl Bryf, vypadalo jen jako pouhá náhoda. Byla skutečně jen velmi malá, avšak nenulová pravděpodobnost, že se přesně stanovené množství atomů různých prvků shromáždí na daném místě do přesné konfigurace tak, aby mohlo dojít k příslušným chemickým reakcím, zdálo se být téměř nemožné, aby v okamžiku, kdy všechny tyto atomy setrvají v jediném možném postavení, které vznik bryfa umožňuje, budou na tomto místě žádoucí teplota, tlak, gravitace, že prostor bude správně zakřiven a čas bude běžet náležitým tempem. Ale jistá pravděpodobnost tu byla a vesmír existoval dost dlouho na to, aby k takovému jevu občas muselo dojít. A co víc, ke vzniku bryfa docházelo v dané oblasti kosmu v téměř pravidelných intervalech řádově desítky miliard let.

Bryf, který takto vznikl, byl v pořadí dvěstědevadesátý druhý. V prvních milionech let své existence si mohl připadat osamocený, protože na žádného jiného bryfa nikdy nenarazil, ale bylo to jen proto, že téměř celá stovka ze všech zrozených bryfů už neexistovala a další byli v kosmu tak rozptýleni a pravděpodobnost setkání dvou bryfů byla tak malá, že k němu doposud nedošlo.

Přesto došlo v jeho životě – budeme-li existenci bryfa považovat za život – k jednomu nesmírně významnému setkání, které mělo podstatně ovlivnit jeho další působení v kosmu. Stalo se to několik hodin poté, co Bryf po několik tisíc let trvajícím půstu pohltil jednu mimořádně chutnou planetu. Běžně sice požíral černé díry, ale ty mu zpravidla zbytečně zatěžovaly trávicí trakt, neboť byly příliš malé a až nechutně těžké, takže než zažívací záření narušilo kompaktnost jejich celku, byl Bryf úžasně nepohyblivý, líný a dosahoval jen zlomku rychlosti, kterou mohl vyvinout v hladovém stavu, takže se mohlo docela dobře stát, že by padl za kořist dravým mlhovinám, o nichž však neměl ani tušení, protože v jeho případě se o nějakém vysoce organizovaném útvaru na způsob mozku nedalo hovořit. Likvidace zhroucených hvězd, to byla úloha, kterou v kosmu zastával. Plnil ji nejen ke svému užitku, ale i k prospěchu celého vesmíru. Z výkalů, které pak za sebou v hojném množství zanechával, se po několika milionech let tvořily mlhoviny a mohly vznikat nové hvězdné soustavy. Nebýt bryfů, celý kosmos by se po několika stovkách miliard let propadl do černých děr a ztratil by tak další schopnost vývoje; jev pozvolného vypařování černých děr nemohl stačit k dostatečné regeneraci kosmického stavebního materiálu. Jak již bylo řečeno, byl Bryf mimořádně mlsný a planety mu neobyčejně chutnaly. Vůbec mu nevadilo, že se na povrchu planety pohybují jacísi směšní tvorečkové, kteří však pod maličkými organickými těly ukrývali rozum. Proti Bryfovým dispozicím však tito tvorečkové neměli nejmenší šanci a Bryf přece jenom byl, pokud je vůbec vhodné použít toho přirovnání, hladovým zvířetem. Planeta jeho vnitřnosti vůbec nezatěžovala, a tak mohl vyvinout celkem slušnou rychlost: ve vzdálenosti devadesáti parseků ucítil černou díru a po smlsnutém zákusku dostal pořádný hlad. Vydal se tím směrem a osud černé díry se zdál být zpečetěn. Nemohla uniknout a zbývaly jí necelé dva miliony let existence.

Bryf rozprostřel své tělo do vzdálenosti zhruba osmi astronomických jednotek, protáhl se do tvaru zúženého elipsoidu a struktura jeho těla nabyla vakuodynamických parametrů. A v té chvíli se střetl s něčím, co ani nezaznamenal, s něčím, co jeho receptory nemohly přijmout, ale co mělo znamenat podstatné změny v jeho dalším bytí a v podstatě i záchranu zmíněné černé díry před likvidací. Téměř vstříc Bryfovu pohybu, v nepatrných intervalech, přilétly z kosmických dálav a nekonečných hlubin času téměř již vychladlé fotony, nabité na jistý biopotenciál a nesoucí ve svém nitru zakódované údaje o mozku jistého pozemšťana. Nebylo náhodou, že se síťované mřížoví Bryfova těla podobalo projektorům, v nichž mimozemšťané realizovali své nálezy – vždyť k tomuto účelu využili právě existenci bryfů i jejich úžasných schopností. A tak se stalo, že ve chvíli, kdy záření světelnou rychlostí narazilo do boku Bryfova organismu, proniklo již jen nehluboko pod vnější obal. V neuvěřitelně krátké době se pak tam, v nejvzdálenějších oblastech kosmu a po čase, jenž si člověk nedovede představit, vytvořil útvar, podobný k nerozeznání mozku muže nesoucího kdysi jméno Viktor Salamon.

Zprvu nic nechápal.

Po pravdě řečeno, nemohl pochopit a ani nepochopil, k čemu vlastně došlo, až do konce této nové fáze života. Poslední, co mu utkvělo v paměti, byl pohled na zářící displej nástěnných hodin. Pak už neviděl nic. Nevěděl, že mezitím proběhl nesmírný časový úsek, že on sám už vlastně dávno zemřel, že už neexistuje planeta, na které žil, ani galaxie, které tato planeta byla součástí, a že už ani nežijí vzdálení potomci lidských bytostí, kteří osídlili dálné oblasti vesmíru.

Neviděl nic, ale cítil, že stále ještě žije a že má náhle desítky a možná i stovky nových, zcela neznámých vjemů a pocitů, které ho mátly, připadaly mu dezorganizované, zmatené. Marně se pokoušel v nich vyznat. Pak převládl jeden pocit, který ho vyděsil – to jeho mozek, syntetizovaný ve zlomku sekundy v prostředí naprosto nepříznivém pro život, začal projevovat hlad po kyslíku. Viktorovi připadalo, že omdlévá, zdálo se mu, že se dusí, a jeho šedou mozkovou kůrou projel jeden signál, který vyvolal poplach v receptorech Bryfa. Těžko popsat mechanismy procesů, jež ve zlomku sekundy proběhly; v jejich důsledku byl vzniklý novotvar, malá částečka tkáně Bryfovu organismu zcela cizí, zásobován kyslíkem i dalšími živnými látkami podle potřeby. Viktora nenapadlo, že neznámé tajemné síly vyzkoušely v neuvěřitelně krátkém čase miliony kombinací, než přišly na to pravé a jedině možné složení živných látek, které byly schopny tak choulostivý organismus udržet životaschopný při teplotě necelých jedenácti kelvinů.

A Viktor pochopil, že vnímá okolní svět, naprosto však postrádal své smysly. Chtěl se pohnout, ale nešlo to, chtěl promluvit, ale neměl ústa a nebylo koho volat. Jeho mysl na krátkou dobu propadla největšímu zmatku a byl pevně přesvědčen, že se mu přihodila nějaká nehoda a že umírá. Nejděsivější na tom všem bylo to strašlivé ticho a ta neuvěřitelná tma. Když pochopil, že necítí žádnou bolest, uklidnil se; to byl přesvědčen, že už je po smrti a že snad přece jen něco bude na té náboženské teorii o posmrtném životě. Jeho myšlenky přestaly zmateně křižovat mozkovou kůru a staly se uspořádanými signály, které svou silou vůle začaly ovládat Bryfovy systémy.

A tak se stalo, že Viktorova touha otevřít nepřítomné oči vyvolala tak silný vzruch, že ve vzdálenosti několika světelných minut od Viktorova mozku se vytvořilo soustředěné ohnisko hmoty, které bylo citlivé na elektromagnetické vlnění. Obdobná ohniska vznikala na Bryfově organismu vždy tehdy, když měl Bryf hlad a pátral po kořisti. Bryf je nemohl ovládat vůlí. Při svých neuvěřitelných schopnostech žádnou neměl. Ale teď, když se v nitru jeho těla objevil ten malý nepatrný prášek, původně lidský mozek, se přece jen něco v Bryfovi změnilo. Protože vznik vyšší nervové činnosti u bryfů měl být logickým důsledkem evoluce, celá hmota Bryfa se mozku rázem podřídila, a to tak rychle, jak stačily Viktorovy impulzy světelnou rychlostí pronikat až k těm nejzazším Bryfovým výběžkům. Byla to skutečně jen shoda okolností – kdyby se mozek materializoval jen o dvě světelné sekundy dál, byl by už mimo centrální nervovou soustavu Bryfa a gigant by na jeho vzruchy nereagoval tak spontánně. Viktor o své výhodě nevěděl, ale vzápětí poté, co se rozhodl otevřít oči, rozpoznal, že vidí.

A spatřil vesmír.

Během pozemského života se nedostal příliš často k tomu, aby se podíval na oblohu. Pochopitelně měl nezbytné základní penzum astronomických znalostí, později se však věnoval výhradně společenským vědám. Od dob, kdy absolvoval základní školu, nepokročil v astronomii ani o píď dál, pokud nelze do astronomických pozorování zahrnovat procházky s děvčetem pod hvězdnatou oblohou.

Překonal ten náhlý pocit závrati, který se ho v první chvíli zmocnil. Pozoroval hvězdy, které zářily pronikavým, ničím nezastřeným svitem ze všech stran. Nikdy předtím jich neviděl tak mnoho. Viktor samozřejmě nevěděl, jak je Bryfův zrak dokonalý a že je schopen vnímat současně elektromagnetické vlnění v ohromném rozsahu kmitočtů. Lidské oko není schopné vidět ani záření gama, ani infračervené paprsky. Bryfův zrak je však registroval a Viktorův mozek si tyto impulzy velmi snadno transformoval do pochopitelného rozmezí. Kdyby měl Viktor hlavu, tak by s ní v té chvíli nedůvěřivě kroutil. Kromě hvězd zcela bílých, to jest takových, jaké mohl rozpoznat i na pozemské obloze, spatřil i hvězdy jasně modré, zelené i červené, jako by někdo rozesel do majestátní černi prázdnoty dohořívající zbytky velkolepého ohňostroje.

Viktor byl zmaten. Nedovedl si tu náhlou změnu vysvětlit. Všude viděl jen pestrobarevné hvězdy a v tu chvíli jej obestřela hrůza, neboť pochopil, že nemá žádné tělo. Pokusil se pohnout rukama, aby se o této skutečnosti ujistil. Žádné ruce pochopitelně neměl, ale funkce jeho mozku byla správná a do Bryfových čiv byl vyslán patřičný vzruch. Svým novým zrakem zaznamenal kolem sebe pozvolný vlnivý pohyb neprůhledných částic, který odpovídal povelu vyslanému z mozku. Něco obludně mohutného mu začalo zakrývat hvězdy a ta neprůhledná masa se začínala stahovat do středu jeho zorného pole. Chtěl ji přinutit k pohybu ještě rychlejšímu, ale něco mu v tom bránilo. To ještě nevěděl, že se střetl s pouhým přírodním zákonem, neboť hmota se nemůže pohybovat rychleji než světlo, a on právě k takovému pohybu nový výběžek Bryfova těla nutil. Když spatřil, že jeho úsilí je marné, v pohybu ustal. Výběžek reagoval pozvolna, přestože povel byl vyslán vůlí, a proto mnohem rychleji než světlo. Viktor však ještě zdaleka nedokázal Bryfovo tělo ovládat. Jen si v té chvíli přímo chorobně přál nějaké tělo mít a Bryf, dosud podobný beztvarému rotačnímu elipsoidu, se začínal pozvolna formovat do struktury, která po několika hodinách měla nápadnou podobu s tvary lidského těla.

Po nějakém čase si Viktor Salamon na svůj nový úděl zvykl. Poznal, že je součástí podivného organismu nepochopitelně velkých rozměrů, který ho však na slovo poslouchá. Už se nezabýval otázkami, proč ten který jev existuje. Bylo jasné, že pravdy se nedopátrá; raději se rozhodl, že se pokusí nějak se přizpůsobit a přežít, v druhé řadě pak se vynasnaží vyhledat Zemi, která podle jeho představ nemohla být daleko. S uspokojením zjistil, že Bryf se pohybuje. Nebylo sice s čím srovnávat, ta nejjasnější hvězda mu připadala neskutečně daleko – to nevěděl, že je vzdálena pouhých dvacet astronomických jednotek –, ale náhoda mu přála. Zaznamenal nevelké těleso, které se velkou rychlostí přibližovalo; z toho vydedukoval, že značnou část této vstřícné rychlosti představuje jeho vlastní pohyb. Protože byl Bryf velmi rozlehlý a Viktor se s ním ještě dobře neseznámil, polekal se, že se jejich dráhy protnou, a hnán pudem sebezáchovy projevil touhu těleso odstranit. Tu zjistil, že Bryf disponuje zářením neznámého původu i složení, které nebezpečí v mžiku zlikvidovalo. Byl potěšen objevem této zvláštní schopnosti a chvíli zkoušel vystřelovat dávky záření na všechny strany. Potom toho zanechal, protože mu takový ohňostroj způsoboval bolest.

Jeho mozek byl už pevně propojen s nejdůležitějšími funkcemi Bryfova organismu a pozvolna pronikal svým vlivem dál až k nejniternějším tajemstvím tohoto tvora, odhaloval všechny jeho schopnosti a nakonec dostihl i centra poznání, v němž byla zakódována mnohá fakta o existenci a funkci vesmíru. A tu si uvědomil, že Bryf nemůže být přírodním útvarem, že jeho zárodky musel rozesít do kosmu rozum mnohokrát silnější než rozum člověka, a domyslel si, že Bryf není ničím jiným než mohutným strojem. Strojem na likvidaci hvězd.

A tu pocítil, že ho tam někde daleko, snad tam, kde by mohly být vnitřnosti, něco dráždí. Soustředil svou pozornost a objevil nepatrné smítko kulového tvaru. Připadalo mu nevhodné být nositelem nicotných a z hlediska jeho významu zbytečných břemen a chtěl tělísko zničit, pak se však zarazil, neboť mu ten předmět něco připomínal. Obrátil svůj zrak dovnitř a smítko se začalo opticky zvětšovat, vnímal je jako hrášek, po chvíli jako pingpongový míček, a když dosáhlo velikosti melounu, trochu se lekl, protože poznal glóbus. Ale zrníčko se zvětšovalo dál, až se zdálo větší než hora, a narůstalo stále rychleji, než Viktor zvětšování zastavil. Pochopil, že je to planeta.

Nejprve se zaradoval, neboť byl přesvědčen, že našel Zemi. Pak však pochopil tu gigantickou prázdnotu okolního vesmíru i to, že nikde není vidět ani Slunce, ani ostatní planety, a dospěl k závěru, že Země to být nemůže. Když si planetu prohlédl znovu, zelenavý nádech oblačnosti vyřešil tuto otázku definitivně.

Jako pevná součást Bryfova organismu disponoval neomezenými schopnostmi. Jeho vůle ovládala svým akčním potenciálem grandiózní stvoření, mohl přikazovat všem jeho orgánům – jichž bylo bezpočet a jejichž význam zdaleka zatím nepoznal –, mohl je přinutit, aby mu sloužily, a ony se mu podřizovaly se slepou poslušností. Viktor netušil, že právě v tomto okamžiku definitivně vznikl řádově vyšší typ živého organismu a že zůstávalo jen na jeho vůli, jakým směrem se bude vývoj dál ubírat. Mohl provádět dokonalé mikroskopické rozbory hmoty i vakua, studovat do detailu přívaly nejrůznějších záření, proměřovat gravitační vlivy z nekonečných dálek, pohybovat se napříč kosmem libovolnou rychlostí, vychylovat galaxie z jejich drah i využívat jejich energie k vlastnímu prospěchu, tvořit živočichy sobě rovné, čerpat z nepřeberné studnice informací celého kosmu. Byl pánem vesmíru, ale nějak si tuto skutečnost nechtěl uvědomit, protože v té chvíli na vše, co se dělo kolem něho, zapomněl. Už se nezabýval otázkou svého pohybu napříč prázdnotou, ani tím, že cítil něco jako hlad po plazmatické stravě. Bryfovo, a tedy i své tělo zatím nechal putovat vakuem. Plně ho upoutala planeta a pocítil náhle prudký stesk po domově. Podvědomě chápal, že svůj svět už nikdy nemůže spatřit. Přestože byl schopen neomezeného pohybu, ke své škodě se nikdy v minulosti nezabýval astronomií a nemohl tedy vědět, kde se vlastně pohybuje. Hvězdy pro něj byly jen barevnými svítícími body rozvěšenými na černé kupoli a zdánlivě se nelišily jedna od druhé. Rozeznat mezi nimi tu jedinou správnou byl úkol nesrovnatelně obtížnější, než vypátrat pověstný špendlík ve stohu. Sice v té chvíli nevěděl, že má k průzkumu kosmu dostatek času a že při systematické píli by se jednou musel na kýžené místo dostat, ale naproti tomu netušil, že ona hvězda už přestala existovat před časovými epochami normálnímu člověku nepochopitelnými.

Planetu mohl opticky pozorovat z jakékoli vzdálenosti, ba se přiblížit třeba i na dotyk. Bystře pronikl očima hustou oblačností a tam ke svému překvapení zaznamenal hemžení drobounkých bytůstek shromažďujících se na vyklizeném prostranství uprostřed čehosi, co z dálky připomínalo mraveniště. Bylo to město.

A tu projevil nepřekonatelnou touhu fyzicky se ponořit do té husté atmosféry a připojit se k tomu beztvarému davu, stát se jedním z těch maličkých tvorečků, kteří v sobě nosili rozum schopný vytvořit civilizaci podobající se v některých aspektech pozemské. Učinil neuvážený pohyb a tu se nad polovinou velkého kontinentu přehnala gigantická vichřice zuřící několik hodin. Mnohé stavby zůstaly v troskách a do mysli těch lidiček se vnášel další a další zmatek, který jen násobil tu původní pochmurnou atmosféru, po jejíchž příčinách Viktor zatím marně pátral. Jejich chování mu od samého počátku připadalo nepřirozené a ovlivněné prudkými emocemi, cítil, jak z povrchu planety čiší silný, byť rozptýlený pocit strachu a nejistoty spojený s beznadějí. Umínil si, že bude Bryfovy pohyby lépe kontrolovat, protože se mohlo stát, že by pouhým pokrčením prstu celou planetu zničil.

Nepohyboval se a sledoval ty tvorečky, kteří se shromažďovali v chrámech a prosili kohosi, aby je ochránil před koncem světa, ale byly to prosby vlažné, bez pocitu důvěry v nadpřirozeno, protože v nich dávno už byla zakotvena jistota, že ten konec světa neodvratně nastává. A Viktor zvolna objevoval další schopnosti, kterými disponoval. V tichosti se snesl až nad povrch planety a obalil svůj mozek rosolovitou substancí, vytvořenou z mořské biomasy; substance po několika hodinách ztuhla a nikdo by na první pohled nepoznal, že je na této planetě cizincem.

Vznášel se několik metrů nad povrchem a prohlížel si tu apokalypsu. Přes ohromnou planinu, jež před několika málo dny musela být pralesem, se přehnaly nesmírné masy oceánu, které ničily a strhávaly vše, co jim přišlo do cesty. Z hlubokého nánosu bahna trčely jen zurážené pahýly kdysi vysokých ztepilých rostlin, které se Viktor obával nazývat stromy. Bahnitá pláň se táhla do nedohledna, až ke svahům strmých zasněžených hor, a co víc, ta planina byla zamrzlá. Nízko nad pochmurnou krajinou se valily černé oblaky nesoucí ve svých útrobách masy sněhu, jež se co chvíli sypaly na utrápenou zemi a milosrdně zakrývaly ten obraz zkázy. Jen občas Viktor zahlédl zbytky jakýchsi staveb, ale nic živého v nich nezůstalo.

Vysoko nad oblaky cosi zářilo. Vznesl se nad jejich úroveň a zaznamenal jev nápadně podobný polární záři. Pokrýval rovnoměrně celou oblohu tlumeným blyštivým svitem. Nevěděl, co to je, proto si vyžádal informaci z terciární paměti Bryfa. Byl informován o tom, že svrchní vrstvy atmosféry jsou odsávány směrem vzhůru a přetvořené atomy procházejí metamorfózou a stávají se součástí Bryfova těla, aby postupně doplnily jeho hmotné i energetické rezervy; z hmoty této planety mohl Bryf čerpat energii několik let. Viktorovi se to nelíbilo, a proto vyslal příkaz. Záře pohasla, odsávání atmosféry prozatím ustalo. Zato se zvýšil pocit hladu, který mu Bryf prostřednictvím nově vytvořeného systému receptorů předával. Viktor i tento pocit potlačil: nasycení Bryfa musí zatím počkat. Znovu se snesl k povrchu planety. Byl na ní život a Viktor se rozhodl, že na ní bude žít i on. Prozatím se přestal trápit otázkou, jak se vlastně ta planeta do Bryfova těla dostala.

Konečně dospěl k první velké osadě. Byl maskován polem neviditelnosti, a proto ho obyvatelé města nemohli zpozorovat. Zblízka jejich stavení působila ubohým dojmem. I kdyby nebyla narušena živelnou pohromou, podávala by dostatečné svědectví o nepříliš pokročilém stupni architektury, vyjma ovšem stavby stojící přesně uprostřed náměstí pokrytého hlubokým sněhem. Byla to vysoká strmá pyramida, v podstatě pravidelný čtyřstěn; jejím vchodem právě procházeli nazelenalí obyvatelé města dovnitř v mnoha nevelkých skupinkách.

Viktora ohromila velkolepost interiéru budovy, nepodobající se ničemu, co znal ze Země. Přestože byly stěny opatřeny prostornými trojúhelníkovitými okny, každý z návštěvníků si přisvětloval pochodní. Shromáždily se zde tisíce lidí, tlačili se k sobě na nerovné podlaze a naslouchali jednomu z nich, který oblečen ve slavnostním zdobeném rouchu vystoupil na nevysokou tribunku, hovořil a dával rozhodné pokyny krátkými pažemi. Vzápětí všichni padli k zemi, kulovými hlavami se dotýkali promrzlé podlahy a něco drmolili. Viktor soustředil svou mysl.

„Dej nám světlo, ó pane. Dej nám teplo, ó pane. Dej nám život, ó pane.“

Tak by asi zněla jejich slova převedená do pozemských jazyků. Viktor pochopil, že je přítomen bohoslužbě. Text modlitby byl mnohem delší a složitější, ale toto byly její dominanty, které jako by ťukaly kladívkem do jeho šedé mozkové kůry. Tak přece tedy katastrofa, pomyslel si. Ale jaká? Jak k ní došlo? Na mši se toho víc nedověděl. Myšlenky jedinců se tříštily jedna o druhou, prolínaly se, byly zmatené, každý svého boha prosil o něco jiného a kněz, zaslepený fanatik, neustále drmolil totéž a shromážděný dav jeho slova unisono papouškoval. Světlo, teplo, život. Základní potřeby živých bytostí… Přejí si to horoucně, toužebně. Pravda, mezi tím probleskují přání o zachování bohatství či o zničení sousedovy úrody, jiný už si to nepřeje, je rád, že souseda něco podobného už potkalo, a děkuje bohu za tu milost, zároveň však je slyšet výčitka, že přitom přece nemusel brát za své také jeho majetek, ta si pro změnu přeje uzdravení nemocného dítěte, ale ta základní myšlenka přece jen krystalizuje, je celá, nedotčená, obnažená. Světlo, teplo, život…

Ale proč světlo? Copak ho nemají dostatek? Ne, asi opravdu nemají. Vždyť si svítí i na ulicích, ale Viktor tam přece vidí dobře… Ne, nevidí, pochopil, že disponuje jinými schopnostmi než oni. Vnímá i infračervené paprsky, ale oni mají kolem sebe jen tmu, která je brzy zahubí. Vědí to, světlo k životu potřebují zcela nezbytně. Znamená to tedy, že katastrofa, která je postihla, je připravila o světlo?

Tu teprve Viktora napadlo, že sice zatím neví, jak se planeta do Bryfa dostala, ale mohl si to domyslet už dřív. Když je Bryf schopen živit se černými děrami, proč by nemohl pohltit maličkou planetu, zvlášť když předtím tak dlouho hladověl? Cítil, že musí Bryfovi nařídit, aby obrátil a ihned se vrátil zpět k jejich hvězdě. Jen tak bude možné zachránit ty lidičky před smrtí. Už už chtěl vyslat potřebné impulzy, ale pak se zarazil. Proč se vlastně přes celé kontinenty přehnala ta ničivá smršť? Kde se vzaly gigantické síly, které vylily oceány z břehů, zbořily pohoří, stavěly bariéry z ledových ker, ničily život? Nedošlo k tomu právě v tom okamžiku, kdy Bryf pohltil planetu a vychýlil ji tak z jejího orbitu? Co by asi znamenalo další zabrzdění již tak dost rychlého pohybu, nový obrat, další akcelerace na zpáteční cestě, a další brzdění, korekce dráhy? Kolik těch bytostí by asi přežilo všechny další pohromy, které by konečně planetu mohly i definitivně zničit? A jak vlastně má Viktor najít právě tu hvězdu, k níž planeta náleží? Bezděčně se napojil na receptory a dověděl se, že má měřit paralaxy všech hvězd, porovnávat svítivost a velikost, ne, asi to není tak složité a ta hvězda by neměla být daleko, vždyť oni zatím ještě žijí, ale nemá na to čas! Kdo ví, jak dlouho už Bryf planetu unáší? Ano, už to ví, něco kolem čtyř týdnů, ne ne, návratu zpět by se nedožil už nikdo, jen on, Viktor, v roli boha, do níž byl právě odsouzen, by putoval nad chladnými pláněmi, v zoufalé samotě, v beznaději. Opatření musí být okamžitá a hlavně účinná. Ale on si tady sám nepomůže, nevyzná se v tomto světě. Nezná ani anatomii, ani fyziologii jejich těl, neví, jaká záření jim škodí a která prospívají, neví, jaká je optimální teplota pro život. Z přemíry snahy by je mohl zabít dřív, než by je mohl zachránit. Je nutné je poznat.

Sestoupil mezi ně a připojil se k modlícímu se davu. Nikdo si ho nevšiml, přestože vypadal jako cizinec a v poslední době cizinci do města přestali přicházet. Napodoboval pohyby ostatních a hledal mozek toho, jehož myšlenky by svědčily o hlubším vzdělání. Záhy byl zklamán. Vůbec nikdo z davu neměl ani ponětí o přírodních či společenských vědách. Našel několik osob, které dobře ovládaly řemeslnou výrobu, jiné, které dobře rozuměly obchodu, a kdyby měl čas, tak by se u jejich myšlenek zastavil, protože historie počátků směnného obchodu ho vždy velice zajímala a tady ji měl před sebou jako na dlani. Nemohl však váhat. Hledal skutečného vědce a nepochyboval o tom, že ho musí najít. Planeta byla zjevně ve stadiu vrcholného feudalismu s vyspělou architekturou a rozvinutou manufakturní výrobou, a k tomu byl určitý stupeň poznání zcela nutný.

Procházel ulicemi, pozoroval ty zbídačelé, vlekoucí se a hladovějící tvory, kterým katastrofa vzala den a hrozila jim vzít i život, navštívil tržiště, kde zjistil, že ceny potravin dostoupily právě neúnosné výše, a viděl, odkud plyne další nebezpečí. Tma zastavila fotosyntézu, rostliny nerostly a zvířata již téměř všechna zahynula. Nedostatek potravin byl obrovský; byl svědkem toho, jak velký oddíl drábů jen s největším vypětím zabránil drancování tržiště. Trochu ho to uklidnilo, znamenalo to, že moc státu se ještě zcela nezhroutila. Pokud však chce zachránit všechny, musí jednat ihned.

Učenec se bohoslužeb neúčastnil. Nepovažoval to za nutné. Svítil si ve své jizbičce skromnou olejovou lampičkou a pročítal starou zašlou knihu. On už věděl, že s životem je v tomhle světě dávno konec, ale nebyl schopen pochopit, proč se blahodárné slunce nejprve takovou rychlostí vzdálilo, proč krátce nato pohaslo i s ostatními hvězdami a kolem se rozhostila neproniknutelná tma provázená prudkým ochlazením. Odporovalo to všem přírodním zákonům, které objevili jeho předchůdci a které potvrzoval i on, zato podmínky předpovědí kněží o věčné zkáze začínaly být naplňovány. A přece se celá soustava zmizelé hvězdy zdála být tak stabilní! Spíš byl učenec ochoten uvěřit v rozbití světa na kusy než v to, že by se mohla planeta odchýlit z dráhy. Právě tak byl nespokojen i s rozbitím jediného měsíce; netušil, že měsíc byl stráven jako první.

I učenec byl přesvědčen o nezvratném konci a propadl malomyslnosti. Viktor potřeboval, aby vědec žil. Vyslal vůli a zaplnil jeho komůrku věčným světlem a stálým teplem, zajistil mu i dostatek potravy. Nemohl se pak divit tomu, když ho učenec uvítal s hlavou skloněnou až k zemi; v té chvíli se opět smířil s vírou. Viktor zatím neměl čas mu vše vysvětlovat. Potřeboval se dovědět základní údaje o životě na planetě a pro tyto účely učencovy znalosti plně vyhovovaly. Byl to inteligentní muž a Viktor věřil, že bude snadné objasnit mu, že inteligentní bytosti žijí i na jiných světech a že kosmem se prohánějí planetožraví bryfové.

Bylo to však obtížné: vědec se bál komunikovat, neboť nabyl přesvědčení, že vstoupil v kontakt se samotným ďáblem, který ho takto pokouší v posledních chvílích jeho bezbožného života. Proto také nebyl nakloněn myšlence, že by ďábel neznal základní informace o životě. Všechny jeho myšlenky se staly tak zmatenými, že z nich Viktor nemohl nic vyčíst. Pochopil, že zvolená taktika je nesprávná; nejdřív měl vyzvídat a teprve potom vyjevit své schopnosti, bylo však už pozdě a navázání kontaktů trvalo mnoho drahocenných hodin. Za tu dobu teplota v okolí opět znatelně poklesla a Viktor už opravdu nesměl váhat. Už věděl, že pokles o dalších pět šest stupňů bude znamenat zánik života. Celkově se podmínky v tomto světě daly přirovnat k pozemským, což zjednodušovalo situaci. Viktor měl v úmyslu předat jim vynález využití elektřiny a snad i atomové energie, ale to byla jistě záležitost zdlouhavá. Bylo nutno jednat okamžitě.

Vyslal vůli a otevřel několik sopek. Podařilo se mu přimět starce, aby mu na mapě ukázal, kde jsou soustředěna největší města; mapy byly dost přesné a Viktor se dobře orientoval. Řízené řeky lávy obklopily jednotlivá sídliště žhavými prstenci a sálaly do okolí své teplo. Lidé však s hrůzou zmizeli v chrámech a odmítli hřát se tím pekelným plamenem, před nímž je varovali kněží. Viktor chtěl odstranit kněží, ale učenec se zděsil. Viktor pokrčil rameny a poslechl ho. Nebylo v jeho silách přesvědčit starého muže, jak velký vliv mají kněží na věřící obyvatelstvo a že by mohli být i schopni řešit situaci nařízením hromadné sebevraždy. Víra v posmrtný život se ukázala být silnější než cokoli jiného a katastrofa byla vykládána jako trest za spáchané hříchy. Viktor tedy musel získat na svou stranu kněžstvo.

Pohyboval se ulicemi různých měst a navštěvoval osobně kněze. Tentokrát vystupoval jako sluha a žák boží. Kněží byli vzdělaní a ve valné většině ani v boha nevěřili, měli ho jen jako dobrý prostředek k utlačování a vykořisťování obyvatelstva. Viktorova přítomnost však zcela potlačila ateismus i u toho největšího bezvěrce. Přicházel v oslnivé aureole, doprovázen fiktivním průvodem holografických andělů, k jejichž stvoření mu jako předlohy posloužily chrámové ikony. Nařizoval kněžím, aby využívali spásného daru nebes a rozváděli teplo z ohnivých prstenců rozprostírajících se kolem měst, aby stavěli tábory na březích lávových řečišť. Dopravil také do měst velké množství dřeva pocházejícího z polomů, aby byl dostatek paliva.

Jeho snaha se setkala s částečným úspěchem, sopky se zdály být nevyčerpatelné a zásoby paliva zatím také. Lidé v hrůze padali na kolena, když mohli vidět, jak se ohromné množství dřeva bez zásahu lidské ruky vznáší ve vzduchu a skládá se do velikých hromad. Jenom na kusy už si je museli rozřezat sami, neboť Viktor mínil, že pohyb na zdravém vzduchu nemůže nikomu uškodit a navíc se při něm zahřejí.

Učenec byl však i nadále vážný, a přestože se už Viktorovi podařilo zlomit počáteční nedůvěru, slyšel od něj jen skeptická slova. Poukazoval na to, že obsah kyslíku v ovzduší začíná klesat a brzy se bude těžce dýchat, což Viktor pochopitelně ve své umělé schránce postřehnout nemohl. Při konzultaci s Bryfem se Viktor dopátral, že kyslík byl první složkou, která byla z atmosféry odčerpána. Tím bylo také možné vysvětlit jeho náhlý úbytek, a protože prakticky zmizelo veškeré rostlinstvo, nebylo jednoduché se dívat do budoucnosti růžově.

Viktor zkonstruoval s největším vypětím vůle na mořských březích deset termonukleárních kotlů a všechnu energii z nich soustředil na elektrolýzu vody. Vznikající vodík využíval jako palivo, kyslík vypouštěl do atmosféry a hélium zatím předával Bryfovi, aby se aspoň částečně nasytil a byl poddajnější jeho povelům. Provedl desítky kontrolních měření a s uspokojením konstatoval, že se množství kyslíku začíná zvolna zvyšovat, než však takto dosáhne původní hladiny, uplynou dlouhé desítky let. V pobočných kráterech absorboval oxid uhličitý a pěstoval na jeho základě zelené mořské řasy, které pak rozdával jako potraviny lidem ve městech, když zprvu musel přiskřípnout několik podnikavců, kteří se na řasách snažili vydělat.

To už věděl, že se počet obyvatelstva po katastrofě snížil na pouhou desetinu, že celé kontinenty jsou vylidněny, ale měl částečné zadostiučinění z toho, že zbylí zatím žijí a že je tu i naděje, že se jim podaří přežít úplně. Radost však netrvala dlouho. Ukázalo se, že energie sopek nepostačí k tomu, aby udržela teplotu na potřebné úrovni na celé planetě, dokázala jen proměnit mikroklima v okolí měst a následně způsobovala nenadálé změny počasí – prudké větry, které svým chladem zmrazovaly plíce a zabíjely lidi po stovkách.

Bylo zřejmé, že takováto dílčí řešení nikam nepovedou. Na planetě neexistoval energetický zdroj, který by mohl trvale udržet teplotu na úrovni potřebné pro obnovení života. Všechny obdobné pokusy povedou jen k prodloužení agónie. Viktor měl sice k dispozici energetické zdroje Bryfa, ale propojení na jeho soustavu bylo příliš náročné a nebylo možno je provést v dostatečně krátké době.

Planeta mu hynula před očima.

Zachránit ji mohlo jediné. Hvězda.

Hvězdy byly daleko. Nepředstavitelně daleko. Zbývalo snad už jen několik dní, možná týden… Pak už mohou přežít jen jednotlivci v hlubokých podzemních úkrytech, které mohl Viktor snadno zbudovat a vytvořit v nich uzavřený energetický a biologický cyklus. Takto by lidé mohli živořit až do doby, než by je Bryf dopravil do blízkosti některé z hvězd. Život na planetě se nikdy neobnoví, pokud nebude mít dostatečný příliv energie, rostlinstvo nikdy nezaplní její povrch, pokud nebude mít dostatek světla, a bez rostlin zůstane planeta jen mrtvým tělesem, kterému bude stále hrozit nebezpečí, že je Bryf stráví, protože Viktor začíná propadat malomyslnosti…

A tu si připomněl Bryfa. Je to přece nesmírně hmotný, byť rozlehlý útvar, a navíc jej Viktor dokáže ovládat svou vůlí! Jistě se v něm najde dostatek stavebního materiálu k tomu, aby mohl postavit ne jedno, ale třeba deset sluncí!

Neváhal ani chvíli. Vyčítal si, že na něco tak jednoduchého nepřipadl už dávno. Víc než měsíc tady promarnil malichernými a ve svém důsledku i bezvýznamnými akcemi. Kdo ví, zda se mu podaří zažehnout slunce včas…

Prudce opustil povrch planety, což později zavdalo podnět ke vzniku mýtu o nanebevzetí boha – božskou pověst si před mnohými z nich už dávno potvrdil, i před kněžími, kterým byl trnem v oku, ale kteří se zatím proti němu neodvažovali nic podniknout.

Neměl nikdy touhu hrát si na boha a pokoušel se vše vysvětlit, ale nebyl na to čas. Ostatně dokud ho měli za boha, mnohem ochotněji se řídili jeho pokyny.

Ve vzdálenosti dvou světelných minut soustředil svou vůli a vyslal ji vstříc Bryfovi. Jeho tělo, neřízené Viktorovou vůlí, se zatím beztvárně převalovalo. Jen neochotně opouštěly drobné částice stabilizované hladiny kolem jader atomů, jen s vynaložením veškerých sil se podařilo tříštit složitá jádra Bryfových molekul a stavět z nich atomy vodíku. Viktor v té chvíli netušil, jak značným úbytkem hmoty platí Bryf za to, že nevelký počet nově vzniklých atomů vodíku se soustřeďuje v tak malém prostoru. A Viktor nesměl ve svém úsilí povolit. Tlak na částice musí být konstantní až do chvíle, kdy se z nich utvoří těleso natolik hmotné, že se bude soustřeďovat už jen vlastní gravitací, ale i potom bude třeba jim dávat další a další impulzy, protože i tak velké těleso, jaké Viktor zamýšlel vytvořit, by se kondenzovalo do kulové podoby tisíce let, a na to přece není čas…

Trvalo dlouhých pět dní, než byla hmota nashromážděna tam, kde ji chtěl mít. Jen setina hmoty Bryfova těla posloužila za stavební materiál, ostatní částice byly podle principu akce a reakce rozváty do prostoru. Viktor jen litoval, že se kdysi astronomií nezabýval víc do hloubky. Bál se okamžiku, kdy dojde k zážehu. Může se stát, že hvězda bude příliš blízko a její záření povrch planety sežehne, nebo naopak bude příliš chladná a nepodaří se planetu ochránit před zánikem. Často navazoval telepatické spojení s učencem a vyžadoval do detailu podrobné informace o jejich původní hvězdě, intenzitě záření, velikosti i barvě světla, z toho se pokoušel nepřímo vypočítávat povrchovou teplotu a s uspokojením konstatoval, že se snad nezmýlil, že nová hvězda, přestože bude desetkrát méně hmotná než původní, by měla na obloze planety působit jako věrný dvojník ztraceného slunka.

Spojení bylo stále obtížnější a obtížnější; nový útvar, vznikající v černotě kosmu, uprostřed shluků Bryfových tkání, žhnul sice ještě neviditelným, přesto však už hřejícím svitem. Viktor skutečně nebyl astronomem a netušil, že budou třeba dlouhé tisíce let k tomu, aby z takové kupky hmoty vytrysklo bílé světlo, neměl představu o tom, jak dlouho trvá fotonu, než se prodere mezi miliardami sobě rovných částic k povrchu hvězdy a vydá se na nekonečnou pouť vesmírem. Ale naštěstí pro své nové přátele zkonstruoval těleso natolik blízko, že infračervené paprsky pronikaly hustou atmosférou až k povrchu planety a začínaly pozitivně ovlivňovat klimatické podmínky. Pokud občas problesklo světlo, nebylo způsobeno termonukleární reakcí, ale pouhým gravitačním hroucením tělesa nové hvězdy.

A Viktor se nemohl dočkat okamžiku, kdy vytrysknou proudy oslňujících paprsků a dopadnou na sítnice očí lidí nucených tak dlouhou dobu žít v temnotě. Netušil, jak hluboce se mýlil, netušil, že jeho dílo má dojít uznání až po tisícovce dalších let, kdy už zbudou po jeho činech jen drobné útržkovité písemné památky. Nevěděl, že paprsky sálající z hvězdy tříští na drobné kousky již tak narušenou strukturu Bryfa, nenapadlo ho, že Bryf jako organismus přestává existovat.

Zvolna klesal k planetě, aby se přesvědčil, zda se jeho úsilí přece jen neminulo účinkem, těšil se z hřejivých paprsků temné hvězdy, ale podivoval se tomu, že nemůže akcelerovat tak jako dřív, nechápal, proč jsou stále obtížnější kontakty s ideovým centrem Bryfa. Že se něco děje, poznal ve chvíli, kdy se začal řítit k povrchu planety nekontrolovatelným volným pádem. Chtěl jej zabrzdit, ale z neznámých příčin ho Bryf přestával poslouchat. Nebál se smrti, ale bál se, co se stane s nimi, když on zahyne. Vypjal svou vůli do neuvěřitelného úsilí, pocítil prudkou bolest ve spáncích či přesněji řečeno tam, kde by jako člověk měl spánky, intenzivně myslel na to, že nesmí padnout na zem takovou rychlostí, a tyto impulzy byly poslední, jimž už téměř neexistující Bryf vyhověl. Necelých pět set metrů nad zemí ucítil trhnutí a spatřil nad sebou bílou kopuli padáku. Ulevilo se mu. Vítr ho unášel nad bílou zasněženou krajinou, ze sněhových plání čněly zurážené pahýly kdysi monumentálních rostlin. Nikde neviděl žádné město, žádnou vesnici, nevěděl, jak daleko je od svých, toto místo povrchu planety neznal.

Když dopadl na zem a vyvlékl se ze svazku šňůr, ucítil prudký chlad. Poroučel Bryfovi, aby mu opatřil oděv, ale jeho myšlenky už nenacházely cíl. Když se podíval na své nohy, zabořené po kotníky do sněhu, strnul úžasem.

Byly to nohy, které byl zvyklý vídat vždy, a nebylo na nich ani nic zvláštního, kdyby… kdyby to nebylo v tomto světě, kde nohy běžného obyvatele planety byly široké, pokryté zelenou blanitou kůží, se třemi špičatými prsty. To, nač se Viktor díval, byly nohy Pozemšťana. Prohlížel si ruce, břicho, ramena…

Byl člověkem.

Nechápal, k čemu došlo, nevěděl, jak je možné, že Bryf si vysvětlil jeho příkazy tak, že jeho mozek obklopil tělem v tomto světě zcela cizím, tělem zvyklým na teploty o poznání vyšší než organismy zelenokožců, tělem přizpůsobeným k životu ve zcela jiném, vzdáleném světě.

Cítil, jak ledové jehličky bodají do nahého těla. Vnímal vítr přímo bytostně, chlad jej zahlcoval, a po tak dlouhé době, kdy odvykl tělesným pocitům, z něj čišel přímo smrtelný děs. Chvíli podléhal panice, potom se rozběhl, nohy se mu bořily do chladného sněhu až po kolena, a zachytil včas padákové hedvábí, které vítr už už chtěl odvát napříč ledovou plání.

Po třech hodinách, které prožil v primitivním iglú, vykročila podivná, bílým hedvábím obalená neforemná postava tam, odkud bylo možno cítit zatím málo hřejivé paprsky hvězdy ukryté nad hustou oblačností.

Viktor kráčel k jihu a doufal, že dřív nebo později se s nimi setká. O tom, co bude následovat po setkání, zatím neuvažoval.

Jen pozvolna opouštěli své příbytky, sklepení, úkryty, v nichž hledali ochranu před všudypřítomnou zimou, a vycházeli v hloučcích na volná prostranství, dosud zasněžená a bičovaná větry. Pozorovali oblohu a doufali, že se jim konečně vrátí světlo, teplo, život, právě tak, jak jim to On před svým Odchodem slíbil.

Očekávali návrat slunce. Jejich vzdálení potomci se dočkali.

Protože

Because the world is round

It turns me on.

John Lennon, Paul McCartney

„Odvolej, Halelio!“ zvolal zástupce nejvyšší inkviziční rady Prelát, jehož purpurový plášť a zlaté odznaky papežské moci ostře kontrastovaly s matnou šedí statisícového zástupu. „Odvolej a zachráníš si život!“

Prošedivělý vetchý stařec v režné košili sahající po kolena, na několika místech protržené a odkrývající tak na zmučeném těle krvavé šrámy, těžce pozvedl hlavu a s námahou zdvihl víčka. Viděl náměstí zaplněné anonymním davem, dychtivě očekávajícím jeho smrt. Hned vedle kata se opíral o bohatě zdobenou hůl Prelát, člověk, který chtěl zničit všechny jeho ideje; muž, kterého ze srdce nenáviděl, protože stál v cestě pravdě. Ortel nad ním už byl vyřčen, toto byla jen trapná dohra. Starcova ústa se s námahou pootevřela a z vyschlého hrdla se vydral sípavý, přesto však dosud pevný hlas:

„Přesvědč mne, Preláte, že nemám pravdu, pak s klidným srdcem odvolám vše, co jsem kdy řekl.“

Prelát se usmál.

„Opět bloudíš myšlenkami mimo reálný svět. Což tě o základní podstatě uspořádání systému nepřesvědčují již první slova naší věčné modlitby, největší dar našeho Pána?“

Poklekl a s ním celý dav. Deklamovaná slova se odrážela od černých zdí majestátných domů lemujících čtverec náměstí.

„Protože svět je kulatý,

jen kolem mne se otáčí,

protože svět je kulatý…“

Modlili se všichni kromě Halelia. Ten stál přivázán ve vztyčené poloze u silného smolného kůlu. Těžké řetězy mu dovolovaly jen minimální pohyb; bosýma nohama spočíval na pečlivě urovnané hranici. I kdyby však v tom okamžiku měl ruce i nohy volné, dobře věděl, že při slovech modlitby, kterou už tolikrát slyšel, s jejíž pomocí sám tolikrát vzýval jediného boha, by právě teď nepoklekl.

Poslední slova dozněla a na náměstí se vrátil původní ruch, všichni se však snažili zachovat co největší klid, aby jim neuniklo jediné slůvko z dramatického rozhovoru. Protože dav si spontánně přál, aby představení bylo zdárně ukončeno, všichni doufali, že ten bláznivý dědek se skutečně pomátl a že své nesmyslné učení, kterému se kdekdo jen posmíval, neodvolá, a že hranice zakrátko vzplane.

„Tak ty tvrdíš, že svět je kulatý, Preláte?“ promluvil jako první Halelio, jako by ho právě ukončená modlitba ještě víc zatvrdila v jeho bludu.

„Netvrdím to já, zbloudilče,“ zasyčel Prelát. „Říká to samo Písmo svaté!“

„Tak samo svaté Písmo nás učí, že svět se podobá kouli, jako je kupříkladu jablko?“ otázal se ironicky Halelio a nemohl se zdržet úsměvu. „Jak mi tedy chceš, Preláte, vysvětlit, že všechny vody nestekou dolů, že můžeme klidně chodit po zemském povrchu a nemusíme se obávat pádu do prázdnoty?“

Prelát nestačil kroutit hlavou nad tou umíněností. Měl sto chutí dát povel katovi, aby zažehl hranici, ale celé tohle divadlo mělo posloužit především k upevnění jeho prestiže. Potřeboval proto Halelia zdrceného a poraženého, v pokoře před ním poklekajícího a odvolávajícího nesmyslné bludy. Jeho zatvrzelost se mu vůbec nehodila do krámu. Dobře věděl, jak mohou být podobné názory nakažlivé, tím spíš, že si kdosi kdysi dávno usmyslil, že odsouzenec musí být slyšen veřejně. Sám však už nedoufal. Když se mu toho dědka nepodařilo zviklat během tří let vybraných muk, jak může doufat v úspěch právě teď, když má před sebou jasnou vidinu konce utrpení. Prelátovi se dokonce zdálo, že stařec se na smrt těší.

„Ano, právě toto tvrdí Písmo svaté,“ odpovídal s klidem papežský zmocněnec, přestože se mu krev v žilách vařila. „Dokument, který je sestaven na základě vědeckého pozorování našich nejslavnějších předků, jen doplňuje vůli Boží a je ostatně potvrzen současnými vědeckými kapacitami, nu, nutno poznamenat, že výzkum byl prováděn vlastně na tvůj popud. Tobě se však, Halelio, nepodařilo zviklat správnost jediného článku, jediného postulátu, jediného odstavce, věty či slova našeho učení. Vždyť přece první postulát tvrdí, že konce světa nedohlédneš. Vystup na nejvyšší věž, vyhledej nejvyšší rozhlednu, nejvyšší horu. Rozhlédni se po kraji. Obzor se ti rozšíří, to je známý faktor, ale dohlédneš jen tak daleko, jako bys stál na vrchlíku koule o průměru dvacet tisíc jiter!“

„Slepci,“ zabručel Halelio. „Konce světa bys snadno dohlédl. Dej mi tu moc zničit ovzduší, a pak uvidíš, jak daleko je možné dohlédnout.“

Dav zděšením úplně zmlkl, když slyšel to neuvěřitelné rouhání. Jak může někdo pochybovat o tak nezvratném faktu, že svět je koule? Proč se s ním ten Prelát ještě vůbec baví? Proč ještě kat nezapálil hranici?

S Prelátem tato slova neotřásla, podobných rozhovorů s tím střeleným dědkem absolvoval bezpočet. Měl proti němu desítky argumentů, ale Halelio měl vždy pohotově odpověď, znějící na pohled logicky, ale zcela odporující závěrům vědeckého pozorování.

Prelát měl však v tu chvíli v ruce poslední trumf, kterého ještě nikdy proti Haleliovi nepoužil. Těšil se na tu chvíli, kdy stařec smutně svěsí hlavu a zašeptá to jediné, tak dlouho očekávané slovo, znamenající definitivní Prelátovo vítězství.

„Předstup, Malegane!“ pokynul důstojným gestem do davu. Předními řadami se prodral ne již mladý člověk v kapitánské uniformě s tváří ošlehanou větrem a mořským příbojem.

„Pověz tomu zbloudilci, Malegane, čeho jsi v uplynulých pěti letech dosáhl.“

„Přeplul jsem se svým obrovským korábem Vezinea sedmnáct moří, minul jsem dvě stě šestnáct ostrovů, spatřil divukrásné kraje plné bohatého rostlinstva, zvěře a cenných pokladů, obývané cizími neznámými národy…“

„Zkrať to, Malegane, přistup k věci.“

„V uplynulých pěti letech, vzácný pane, jsem se svým korábem Vezinea obeplul svět.“

„Slyšíš to, Halelio?!“ zvolal Prelát. „On obeplul svět!“

Úsměv však nezmizel z odsouzencovy tváře:

„A to považuješ, Preláte, za důkaz kulatosti světa?“

„Kterým směrem jsi vyplul, kapitáne?“

„Východním…“

„A odkud ses vrátil?“

„Od západu.“

„Odbočil jsi snad někde z východního směru?“

„Ne, to nikdy. Sami jsme sice mysleli, že kloužeme do ďáblova jícnu, nikdo z lidí ještě nikdy v tak vzdálených krajích nebyl, a tak jen víra v Písmo svaté a naši jedinečnou modlitbu nás udržovala v naději a přímém směru. Ano, Halelio, já, velký Malegan, jsem obeplul svět. Nezvratně jsem tak potvrdil správnost Písma svatého.“

Halelio se zamyslel, nezdálo se, že by mu Maleganovo tvrzení bylo po chuti. Přesto si byl jist tím, že ten prostý kapitán nelže, zároveň však měl nezvratnou jistotu, že jeho učení je správné.

„Poslyš, Malegane,“ otázal se stařec. „Podle čeho jsi stanovoval východní směr?“

Malegan se rozesmál:

„Přece podle tvého nejnovějšího vynálezu, Halelio. Napomáhal nám v orientaci ve dne i v noci. Jen díky kompasu jsme se vrátili zpět domů.“

„Nu, a jsme doma,“ rozzářil se Halelio. „Copak ty nevíš, Malegane, že střelka kompasu ukazuje stále k jedinému místu, které je v samém nepřístupném středu zemského kotouče, skryté ve vysokých Železných horách, tam, kde se protínají všechny siločáry jako ručičky na ciferníku hodin?“

„Ano, protínají se,“ rozhořčil se Malegan, „tak jako pruhy na melounu. Svět je koule!“

„Svět je plochý, Malegane. Kruhová uzavřená plocha, jejíhož konce nedohlédneš, jak ses ostatně sám přesvědčil. Uprostřed tohoto světa stojí magnetická hora, ovlivňující střelky všech kompasů. Jsme uzavřeni v prostoru, kde světelné paprsky krouží drženy tou neuvěřitelnou silou kolem nevelkého ostrova, obtékaného ze všech stran oceánem, skutečně neomezeným. Tys mne, Malegane, jen utvrdil v mé jistotě. Teď mohu s klidem zemřít. Pamatuj si, Preláte, že budoucnost dá za pravdu mně!“

„Skončete to!“ zrudl Prelát.

Hranice vzplanula. Rudé plameny ožehovaly starcovu tvář, přivřené oči se dívaly do prázdna a stékala z nich slza dojetí, že jeho velký sen je skutečností. Pak však i tuto slzu vysušil oheň.

„Jak se na to vydržíš klidně dívat, Heřmane!“ vykřikl asistent Novák.

Docent Heřman pokrčil rameny.

„Myslím si, že pro toho starce nemůžeme vykonat vůbec nic,“ zavrčel, aniž vzhlédl od mikroskopu.

„Ale on má přece pravdu, nezvratnou pravdu!“ rozhořčoval se Novák. „Něco přece musíme udělat, vždyť my tady sledujeme justiční vraždu!“

„Giordano Bruno byl taky nevinen,“ odsekl Heřman.

„To ano, ale nad ním určitě nebdělo v kritickou chvíli žádné kontrolní oko!“

„To připouštím. Ale vysvětli mi tedy, jak mám podle tebe zasáhnout do výkonu funkce kata, který je možná menší než atom? Jak mu mám, u čerta, zadržet ruku, aby tu hranici nepodpaloval, když ani nevím, kde ho mám pořádně hledat. Jak to mám, doprčic, zastavit, abych přitom celý ten jejich svět nerozmáčkl?“

„Já, já nevím,“ zoufale krčil rameny Novák, „ale je naší povinností…“

„Nic není naší povinností. Máme tady vynález, o jakém se lidstvu nesnilo, kolego. Prověřujeme jej. Objevili jsme mikrosvět, miliardy vesmírů, statisíce civilizací, víme, že už nejsme sami, a také víme, proč kontakt mezi civilizacemi je nemožný. Nech je na pokoji, oni se jednou sami vzpamatují a tomu učenci postaví pomníky. Oni přece nemohou tušit, že celý ten jejich svět je jen placka na objektivu mikroskopu.“

„Aspoň tak rozehnat ten dav, který šílí radostí nad smrtí génia. Mít tak tu moc…“ Novák se na chvíli odmlčel. „Ale, vždyť já tu moc mám!“

„Co to děláš?!“

„Nic zvláštního, možná, že mu pomohu…“

Světelné záblesky pronikaly složitým optickým systémem mikroskopu, procházely perfektně zabroušenou optikou, měnily svou podstatu ve složitě utvářených elektronických systémech, fotony ztrácely svou energii, až dospěly ke svému cíli. Celé náměstí utonulo v oslepujícím svitu.

„Přestaň si konečně hrát na boha!“ zvolal Heřman. „Nedosáhneš ničeho.“

Náměstí se bleskově vyprázdnilo a jen uprostřed doutnala dohořívají hranice.

„Copak nechápeš, že nemáme žádné právo plést se do jejich věcí? Pravidla kontaktů s jinými civilizacemi zatím nebyla vypracována, ale rovnováhu nesmíme narušovat. Co kdybychom se náhodou stali svědky války. Které ze stran chceš pomoci?“

„Té spravedlivé, o tom nepochybuj.“

Heřman se rozesmál.

„A jak to chceš poznat, když nevidíš do principu existence celého systému? Byl jsi svědkem malé epizody v dějinách. Zachráníš génia a možná zboříš celý svět. Ne, tudy cesta nevede. Ať si žijí dál, po svém. Raději se podíváme jinam,“ dodal a přeladil program. Citlivá čidla začínala vyhledávat jiný obydlený systém.

Nebylo jim v té chvíli dáno, aby se znovu zadívali do cizího světa. Prudký otřes je donutil pohlédnout z okna.

Krajina kolem ústavu byla plna oslňujícího, na první pohled cizího světla, které pronikalo skrz husté mraky a proměnilo pozdní večer v jasný den. Nemuseli se moc domýšlet, aby pochopili, odkud přichází.

Strnuli hrůzou v očekávání, co bude následovat.

Nikdy mi nedáváš peníze

You never give me your money,

You only give me your funny paper…

John Lennon, Paul McCartney

„Člověk od tebe nevidí za celý rok korunu,“ zažbrblal Cyril Karas a úkosem pohlédl na svou ženu kvedlající v popraskané porcelánové míse hmotu pochybného charakteru. V první chvíli se zdálo, že neslyší, vzápětí ho však rázná odpověď přibila k neohoblovaným prknům kuchyně.

„A zas bys je všechny prochlastal.“

„Neblbni, stará,“ bránil se Karas, který už marně dlouhý čas přemýšlel, jak vyzrát na úzké osobní kontakty jeho ženy s poštovní doručovatelkou Slánskou roznášející v pravidelných měsíčních intervalech nevelké položky slující názvem důchod, „potřebujeme novou anténu, ta stará je už prorezlá a…“

„Stejně bys čuměl jen na fotbal,“ otevřela svá stavidla. „Říkala jsem, že mi ten krám nesmí do domu, jen přes mou mrtvolu. Když už jsi tu bednu přes mou mrtvolu domů dopravil, tak se taky o ni starej,“ dávala najevo neobvykle hlasitě svůj zarytý odpor vůči hromadnému sdělovacímu prostředku. Neuznala ho za hodna pohledu, jen posoudila, zda těsto stékající z vařečky má správnou konzistenci, a pokračovala v započatém díle.

Karas se zamračil, neboť z jistých indicií usoudil, že tento hovor je u konce. Překontroloval znovu obsah peněženky a tím se definitivně ujistil, že dnešní zápas mezi Spartou a Realem Madrid je pro něho nedostupný. Nasadil si placatici a vyšel na dvůr. Žalostné torzo čnějící z eternitové střechy připomínalo kmen břízy po tornádu. Smutně pokýval hlavou a vlezl do kůlny, z níž po deseti minutách krušné námahy vydoloval dlouhý, mírně červotočem prolezlý žebřík. Proklínaje ženské plemeno se vydrápal na střechu, kde se zbytek antény skláněl k zemi ani ne tak z úcty k němu, jako spíš důsledkem únavy materiálu. Napínaje všechny síly povolil chatrné, zato však křečovitě držící šrouby a nechal kovovou trosku prolétnout kolem své hlavy. Zkroucené zbytky kdysi kvalitního materiálu se zabořily do hromady hnoje kypící čerstvou vůní. Třímaje v ruce konec částečně zachovalého koaxiálního kabelu se začal poohlížet po něčem, co by nezbytnou pomůcku k vybití fotbalových vášní mohlo nahradit.

Televizní technice nerozuměl. A tak hledal cokoli, co by se alespoň částečně svou formou podobalo žebřině antény, a tu mu zrak padl na vidle pěkně hluboko zabodnuté do téhož materiálu jako stará anténa. Nelenil. Aniž by nástroj očistil od zbytků chlévské mrvy, vynesl jej na střechu a zabodl do otvoru po doslouživším přístroji. Trochu zakroutil násadou a podařilo se mu u vidlí docílit téměř svislé polohy, pak všechny čtyři hroty namířil přímo k vrchu Košťálu, kde bylo možno v podvečerním šeru vytušit retranslační převaděč. Oba konce kabelu omotal kolem větvících se ramen a spokojen s kvalitou svého díla slezl ze střechy.

Přístroj se v příslušné době rozžhavil, překvapil však Karase absolutní němotou. Předtím na něj syčel jako zmije a obrazovka zrnila, jako když ji vytáhne ze sýpky, teď však vnímal úplné ticho a napříč stínítkem se roztahovala dost velká jednička. Nechápal to a vyčkával, jaký program mu bedýnka nabídne v dalších minutách, ale začátek zápasu minul a nic se nedělo, proto se pokusil nastavit druhý program. Ten měl, aniž věděl proč, zafixován na čtvrtém senzoru, a ten také upachtěnou rukou stiskl. Nic se nestalo, alespoň tedy vzhledem k uspokojení jeho fotbalových choutek. Zato vedle jedničky, jež nyní trochu zakrněla, vyskočila čtyřka. Nelíbilo se mu to a v rozpacích přejel znovu po senzoru jedna. Totéž ticho, z obrazovky zářilo sto jednačtyřicet. Už toho měl dost a zkusil tedy pátý kanál, kde za dobrých okolností a při výborném stavu antény mohl přijímat světlo a stín zahraničního vysílače. Ke třem předchozím numerům přibyla pětka.

A pak se to stalo. Zvuk byl nastaven naplno, a tak ho hlasatelova slova téměř ohlušila. Zaposlouchal se do proslovu, který komentoval realisticky vyhlížející drama na obrazovce.

„Doprčic, zas nějakej historickej film,“ zabručel si Karas pro sebe. Hleděl přímo do široce rozevřených očí člověka zbožně pohlížejícího k nebi a obklopeného rozšklebeným pohárem žhoucích plamenů. Detail byl vystřídán celkem. Bylo vidět hustý dav dychtivě sledující strašlivé divadlo bez jediné známky pohnutí. Kamera švenkovala z jedné tváře na druhou, před Karasem defilovaly různé figury oděné v středověký šat, všechny s očima upřenýma tam, kde na hranici vyhasínal lidský život.

„… na popravišti se shromáždilo několik tisíc obyvatel Kostnice. Politicky významnému aktu přihlíželi též čelní představitelé koncilu v čele s kardinálem…“

Karas zaraženě sledoval panoramatický záběr Bodamského jezera s malým, neobvykle urbanisticky řešeným městečkem v pozadí; kamera najížděla na detail, a tak mohl dobře rozpoznat dekoraci středověké bašty římsko-katolického duchovenstva, z níž se rozléhalo vyzvánění desítek zvonů. Celá dekorace se zdála být neobyčejně dokonalá, a tedy jaksepatří drahá.

„Zprávy z domova,“ informoval anonymní hlasatel. Před užaslým Karasem se začaly míhat úzké uličky jakéhosi města zaplněné neobvykle oděnými chodci. „Zpráva o tragickém úmrtí Mistra Jana Husa se zatím soudobými sdělovacími prostředky do hlavního města Českého království nedostala. Praha žije všedním opakujícím se rytmem, ale v podvědomí davu je cítit nervozita a neklid.“

Objevilo se cosi, v čemž Karas s notnou dávkou sebezapření rozpoznal Pražský hrad. Na místě velkolepé katedrály stálo podivné torzo obklopené zčásti lešením.

„Král Václav IV. prožívá klidný a ničím nerušený letní den. Odmítl přijmout všechny cizí vyslance pod záminkou, že ho sužuje dna, a oddává se slastnému nicnedělání.“

Urostlý chlapík ve zlatem prošívaném plášti laškoval se dvěma polooděnými dívkami, posléze plášť odložil. Karas pochopil, že ona důstojná osoba se chystá do lázně. Nerozuměl pochopitelně vůbec ničemu. Mlčky vstřebal informaci o založení dalšího rybníka na rožmberském panství, o máčení pekaře Domčáka v proutěném koši v mokru Vltavy za nepoctivou váhu a o zahájení žní na Libochovicku.

Teprve zvučná znělka ho probudila z letargie. Náhle zíral do temného hvozdu, a tento záběr byl doprovázen, zdá se, originální zvukovou kulisou zpívajícího ptactva a lehce dujícího vánku. Záhadné zprávy skončily a televizní program bez předchozího varování ustrnul na mrtvém bodě. Přestávka se protahovala a přímý přenos z atraktivního zápasu se začínal podobat promarněné šanci. Karas pokrčil rameny a chtěl přístroj vypnout, když tu jeho brýlemi vyzdobený zrak sjel bezděčně na poněkud poškozenou stránku trhacího kalendáře visícího na stěně vedle poličky s malovanými hrnečky, které jeho choť uchovávala jako relikvii. Srdce se mu téměř zastavilo a on dlouho nevěděl proč. Nakonec se mu souvislosti skloubily v jeden celek spolu s nezapomenutelným datem, pronásledujícím ho už od té doby, co na měšťance inkasoval nedostatečnou z počátků husitské revoluce. Pochopil, že je právě šestého července. Vypnul televizor a vzdálil se od něho značnou rychlostí.

Osmělil se až po dvou dnech, kdy už jeho ženě začalo být nápadné, že svou elektronickou lásku ignoruje a přestává se zmiňovat o nedostatečné finanční sumě přidělované mu ke kratochvílím všedního života. Po celou tu dobu ho neustále strašily vidle přimontované k vikýři a čnějící k obloze jako svérázný hromosvod. Dokonce podléhal nutkání zrůdný nástroj demontovat, ale protože týž názor zastávala i Karasová, z principu nápad odmítl. Krmil králíky, plel zahrádku, sypal holubům, ale neměl chvilku klidu, protože vidle ho strašily i ve snu. 8. července odpoledne si konečně dodal odvahy, vyčkal, až jeho polovička opustí domácnost za účelem výměny informací s osobami podobného typu, kterážto činnost jí zabrala vždy přinejmenším čtyři hodiny, a po špičkách se přiblížil k inkriminované bedýnce. Lehký dotyk palce přinutil tok elektronů rozžhavit tenká vlákna uvnitř elektronek a pokrýt stínítko nesčetnými rozzářenými body.

Velká jednička zírala na Karase téměř vyzývavě.

Olízl si prsty, jako by si chtěl smotat cigaretu, a pak roztřeseným ukazovákem naslepo stiskl jeden ze senzorů. Vedle jedničky vyskočila osmička. Jak jen to dělal včera? Vzpomněl si a volil ještě dvakrát. 1-8-4-8.

Lehké cvaknutí.

„Vysíláme zprávy,“ předčítal týž anonymní hlasatel.

Již ne tolik udivený shlédl informace o průběhu osmého července 1848 v Paříži, která se pozvolna vzpamatovávala z následků červnové revoluce, pak zabrousil pohledem do Benátek, Říma, Vídně a nakonec zakotvil na české půdě. Program trval půl hodiny a Karas nebyl natolik hloupý, aby nevytušil, že je svědkem čehosi neobvyklého. Když zprávy skončily, obraz se ustálil na malebném pohledu do kraje. Karas jej chvíli pozoroval bez zájmu, pak však strnul. Tu krajinu poznal.

To vzadu je bezpochyby kopec Špičák, zatím ještě bez rozhledny, ale jeho profil si není možné s ničím splést, a o kus dál se sluneční paprsky tříštily o rozvaliny hradu Vramberka. Byl to určitě on, i když zbytky zdí byly přece jen o něco vyšší než dnes a hláska ještě měla střechu.

Těch několik bídných chatrčí, v popředí obklopených hejnem drůbeže a houfem polonahých špinavých dětí cákajících se v kačáku Karas sice neznal, ale vše si domyslel. Sledoval okolí míst, kde v roce 1894 bude postavena usedlost, kterou zdědil po otci, jak vypadalo v dobách dávno minulých. Díval se přesně tím směrem, kterým byly obráceny hroty vidlí.

To odpoledne proběhlo neobyčejně rychle. Karas se poučil o průběhu prusko-rakouské války, pak spatřil svou obec jako spáleniště a hrad Vramberk i s hláskou, ale už bez střechy, nato si přehrál informace z let 1867, 1871, 1876 a 1888. To už se v obci budovala sklárna a některé domky stály dodnes. V mladém muži kráčejícím dne 8. července 1888 v půl šesté odpoledne k hospodě rozpoznal svého vlastního děda v nejlepších letech.

A tu ho napadlo – co takhle podívat se sám na sebe nebo na svou Adélu, na to, jak si tady hospodařili, připomenout si ještě jednou ty hezké roky. Třeba by pak i ona přestala neustále na televizor hudrovat a nalezla by v něm jisté zalíbení. Bohužel. Byl zklamán. Pochopil po marném úsilí, že to nejde. Rok 1888 byl posledním, s nímž mohl vstoupit v tento nepřímý kontakt.

Televizor měl jenom osm senzorů.

Mrzelo ho to. Vždycky odpoledne, když se Adéla ztratila na drby, spouštěl aparát a sledoval dějiny. Datum vždy odpovídalo kalendáři. Mohl jinak vidět cokoli významného. Rok 1312, 1486, 1516, 1721. Volil je namátkově, v dějinách se nevyznal, ale co se týče července, měl už o historii svou představu, vzápětí pak i o srpnu a září. Pochopitelně nejvíc se zajímal o vznik a vývoj obce. V patnáctém století zde stával hustý les, v šestnáctém století samota, po vykácení lesa se objevilo panoráma Špičáku a tehdy ještě novotou svítícího Vramberka, od sedmnáctého století pak počínajícího chátrat. Obec se rodila pomalu, bylo tu stále jen pár domků, teprve stavba sklárny znamenala určitý rozmach. Ale co bylo dál? To nejzajímavější mu zůstávalo utajeno a červ zvědavosti hlodal v jeho mysli stále důkladněji.

A tu si vzpomněl na Frantu Kročáka. Mistr nad mistry. Všeuměl. A umí držet jazyk za zuby. Když mu zaplatí… Ale stará mu nedá ani korunu… Ani haléř. Prý by to prochlastal, dost na tom, že celé dny čumí na fotbal.

Kde má Adéla kasu, to ovšem dobře věděl. Tisícovka pro Frantu se tam určitě najde. Snad si toho bába ani nevšimne, a když, tak ať. Bude kravál, ale takových už tady bylo.

Tisícovku ztopil a Adéla nic. Jak byla lakomá, tak prachy neměla spočítané. Horší to bylo s Frantou Kročákem. Přesvědčit ho, aby doplnil kanálový volič televizoru o další dva senzory v době, kdy v celém domě není ani kapka elektrického proudu, nebylo vůbec jednoduché. Než si ho Karas pozval, vyšrouboval pojistky – myslel si, že vůbec není nutné, aby Franta věděl úplně všechno.

„Podívej, když platím, tak si nevšímej toho, co děláš. Umíš tam přidat ty dva čudle? Jo? Tak je tam vraž. Že to nemůžeš vyzkoušet? Nevadí. Nechci od tebe žádné zázraky. Hlavně když tam budou. Kdyby to pak neběhalo, zavolám tě. Ale ono to běhat bude, protože seš machr. Bereš, nebo ne?“

Podobizna Bedřicha Smetany na modrém pozadí dokáže zázraky. Za dvě hodiny byla montáž hotova, televizor působil poněkud asymetrickým dojmem, Karas zářil spokojeností a Kročák krčil rameny. S rozpaky přijal odměnu za práci. Dost práce dalo, než ho Karas vypoklonkoval ze dveří, protože Franta projevil touhu přijít na kloub závadě v elektrorozvodu, to už bez nároku na odměnu.

Zašroubování pojistek bylo dílem mžiku. Seděl u přístroje a zvolna volil symboly. 1-9-3-6. To bude tak doba, kdy to doma mohlo být dost zajímavé. Franta odvedl solidní práci. Zprávy se zabývaly především Adolfem Hitlerem a jeho vztahy k ostatnímu světu, přihlížejícímu rozmachu hnědého moru s jistými rozpaky. Byl svědkem kolektivizace ruské vesnice a podíval se i do bojujícího Španělska. Konečně se dočkal konce zpráv.

Obec vypadala téměř stejně jako dnes. Na Špičáku už stála rozhledna, hrad Vramberk byl v rozvalinách na správný způsob, jen Andělovic chalupa měla ještě doškovou střechu, ne, ta už tam přece teď nestojí, tam je teď vila nějakého papaláše, ani ho pořádně nezná, zato ten domek v popředí, ten je mu důvěrně znám, vlastně je z něho vidět jenom střecha a kus dvora, protože na té střeše jsou právě ony vidle… Tohle je přece huňatý Baryk, už dobře čtyřicet let nebožtík! První pes, kterého si kdy pořídil. Kolik jich od té doby měl? Čtyři? Pět?

Ale vždyť je přece prvního října! Teď si uvědomil, že je to den, kdy narukoval! Dva měsíce po svatbě. Nedalo se nic dělat, se svatbou se spěchat muselo… Odjel ráno a nechal tady svou Adélu dva roky čekat. Bylo už pozdní odpoledne a Karas se pamatoval, že Adéla ho byla vyprovodit na nádraží. Teď někdy by se měla vrátit. A už ji spatřil. Vrací se domů, má na sobě šedý kostýmek s tím nemožným kloboukem, jaké se tenkrát nosily.

Ale co to? Co ji to tady čeká za chlapa? S kým si to jeho Adélka tak přátelsky rozpráví? Proč se tak usmívá? Nevidí mu dobře do tváře, ale nějak moc se k sobě mají. Ne! Adélo, neber ho za ruku! Adélo! Nevšímej si ho! Co to děláte?

Objímající se dvojice zmizela uvnitř stavení. Než překročili práh, Karas toho podlého chlapa poznal. Franta Kročák, jeho nejlepší kamarád…

Tohle už nevydržel. Dva pádné údery udělaly ze židle třísky a další rána deformovala obrazovku k nepoznání. Na podlaze se nakupily střepy a třísky. Z reproduktoru se však ještě chvíli ozýval dívčin rozjásaný smích.

Neuvěřitelně funěl, když se konečně vydrápal na střechu a cloumal s pevně zaklesnutými vidlemi. Konečně povolily a sletěly dolů sledovány hadem koaxiálního kabelu. Zabodly se tam, kam patřily.

„Já ti dám, potvoro! Počkej, až se vrátíš domů!“ klouzal Karas ze střechy nedbaje na to, že od oné chvíle minulo již padesát let. Na dvoře ho očekával podivně oděný člověk s jiskrným pohledem.

„Promiňte, pane Karas,“ oslovil ho. „Včera odpoledne bylo rozhodnuto, že vám může být udělena koncese ke sledování programů Všeobecného studia historie s povinností dvakrát ročně komentovat některé dokumenty dvacátého století. Bohužel, na základě vašeho dnešního konání podám komisi návrh, aby své rozhodnutí přehodnotila.“

Karas na něj zíral jako na zjevení páně. Ten člověk vzal do rukou vidle, přejel prsty po ohnutých hrotech a spokojeně přikývl.

„V pořádku. Na tohle už nechytíte nic.“

A pomalu odcházel. Ve vrátkách se obrátil.

„Mimochodem. 1. října 1936 odjela vaše žena na týden ke své matce a svěřila hospodářství své kamarádce Jarmile, později provdané Kročákové. Jistě jste ji znal. Ale protože jste muž, nemůžete si pamatovat, že obě dvě nosily úplně stejný kostým.“

Než se Karas vzpamatoval, byl cizinec pryč. Neodešel. Byl pryč.

Příslušný obnos vyprosil u své choti po měsíci škemrání. Nakonec svolila. Franta Kročák instaloval novou obrazovku a na střeše se objevila skutečná anténa.

Od toho dne Karas každodenně formoval na kovadlině vidle do nejroztodivnějších tvarů, ale už nikdy na obrazovce neviděl nic jiného než dva programy československé televize.

Datum Televizních novin vždy odpovídalo reálnému času.

Král slunce

Here comes the Sun King.

Ev’rybody’s laughing,

Ev’rybody’s happy.

Here comes the Sun King.

John Lennon, Paul McCartney

„Počkejte přece, přátelé, nepohasínejte ještě!“ vyslal blíže neurčitelný počet fotonů předseda Galaktické rady. Pravda, některé z přítomných zastihl gejzír záření v úzkém kómatu a jedna dvojice již byla plně zabrána do gravitačních hrátek, takže se ji nepodařilo od sebe odtrhnout, ale většina členů pléna stačila včas zareagovat, takže po krátkém přerušení trvajícím pouhý zlomek galaktické sekundy se mohlo v jednání pokračovat.

„Máme tady ještě žádost člena naší grupy jménem AZ SOL G 2 o přidělení druha, kteroužto zdůvodňuje tím, že kandidátská lhůta ve stavu osamělosti proběhla v uplynulých třech galaktických letech a ve dvou posledních valných hromadách jeho žádost nepřišla na pořad dne…“

„Už zase ta pitomá hrouda spektrální třídy G 2!“

„Sotva to bliká, škvrně jedno, životnost to nemá delší než osmdesát galaktických let, a chce si na nás vyskakovat!“

„Kdo za to může, že přišla na svět jako panchart?“

„To se tím máme zdržovat právě teď, když z Galaxie NGC 2 245 přichází tak úchvatné panoramatické záření?“

„Tak dost!“ vyslal předseda Galaktické rady prudký protuberanční šleh, čímž utišil hlasy nespokojenců. „Zapomínáte snad na pravidla chování řádné hvězdy a na jednací řád našeho shromáždění? Nemůžete se svými nemravnými choutkami počkat těch několik bídných galaktických sekund?“

V odpověď se ozývalo jen stydlivé mlčení.

„U velkého třesku, jenž mne zrodil!“ vykřikl předseda Galaktické rady. „Zapomněli jste snad na to, že i vy jste kdysi předstupovali před toto plénum v podobně pokorném stavu? Uděluji slovo kandidátu manželského svazku, hvězdě AZ SOL G 2!“

Malá hvězdička AZ SOL G 2, kroužící kdesi na periférii systému, doposud jen z dálky a nesměle pozorovala průběh jednání a neodvážila se vystoupit s jedinou připomínkou či dokonce diskusním příspěvkem. Teď, když konečně byla řeč o ní, lehce zrudla a obklopila se tenkou koronární mlhou.

„Vážené představenstvo, ctihodný předsedo Galaktické rady, hvězdokupy, dvojhvězdy, všichni přítomní,“ pronášela pozvolna úvod svého pokorného projevu, dávajíc si pozor na to, aby se v tak důležitou chvíli nezakoktala, jsouc si vědoma toho, že ji v daném okamžiku poslouchá či přesněji mělo by poslouchat sto miliard hvězd, „na závěr své kandidátské lhůty předstupuji před vás se žádostí o zařazení do galaktické grupy jako řádný člen a o přidělení druha, neboť, jak je vám jistě známo, životnost hvězdy je značně omezena v případě osamělého života, za kterýchžto okolností chátrají jak vnější, tak i nižší sféry, dochází občas k nekontrolovatelným reakcím povrchu a mohlo by následovat i gravitační zhroucení…“

„Kde by ten prcek na to vzal hmotu!“ zazněl posměšný hlas z davu, který byl vzápětí umlčen ostrým předsedovským gravitačním šlehem. Předseda si odkašlal, čímž zamořil prostor do vzdálenosti dvou světlených let řídkou planetární mlhovinou:

„I já se domnívám,“ pronesl zvolna, „že zde není nutné vypočítávat všechny aspekty osamocené existence. Všem přítomným jsou nepochybně klinické příznaky dobře známy. Raději bychom zde slyšeli, jakým způsobem jsi vyplnila dobu určenou kandidátskou lhůtou, zda jsi nemarnila čas. Můžeš se pochlubit nějakými konkrétními výsledky, které by obohatily jakýmkoli způsobem hmotné statky tohoto systému?“

Hvězda AZ SOL G 2 se mírně zašklebila a pokryla svou doposud sličnou tvář skvrnkou nepatrných rozměrů, kterou však vzápětí vstřebala do útrob, aby nedávala příliš najevo nespokojenost s tím, že byl její tak chytře a pečlivě naplánovaný projev přerušen.

„Nevím, zda to nebude vypadat jako chvástání…“

Prudký sykot záření gama ji donutil podřídit se předsedově vůli.

„O svých kvalitách zde hovořit nehodlám,“ pronesla rozhodně, „ctihodný předseda má ostatně o mně přesné informace. Budu se tedy věnovat převážně otázkám majetkovým a ekonomickým, jak je vám libo. Především, v oblasti o rozměrech jednoho světelného dne mám na stabilizovaných souřadnicích umístěno deset, a nebojím se to říci, velmi jakostních oběžnic. Každá z nich je jedinečným originálem a svým způsobem neopakovatelným unikátem. Byly zbudovány za značného úsilí z primárního mezihvězdného oblaku, kondenzovány do patřičných předem stanovených rozměrů a jejich povrch je zpestřen stopovými prvky, které jsem posbírala na své nekonečné osamělé pouti napříč soustavou. Zde hodlám podotknout, že jsem doby svého osamoceného bytí využila dokonale a nezahálela jsem jako mnozí šťastnější kolegové, kteří předstupovali před toto plénum s planetárním souborem vpravdě bídného charakteru, a přesto bylo jejich žádosti vyhověno a dnes už se producírují ve šťastném manželském svazku, zatímco já…“

Několik dvojhvězd prudce pohaslo, jiné naopak zaplály zostřeným svitem, jedna se zahalila oblakem protuberance a další dvojice prohlásila, že takovéto urážky odmítá dále poslouchat. Trvalo téměř setinu galaktické sekundy, než se předsedovi podařilo zjednat pořádek. Potom napomenul hvězdu AZ SOL G 2 a doporučil jí, aby se věnovala svým záležitostem a přestala osočovat řádné členy grupy. Tímto nediplomatickým jednáním si s největší pravděpodobností příliš nepomůže.

„První planeta,“ přistoupila hvězda AZ SOL G 2 raději k věci, „kroužící v nedaleké vzdálenosti od mého rovníku, se vyznačuje dvěma ostře kontrastujícími polokoulemi, z nichž jedna je trvale obrácena ke mně, zatímco na druhou mohu pohlédnout pouze při nuceném ohybu světelných paprsků…“

„Pitomec,“ ozvalo se z davu. „Vázanou rotaci objevili už před tisícem galaktických let!“

Hvězda AZ SOL G2 přešla raději urážku mlčením.

„Další planeta je rovněž unikátem. Je zahalena do obrovské výšky stříbřitými krystalickými mračny, takže má záření, obtížně pronikající až k jejímu pevnému povrchu, nemohou nijak ze sevřeného prostoru uniknout, zůstávají trvale uvězněna pod oblačnou vrstvou, takže zmíněná kráska vyniká především teplotou blížící se teplotě tání kovů…“

„Jaká naivita,“ zazněl netlumený smích, „chlubit se obyčejným skleníkovým efektem!“

„Třetí planeta,“ pravila hvězda AZ SOL G 2 už dost vztekle a lehce se zarděla, protože její povrchová teplota poklesla pod šest tisíc kelvinů, „je rovněž unikátem, protože většinu jejího povrchu se mi podařilo pokrýt oxidem vodíku.“

„Takových planet by se dalo napočítat víc než deset tisíc, viďte, kolegyně?“

„Čtvrtá planeta,“ řekla teď už téměř rudá hvězda AZ SOL G 2, „je typickým projevem existence pouštních přesypů, které se z velké dálky mohou jevit jako gigantické řeky. Tyto ohromné vlny jsou uzpůsobeny k přemisťování gigantických množství nesmírně jemné písčité hmoty, což je ovlivněno speciálně řídkou atmosférou a jejím citlivě přesným složením, které činí v ideálním okamžiku dvě celé, nula nula šest tisícin…“

„Nezabředávejte, prosím, do detailů,“ zívl trochu znuděný předseda Galaktické rady.

„Budiž. Pátá planeta je skutečným skvostem. Především je vyladěna na ideální dráze, s optimálním sklonem osy k rovině soustavy, a je jako první natolik veliká, že si může dovolit nést oběžnici rozumných parametrů. Její měsíc má průměr…“ (výšleh záření gama) „… budiž, detaily vynechám, ale jsou neobyčejně zajímavé, proto prosím eventuální zájemce, aby po jednání… Celý povrch planety je pokryt symetrickými jehlovitými útvary, jedinečnými výtvory hvězdné činnosti, v tomto případě tedy mé. Tyto křemenné stalagmity se tyčí do velkých výšek a zdáli mohou nezasvěcenému v jasném svitu mé korony připadat jako protuberance. Tento křišťál se vlivem mých paprsků rozkmitává do úžasných vibrací a mé paprsky se odrážejí od statisíců odrazových ploch, takže planeta samotná září jako maják téměř stejnou intenzitou jako centrální hvězda…“

„Cože?“

„Nepřeslechla jsem se?“

„Co si to ten bastard vymýšlí?“

„Snad to nemyslí vážně?“

„Hnus!“

„Fuj!“

Předseda Galaktické rady téměř pohasl, až se zdálo, že se chystá proměnit v supernovu, vzápětí vzplál plnou intenzitou a zafičel:

„Nevěřím vlastním receptorům! Co je Galaxie Galaxií, vnímám poprvé, že se někdo vychloubá tím, že mu na jedné planetě došlo k epidemii! Vždyť to nepotrvá dlouho a obdobná epidemie se může rozšířit i na ostatní planety! Vůči nákaze není imunní ani centrální hvězda! Neuplynou ani tři galaktické roky a celá naše grupa zanikne v řetězové křemičité reakci! Žádost se zamítá! Opakuji. Žádost se zamítá! Hvězdě AZ SOL G 2 se nařizuje, opakuji, přísně nařizuje, aby tuto epidemii zlikvidovala všemi složkami záření! Nestane-li se tak během dvou galaktických hodin, budou muset nastoupit orgány radikální léčby, což v podstatě znamená zásadní změny v hierarchii celé soustavy. Fuj! Nenecháme si ten svrab zanést mezi nás. Nikdo přece nestojí o to, aby se naše grupa, jako ostatně už mnohé, proměnila v obyčejný degenerovaný kvasar!

Jednání je skončeno,“ ulevil si na závěr a pohasl po přestálém vypětí.

I hvězda AZ SOL G 2 mírně zrudla a do prostoru vyšlehla neobyčejně dlouhé jazyky, korona se nekontrolovatelně rozprostřela až k první planetě a ožehla ji svým žárem, planeta se pokryla četnými jizvami a bezpočetnými krátery, to jak se marně snažila na své stanovené dráze kličkovat mezi zkázonosnými plameny. Pak se hvězda nadlouho, téměř na tři galaktické dny, zamyslela. Zprvu v jejím jádru klokotala škodolibá zlomyslnost a měla původně v úmyslu ponechat pátou planetu beze změny spoléhajíc se na nespolehlivost kontrolních orgánů Galaktické rady a tak nakazit morem celou Galaxii, neboť, jak se zdálo, ani sám předseda neměl proti rozbujelé epidemii účinná opatření, pak se však nadechla, vsála do sebe okolní vakuum společně s biliony kusů drobných meteorických prášků a ty pak vyfoukla rozžhavené na několik milionů kelvinů po otevřené spirále směrem k páté planetě. Ta se zakymácela, vyklouzla z ložisek dosud pevně upevněných v pólech, struktura jejího povrchu se v okamžení zhroutila a úchvatné křemíkové útvary, které mohly obdivovat tisíce nastoupivších generací hvězd, se ve zlomku času rozplynuly, tavily se v amorfní bezbarvou hmotu, propadaly se kamsi do hlubin planety, která nárazy otvírala své nitro, sama planeta se zmítala v gravitačních vírech a o něco později, vzhledem k tomu, že byla zkonstruovaná z křehkého materiálu, vznikly na jejím povrchu nesmírné pukliny, které se rozšiřovaly jako nestvůrné jizvy, až se planeta rozpadla na několik velkých kusů, které podléhaly dalšímu a dalšímu tříštění a pozůstatky se jako jemné prášky rozlétaly na všechny strany a měnily černou oblohu v ohnivý déšť.

Hvězda AZ SOL G 2 se zakabonila, protože jí bylo zřejmé, že to přehnala, a také ji trochu mrzelo, že k očištění planety spotřebovala zbytečně mnoho sil, které jí mohou chybět při další audienci. Trochu vyčistila oblohu tím, že většinu trosek odfoukla, jen pár úlomků nechala kymácet se na původní dráze a pak chvíli přemýšlela, co s osiřelým měsícem, který se nepravidelně kolébal kolem dráhy bývalé planety a marně pátral po společném těžišti. Vzápětí se hvězda urychleně a možná trochu unáhleně rozhodla a přemístila měsíc ke třetí planetě, která se jí sice nezdála být dostatečně velká na to, aby tak velký měsíc ovládla, ale hvězda si ráda zaexperimentovala a věřila, že právě možná tato vazba předsedu Galaktické rady potěší a přispěje k tomu, že její žádost o uzavření manželství bude konečně vyslyšena. Pak už jen čekala na to, až bude svoláno další plénum Galaktické rady.

Čekala téměř dva galaktické roky. Po dvou galaktických dnech obtížných a nudných jednání přišla konečně řada na ni. Vzala to tentokrát z opačného konce.

„Devátá planeta je jedinečným unikátem…“

„Okamžik, okamžik,“ ozval se předseda Galaktické rady. „Minule tu přece byla řeč o deseti planetách.“

„To je sice pravda, ale pátá v pořadí… jaksi, při likvidaci epidemie… víte… vzala za své…“

„A kde jsou trosky této planety?“ vyděsil se předseda Galaktické rady.

Korona hvězdy AZ SOL G 2 se rozzářila milým úsměvem.

„Žádné obavy před infekcí nejsou na místě. Ve vzdálenosti několika světelných měsíců jsem vytvořila z trosek veliký oblak, z něhož čas od času některý z těch malých kousků podlehne vlivu mé gravitace a přiblíží se až těsně k mé tváři, přičemž vyvrhuje do prostoru zplodiny vzájemného kontaktu své hmoty a mých paprsků, které v záři mého světla tvoří překrásnou ozdobu…“

Odmlčela se vychutnávala svůj triumf. Snad poprvé od chvíle, kdy se svou žádost poprvé odvážila předložit, nebyla zahrnuta posměšky a urážkami. Několik blízkých dvojhvězd dokonce zbledlo závistí a mnohé další hvězdy pomrkávaly po hodinách a nemohly se dočkat konce jednání, aby se mohly své překrásně vyzdobené kolegyně přeptat na přesný recept výroby tohoto úžasného jevu. Přijetí do manželského svazku se v tomto okamžiku zdálo být téměř hotovou věcí a mnohé další kandidátky sňatku se už těšily na to, že předseda Galaktické rady určí právě je, aby prožily zbytek svého šťastného života spojeny s touto skvělou, nápaditou a podnikavou hvězdou.

„Budiž,“ ušklíbl se předseda, který se od posledního jednání nezdál být hvězdě AZ SOL G 2 příliš nakloněn a k všeobecnému překvapení ji vyzval, aby pokračovala v přednášení své žádosti.

Hvězda AZ SOL G 2 nedala nijak najevo nelibost, ostatně byla už na ústrky zvyklá. Předložila předsedovi devátou dvojplanetu, poloplynného trpaslíka na excentrické dráze, a čtyři planetární giganty různých barev, průřezů, tvarů, s různorodým počtem měsíců a okolím zpestřeným několika prstenci, které měly být posledním trumfem.

„A co je tohle?“ vyštěkl předseda ve chvíli, kdy se zdálo být vše jasné.

„Přece planeta,“ odvětila zaskočená žadatelka.

„To vidím, ale co je to za stádo kolem ní?“

„Přece několik měsíců, planeta je dostatečně veliká, aby je dokázala podržet…“

„Tak měsíce, che?“ ušklíbl se předseda. „A to vám vůbec nevadí, že těch měsíců je přinejmenším dvacet?“

„Proč by to mělo vadit,“ podivila se hvězda AZ SOL G 2 a na okamžik změnila spektrální třídu.

„Chápu, vám to pochopitelně nevadí. A to, že ten největší měsíc je o podstatný kus větší než první planeta, to nemá být nápadné? Prokoukl jsem vás, přítelkyně. Vy samozřejmě předpokládáte, že vaši žádost neschválíme, a popravdě řečeno se k tomu všechno také kloní, a tak si tu potajmu připravujete nejen druhý planetární systém, ale i druhou hvězdu! Vždyť jak málo asi stačí, aby v nitru té, jak vy říkáte – ehm – planety došlo k termonukleární reakci, která by mohla probíhat i několik galaktických let. Vždyť vy tady připravujete sňatek mimo zákon! Vy se chcete stát dvojhvězdou mimo pořadí a bez povolení!“

Hvězda AZ SOL G2 nechápala, jak může být takto nespravedlivě osočována a jak mohlo někoho napadnout, že by tato planeta, pravda, přece jen o ždibec větší, než běžně bývá zvykem, se mohla stát zárodkem hvězdy.

„Ale pane předsedo, to přece… to ne…“

„Dost,“ pronesl předseda Galaktické rady. „Vydávám rozhodnutí. Žádost se zamítá. Přísně nařizuji zlikvidovat planetární systém u šesté, pardon, tedy nyní už u páté planety. Hmotnost planety omezit na jednu třetinu. Nestane-li se tak, pak přistoupí výkonné orgány k radikální léčbě.

Jednání je skončeno.“

Hvězda AZ SOL G 2 prudce zrudla a měla na jazyku několik šťavnatých a peprných odpovědí, pak však zaťala jazyk do plamenů protuberancí a řekla si, že volební období je u konce a docela dobře se může stát, že příští plénum už povede jiný předseda, který už jí bude přátelsky nakloněn. Se svým kometárním oblakem by v každé jiné galaxii byla centrem hvězdokupy a tady zatím je ubohým sirotečkem na samé periférii daleko od obchodních i společenských center. Čtyři světelné roky daleko od nejbližší družky, to je přece pohana, o níž se nesnilo ani těm nejzastrčenějším černým děrám, dávajícím najevo svou existenci pouze reliktním gravitačním polem.

Hvězda AZ SOL G 2 vyšlehla do prostoru příslušná kvanta gravitace, jimi odbourala několik údajně přebytečných povrchových vrstev z páté planety, tyto pak dílem přemístila do kometárního oblaku, jenž se tímto obohatil o stavební prvky nové, dosud neobvyklé povahy, a dílem z nich vytvořila četné meteorické roje, které kroužily napříč soustavou po rozmanitých eliptických drahách. Několik měsíců přesunula k šesté a sedmé planetě, na místě zůstaly jen čtyři velké a stádečko nepatrných kamínků; přesto však došlo k nehodě – jeden z měsíců se zřítil na řídký povrch planety, zabředl do něho a zdálo se být nemožné jej vyprostit. Na místě dopadu pak vznikla rudá rotující jizva eliptického tvaru. Hvězda skvrnu pozorovala tak dlouho, až dospěla k závěru, že je svým způsobem jedinečná a že by rozhodně bylo na škodu takový unikátní útvar zlikvidovat. Poté, již bez obav, vyčkala dalšího zasedání Galaktické rady.

Staronový předseda, kterého znovuzvolení stálo značnou část hmoty i záření, umožnil hvězdě AZ SOL G 2 slyšení až v poslední galaktické minutě jednání, když se předtím podařilo zdárně oddat několik desítek hvězd vzniklých teprve v posledním období, které sice nevynikaly zářivou planetární soustavou, ale zato bídným charakterem a štědrostí v úplatcích.

„Pátá planeta je očištěna od přebytečné hmoty,“ obhajovala hvězda AZ SOL G 2 svou žádost, „i od přebytečných měsíců, které jsem přesunula k jiným planetám, čímž vznikla žádoucí rovnováha a navíc nebyly narušeny prstence.“ V tu chvíli začala hvězda AZ SOL G 2 litovat, že si kromě rudé skvrny nepřichystala další překvapení, ale i kdyby je měla, nezdálo se, že by to po následujících předsedových slovech mělo nějakou váhu.

„Co je zase tohle!“ rozzářil se předseda všemi barvami spektra a vypustil několik tun rozzuřených fotonů, vzápětí hrůzou téměř vyhasl.

„Kde?“ vyděsila se hvězda AZ SOL G 2 jeho tónu i toho, že si vůbec nebyla vědoma dalšího prohřešku proti galaktické etice. Předsedův mezonový šleh však směřoval ke třetí planetě.

„To je přece třetí planeta, pokrytá oceány z oxidu vodíku, jejíž charakteristika už byla Galaktické radě předložena a ta na ní neshledala žádných závad…“

„Oceán vzal sám velký křach!“ vzkypěl předseda natolik, že se rychlost jeho rotace zvýšila o deset procent. „Vidím tam jakési pohyblivé tečky. Co znamená zelené zbarvení povrchu? Cože? Ne, to snad není možné…“ odmlčel se a na několik galaktických sekund se zdálo, že se zhroutí do černé díry, takže po tu dobu muselo být jednání přerušeno. I ostatní hvězdy začaly, a to nahlas, dávat najevo své opovržení, a k uším hvězdy AZ SOL G 2 dospělo strašlivé slovo „chlorofyl“.

„Ošklivý, hnusný, škodlivý, zákeřný, zhoubný chlorofyl,“ kypěl předseda, když se probral k vědomí. „Epidemie, paní kolegyně, epidemie, proti níž je krystalofágie, kterou jsme se tu onehdy zabývali, pouhou rýmou! Nevím, zda nemám ihned rozhodnout o likvidaci celé soustavy. Naštěstí jsem vám přátelsky nakloněn. Okamžitě dáte stav na třetí planetě do pořádku. Zničíte veškerý uhlík a ostatně i oxid vodíku, aby bylo nebezpečí včas zažehnáno. Končím zasedání.“

Hvězda AZ SOL G 2 se rozplakala a její protuberance znovu ožehly nejbližší planetu, čímž ji dokonale zvrásnily, a poněkud přiživily vývoj organické hmoty v oceánu planety třetí. Neměla vůbec chuť vyhovovat neustálým rozmarům samolibého předsedy Galaktické rady. Zamýšlela se dlouho nad tím, jak by zlikvidovala domnělé vady krásy a vyhověla jeho požadavkům. Nějakou dobu se zabývala i myšlenkami na sebevraždu a v těch chvílích se její tvář pokryla temnými skvrnami, které měly o několik tisíc kelvinů nižší teplotu než normálně zářící povrch. Nevěnovala pozornost změnám, ke kterým dochází na třetí planetě v důsledku jejího počínání. Pak, již odhodlána celou třetí planetu zničit, naposledy pohlédla na její zmrzačený povrch a v poslední chvíli zastavila proud záření, který měl s tím tělískem skoncovat.

Spatřila tam jakési upachtěné tvorečky a v první chvíli nebyla s to pochopit, k čemu došlo.

„Ach,“ vydechla po chvíli. „Už vím. Budete to vy, kteří mi pomůžete,“ zvolala. „Už nebudu muset žebrat napůl pohaslá před úplatným panem předsedou. Přijdu rovnou dveřmi, a vy budete mým předvojem. On už nebude dlouho předsedou. Ostatně, celou radu brzy zruším. Vy, drobečkové, ovládnete galaxii, a já, já se stanu jejím pánem. Já, král.“

Rozzářila se naplno a dole na Zemi skončila ledová doba.

O několik galaktických dní později už předseda Galaktické rady neměl žádnou příčinu k posměškům či jinému šikanování.

Ostatně neměl už ani žádný vliv.

Ubohý pan Mustard

Mean Mister Mustard sleeps in the park,

Shaves in the dark…

John Lennon, Paul McCartney

„Poslechnou, Mustard, nepamatujou se už na to, co jsem jim říkal před pár dny?“

Slova pronesená panovačným hlasem vycházela z hladce oholené tváře vynikající v dolní části rytmickým pohybem způsobeným kusem žvýkací gumy a v horní části orámované lesklým černým štítkem švihácky nasazené policejní čepice. Mladý strážník vykonával svou službu vždy pečlivě.

Dotaz byl adresován sobotní příloze rozložené na nádražní lavičce; z levé strany vyčnívaly zpod zažloutlého papíru rozdrbané škrpály, na opačné pak se skrývalo cosi ve tvaru melounu pod rozdrbanou hučkou téměř už nepamatující doby, kdy se jí mohlo říkat klobouk. Kolemjdoucí si tohoto svérázného doplňku čekárny zpravidla nevšímali. Byl to v té letité budově stojící tady jistě víc než stovku let docela běžný jev – tulák, který se přišel ohřát. Nádražní dozorce zpravidla nedělal panu Mustardovi potíže. Dobře staříka znal, věděl, že vždy před šestou ráno vypadne a nedělá žádný rozruch, ostatně pokud bylo jen trochu lepší počasí, opovrhl tulák luxusem zaplivané čekárny a nocoval pod mostem nebo ve stohu. Avšak tato noc, která právě dospěla ke čtvrté hodině po půlnoci, plně odpovídala pesimistické meteorologické předpovědi.

Klobouk, dosud skrývající před strážníkovým zrakem Mustardovu tvář, se skutálel na špinavou zem a odhalil zarostlý obličej pokrytý četnými vráskami, pootevřená, téměř bezzubá ústa a neuhlazené strniště krátkých šedivých vlasů. Teprve druhý šťouchanec však tuláka dokázal přivést k životu. Noviny následovaly příkladu klobouku a malá široká postava v nepadnoucích kalhotách a zbytečně dlouhém manšestrovém saku se pomalu posadila a roztřesenýma rukama zvedla klobouk z poplivané podlahy.

„Ještě jednou vás tady nachytám, Mustard, a jdete rovnou do okresní věznice,“ rezonovala žvýkačka; služební obušek, s nímž si pohrávaly dobře cvičené prsty, dodával výstraze pečeť úředního razítka.

Mustard nic nechápal. Patřil už tak trochu nerozlučně ke koloritu městečka, byl jednou z postaviček, které bylo možné pravidelně potkávat v úzkých uličkách nebo na zápraží podřadných restaurací; kdekdo znal jeho dlouhý plášť, neforemný klobouk, pomalou houpavou chůzi. Nikoho nezajímalo, z čeho žije a kde bere těch několik mincí na levnou whisky, která z něj táhla i ve chvíli nedobrovolného budíčku. Nikdo mu neubližoval, jen nezvedení výrostci na něj občas posměšně pokřikovali a tropili si šprýmy z jeho záplatovaných hadrů. On naproti tomu znal všechny toulavé psy a občas se s nimi dělil o kosti ze svého chudobného oběda, věděl, ve kterých popelnicích může najít užitečné předměty či ještě hodnotné zbytky jídla, byl seznámen s architektonickými zvláštnostmi okének některých spižíren, z nichž se daly při jisté zručnosti vytáhnout kusy šunky nebo láhev piva, motal se kolem bufetů, kde mu občas nalili na čestné slovo, věděl, ve kterém klášteře může vyžebrat talíř horké polévky. A teď se tu najednou objeví nějaký nový hejsek, vykračuje si po ulicích jako páv a nenechá slušné lidi, aby se vyspali.

„Odpustěj, pane strážník,“ zamumlal Mustard, těžce se zvedl z lavičky, složil noviny a se svou hadrovou mošničkou přehozenou ledabyle přes rameno se odebral klátivým krokem k východu. Černá uniforma, mírně rozkročená, s rukama založenýma za zády, ho povýšeně sledovala. Když však staříka málem srazil k zemi bezohledný frajer a bylo vidět, jak těžce se Mustard drží na nohou, jako by se ve strážníkovi něco zlomilo. V té chvíli snad poprvé zapochyboval o tom, zda koná vždy a bezvýhradně v zájmu zákona a ve prospěch společnosti. Přistoupil ke starci ještě roztřesenému zimou; malá očka zírající skrz ještě téměř slepená víčka tu černou uniformu sledovala s nevýslovnými obavami, co má zas nekalého v úmyslu.

„Kdybyste byl jen trochu chytřejší, Mustard,“ řekl tiše strážník, „tak byste mi zbytečně nelezl na oči. Proč nezapadnete někam jinam, kde nikoho zbytečně nedráždíte?“ Lehce kývl obuškem na znamení, že může jít. Naplnil ho pocit vykonaného dobrého skutku, netušil však, že staříka právě vyhnal z města.

Malá postavička se klátila temnou Nádražní ulicí a ústa si ještě opakovala poslední strážníkova slova:

„Mám být chytřejší…“ Mustard si odplivl. „Když mě tu nechtějí, tak tady nebudu.“

Chování toho mladého hejska Mustarda spravedlivě rozhořčilo. Pomalu obešel náměstí a přilehlé ulice, prohrabal několik popelnic, ztopil bochník chleba čekající před krámem na otevření rolety, nakonec vyžebral dvě žvýkačky, jednu promáčklou rezavou konzervu, něco drobných a balíček nejlevnějších cigaret. S tímto ne právě malým kapitálem se vydal v rodícím se dni směrem k severní výpadovce. Lidé na předměstí si cestou do práce s údivem prohlíželi nezvyklou odrbanou figurku s mošnou na rameni, žmoulající v ústech hořící ohníček a zvolna mizící v padající mlze.

Rod Dexter, ramenatý muž středního věku, navlečený v těsném džínovém obleku, s opálenou tváří, v daném období marně shánějící zaměstnání, se asi o tři kilometry dál severním směrem pokoušel cestovat svým oblíbeným a téměř zaručeně spolehlivým způsobem, tedy autostopem. Rázně kráčel po pravé krajnici výpadovky a zvolna se vzdaloval z nevelkého městečka, kde ho před pátou ráno vysadil řidič kamionu s kdákajícím nákladem na korbě. Dexter se při chůzi neustále ohlížel a střídavě mával na projíždějící vozy a střídavě vzýval všechny bohy autostopu. Nebylo to jednoduché, tenhle den nebyl k autostopu vůbec stvořený a zarostlá tvář a ošuntělý oděv nemusely být pro řidiče tou nejlepší vizitkou.

Tu si všiml pohozeného kamene. Spíš kamínku. Ležel na silnici. Auta projížděla kolem s tlumenými světly a řidiči nevěnovali tomu nepatrnému předmětu víc pozornosti než zrnku písku na vlhkém asfaltu.

Dexter si zatím nemohl všimnout toho, že kamínek roste. Bylo totiž značné chladno, a proto se energie, kterou kámen odčerpával ze svého okolí, jen pozvolna přeměňovala ve hmotu. Citlivé mikroskopicky tenké kořínky prozkoumávaly dopodrobna strukturu zemské kůry pod vozovkou a hledaly další výživný pramen magmatu, z něhož by se dalo odčerpávat ve velkých kvantech teplo. Zdroj, který kořínky nasahaly před půlhodinou, byl využíván zcela neuváženě, a proto došlo k prudkému podchlazení; pramen zmrzl.

Kámen jako kámen, řekl si Dexter, pohodil bandalír na krajnici a usedl na svodidlo. Víc než hodinu zatrpkle sledoval houstnoucí kolonu vozidel. Brzy podlehl pocitu marnosti nad svým počínáním. Už ani nezvedal ruku, nemával na řidiče, nepitvořil se, nedělal směšné úklony. Zvolna ztrácel do autostopu veškerou chuť. Bylo mu zima a zatoužil po teplém čaji. Pomalu se rozhodoval, zda se nemá vrátit do městečka.

A tu si znovu všiml kamene. Jako by se zablýskal. Projíždějící vozidla jej zanechávala mezi koly. Byl teď větší. Co když někdo nepojede přesně ve stopě… Může rozbít sklo, poranit řidiče.

Chtěl kámen odkopnout z vozovky, pak se bolestivě chytil za špičku pravé nohy. Palec ukrytý v postarší adidasce utrpěl lehkou újmu na zdraví. Zle se podíval na kámen, který dál ležel na témže místě. Připadalo mu, že ten kus horniny je srostlý se silnicí. Pak si řekl, že mu do toho vlastně nic není a že když je ten šutrák zabořený do asfaltu, neměl by nikomu ublížit. Mávl rukou a řekl si, že ještě chvíli bude pokoušet štěstí.

„Být jen trochu chytřejší,“ opakoval si Mustard, kráčel při pravé krajnici a nevšímal si aut, která ho místy míjela velmi těsně. Byla mu zima, cítil se unaven, potřeboval se vyspat a něčeho dobrého napít. A vtom ucítil teplo.

Rozhlédl se. Nikde nic neviděl, jen šedý pás zamlžené silnice táhnoucí se přímkou k obzoru, zachumlanou postavu neznámého člověka postávajícího nedaleko a pak koncová světla automobilů nořících se do anonymity mlhy. A přesto cítil teplo. Jako by vyzařovalo zpod zemského povrchu a naplňovalo ho představou klidu a spánku. Udělal ještě dva kroky a ucítil, jak mu ten žár vytryskl přímo pod nohama. Kamene pohozeného na asfaltu si nevšiml, jen se podivoval, proč se ten chlap třese zimou, když tady je takové teplo. Pak spatřil propustek. Nejprve si myslel, že v něm bude vlhko, ale když se spustil do příkopu a nahlédl do tmavého tunelu, zjistil, že je tam sucho a poměrně čisto, tedy alespoň tak, jak vyhovovalo jeho představám. A právě tam uvnitř bylo nejtepleji. Neváhal. Zalezl dovnitř, zachumlal se do pláště a začal hlasitě oddechovat.

Když asi po půl hodině vrhl Dexter pohled na kritické místo, nevěřil vlastním očím. Kámen se znovu zvětšil.

Měl svraštělý povrch a podobal se nejspíš chuchvalci starých provazů, vydával však kovový lesk. Dexter chvíli přemýšlel, zda náhodou někdo neztratil nějakou součástku nebo část nákladu a nebyl ochoten dávat si ten podivný předmět do souvislosti s kamenem, který se nedávno pokoušel odkopnout. Pak si všiml, že se to hýbe. Pomalu, téměř neznatelně, ale přesto to byl pohyb. Ten předmět rostl. Sledoval, jak vozy začínají přibrzďovat, řidiči váhají a pak záhadné těleso objíždějí. Zatím však nikdo nezastavil a nepokusil se překážku odstranit.

Dexter se sehnul a chtěl ten vejčitý útvar odnést. Napohled to vypadalo docela lehké, vždyť kolik může vážit takové klubko provazů, vůbec s tím však nepohnul. Cítil, jak mu povrch tělesa, připomínající na dotyk skelnou vatu, klouže v dlaních a tisíce drobounkých jehliček se zabodávají do kůže. Rychle ucukl. Prohlédl si mozolnaté dlaně a viděl, že je to jen klam. Zůstal nezraněn, ale ten dotyk byl velmi nepříjemný. A hřeje to… Cítil přitom, jak mu ta věc přímo bytostně rostla v rukou. Byla teď už větší než fotbalový míč.

Jesse Carwell, nositel ne méně než čtyř vědeckých hodností, univerzitní profesor a armádní poradce, člověk známý svou samolibostí, bezohledným a povýšeným chováním vůči studentům i podřízeným, řídil svůj nový vůz obdobným způsobem, jakému byl navyklý při jednání s lidmi. Viděl sice po pravé straně silnice dlouhou stojící kolonu vozidel, ale tento fakt ho nevyvedl z klidu. Jen lehce přibrzdil, zjistil, že z protisměru právě nic nepřijíždí, a přestože nebylo vidět dál než na patnáct metrů, zajel do levé poloviny vozovky a s hlasitým houkáním začal celou kolonu předjíždět. Byl nervózní, každé zdržení jeho neklid stupňovalo; bezděčně prošlapával plynový pedál níž, než by dané situaci odpovídalo. A tak se stalo, že to nepochopitelné těleso, dosahující průměru něco kolem čtyř metrů, vzdáleně se podobající neforemné bramboře, spatřil až ve chvíli, kdy na bezpečné zastavení bylo pozdě. Profesora Carwella však v té chvíli vůbec nenapadlo šlapat na brzdový pedál. Vytřeštěně hleděl tam, kde se před ním z mlhy vynořil vrásčitý útvar, a těsně před tím, než došlo k nehodě, pochopil, že ten předmět poznal. V posledním zlomku vteřiny učinil jen lehký pohyb volantem doleva, snad v marné naději, že se hrozící zkáze přece jen vyhne, a při pohledu na jasnou metalízu kapoty ho napadlo, že tak krásného a drahého vozu bude škoda.

Rod Dexter neměl ani tušení o nebezpečí, které se k němu zezadu řítilo šedesátikilometrovou rychlostí. Stál téměř ve středu vozovky poněkud vzdálen od skupinky několika dalších lidí a ramenem se téměř dotýkal toho novotvaru, jenž stále přibýval na objemu. Jak to, že nejezdí žádné vozy z protisměru, napadlo ho náhle. Vždyť i tady by měla stát slušná kolona, a zatím jen mokrý asfalt… A pak se ohlédl.

Reagovat už nestačil. Než pochopil, co se děje, bylo pozdě. Stříbrošedý blesk se mihl kolem hloučku diskutujících mužů a ozval se kvílivý zvuk týraných pneumatik.

Nelekl se. Neměl na to čas. Měl jen jednu utkvělou myšlenku. Ať se mu vyhne smrt. Chtěl žít.

Dole v kanálku, půldruhého metru pod povrchem vozovky, se v tu chvíli probudil odpočívající pan Mustard. „Být jen trochu chytřejší,“ zašeptal z polospánku.

Prostor se zakřivil a uvolnila se energie. Došlo ke kontaktu. Povrchové receptory vyslaly impulz, který v mžiku prolétl jemnou sítí biočiv až k Modu, Modus jej zpracoval a v dalším zlomku vteřiny vyslal pokyn. V té chvíli se prostor téměř rozestoupil, vesmír se zachvěl, ale vzápětí byla rovnováha obnovena.

Kvílení pneumatik ustalo. Nikdo si nestačil všimnout, jak se vlastně stalo, že současně zmizel ten stříbřitý vůz řízený nějakým šílencem, právě tak jako ten zarostlý chlapík s bandalírem…

Když Dexter otevřel oči, zjistil, že stojí pevně na obou nohou a necítí žádnou bolest. Nechápal to, byl přece sražen bezohledným řidičem, který si myslel, že projede tam, kde jiní poslušně zastavili. Udiveně si prohlížel končetiny, zkoušel pohyblivost kloubů, ale nikde ani škrábnutí. Byl živ a zdráv, a dokonce měl pocit, že už nemá takovou žízeň jako před chvílí, kdy ještě stál u silnice a mával na projíždějící vozy. Potom spatřil stříbrošedý automobil. Jako blesk mu projela hlavou vzpomínka: před chvílí se přece k němu blížilo něco téže barvy! To musel být tenhle vůz! Pak ale musel narazit do toho tělesa, co vyrostlo ze silnice. To auto musí být na kusy!

Nebylo. Dexter přirozeně nemohl vědět, že lak, který majitel už považoval za zašlý, se nyní leskne právě tak, jako když auto sjelo z výrobní linky. Nemohl tušit, že potahy jsou vyčištěné, ventily přesně seřízené, palivová nádrž doplněna po okraj, tlak v pneumatikách odpovídá optimálním hodnotám a známky koroze, ještě ráno se projevující na spodní straně blatníků, jsou ty tam.

Dexter obcházel kolem vozu a nerozuměl ničemu. Měl takový neodbytný pocit. Připadalo mu, že tady něco nesouhlasí, něco bylo jinak, než mělo být, a to nejen s tímhle vozem. Chvíli trvalo, než na to přišel. Řezák, který mu před třemi roky vyrazil v jednom bistru na Devětadvacáté ulici podnapilý rváč, byl zpátky na svém místě. Zamrazilo ho. Cítil, že se s ním děje něco, co dosud nepoznal, a co vlastně ani nechtěl poznat. Byl pod vlivem cizích, dosud nepoznaných sil, které mu náhle připadaly všemocné. Zdálo se mu však, a nevěděl, čím si ten pocit vysvětlit, že ty síly jsou zcela bezpečné a nemohou mu uškodit.

Pak uviděl Carwella.

Neznal ho, nevěděl, jak se jmenuje. V životě si už zvykl na ledacos, ale tento pohled by byl příliš silný i pro zaměstnance prosektury. Carwellovo tělo leželo nedaleko vozu a bylo téměř rozčísnuté v půli. Ruce ležely v nepřirozeném úhlu podél těla, prázdné otevřené oči v zakrvácené tváři nechápavě hleděly kamsi do neznáma a neviděly už nic. Dexter se odvrátil od znetvořené mrtvoly a už se na to místo neodvážil pohlédnout. Pochopil, že to musel být řidič toho nablýskaného vozu. Ale auto je jako ze škatulky, zatímco ten člověk… Proč?

Teprve teď se začal zajímat o to, kde vlastně je. A pocítil strach. Bylo zřejmé, že není vlastně nikde, ale protože si uvědomoval svou existenci, cítil, že někde přece musí být.

Okolí nemělo tvar. Bylo jednotvárně karmínové. Pokud by se vyskytoval v libovolné vzdálenosti jakýkoli předmět, bylo by možné jej vidět. Když udělal několik kroků vpřed, vzad či stranou, obraz vržený na sítnici se choval podle zásad neznámé, člověku nepochopitelné perspektivy. Nic nevrhalo stín, a nebylo ani na co. Dexter chodil kolem automobilu a snažil se pochopit vlastnosti nového prostředí. Viděl však jen karmínové homogenní okolí, nikde žádný zdroj světla. Úžasně jemné, na drobné částice rozptýlené světlo, přicházející odnikud, bylo všudypřítomné a prozařovalo ze všech stran. Proto se ten vůz tak nepřirozeně leskl, proto měl Dexterův oděv i v záhybech naprosto stejný odstín, proto bylo do interiéru automobilu tak dobře vidět… Ale co to znamená?

Když se podíval pod nohy, aby viděl, po čem kráčí, zaznamenal jen anonymní karmínové vakuum.

Prvotní pocit strachu zmizel, zůstal jen lehký údiv, který se však zvolna měnil v pouhou zvědavost. Zmocnila se ho slabá závrať, to ve chvíli, kdy pochopil, že vůbec nestojí na pevném podkladu, který však pod nohama bezpečně cítil. Lehce zavrávoral. Nestačil už chytit rovnováhu, rozpřáhl ruce a mozkem mu projela neurčitá myšlenka, že by se potřeboval zachytit zábradlí, a v tu chvíli se jeho tělo opřelo o cosi neviditelné, cosi nehmotné, ale až neuvěřitelně přítomné. Když se opět postavil, záhadná síla zmizela, a on poznal, že si ten nový svět prohlíží z jiné perspektivy, jako by vystoupil o schod výš. Pomyslel si, že by chtěl vystoupit o další schod, a zvedl nohu.

Kráčel po neviditelných schodech neviditelným směrem, prostředí zůstávalo karmínové, a díval se, jak se vůz tam dole pod ním zmenšuje. Pak se zalekl. To auto, to bylo vlastně poslední pouto, jež ho spojovalo s normálním světem, který je v tuto chvíli bůhvíkde, a on vlastně neví, zda ještě existuje. Seběhl po neviditelných stupních a stanul vedle vozu. Koutkem zahlédl znetvořené tělo a projevil přání toto nehostinné místo opustit. Kamkoli, jen nezůstávat pohromadě s mrtvolou.

Nastoupil do vozu. Klíče visely v zapalování. Sešlápl spojku a otočil startérem. Motor naskočil. Zařadil rychlost a vůz se dal zlehka do pohybu. Ve zpětném zrcátku zahlédl mrtvolu a stočil volant. Tělo zmizelo v mrtvém úhlu.

Dexter strnul. V zrcátku uviděl dalšího člověka. Nechápal, kde se tam tak náhle vzal, ale když sešlapával brzdu, bylo mu jasné, že ho nemohl vidět, protože byl prostě pod vozem. Nejprve se vyděsil, že je tady další mrtvola, a úlek byl o to větší, že si uvědomil, že ho možná sám přejel. Když však vystoupil a s obavami se přiblížil, ulevilo se mu. Ten podivný stařík neměl s nehodou nic společného, ležel asi o metr níž. A co bylo nejzajímavější – spal. Dexter k němu sestoupil po imaginárních schodech a ucítil prudký zápach levné lihoviny smíšený s tabákovými zplodinami a uslyšel hlasitý zvuk nápadně připomínající tupou pilu na tvrdém dřevu.

Neholená špinavá tvář napůl neduživého starce nevzbuzovala důvěru, ale Dexter si ve svém životě zvykl, že se musí stýkat s různými typy, a navíc byl v této chvíli rád, že ten člověk žije a že není v tom pustém neznámu osamocen. Stařec zamžikal malýma čilýma očkama a probudil se. A Dexter náhle leknutím ustoupil. Nedovedl si vysvětlit tu změnu, která se náhle stala s opilcovou tváří. Tupý výraz odevzdanosti a bezmocnosti zmizel a byl vystřídán soustředěným inteligentním pohledem, který vůbec neladil s ošuntělým vzezřením onoho pochybného individua.

Stařec dost těžce vstal a chvíli se kolem sebe rozhlížel, přičemž se nezdálo, že by svého společníka bral na vědomí. Jeho pozornost plně upoutala rozervaná mrtvola. Kulhavým krokem se k ní přiblížil, pozorně se zahleděl do mrtvých očí a pak jen tak pro formu zkusil nahmatat tep. O auto zavadil jen letmým pohledem, právě tak ho zdánlivě nezajímalo homogenní karmínové okolí. Obrátil se k Dexterovi, který jeho počínání mlčky a se zájmem sledoval.

„Ten mrtvý, to je profesor Carwell, Dextere. Oh, promiňte, nepředstavil jsem se. Mí známí mi říkají Mustard.“

„Dexter,“ automaticky vyhrkl své jméno, aniž si uvědomil, že ho Mustard právě oslovil. „Vy ho znáte?“

„Znám.“

Inteligentní tvář, projev profesora oxfordské univerzity, a takový oděv? Dexter tomu stále nechtěl rozumět.

„Byl to až příliš chytrý a sebevědomý muž. Doplatil na to.“

„Jak – doplatil?“ koktal Dexter.

„Copak si nepamatujete, jak jste se sem dostal? Vy jste určitě přemýšlel v tom kritickém okamžiku rozumně, jinak byste se mu teď podobal. A on zatím… Ne, ještě chvíli… Už to mám. On měl jen strach, aby se něco nestalo jeho drahému vozu. Nu, jak vidíte, auto není poškozeno. Ale já, proč já?“

Na chvíli se odmlčel a soustřeďoval myšlenky. Pak se usmál.

„Ovšem, já jsem chtěl být jen o něco chytřejší. Chtěl jsem být chytřejší, já, tulák a hospodský povaleč.“ Přešel do hysterického smíchu. „Podařilo se!“

„Vůbec vám nerozumím, pane,“ divil se Dexter a byl přesvědčen, že se dostal do společnosti blázna. Mustard se nepřestával smát.

„Jsem skutečně o něco chytřejší. Možná až příliš.“ Konečně se uklidnil. „Kdo si myslíte, že jsem, drahý příteli?“

Dexter před sebou viděl zuboženou figurku prolezlou stářím, nemocemi, alkoholem, jejíž slovník zdaleka neodpovídal této masce. Neodvažoval se nic říct.

„Máte pravdu,“ řekl Mustard. „Jinak o mně ani usuzovat nemůžete. A přesto jsem před chvílí dostal nádherný dar. Tamhleten, to byl atomový fyzik. Jeden z nejlepších, jakého naše země kdy měla. Už zemřel. Zcela nerozvážně a úplně zbytečně. Podivnou shodou okolností ho usmrtilo jeho vlastní dítě. On se stal jeho stvořitelem a ono se mu takhle odvděčilo. Ne já, ale on měl být v té kritické chvilce o něco chytřejší. Ovšem díky jemu já teď vím všechno. A myslím si, že opravdu všechno.“

„Všechno?“ Dexter byl opět schopen řeči. „Slyším poprvé, že někdo ví všechno. Co může vědět taková kreatura, jako jste vy, o tom, co se vlastně stalo? Jak může někdo vědět, kde to jsme a proč tady jsme? A hlavně, kdy už jste tak chytrý – jak se odtud dostaneme?“

„Neukvapujte se, mladý muži. Na všechny vaše otázky existuje odpověď. Bojím se jedné věci – že vy jí nebudete schopen při vašem intelektu porozumět, jestli dovolíte.“

„Nestarejte se o to, co mohu pochopit,“ odvětil podrážděně Dexter. „Hrát si na vševědoucího, to nepovažuji za ten nejlepší humor. Já to všechno začínám chápat po svém, můj drahý přítelíčku. Jsme v posledním tažení, i když to zatím na svém těle necítím. O způsobu přechodu na onen svět mám však určité vlastní představy a toto prostředí mě v tom smyslu plně uspokojuje.“

„Svým způsobem máte pravdu,“ podotkl Mustard. „Pokud tady budeme takhle nehybně trčet, tak se do věčných lovišť dostaneme neobyčejně brzy. Máte-li zájem, prosím, nemohu vám v tom bránit. Já však odjíždím.“

„Odjíždíte?“ smál se Dexter. „A kam, prosím vás?“

„Jedete se mnou?“ otázal se ostře Mustard.

„Pokud mi nevysvětlíte smysl vašeho počínání, odmítám s vámi mít cokoli společného. A vy to vysvětlit nedovedete, v tom je to celé!“

„Stavíte-li se k problému tímto způsobem, prosím,“ zamračil se Mustard a přestal si Dextera všímat. Ještě jednou obešel vůz a naposled se sklonil nad tělem nebohého profesora. Setrval tak asi půl minuty.

„Konec,“ zašeptal. „Víc už se asi nedovím,“ dodal sotva slyšitelně a Dexter by jeho slova určitě nezaslechl, kdyby nebyli ve světě absolutního ticha. Nato Mustard bez jediného slova nastoupil do vozu a chopil se řízení. Motor naskočil.

„Počkejte,“ vykřikl Dexter. Cítil k tomu mužíkovi sice odpor, ale samoty ve strašlivém neznámu se štítil ještě víc.

„Sedněte si za volant,“ zabručel Mustard a uvolnil mu místo.

„A kam mám jet?“

„Šlápni na to, brácho, a co nejrychleji pryč. Směr ti určím. Nečekej, že tady budou rozcestníky.“

Byla to podivná jízda. Homogenní karmínové prostředí se nepohybovalo a neposkytovalo iluzi jízdy. Přesto, když Dexter zařadil rychlost a prudce sešlápl akcelerátor, ucítili, jak se přetížením boří do anatomických sedadel. Kola se poslušně otáčela a svištění pneumatik na neviditelném podkladu působilo docela přirozeně.

„Přidej ještě,“ řekl Mustard, když ručička tachometru překročila sto šedesátku. „Tahle mašina dokáže hodně přes dvě stě.“

Dexter si nebyl příliš jistý, ale vůz seděl na nezvyklé vozovce klidně, jen odpor vzduchu trochu třásl řízením. Přesto však sledoval tachometr s obavami, čím víc se ručička blížila k pravému okraji stupnice.

„Neboj se, nemáme kam narazit.“

„Jak to všechno víte?“ rozčilil se Dexter. „A co jste si tam vlastně povídal s tou mrtvolou?“

Mrtvé tělo se ve zpětném zrcátku proměnilo v nepatrnou tečku a po minutě zmizelo. Zákony perspektivy v tomto světě přece jen trochu platily. Dexter si zatím nevšiml, že se karmínová barva změnila zvolna na ostře červenou.

Mustard chvíli neodpovídal a soustředěně přemýšlel.

„Máme na to necelou půlhodinu,“ odvětil zdánlivě nesouvisle. „Jestli se do té doby nedostaneme ven, potom…“

„Co potom?“

Svět byl cihlově červený a Dexter už zpozoroval změnu.

„Tohle všechno je Carwellovo dílo. Víš, co je to Sezam?“

„Pohádky Tisíce a jedné noci jsem už četl.“

„Sezam se měl stát nejnovějším hitem výzbroje naší armády,“ vysvětloval suše Mustard. „Oznámil mi to Carwell.“

„Vy se s ním znáte?“

„Ne, dnes jsem ho viděl poprvé.“

„Živého?“

„Ne, seznámil jsem se s ním právě tak jako ty.“

„A on vám, rozmašírovaný na kusy, řekl tohle všechno?“

„Smrt mozku nastává asi po pěti minutách od okamžiku, kdy přestane být zásobován kyslíkem. Po celou tu dobu ještě kolem sebe šíří informace, lze přečíst celou jeho paměť, prozkoumat jeho povahu. Pokud existuje člověk, který je na tento informační tok citlivý, může se dovědět všechno.“

„Což znamená, že vy se mezi takové řadíte?!“

„Ovšem,“ řekl Mustard suverénně. „Už víc než deset minut čtu myšlenky lidí kolem sebe. Pochopitelně jenom tady, v prostředí Sezamu. Všechny informace jsem získal od mrtvého Carwella. Pochopitelně právě tak vím všechno o tobě.“

Dexter se na něho zkoumavě podíval.

„Mohl bych ti vyprávět o šestnácti měsících, které jsi prožil za drátěnými plůtky po nepříjemném dialogu se soudcem…“

„Nemyslím, že je nutné pokračovat,“ zastavil ho Dexter a i přes to, že se v jeho tváři odráželo oranžové okolí, viditelně zbledl.

„Budiž. Vraťme se zpátky k našemu problému,“ pokračoval Mustard. „Carwell spěchal na místo, kde se neopatrnému seržantovi podařilo dnes v noci ztratit sezamové semínko. Tys je přece viděl růst. Když tam Carwell dorazil, mělo v průměru necelé čtyři metry. Potíž byla v tom, že Carwell měl informace o ztrátě semínka o šestnáct kilometrů dál. Nechtěl ztrácet ani vteřinu, proto předjížděl kolonu stojících aut tak nebezpečným způsobem.“

Projížděli žlutým světem.

„Nestačil už zabrzdit. Cestou srazil tebe. Sezam ho ihned pohltil, právě tak tebe i vůz a vše do vzdálenosti dvou metrů. Tak jsem se dostal dovnitř i já. A ostatní, co stáli kolem, mohli mluvit o štěstí, že byli dost daleko. Schopnosti Sezamu zesilovat a násobit lidské myšlenky v okamžiku průniku Carwell neznal. Po pravdě řečeno, on sám si neuvědomoval dosah a možnosti svého objevu. Podařilo se mu vyvinout vskutku mimořádnou věc, a on jí chtěl, tupec, využít ve prospěch armády.“

Okolí zvolna zelenalo, ručička tachometru se dotkla pravého okraje stupnice a zůstala tam.

„Jak může armáda využít nějaké takové monstrum?“

„Prostým způsobem. Stačí rozsít dvě sezamová semínka. Jedno na naší straně, druhé za linií nepřítele. Jak rychle semínko roste, to už jsi zažil. Jakmile dozraje, vjede do něj kolona bojových vozidel. Ať jsou semínka od sebe jakkoli daleko, prostor Sezamu nemá větší průměr než šedesát kilometrů. Během hodiny pronikne celá armáda na území nepřítele jako otevřenou branou. A co když se takových semínek rozseje tisíc, dva tisíce, nebo i víc? Jaké může mít nepřítel šance k obraně, když o schopnostech sezamových semínek nic neví?“

Projížděli azurovou modří.

Dexter mlčel. Jen těžko byl ochoten vstřebávat informace, kterými ho stařík sytil.

„A kudy se vlastně bude armáda pohybovat?“ položil zcela přirozený dotaz.

„To je právě ten moment, který člověk, myslící v běžné rovině, nemůže nikdy pochopit. Carwell svým objevem naťukl něco úžasného. Jsme v prostoru nikoho. V prostoru, který leží mimo náš svět, mimo vesmír. Pronikli jsme dovnitř hrubým násilím, narušili jsme jeho strukturu. Tam někde, kolem nás, existuje cosi, co nemůžeme pochopit. Přišli jsme do kontaktu s něčím nebo možná s někým, co mě vybavilo nevídanými schopnostmi, co tebe zachránilo před smrtí. Ne, já zdaleka nevím vše, to jsem se jen chvástal. Vím jen tolik, kolik toho byl můj mozek člověka schopen vstřebat do nevelké paměti. Je toho dost, vím teď mnohem víc než kdokoli z lidí, ale je toho pořád málo. Abych řekl pravdu, jsem už starý a mnohé mé neurony degenerovaly věkem, nu, a proč si to nepřiznat, i vlivem alkoholu. Pronikli jsme do Sezamu ve chvíli, kdy brána ještě nebyla otevřena, a narazili jsme na něco, co bych nazval kosmický intelekt. Tam někde, daleko od nás, existuje prostor přímo nabitý poznáním, a lidský mozek je s oním tajemnem schopen komunikovat. A Carwell nic netušil…“

Prostor zmodral a začalo se stmívat.

„Rychleji to opravdu nejde?“

„Obávám se, že ne,“ řekl Dexter bezděčně stále tisknoucí pedál k podlaze.

„Blížíme se k cíli. Teď se soustřeď. Prostor kolem nás zfialoví. Své myšlenky musíš soustředit k jedinému cíli, jinak zahyneš.“

„Nerozumím. K jakému cíli?“

„Blížíme se k druhému semínku. K tomu, o kterém dostal Carwell hlášení. Nevím, kde se to stane a ve které chvíli, ale brzy vyjedeme ven.“

Prostor skutečně zfialověl a Dexter měl tísnivý pocit, že projíždí stále se zužujícím tunelem.

„Vydrž, chlapče,“ řekl Mustard. „Nechtěl jsem ti hned říct celou pravdu. Neměli jsme na přejezd ani šestnáct minut, ale teď je jisté, že to stihneme. Vyjedeme ven dřív, než se celý prostor Sezamu zhroutí.“

Fialová barva stále temněla, okolí začínalo černat.

„Já teď zůstanu jediným, kdo zná tajemství Sezamu. Musíme ten objev věnovat lidstvu, Dextere. Naše slavná armáda i s jejími útočnými choutkami ať se jde vycpat. Připrav se, přijde náraz. V té chvíli nesmíš myslet na nic jiného než na to, že chceš zůstat živ a zdráv. Jinak…“

Prostor se zakřivil a začal vstřebávat energii. Byl zaznamenán kontakt. Modus zpracoval všechny impulzy, které k němu dospěly, a vydal povel. Prostor se uvolnil, rovnováha nebyla narušena.

Dav, který obklopoval v náležitém odstupu podivný, nepravidelnými rýhami zbrázděný, téměř kulovitý předmět velikosti malého stohu, zděšeně vykřikl. Podivná koule se vydula jako míč těsně předtím, než praskne, a pak náhle zmizela. Na jejím místě se zjevil podivný planoucí předmět ženoucí se neuvěřitelnou rychlostí napříč dálnicí. Ohnivé těleso smetlo a roztříštilo černobílý policejní vůz s blikajícím majáčkem, prorazilo svodidlo a zabořilo se do travnatého svahu vedle dálnice.

Jen ti, kteří stáli dál, byli schopni rozpoznat, že to, co vyletělo z hloubi podivného útvaru, byl osobní automobil. Obě vozidla v mžiku vzplanula. Než však kdokoli stačil začít nahlas přemýšlet o tom, co se tu vlastně stalo, vynořily se z nitra požáru dvě lidské postavy, které sklouzly po trávníku posetém troskami do příkopu a vyškrábaly se na těleso dálnice.

„Měl jste pravdu, Mustarde, nic se nám nestalo!“ křičel ten mladší z nich a dával nepokrytě najevo radost. Ten druhý se tvářil nějak zasmušile. Na první pohled tulák se zakaleným pohledem alkoholika. Přistoupil k policistovi, jemuž se dělalo nevolno, a zaskuhral:

„Já vám vážně nechtěl lézt do cesty, pane komisaři. Já vlastně nevím… Já vůbec nevím… Odpusťte…“

Když stařík viděl, že strážník neodpovídá, sáhl do náprsní kapsy, vytáhl placatou láhev a zhluboka si přihnul. „Já chtěl být jen trošku chytřejší, víte…“ dodal, zašrouboval láhev a razil si cestu davem, který se zvolna rozestupoval. Zamířil po dálnici směrem k severu.

„Mustarde!“ vykřikl Dexter. „Co je to s vámi?“

Stařík nereagoval.

„Vzpomeňte si přece! Sezam! Slyšíte? Sezam!“

„Co mi chcete? Dejte mi pokoj!“ rozkřikl se Mustard, když s ním Dexter začal cloumat.

Dexter stál v odstavném pruhu a zdálo se mu, že všechno, co před chvílí prožil, byl jenom nepodařený sen. Jenom ty hořící trosky mu dávaly určitý pocit jistoty, že tam kdesi skutečně existuje jiný svět, jehož tajemství teď už nemá kdo odhalit.

„Co tady všichni civíte?“ rozkřikl se velitel policistů. „Uvolněte jízdní dráhu pro požární vozy!“ blábolil a vůbec mu nevadilo, že hasiče nikdo nezavolal.

Nekonečná kolona vozidel se dala zvolna do pohybu.

Dexter ještě dlouho stál na místě a sledoval Mustardovu klátící se postavu, která se pomalu ztrácela v mlžném oparu. Necítil chlad, který mu pronikal k tělu, a přemýšlel o tom, kde se asi stala chyba. Možná, že v kritické chvíli si právě on měl přát stát se o něco chytřejším. Škoda. Na sezamové semínko člověk hned tak nenarazí.

Postavil se ke kraji dálnice a začal mávat na projíždějící vozy. Bylo však chladné podzimní ráno a nikdo neměl chuti brát do vytopeného vozu tak podivně vyhlížejícího chlapíka.

Plastiková Pamela

Well, you should see Polythene Pam,

She’s so good looking but she looks like a man.

John Lennon, Paul McCartney

Mou poslední plastikovou Pamelu byste museli vidět. Na první pohled se zdálo, že se vůbec nepodařila. Nohy mohly nezasvěcenému připadat příliš dlouhé a ruce naopak zbytečně krátké; o nějakých ladných tvarech designu se vůbec nedalo hovořit. Nejhorší ze všeho byl asi její pohled. Přestože ještě nebyla mobilizována, působila dojmem, jako když se dívá člověk. Dalo by se říct – zmetek. Byl to vůbec smůlovatý den a tahle Pamela byla už pátá v pořadí; žádná však zatím plně neodpovídala normě. První měla nos pršák, druhá zbytečně masité hýždě. Třetí se naproti tomu nedostávalo inteligence a čtvrtá byla téměř chromá. Mistr nadával, kdykoliv jen šel okolo, a dával mi zřetelně najevo, že ještě jeden zmetek a půjdu na dlažbu. Příliš jsem ty výhrůžky vážně nebral. Jsem skutečně, a to se nijak moc nechvástám, jedním z nejlepších genetiků, a normálně mi vypadávají zpod rukou hominy radost pohledět. Ale jak říkám, bylo zřejmé, že skutečně nemám svůj den.

Když uviděl mistr můj pátý výtvor, rozčilil se téměř k nepříčetnosti a navrhl mi, abych se odebral domů, kde určitě nenapáchám tolik škod. Kdo prý by si koupil takovou zrůdu? Opáčil jsem, že lidé mají různý vkus a možná právě tento progresivní typ hominy půjde na odbyt nejlépe. On na to, že když půjdou tak dobře na odbyt, tak ať si ji vezmu s sebou a těším se z jejích služeb sám. Spravedlivě mě to rozhořčilo a odvětil jsem, že právě tato homina typu Pamela není o nic lepší ani horší než ty, které jsem vyráběl včera či předevčírem, nebo ty, které budu tvořit zítra, případně pozítří, a že ho o svých slovech rád přesvědčím. Hodil jsem si ji přes rameno a provokativně jsem opustil dílnu, ať si to tam geneticky řídí sám. Chvíli se zdál být vyveden z míry, ale potom za mnou křičel, že mi to zboží naúčtuje.

Asi mu těch šest set devadesát let trochu lezlo na mozek.

Seděl jsem v křesle a odpočíval. Pamela byla pořádně těžká. Kdo taky kdy viděl nosit hominu přes rameno! Stabilizoval jsem ji na pohovce naproti sobě, otevřel si láhev piva a poslouchal, jak se mi uklidňuje srdce. Těch čtyři sta padesát let bylo přes všechnu reklamu na mně znát. Navenek jsem sice působil dojmem zachovalého třistapětadvacátníka, ale kornatění tepen postupovalo mnohem rychleji, než mému věku příslušelo. Při poslední povinné prohlídce jsem se od lékaře dověděl, že stav mých cév odpovídá věku pět set čtyřicet let a že bych s tím měl konečně něco začít dělat. Co, to už mi neporadil, prý se to dočtu v každé příručce. Bylo mu nejméně šest set a zdál se mi být nějak otrávený životem.

Pamela se nepohybovala. Nemohla. Byla stále ještě polotovarem, ale ne ledajakým. Byla výrobkem mistra genetika, jedním z nejdražších modelů vyráběných v našem koncernu. Levné tupé hominy s životností osmnáct až dvacet let, kterých jsme chrlili z linek na sto padesát tisíc ročně, šly sice stále dobře na odbyt, ale čas od času bylo třeba také luxusnějšího zboží.

Cítil jsem, že naše modely potřebují inovaci. Celé dny a noci jsem přemýšlel, co jim schází k dokonalosti. Vyráběl jsem luxusní hominy a potajmu myslel na to, co našim výrobkům schází. Byly moderní, dokonalé, funkční, elegantní. Takové, jaké mají být. Ale přesto jim něco chybělo. A pak přišel dnešní den a já vyrobil svou poslední hominu. Typ Pamela. Něco mi připomínala. Něco, na co už jsem dávno zapomněl, něco, co už dávno na světě přestalo existovat. Nemohu se upamatovat. Bylo to už asi velmi dávno.

Co dělat? Z práce mě vyhodili a v tu chvíli jsem byl rozhodnut, že už se tam nevrátím. Zůstanu doma a vytřu jim zrak. Všem. Všem, co si myslí, že se beze mne obejdou. Ve výrobě běžného zboží možná, ale nároky neustále stoupají. Jednostranně zaměřené Rossany, Kristiny či Jadwigy, nebo jak se všechny ty primitivní typy nazývají, mohou uspokojit jen nenáročného spotřebitele. Já vyrobím něco jiného. K tomu se mi právě tato Pamela výborně hodí. A vtom jsem si vzpomněl.

Tak dlouho jsem ji upřeně pozoroval, polosedící, pololežící na pohovce, až jsem pochopil, že jsem zcela podvědomě tvořil podobu zcela konkrétní, podobu, kterou jsem už dávno znal. Jak jsem jen na to mohl zapomenout!

Opatrně jsem se rozhlédl, zda se kolem bytu nepohybuje někdo podezřelý, a pak jsem zatáhl závěsy a pevně zamkl dveře. Pustil jsem nahlas rádio, aby náhodný odposlech neumožnil nikou rozpoznat kombinaci zámku trezoru, a potom jsem sňal ze zdi kopii obrazu Antonia Bazziho Utrpení svatého Šebestiána. Pozorně jsem navolil správnou kombinaci čísel na dvířkách trezoru a pak jej opatrně otevřel. Malá krabička ležela úplně vzadu, tak, aby ji oko nepovolaného hned nezpozorovalo. Ukrývala jednu z mých nejcennějších relikvií. Vzpomínku na Zakázanou éru. Na dobu, kdy historie je zahalena v mlhavých vzpomínkách, na dobu, kdy lidstvo vzniklo v krutých bolestech, na dobu, na kterou je zakázáno vzpomínat, o níž se nesmí hovořit. Všechny relikvie patří ohni – tak zní zákon.

Listoval jsem malou knížkou a prohlížel obrazy bytostí, které byly tak úžasně podobny lidem, až se mi při tom svíralo hrdlo. Když jsem byl mladý, často jsem se prohrabával v tom útlém svazečku a cítil jsem nepochopitelné opojné vzrušení. Postupem let jsem zmoudřel, začal dodržovat zákony, ale relikvii jsem si ponechal. Zůstala zapomenuta v trezoru spolu s několika dalšími bezcennými tretkami. Konečně jsem nalezl ten svůj obrázek. Tizianova Venuše urbinská, stálo na průvodním textu. Nic víc a nic méně. Tři záhadná nepochopitelná slova. Nevěřím, že na světě existuje někdo, kdo by mi mohl jejich význam vysvětlit. Snad inkvizitor. Ale to by mě mohlo stát přinejmenším sto let, a to beru v úvahu své vysoké postavení.

Všechno bylo jasné. Moje Pamela byla až k uzoufání podobná tomuto obrazu. Mistr, hlupák, nic netušil, ani nic poznat nemohl. Kypře tvarované tělo, dlouhé štíhlé nohy, zlaté vlasy splývající na nahá ramena, levá ruka zakrývající klín… Právě tak jako bytost na obrázku spočívala moje Pamela v téměř stejné poloze. Nebyla člověkem, právě tak jako Venuše, a přece se mu tolik podobala. Proč?

Zvuk zvonku působil na mém srdci jako rána kladivem. Pochopil jsem, že někdo za dveřmi už vyzvání velice dlouho. Neslyšel jsem ho přes hlasitou hudbu. Relikvie zmizela ve skříňce, Pamelu jsem přehodil kusem hadru, aby tak nápadně nebila do očí. Odemkl jsem.

„Dlouho necháváš čekat své hosty, Ragu Horne,“ promlouvala ke mně úlisná ústa mého souseda Hohola. Na tváři měl nasazen podlézavý pokrytecký úsměv. V temnotě chodby jsem zaznamenal dvě další postavy, na nichž jsem vytušil uniformy. Srdce jsem měl až v krku a nebyl jsem schopen slova.

„To nás ani nepozveš dál?“ promlouval vysoký holohlavý Hohol, vyzáblý šestsetpadesátník. Neměl jsem ho rád, a dokonce se o něm proslýchalo, že je schweinworst.

Ustoupil jsem od dveří. Vešel důstojně, prkenným pohledem přehlédl místnost. Jemu ve stopách vešli dva biřici s halapartnami.

„Musíš nás omluvit, Ragu. Je to jen formalita. Jsme tu z pověření Nejvyššího konzula. Jsou tu četná udání, že se mezi lidem opět rozšiřují pobuřující a škodlivé předměty. Víš zajisté, co tím myslím. Jsem přesvědčen, že ty, jako loajální občan, bys v takovém případě okamžitě informoval Pověřené…“

Mlčky jsem přikývl. Můj zrak pomalu přejel obývacím pokojem a spočinul na malých šedých dvířkách trezoru, která nebyla zakryta obrazem. Hohol ukázal na trezor prstem. Jeden z biřiců otevřel dvířka.

„Proč zrovna u mě?“ pokusil jsem se chabě protestovat. Můj hlas zněl cize a zakřiknutě.

„Kontrolujeme všechny byty,“ suše odvětil Hohol. Úsměv se mu z tváře vytratil, naopak oči se mu zaplnily dychtivostí. Biřic obracel v ruce krabičku s kazetou. Hohol krčil rameny.

„Co je to?“ obrátil se ke mně.

„Genetické kódy nejdokonalejších homin. Můj vynález. Mám tam copyright.“

„To je v pořádku,“ pokynul Hohol a biřic krabičku vrátil. Odcházeli. Když byli biřici už za dveřmi, Hohol se vrátil a nadzvedl deku. Pochvalně hvízdl.

„Kruci, to je samice!“

Pozoroval Pamelu s podivnou dychtivostí ve tváři.

„Vidím, že máš cit pro smyslnost, Ragu. Proč nezajdeš někdy do našeho klubu, jsi přece jedním z předních občanů města.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Pokýval hlavou, usmál se a odešel. Díval jsem se za nimi z okna. Pomalu kráčeli temnou ulicí, dokud mi nezmizeli z dohledu. To nebyla pravidelná kontrola. Oni šli ke mně. Najisto.

Naštěstí jsem relikvii nestačil schovat zpět do trezoru.

„Jsi poslední dítě na Zemi, Ragu. A bohužel jsi chlapec.“

Dodnes nechápu smysl této věty, přestože mi pevně na dlouhé stovky let utkvěla v paměti. Tak pevně, že se mi ta slova téměř každou noc vybavují v mysli a jako bych stále ještě slyšel ten něžný sametový hlas, který jej pronášel. Tolikrát, tak často, že jsem si je zapamatoval.

Co je to dítě? Co je to chlapec? Mám to snad být já? Ale já jsem přece člověk, právě tak jako všichni genetikové z naší dílny, mistr, konzulové, Pověření, vrátní i Nejvyšší konzul Rass. Proč bych měl být něco jiného? Pravda, říká se, že jsem posledním, že už nikdo nebude mít tu výsadu být dítětem. Ale je to skutečně výsada? Není to jen nějaká tělesná vada, nějaká zrůdnost, kterou přede mnou utajili? A proč ta věta zní tak smutně? Jako bych v tom neznámém hlase slyšel povzdech, utrpení. Když si na ta slova vzpomenu, je mi smutno právě tak jako tomu, kdo ta slova vyslovil.

„Bohužel jsi chlapec…“

Nedovedete si představit to zděšení, které se mě zmocnilo, když jsem dávno zapomenutou kazetu, kterou jsem maskoval svým copyrightem, vložil do přístroje. Ozvala se tatáž slova.

„Jsi poslední dítě na Zemi, Ragu…“

Vytrhl jsem kazetu z rámečku a mrštil jí o zem. Nenašel jsem v sobě odvahu poslouchat dál.

Zažil jsem ten den příliš mnoho otřesů. Na další jsem už neměl sílu.

Raději jsem se vrátil ke své práci. Pamela spočívala nehnutě na divanu. Musím ji dokončit. Musí být věrnou kopií obrazu. Do všech podrobností. Nevím proč, ale cítím, že to tak musí být. Chopil jsem se rydla. Tvárná hmota, z níž je zhotoveno její tělo, má zatím daleko k dokonalosti. Její povrch musí být mnohem jemnější než lidská kůže. Její vlasy mnohem hebčí než mé… Ano, teď jsem pochopil ten rozdíl. Hominy přece nemají vlasy! Moje Pamela je bude mít.

Svítalo, když jsem Pamelu dokončil. Povrch těla má svěží světlou barvu, zcela zmizela ta povinná neutrální šeď, kterou jsou hominy v poslední době na čísi příkaz shora lakovány. Vlasy má právě tak zlaté jako Venuše. Jen vložit energetické zdroje a počkat, až se tělo nabije energií. Potom se Pamela začne pohybovat, reagovat na má slova, plnit příkazy. Bude právě taková jako všechny ostatní. Bude úplně stejná, jen se odlišuje tělesnými tvary. Úplně se mi podařilo zlikvidovat hranaté linie těžkého svalstva vystupující ostře pod kůží. Moje Pamela je oblá, kulaťoučká. Je to Venuše.

Dva dny jsem se rozhodoval, zda mám pozvání přijmout. Po celou tu dobu jsem dokončoval úpravy povrchu Pamely a dolaďoval poslední detaily.

Večer jsem vyhledal v šatníku vhodný oděv a odebral jsem se do Klubu. Pozvání bylo formulováno jednoznačně, nepřipouštělo jiný výklad a bylo víceméně příkazem.

Byl jsem jmenován mezi Pověřené a direktivně pozván na nejbližší schůzi, kde se má konat má inaugurace. Domníval jsem se, že v tom má prsty ten schweinworst Hohol, vůči němuž jsem od poslední návštěvy cítil ještě větší zášť. Navíc se mi zdálo, že jsem sledován. Několikrát jsem zahlédl z okna nervózní přešlapující stín schovaný za kandelábrem. Mohla to být náhoda, ale v ty už nevěřím.

Schůze byla nechutná, jejím průběhem jsem byl zklamán a následujícím programem zcela pobouřen. Nemohu však svůj odpor dát najevo. Zdá se, že jsem něčím zapříčinil, že mne Pověření začali považovat za jednoho ze svých. Nejvíce mne zklamalo, že jsem opět neodhalil Rassovo tajemství. Byl sice přítomen, ale nasazená maska nedovolovala pohlédnout mu do tváře. Zdálo se, že jeho totožnost zná jen několik málo vyvolených. Jednu chvíli jsem se už lekl, že nejvyšším konzulem je Hohol, pak jsem ho však spatřil v hnusném živočišném spojení se speciální akční hominou, kterých bylo zavedeno do sálu neméně než čtyři desítky a před nimiž většina přítomných odhodila poslední zábrany. Ty hominy jsem poznal. Byly to speciální modely „Střemcha“, určené původně na export a specializované pro zvláštní úkoly v oblasti administrativy. Byl jsem tím hluboce otřesen. Dobře jsem si přece pamatoval zvláštní dodatek k ústavě, kterým se jakýkoli intimní styk s hominami trestá jako hanobení rasy…

„Ty se neúčastníš kolektivní zábavy, Ragu Horne?“ uslyšel jsem náhle za sebou tlumený sípavý hlas. Ohlédl jsem se a ztuhl. Ze vzdálenosti necelého půl metru jsem zíral přímo do kovové nehybnosti Rassovy masky.

„Ne-ne-necítím se j-ještě,“ pokusil jsem se vykoktat omluvu za své nedůstojné chování. Nepřipadalo mi, že by mě Rass slyšel.

„Proslýchá se, že vyrábíš mnohem dokonalejší model, Ragu,“ pokračoval Rass. „Střemchy jsou už příliš opotřebované a nudí nás. Kdy ji přivedeš mezi nás?“

Hohol žvanil. Budiž, ale proč si myslí, že bych měl mezi tuto zvěř vodit svou Pamelu? Nebo je tohle snad tím pravým důvodem, proč musím být dnes tady?

„Už se nedivím, že tě ty naše soušky nelákají. Určitě si užíváš doma, a mnohem lépe. Taškáři,“ dodal Rass, nečekal na odpověď a odešel. Zůstal jsem stát rozpačitě uprostřed parketu obklopen zvířecími skřeky a páchnoucími těly lidí, kteří už vůbec neskrývali své zločinné pudy. Udělalo se mi nevolno a rychle jsem musel odejít. Nemyslím, že si toho někdo všiml.

Ne, moje Venuše nebude stejná. Nebude nikdy sloužit zvířecím choutkám skupiny Pověřených. Nikdy se nebudou Rassovy pokrytecké oči pást ladnými křivkami jejího těla.

Mám přece ještě jedno tajemství. Skrývám je víc než čtyři sta let. Cítím, že konečně přichází ta pravá chvíle. Znovu slyším ten neznámý hlas, který mne pronásleduje každý večer. Ve vzpomínkách se mi vybavují další slova:

„Budeš genetikem, Ragu. Nejlepším ze všech. Jen ty můžeš napravit tu křivdu, která se stala na lidstvu.“

Hohol je blb. Svůj trumf svíral v ruce.

Otevřel jsem krabičku s kazetou, v níž mám genetické kódy se svým copyrightem. U dna krabičky je malá schránka. Vyjímám ji ven po dlouhých staletích. Slyším v duchu ten hlas, který mne nabádá, abych své tajemství využil uváženě k prospěchu všeho lidstva. Trvalo čtyři sta let, než jsem se k tomu odhodlal. Musel jsem se propracovat ke skutečnému genetickému mistrovství. Musel jsem vyrobit tuto Pamelu, která čeká na mobilizaci, která čeká na to, až jí vdechnu život. Ne, dnes nepoužiji akumulátory. Vyjímám ze schránky malou skleněnou ampulku. Obsahuje průhledný preparát, který dlouhá staletí nijak nepoznamenala. Ampulka je zabalena v napolo rozpadlém nažloutlém papíru. Jsou na něm jen tři slova psaná téměř mikroskopickým písmem:

„Zárodečná buňka ženy.“

Je tu ještě jedna věta. Třetí a poslední. I ta mě pronásleduje. Její význam rovněž nechápu: „Pamatuj, že za to tvá matka obětovala život.“

Cítím, že to, co dělám, je správné, ale trnu hrůzou, že by teď vtrhnul dovnitř Hohol, či snad dokonce Bernardo nebo některý ze špiclů svaté inkvizice. Je sice možné, že by nade mnou Rass držel ochrannou ruku, ale chtěl by za to asi příliš… Dnes by mne nečekalo vězení. Skončil bych na hranici.

Ostrá injekční jehla se zabodla do měkkého svalu Pamelina těla. Chvíli jsem váhal – preparátu bylo tak úžasně málo! Co když se pokus, o jehož výsledku nemám tu sebemenší představu, nepodaří? Už nikdy jej nebudu moci opakovat, drahocenný preparát bude ztracen. Ale naproti tomu – co když je dávka vypočtena přesně na jedno použití? Menší množství by nemuselo stačit. Ruce se mi chvějí. Rozhoduji se ve zlomku sekundy. Lehce tlačím na píst a celá dávka zvolna vniká pod kůži…

Teď už zbývá jen čekat. Všechny výživné preparáty, které jsem kdy očkoval drahým hominám, působí dvacet čtyři hodin. Přání zákazníků jsou roztodivná. Když zaplatíš, můžeš mít z naší dílny vše. S úsměvem vzpomínám na zámožného tlouštíka, který si přál hominu porostlou medvědí srstí. Prý si ji chtěl vzít na polární výpravu. Hlupák. Cožpak homině může být zima? Vyráběli jsme speciální hominy pro práci na zahradě, v hutích, v dolech, určené k řízení dopravy i přípravě potravin. Celkem vzato se mohly podobat člověku. Až na to, že měly jiné zbarvení a nesměly používat oděv.

A ještě něco. Nesměly být sexuálně aktivní…

Něco tu nesouhlasí. Kde se vzala sexuální aktivita u homin typu Střemcha, které byly zneužívány na schůzi Pověřených? Tyto typy jsem sám navrhoval a řídil jejich výrobu až k expedici. Pod mým řízením nedošlo k žádné genetické změně. Znamená to, že se tak stalo později…

KDO provedl tento zásah?

Dvacet čtyři hodin musím čekat, zda preparát bude působit.

Přiznám se, že jsem měl strach. Mohlo se stát cokoliv. Mohla dokonce i získat věrnou lidskou podobu, takto se zatím v detailech lišila. Takhle byla dokonce krásnější než člověk. Neměla svraštělou osmahlou kůži plnou vrásek, prořídlé šedivé vlasy, ochablé svalstvo, shrbenou postavu. A také nebyla nesmrtelná. Nesmrtelný je pouze člověk, tak zní první článek ústavy.

Prohlížel jsem si ji, jak leží s otevřenýma očima, a přemýšlel jsem nad významem těch tří vět. Dovím se někdy, co ta podivná slova znamenají?

Prchal jsem, seč mi to slabé neduživé svaly dovolily. Byl jsem sice nejmladším občanem světa, ale vzhledem k sedavé povaze zaměstnání jsem stárl rychleji než mnozí starší kolegové. Zejména jsem se nevyrovnal biřicům a strážným. A teď jsem nutil své tělo do klusu a bál jsem se ohlédnout. Spěchal jsem domů. Bál jsem se, že mi ji po dobu mé nepřítomnosti odvedou.

Bál jsem se, že přijdu o svou Pamelu.

Zavolal si mne Rass. Potupně mne vedli biřici přes celé město a mnozí se na mne dívali s pokradmým úšklebkem. Připadal jsem si, že mne vedou na popravu.

Opět jsem mu neviděl do tváře – kryla mu ji zlatá maska. Jeho slova působila jako ostří meče zabodávající se do hrudi. Teď, když jsem prý jedním z Pověřených, nemám už právo na uzavřený soukromý život. Ostře mě káral za neúčast na posledních dvou schůzích a přísně mi nařizoval, abych se dostavil dnes večer.

„A vezmi s sebou tu svou hominu,“ dodal s úšklebkem. „Bude to pro mne pěkná samička.“

Musel jsem přislíbit vše, ale nevěřil jsem mu. Byl jsem přesvědčen, že ji po dobu mé nepřítomnosti odvedli.

Byla tam.

Už neseděla v křesle. Byla stejně krásná jako předtím. Přece jen se trochu změnila, ale nebylo to k horšímu. Podstatně se jí zvětšily ty oblé útvary na hrudi, ale nepůsobily na mne kupodivu zrůdně. Po pravdě řečeno, přitahovaly mne, abych se jich dotkl. Ale ovládl jsem se.

A pak jsem se zděsil. Hominy přece nesmějí mít žádné sexuální znaky! Jako bych si dláždil cestu k bráně pekelné! Ne, tuto hominu Rass v žádném případě nedostane. Ta bude jen má.

Oblékl jsem ji, takhle to bude lepší. A hominy přece oděv nenosí. Ale tahle je úplně jiná. Začínám leccos chápat. Nevyrobil jsem hominu. Vyrobil jsem člověka. Jiného než my, ale přece jen člověka.

Stála a dívala se na mne. Začínala se pohybovat.

Ještě to potrvá dlouho, než se stane rovnocennou ostatním lidem. Musím ji naučit se pohybovat, jíst, mluvit. Mám na to dost času. Jsem přece nesmrtelný.

Ale nemohu to dělat tady. Je tu ten slídil Hohol a Rass se svými nohsledy. Musím zmizet z města. Tam, do lesů, mezi Nezávislé. Pokud se mi to podaří, cítím, že se v naší společnosti něco změní.

Z opevněného města se nedostanu sám. Ven mi může pomoci jen jediný člověk. Mám ho docela rád, je milý, kamarádský a vlivný. Snadno ho uplatím, možná bude stačit jen jedna relikvie. Pak bude cesta volná. Možná tím riskuji vše, ale jiné cesty není.

V mistrovi jsem se nezmýlil. Vše pochopil a ani mne nenechal, abych mu předal úplatek. Přiznal, že už mnohým pomohl k úniku mezi Nezávislé. On sám je už starý a nemá v úmyslu opouštět terorizované město. Měl jsem se připlížit i s Pamelou o půlnoci k šesté bráně. Bude v ní otevřená branka.

Vroucně jsem mu potřásl rukou.

Byl to těžký úkol naučit Pamelu během dvanácti hodin chodit tak, aby vydržela dlouhý noční pochod. Do rána jsme se museli dostat mimo sféru vlivu biřiců, dobrých dvacet kilometrů daleko. Tam, kde začínají lesy. Dokonce jsem byl rozhodnut, že ji část cesty ponesu. Nebyla příliš těžká, a i když už jsem nebyl při silách, naděje na svobodný život mi dodávala energii.

Mistr v nejmenším nelhal. Když jsme pod pláštíkem noci pronikli k šesté bráně, malá branka byla otevřená. Necítil jsem chlad podzimní noci ani vlhko pronikající pláštěm až na kůži. Vnímal jsem jen vzrušený Pamelin dech a horkost její ruky. Byl jsem dokonale šťasten, když se před námi rozevřela širá krajina, do níž už jsem nejméně dvě stě let nevkročil.

Pak se mi ztratila země pod nohama a já cítil, že padám do nekonečné hlubiny. Ucítil jsem omamný zápach éteru a pozbyl jsem vědomí.

„Neposlušnost se nevyplácí, Ragu.“

Rass seděl na svém pozlaceném trůnu, tělo měl přikryté purpurovým pláštěm, v rukou třímal odznaky hodnosti nejvyššího konzula. Tvář měl zakrytu stříbrnou maskou.

Klečel jsem v pokorné poloze, se spoutanýma rukama. Byl jsem už poražen. Jen jsem čekal na svůj ortel.

„Říkal jsem ti přece, abys svou Pamelu přivedl na schůzi, Ragu. Zdá se, žes zapomněl, kde je naše klubovna. Museli jsme tě lovit na poušti. Naštěstí pro tebe. I pro lidstvo.“

„Co jste s ní udělali?“ odvážil jsem se zeptat.

„To nejlepší, co jsme mohli.“

„Tys ji zabil, ty netvore!“ odvážil jsem se vztyčit. Rána plochou stranou meče mne srazila k zemi.

Rass povstal, odložil glóbus i lebku, pomalu sestoupil z trůnu. Lehkým pokynem ruky kývl na biřice, kteří beze slova opustili místnost. Zůstal jsem s ním o samotě.

„Dal jsem ti šanci, Ragu. Věděl jsem, čím se zabýváš. Prosadil jsem tvé jmenování mezi Pověřené. Byla to tvá životní šance, Ragu. Zpronevěřil ses jí. Dopustil ses nejtěžšího zločinu. Zapomněl jsi snad, že mezi Nesmrtelné patří pouze lidé?“

„Copak ty nic nechápeš?“ rozhořčil jsem se. „Ona je přece také člověk!“

„Chápu to velmi dobře, Ragu. Snad ještě lépe než ty. Na celém světě zbylo jen sedmadvacet zárodečných buněk. Dvacet šest už jsme jich objevili a zlikvidovali. Ta tvá byla poslední.“

„To všechno je nesmysl, Nejvyšší konzule. Jsme staří, bezmocní, opotřebovaní. Jen si namlouváme, že jsme nesmrtelní. Jen ona je nový život. Uplyne tisíc let, dva, a už tu žádný z nás nebude. Sám nejlépe víš, jak nás ubývá. Musí přece vzniknout nový život. Když to víš, tak proč se tomu bráníš?“

Pohrdavě na mne pohlédl, potom se vrátil k trůnu a pevně uchopil do rukou odznaky své moci. Pak se postavil do pyšné pózy a strnul.

„Jenom proto, Ragu. Už to chápeš?“

„Jsi netvor, Rassi.“

Byla to má poslední slova. Víc už jsem mu neřekl. Nemohl jsem. Pomalu kráčel ke mně a snímal masku. Když jsme se dívali jeden druhému do očí, poznal jsem ho.

„Neměl jsi jedinou šanci na útěk, Ragu,“ řekl mistr. „Což nechápeš, že nesmrtelnost je mým dílem? Získal jsem moc, slávu. A ty mi je chceš vzít? Nemohu přece za to, že preparát nesmrtelnosti působí jen na muže. Lidé si zvolili svou cestu sami.“

Díval jsem se do úlisné tváře toho netvora a neovládl jsem se, aby se mi z hrdla nevydral zděšený výkřik. Povolal zpátky oba biřice. Chtěl jsem volat, křičet, oznámit celému světu, kdo vlastně je jeho vládcem, kdo je zdrojem jeho zkázy. Už jsem nemohl. Vytrhli mi jazyk.

Když mne odváděli do vězení, potkal jsem na chodbě dva biřice, kteří vedli drobnou zahalenou postavu. Jen na zlomek jí pochodeň ozářila tvář. Poznal jsem Pamelu. Vedli ji k Rassovi.

Zápisky popraveného Raga Horna byly prozkoumány a shledány pobuřujícími a odporujícími ústavě. Tyto buďtež zapečetěny a uzavřeny v podzemním archivu k věčnému trouchnivění. Četba se nepovoluje.

Vrchní cenzor Nejvyššího konzula.

Hohol.

Hohol popraven dvacátého šestého září. Materiál předat ohni.

Nejvyšší konzul.

Vlezla koupelnovým oknem

She came in through the bathroom window,

Protected by a silver spoon.

John Lennon, Paul McCartney

Vecpala se do našeho bytu docela náhle. Bez zaklepání, bez zazvonění. Po pravdě řečeno, nečekali jsme to. Katka sice mínila, že existuje reálné nebezpečí, ale mé protiargumenty byly tak logické a zdály se být natolik podepřeny zkušenostmi… Podařilo se mi ji přesvědčit, že nám se to přihodit nemůže. A tak jsme byli neopatrní.

Stalo se to v pátek, v půl čtvrté odpoledne. Pronikla k nám koupelnovým oknem. Katka ji objevila na dlaždičkách vedle vany. Bylo pro mne příjemným překvapením, jak reagovala. Místo hysterických výkřiků, které by člověk očekával u normální současné ženské, jen tiše zavřela dveře a potichu, aby ji nerušila, odešla do obývacího pokoje, kde jsem si při odpolední kávě pročítal noviny.

„Je tady, Pavle. Vlezla škvírou v okně do koupelny,“ řekla tichým nevzrušeným hlasem, a já hned věděl kdo. „Co budeme dělat?“

„Bydlíme přece v sedmašedesátém poschodí,“ odložil jsem noviny, a přestože jsem se snažil zachovat klid, ruce se mi trochu třásly. Před námi byl přece víkend, my jsme si naplánovali výlet do pseudolesa, a zatím se nastěhuje oknem do koupelny nějaká…

„Neříkal jsem ti, že máš to okno zavírat?“

„A taky jsi říkal, že se až k nám nedostane,“ objevila se v Katčině oku slza. To jsem zase nechtěl. Začal jsem ji chlácholit. Nemůže tady přece být věčně a všechno musí dobře dopadnout. Ale můj návrh, abychom jeli na výlet i s ní, Katka ostře odmítla. Trochu jsem se asi unáhlil.

„Jakou má povahu, drahoušku?“ zeptal jsem se, aby se trochu uklidnila atmosféra, přestože mi to po počátečních informacích mělo být jasné.

„Amorfní,“ vzlykla tiše Katka.

„Cože? Ještě není zformovaná?“ divil jsem se. „Tak jak o tom, co nám tam vlezlo, můžeš hovořit v ženském rodě?“

„Jsem si tím jista,“ řekla rezolutně Katka. Stále jsem ještě váhal jít se podívat na zdroj našich příštích nesnází. Stále jsem se mohl utěšovat tím, že se Katka zmýlila, že se jí něco v chorobných obavách z toho nejhoršího zdálo, byla značně labilní povahy – a touha založit rodinu byla u ní velice silná. Inu, nečekalo nás jednoduché období. Žili jsme s Katkou klidně už třetí měsíc a byli jsme už přesvědčeni, že nás ta krutá zkouška mine, a ona zatím obcházela kolem nás jako zubatá, až udeřila. Tvrdí se, že mladá manželství vybírá pro testování počítač metodou náhodného výběru, ale informace, které jsme měli od známých, svědčily o něčem jiném. Kdo se zabarikádoval, měl pokoj. Jak jsme ale mohli tušit, že vyleze tak vysoko?

A tak ji teď máme v koupelně na podlaze. Okenní rám i kachlíkovaná stěna jistě nesou stopy rosolu. Brzy se zformuje a pak vstoupí mezi nás. Na jak dlouho? Na den, týden, měsíc, rok? Po tu dobu sami nikam nesmíme. Kdyby Katka nechodila do koupelny, ještě jsme možná stihli odjet, teď však už bylo pozdě. Už ji viděla. Měl jsem silné nutkání se na všechno vykašlat, vzít svou Katku, sjet výtahem dolů, nasednout na rychlodráhu, odjet někam na venkov a tam si najít nový domov a tenhle byt nechat napospas té potvoře a všemocným úřadům… Ale kdo nás přijme? Vždyť bychom vlastně měli být rádi, že se nám podařilo sehnat dvoupokojový byt téměř v centru. Ale kdybychom jej neměli, jen těžko by nás mohla obtěžovat ona…

Pochopitelně jsme nikam nejeli. Útěk by byl jen naivním pokusem vyhnout se odpovědnosti a následoval by krutý trest. Seděli jsme v křeslech, mlčky se dívali jeden na druhého a čekali na ortel. Měl jsem snad doufat, že to bude on? K čemu by to bylo? Zkouška by sice byla náročnější pro Katku, ale o to víc bych pak mohl trpět já, kdyby náhodou selhala. Jak mě však něco takového vůbec může napadnout? Proč by Katka měla selhat? Ale je vůbec tak jisté, že já v té zkoušce obstojím?

Přišla večer. Nezaklepala, příliš vychovaná nebyla. Nu, Katka měla pravdu, jediný pohled na ten bochník rosolu jí stačil, aby odhalila, co v sobě skrývá. Teď jsem měl možnost hodnotit já. Dlouhé černé vlasy, ještě vlhké po obtížné metamorfóze, jí splývaly na útlá záda. Podlouhlý obličej vynikal tajemnou symetrií, jemně se v něm rýsovaly tenké rty, hluboké oči ostře kontrastovaly s bledou pletí, která nikdy nepoznala dotyk slunečního paprsku. Nepochybně byla modelována podle historického vzoru, nejčastěji byly vybírány filmové hvězdy nebo modelky renesančních umělců; oč v jejím případě jde, jsem nerozpoznal, ale stejné tvary měla jistě kdysi v minulosti žena, která mohla ovlivňovat dějiny. Oblečena v Katčině županu ladnou chůzí přeplula pokoj a usedla mezi nás. Mlčela, my také. Věděla, že má dost času, a my byli v té chvíli bezmocní jak kuřátka bez kvočny. Vlastně jsme nemohli dělat nic jiného než čekat. Ale to čekání bylo snad ze všeho nejhorší.

Proseděla s námi celý večer, než oschnula, pak beze slova odešla do ložnice. Když jsme se chystali jít spát, našli jsme ji spící napříč manželského lože, přikrytou oběma dekami. Metamorfóza jistě unaví a dodá bezohlednosti. Tu noc jsme s Katkou spali na malém gauči v obývacím pokoji. Držel jsem v náručí ženu, v níž jen kypělo mládí a živočišná touha, a prakticky jsem se jí nesměl dotknout. Zejména přísně jsem se musel kontrolovat teď, když jsme tady měli ji. Okamžitě by vše zaznamenala. Pravda, test by vzápětí skončil, ale co by potom následovalo? Bál jsem se, že bychom se s Katkou už nikdy neviděli…

Vzbudila nás časně ráno. To už začínala mluvit. Panovačně, s vědomím jisté nadřazenosti. Vyhnala Katku do kuchyně chystat snídani. Vida, zapomněli jsme, že podle zákona je naší povinností ji živit.

Katka odběhla. Chtěl jsem jí pomoct, ale ta kreatura mě zadržela. Snesl jsem ten dotyk. Nebyl ledově chladný, jak jsem se obával. Měla hebké prsty, které se ničím nelišily od lidských. Župan ji zahaloval velmi nedostatečně, ale to byla nepochybně součást představení. Odvedla mě ke stolu a vyzývavě si sedla naproti. Úlisný úsměv mohl svědčit o lecčems, ve mně však vzbuzoval jen pocit odporu. Rty už měla namalované – Katčinou nejmilejší rtěnkou –, pod očima jsem zaznamenal nános modré barvy, řasy se stejnoměrně kroutily směrem vzhůru a vlasy byly upravené do nejmodernějšího účesu. Když otevřela ústa, ozářila mě jasnou bělobou těch nejsouměrnějších zubů. Stihla toho už dost.

„Jmenuji se Peggy,“ zazněl její nikoli nepříjemný alt. „Budu tady s vámi nějaký čas žít. Jak dlouho, to bude záležet především na vašem chování a loajálnosti vašich emocí.“

Mlčky jsem přikývl. Nemusela vlastně nic vysvětlovat, smysl její návštěvy jsme dávno znali z vyprávění známých i četných naučných příruček, které se manželským párům vydávají při uzavírání sňatku a které se ostatně povalují téměř zdarma v každé trafice. Nikdo je nekupuje, proč taky.

Významně se rozhlížela po místnosti, její pohled těkal ze strany na stranu, až s uspokojením spočinul na zarámovaném odstavci trestního zákoníku, povinně zavěšeném nade dveřmi, v místech, kde by se mnohem lépe vyjímalo boží požehnání.

§ 218

1. Kdo vykoná soulož s osobou opačného pohlaví, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok nebo nápravným opatřením nebo peněžitým trestem.

2. Odnětím svobody na jeden rok až pět let bude pachatel potrestán, dopustí-li se činu uvedeného v odstavci 1 ze zvlášť nízkých a zavrženíhodných pohnutek nebo tak učiní s osobou starší třinácti a mladší padesáti let.

3. Odnětím svobody na tři až osm let bude pachatel potrestán, dopustí-li se činu uvedeného v odstavci 1 s úmyslem plodit potomstvo.

Byla policistou, prokurátorem i kontrolorem veřejného pořádku v jedné osobě. Žila s námi v pevném svazku jako třetí člen rodiny. Nosila Katčin župan, který jí bezvadně padl, a spotřebovala dvě třetiny rodinného rozpočtu na svou výživu. Dobře jsme věděli, že v každém okamžiku, ve dne i v noci, ať spí nebo bdí, citlivými čidly proměřuje naše emoce, naši odolnost vůči svodům porušit zákon, zkoumá, zda náš vztah je založen na čistém přátelství či zda mezi námi vznikají erotické kontakty; mohl jsem jen tušit, že jsou přesně analyzovány i ty nejtajnější myšlenky, i takové, které si sám neuvědomuji, a podle nich pak plánuje další postup. Podvědomě jsem ji začal sledovat víc a víc, tím spíš, že bylo zřejmé, že testován jsem především já a hlavním předmětem zájmu je má odolnost vůči erotickým podnětům, až jsem se v jednu chvíli přistihl, jak Peggy lačně pozoruji a představuji si, jak jednoduché by bylo rozvázat ten pásek, který vlastně přidržuje župan na těle, a vzápětí se odhalí jemná bílá pokožka teploty lidského těla, hruď s velkými ňadry, která se tak často poodhalují, a pak už jen postačí… Nedomyslel jsem. Peggy se ohlédla a zkoumavě se na mě podívala. A v její tváři se objevil jemný, zato však vítězoslavný úsměv.

Ani jsem si neuvědomoval, jak často se Peggy pohybovala v mé blízkosti. Nenápadné dotyky ruky, náhodné přitisknutí těla na tělo v místech, kde jsme se mohli pohodlně vyhnout, vyzývavý úsměv, dlouhé nohy, rozhalený dekolt, to všechno byly prostředky jemného a systematického nátlaku. Kdyby aspoň nosila něco jiného než ten svůdný župan! Poslechla mě. Druhý den si oblékla Katčinu černou jupku a bílou halenku, bylo to však ještě horší. Peggy neuznávala spodní prádlo a halenka byla prakticky průhledná, a ať jsem dělal co jsem dělal, podvědomě mě stále víc přitahovala a já jsem stále víc toužil po její přítomnosti.

S Katkou jsme dál spali v obýváku na gauči. Jednou v noci jsem se probudil a zjistil jsem, že pláče. Osušil jsem jí slzy a políbil ji. Zkoprněla hrůzou, když si uvědomila, čeho jsme se to vlastně dopustili, a musel jsem ji utěšovat, že jsme tu sami a že to nikdo nemohl vidět, to jsem ale zapomněl na ten objekt vedle v ložnici. Receptory nepochybně zaznamenaly vše.

Nevěděl jsem, jakou jsme ve zkoušce dostali lhůtu, ale bylo jasné, že bude-li trvat déle než měsíc nebo dva, neobstojím. Když jsem se podíval do kalendáře, nechápal jsem, jak je možné, že to trvá teprve dva týdny. A zkoušky prý někdy končí až po roce!

Náhle nám začala pomáhat v domácnosti. Myslel jsem si, že se v ní přece jen trochu hnulo svědomí, ale to byl jen další útok na mou tak už nabouranou psychiku. Lezla po nábytku v krátké sukénce, utírala prach, pracovala pěkně pomalu, dala si záležet na každém pohybu a odhalená stehna vzbuzovala mé vášně tím spíš, že si má chorobná představivost květnatě vybavovala, co všechno by se dalo dělat, kdybych zapomněl na to, že se nejedná o nic jiného než o obyčejný test. Snažil jsem se věnovat svým zájmům a nedívat se na ni, ale stále jsem cítil její přítomnost, její dech, její lehké kroky a mé oči se bezděčně zvedaly tam, kde se pohybovala, a lačně lapaly po každém čtverečním centimetru z rozhaleného výstřihu. Podivoval jsem se tomu, jak rychle si mě přečetla. Slovy neplýtvala; kde by jiná spotřebovala šest dotazníků, tam jí stačil jediný promyšlený pohyb.

Katka to všechno vycítila a začala se oblékat právě tak vyzývavě jako Peggy a rovněž přestala nosit spodní prádlo. Bylo to zlaté děvče a bojovalo za svou pravdu, netušilo však, jak mi to dělá ještě těžším. A já to musel všechno vydržet, a navíc jsme za její počínání sbírali trestné body. Snad jich nebude tolik.

Peggy zaútočila koncem čtvrtého týdne, v době, kdy jsme byli přesvědčeni, že už známe všechny úskoky její taktiky a nic nás nemůže překvapit. Jako každý večer jsem ležel ve vaně, jedině tam jsem měl pár minut klidu. Nezamykal jsem se, v její přítomnosti to ostatně bylo zakázáno. Podle svého zvyku vtrhla do koupelny bez zaklepání, bez studu shodila župan, zvedla paže, přihladila si své bujné dlouhé vlasy, pohladila si boky, vyzývavě mi nabídla svou hruď, a když spatřila mou přiměřenou reakci, znenadání za mnou vlezla do vany, přitiskla se ke mně a objala mě kolem krku, její nohy se mi ovinuly kolem těla jako břečťan a do uší mi zašeptala: „Miluj mě.“ Byl to útok nesmírně takticky promyšlený a tak překvapivý, že jsem v té chvíli zapomněl na vše, na naši zkoušku i na svou Katku, pocítil jsem obrovskou vášeň a ještě větší touhu po jejím těle, ztratil jsem všechny zábrany a chtěl jsem její projevy opětovat. Tu jsem zaslechl z kuchyně hlasitý Katčin vzlyk. Sám nevím, jak se mohlo stát, že jsem se v tom kritickém okamžiku vzpamatoval. S náhlým a nepředstíraným odporem jsem odstrčil to nahé tělo, jež se ke mně tak tisklo, a vykřikl několik sprostých nadávek. Podívala se na mě tak, že si ten její pohled zapamatuji do smrti. V tom pohledu nebyly výčitky, nebyla v něm zlost ani zklamání. Viděl jsem jedině nenávist.

„Tys podlehl, viď?“ plakala v kuchyni Katka, nebyla k utišení a nevěřila mi ani slovo. Teprve po hodině, když z koupelny vyšla zplihlá a rozmrzelá Peggy, která právě utrpěla první porážku, uvěřila mi. Kdybych selhal, nikdy bychom už Peggy neviděli, protože tím okamžikem by náš test skončil. Tím by však byl náš ortel zpečetěn. Už nikdy bychom nedostali povolení se milovat, povolení, které se uděluje tak výjimečně. Pak bychom však také už nikdy neměli dítě, po kterém Katka tolik touží. A to všechno by se stalo jen proto, že její muž nevydržel v tak elementárním testu a prokázal, že nemá dostatek vůle a sebeovládání a že by se kdykoli v budoucnosti mohlo stát, že by se podobného činu dopustil s hrůznými následky i na své ženě.

Od toho dne se situace podstatně změnila. Peggy přešla do totálního útoku a nebrala ohledy na nic. Stala se diktátorem. Usmyslila si, že jí Katka bude posluhovat, a projevovala ty nejpodivnější rozmary. Chudák Katka byla každý večer tak unavená, že usnula často ještě dřív, než jsem směl ulehnout já, a navíc ji Peggy nutila, aby brala prášky na spaní, takže Katka nesměla vědět, co se tady v noci odehrává, a nemohla mne ovlivnit. Peggy si vymínila, že budu vzhůru tak dlouho jako ona. Musel jsem teď stále pobývat v její blízkosti a ona si vymýšlela ty nejroztodivnější formy duševního trýznění. Především se převlékala nejméně desetkrát denně a já jí při tom musel asistovat jako komorná, zejména pak si dala záležet na tom, abych jí svlékal a oblékal prádlo, které speciálně za tím účelem začala nosit. Pětkrát za den se koupala a já musel do úmoru mydlit a drhnout tu její bílou pokožku, která se čistotou už dávno jen blýskala. To by pořád ještě nebylo to nejhorší, to nejkrutější teprve mělo přijít.

Zatím jsem od nikoho neslyšel, že by součástí testu byly tak pokořující a zároveň psychicky nesnesitelné zkoušky. Zakázala mi spát s Katkou na gauči a musel jsem s ní sdílet postel v ložnici. A byla neodbytná. Neměla žádné zábrany a já si musel nechat všechno líbit. Hladila mě hebkýma a něžnýma rukama, tiskla se ke mně horoucím tělem a já jen zavíral oči a úpěnlivě jsem myslel na cokoli, co mě jen napadlo, jen abych se nemusel soustředit na ty dotyky, jež byly vedeny rafinovaným mozkem, nepochybně po rozsáhlé a speciální teoretické průpravě, a působily tak emotivně a přiváděly mě do takového stavu, že jsem se málem přestával ovládat. Každý večer jsem uléhal s nejhoršími obavami a Peggy byla stále důvěrnější a před ničím se neostýchala a začala nutit i mě, abych ji hladil na nejintimnějších místech těla, a já se neodvažoval neuposlechnout, protože už jsme měli tolik trestných bodů, že jsme si další jednoduše nesměli dovolit. A její nároky byly větší a větší, ty naše pokusné hrátky trvaly dlouhé hodiny, usnout jsem směl vždycky až pozdě v noci, ale ne dřív, než se mi u ní podařilo vyprovokovat orgasmus. Jen tomu jednomu jsem se stále bránil a sám sobě jsem se musel divit, jak je možné, že odolávám.

Dodnes nechápu, jak jsem v těch zákeřných zkouškách mohl obstát. Katka mě vítala každé ráno s provlhlýma očima, ale šťastná ve chvíli, kdy za mnou z ložnice vycházela nasupená Peggy, která pořád ještě nedosáhla svého kýženého cíle.

Končil druhý měsíc našeho testu, já ležel opět ve vaně a přemítal nad tím, co ještě horšího a rafinovanějšího mě očekává, když jsem uslyšel hlasitý Katčin výkřik a vzápětí pláč a nesrozumitelné výkřiky. Vyběhl jsem mokrý z koupelny a nevěřil svým očím. Peggy povalila Katku na koberec, násilím z ní strhávala šaty a vysvětlovala jí, že nemá žádný důvod se bránit, protože tělesné kontakty mezi osobami stejného pohlaví jsou legalizované a všemi složkami doporučované a ona prý je nutně potřebuje…

Víc jsem už neslyšel. Krev mi stoupla do hlavy, přestal jsem se ovládat. Uchopil jsem první předmět, který byl po ruce, smeták, a udeřil jsem Peggy násadou do těch bílých zad, která jsem tolikrát musel hladit. A už jsem nepovolil. Jedna rána za druhou dopadala na tělo té překvapené zrůdy, která se nebránila, jen zvolna ustupovala a nepříčetně křičela, vyrážela nesrozumitelné skřeky, bil jsem do toho svíjejícího se chumáče syntetických svalů a tuku, nedbal na to, že na kůži vyrážejí rudé podlitiny, nevnímal jsem, že mě Katka tahá pryč a zapřísahá mě, abych toho nechal, protože tím ničím vše, co jsme doposud tak pracně vybudovali, ale nepovolil jsem, až se náhle to tělo začalo pokrývat našedlou vrstvou rosolovité hmoty, ztrácelo svou lidskou podobu, a přestal jsem teprve ve chvíli, kdy se na koberci objevil velký bochník rosolu, který byl stále kapalnější, až se protáhl pootevřenými dveřmi do koupelny, vysoukal po kachlíkované stěně a zmizel otevřeným oknem. Už jsme ji nikdy neviděli.

Stáli jsme tváří v tvář jeden druhému, já unavený nezvyklou činností, se zlomeným koštětem v ruce, Katka v potrhaném oděvu, osušující si slzy, dívali jsme se jeden na druhého a já si uvědomil, že se stále hlasitěji směju a Katka se ke mně přidává, pak jsem ji vzal do náruče a odnesl do ložnice.

A tam se to stalo.

„Já chci mít dítě,“ šeptala, když jsme se příjemně unaveni objímali a čekali, až se ozve zvonek. Porušili jsme zákon a neobstáli jsme v testu, ale byli jsme šťastni.

Díval jsem se ven, tam, kam odtekla Peggy, a přemýšlel o nesmyslném uspořádání společnosti, která nám brání v něčem tak přirozeném a krásném jen proto, aby regulovala počet obyvatelstva, a která si za každé povolení k milostnému aktu dává zaplatit celým majetkem. Nebyli jsme si vědomi žádného provinění – naopak. Jak dlouho to však ještě potrvá, než to pochopí ti, kteří mají tu moc vydávat zákony?

Přišlo ráno a stále nikdo nepřicházel. Vstal jsem a vstoupil do koupelny. S úžasem jsem se zastavil na prahu.

Zíral jsem bezmocně do beztvarého bochníku rosolu, který právě procházel složitou metamorfózou. Mohl jsem už dobře rozeznat hladce vyholenou tvář ozdobenou mohutnými kníry, silný krk a paže s bohatými pletenci svalů kulturisty, mužnou hruď porostlou řídkými chloupky. Ten obličej už byl pohyblivý, obrátil se směrem ke mně a z úst se vysoukaly tyto zdvořilostní fráze:

„Promiňte, pane, že obtěžuji, ale jsem tu z příkazu nadřízených a v souladu se zákonem. Snad vám nebude vadit, podrobím-li vaši rodinu menšímu testu.“

Hovořil hlubokým basem a byl jsem si jist, že jeho tělo je modelováno přinejmenším podle antického vzoru. Velmi udiveně mě pozoroval, když jsem se dal do bláznivého smíchu, který mnou lomcoval ještě ve chvíli, kdy metamorfóza skončila.

Zlatý spánek

Sleep, pretty darling, do not cry,

And I will sing a lullaby.

John Lennon, Paul McCartney

Ten předmět okamžitě poznal. Zavalitý člověk v bílém plášti se jej sice snažil ukrýt neobratně za zády, ale nebylo těžké si domyslet, o co jde.

Zrada? Pomsta? Vyřizování účtů? Závist?

Od všeho trochu.

Byl ve střehu. Ještě na sobě nedal nic znát. Obezřetně se rozhlížel. Dveře, natřené protivnou bělavou barvou, byly náhle zataraseny nepřívětivě se tvářící gorilou. Před chvílí tam ještě nikdo nebyl. Stodvacetikilový chlap vypadal příliš dobře živený, než aby jím vůbec šlo otřást. Druhé dveře, spíš špehýrka, byly pootevřeny. Slyšel odtamtud zvonivé štěbetání dvou příslušnic opačného pohlaví, nepochybně se zabývajících při zpracovávání preparátů rozhodujících o životě a smrti mnoha lidí posledními novinkami z oblasti dámské konfekce. Jen letmý pohled věnoval oknu. Nebylo sice zamřížované, ale dvanáct poschodí pod ním jasně naznačovalo, kterým směrem by se ubíraly cesty boží.

Rozrazil dveře do laboratoře a zaslechl za sebou jen tiché zaklení. Obě dívenky v bílých pláštích ztichly a pozvedly hlavy od mikroskopů. Dívaly se tam, kam se stočily i jeho oči. V místech, kde z laboratoře vybíhal úzký koridor spojující tyto prostory s požárním schodištěm, postával neméně objemný a svalnatý objekt, svým tupým výrazem přímo provokující k pocitu odporu.

Uvědomil si, že tyhle dvě postavy už několikrát potkal na chodbách ústavu, a byl přesvědčen, že se jedná o dobrovolníky k pokusům profesora Simpsona, protože si nedovedl domyslet jiný logický důvod přítomnosti dvou zřízenců z léčebny pro duševně choré. Ve chvíli, kdy se ho zmocnily silné chlupaté ruce, už dobře věděl, o co jde.

Pak mohl konečně spatřit to, co se před ním profesor před chvílí snažil skrýt. Jak dojemné. Místo vpichu pečlivě dezinfikoval. Jako by teď na nějaké té infekci záleželo. Bodnutí bylo jemnější než léčba akupunkturou. Podkožní vrstvy začaly vstřebávat průzračnou tekutinu.

Tekutinu smrti.

Gorily uvolnily stisk a beze slova se vzdálily. Jejich přítomnost už nebyla nutná. O všem bylo právě rozhodnuto.

Profesor Simpson ho mlčky pozoroval, pak sáhl do kapsy, vytáhl balíček cigaret, nabídl mu, a když odmítl, beze slova si zapálil a vypustil páchnoucí oblak do sterilního ovzduší laboratoře, dávaje najevo, že mu jsou všechny předpisy zcela lhostejné. Všechny, kromě jediného.

„Dobře víš, že je to nutné,“ pokoušel se ho zbytečnými slovy přesvědčit o něčem, co sám musel dobře vědět.

„Jsi přesvědčen o tom, že nález je pozitivní?“

Simpson se mu provokativně usmíval přímo do tváře.

„Testy jsem provedl šestého a jednadvacátého. Co bys chtěl víc?“

„Co chci víc? Co bych asi chtěl víc?“ zasípěl. „Jsi hajzl.“

Trefil se přímo do Simpsonovy odulé brady. Štěbetání laborantek, které po odchodu goril začínalo dostávat normální obrátky, ustalo jako po ráně z děla.

„To ti už moc nepomůže. Můžeš si posloužit ještě jednou, jestli chceš,“ podotkl neuvěřitelně klidně Simpson.

Neříkal nic a čekal, až se přebytečný adrenalin vstřebá. Zdálo se mu, že ten proces probíhá neobyčejně pomalu.

„GS je prevít,“ pokračoval Simpson. „A zákon platí pro všechny. Absolutně pro všechny.“

„Pro všechny?“ zasmál se. „A z čeho sis tedy postavil vilu, srabe?“

Obrátil se a odešel. Věděl dobře, že ho od této chvíle nebude nikdo zdržovat. Ortel nad ním už byl vyřčen a podepsala se pod ním Simpsonova ruka a injekční stříkačka.

Zbývalo mu necelých dvanáct hodin.

Nikde není zaznamenáno, kdy se poprvé objevila choroba nazývaná prostou zkratkou GS. Prakticky nikdo si dlouhou dobu nespojoval mnohá nenadálá a překvapivá úmrtí s lehkým horečnatým onemocněním, které pacient prodělal několik let před neodvratným koncem. Přesto právě tohle lehké nachlazení, svým průběhem připomínající chřipku, bylo prvním příznakem nemoci, jež měla v příštích stoletích decimovat lidstvo. Pacient po přestálém nachlazení přímo kypěl zdravím a mnohé neduhy, kterými byl až do té doby sužován, se jako zázrakem vytrácely, takže dokonce mnozí lékaři začínali bezděčně věřit ve své mimořádné schopnosti. Potom přicházel úder, který nikdo neočekával. Agónie trvala tři až čtyři týdny, probíhala zázračně bezbolestně a nemocný se cítil jako v blaženém spánku. Smrt přicházela vždy k ránu, krátce před probuzením. Jediným zvláštním příznakem byly zlaté skvrny po celém těle pacienta.

Odtud název. Zlatý spánek. Golden slumber. GS.

Podstata choroby a způsob léčení měly člověku zůstat navěky utajeny. Množily se četné dohady o původu GS, padala dokonce i silná slova o mimozemském původu smrtonosných zárodků, ale žádné cizí organismy se v tělech nemocných a zemřelých nepodařilo najít.

První případy se objevily údajně na ostrovech v Tichomoří v předminulém století a možná by i unikly všeobecné pozornosti, kdyby turisté zárodky neroznesli do všech koutů planety. Po několika letech se objevily první případy v Americe, následovala Evropa, Asie a nakonec se úspěšně zapojila i Austrálie. Na GS neděsil tolik způsob smrti jako to, že všechny případy byly smrtelné naprosto neodvratně. Možná by to ani tolik nevadilo, s nevyléčitelnými chorobami se člověk střetával po celou dobu své existence, ale v případě GS suchá statistika naznačila, že počet případů se každé tři roky zdvojnásoboval, a to s neúprosnou matematickou přesností. Nebylo třeba žádného génia k prostému zjištění, kolik let bude potřeba k tomu, aby člověk vyklidil své pozice některému lépe přizpůsobenému živočišnému druhu.

Tyto úvahy měly pochopitelně zůstat tajemstvím odborníků, ale mezi lid pronikne ledacos, a tak v letech, kdy počet obětí měl jít už do milionů, kázali kněží ze svých kulatých díží o božím trestu a připravovali své ovečky na definitivní konec světa, neopomínajíce jim připomenout, aby před tím, než se odeberou na věčnost, připsaly všechen svůj movitý i nemovitý majetek církvi svaté.

Věda však zůstávala zcela bezmocná, a to i poté, co se Korušikovi podařilo objevit původce GS. Překvapující nebylo ani tak to, že byl jen o něco menší než molekula amoniaku, ba ani to, že sestával z látek neznámých nejen na Zemi, ale i v dostupné části kosmu, jako spíš to, že byl v lidském organismu přítomen vždy jenom jeden. Mechanismus, kterým zárodek pomalu a systematicky otravoval lidské tělo, se nepodařilo odhalit nikdy, naproti tomu byl objeven způsob, jak jej neodvratně zničit: mohl zahynout výhradně v případě smrti svého nositele, pochopitelně musela nastat dřív, než se zárodek sám o tuto smrt postaral. Byl to však způsob pro většinu lékařů i pacientů naprosto nepřijatelný.

Desetileté úsilí nepřineslo příliš mnoho objevů, přesněji jenom jeden, zato dost podstatný. V době, kdy choroba dostoupila do svého finále a pacient se osypal zlatými květy, se zárodek rozmnožil. Do živého těla kdysi vstoupil jeden, mrtvé tělo opouštěly dva. Spory měly nekonečnou životnost, ale obvykle netrvalo dlouho, než si našly další oběť. Zatím, opravdu však jenom zatím, se na lidské populaci GS příliš nepodepsal, ale strašlivá geometrická řada rozmnožování odborníky přímo děsila.

Bylo snad opravdu možné jenom doufat, že v době, kdy na Zemi zůstane už jenom několik desítek lidí, se někomu strašlivá choroba vyhne. Nikdy potom však už lidstvo nepovstane jako síla ovládající celou planetu.

Na uzavřeném kolokviu vystoupili četní vědci i mnozí politici a plénum dospělo k téměř jednomyslnému závěru.

Pokud nemá lidstvo vyhynout, musí obětovat své nemocné. Nositel GS musí zemřít dříve, než nemoc dostoupí do zlatého stadia. Z lékařů se měli stát vrazi.

Etické zvyklosti všech zemí světa i přísaha Hippokratova se s něčím takovým neslučovaly.

Snahy působit na nemocné, aby odešli z tohoto světa dobrovolně, se setkaly s pochopením u mizivého procenta postižených, a to tím spíš, že si byli všichni vědomi, že průběh choroby je prakticky bezbolestný.

A tehdy bylo objeveno dávno objevené. Tuny bojové látky, pojmenované vlídně vitafobin, trouchnivějící v muničních skladech a dlouhá desetiletí čekající bezvýsledně na to, až budou svrženy na nepřátelské území a způsobí mezi obyvatelstvem vlnu sebevražd, se měly stát prostředkem boje proti šíření GS.

Nepatrné množství vitafobinu proniknuvší do centrálního nervového systému přivede člověka do takového psychického stavu, že během dvanácti hodin spáchá sebevraždu. Účinek byl stoprocentní.

V některých zemích začaly vlny sebevražd znepokojovat dav mnohem víc než pouze potenciálně nebezpečný zlatý spánek.

Zastavil se na schodech. Zatím mu to ještě myslí. Teď, v tuto chvíli, ještě několik minut, možná hodin. Potom z něho bude bezmocná hromádka nervů hledající, zoufale hledající smrt. Skočí z okna? Ze střechy? Vběhne pod vlak? Usmál se těmto úvahám. Jak malicherné…

Ještě několik minut může psát. Může svěřit papíru všechno, co ví. Ale k čemu to bude? Kdo mu vlastně uvěří? Byl už přece svědčit u soudu a tam mu všechny trumfy neuvěřitelně jednoduše vyrazili z ruky. K čemu bude nějaký zápis pomatence?

Všichni se mu budou jenom smát. Všichni.

Má jen jedinou šanci. Ta je však mizivá. Zatím neslyšel o jediném člověku, který by působení vitafobinu odolal.

Má proti ostatním jedinou výhodu. Ví, jaký preparát mu byl naočkován.

Klátivým krokem se vrátil. Zdálo se mu, že droga začíná působit. Rozevřel znovu dveře kabinetu profesora Simpsona.

„Já to vydržím, pamatuj si to. Potom se sem vrátím.“

Ironický úsměv na masité tváři už nespatřil.

Myslel si, že to bude nesnesitelné. Představoval si krutý souboj s drogou působící zpočátku jen zvolna, se stále se stupňujícím vlivem, čekal otupění, slabost, malátnost, pocity beznaděje, stres, depresi. Nic z toho se nedostavilo. Prakticky nevnímal, že by měl nějaké chorobné příznaky, a vůbec si nemyslel, a nikdy ho to vlastně nenapadlo, že by pud sebezáchovy mohl z jeho podvědomí tak snadno zmizet. Kráčel po širokém asfaltovém chodníku a vůbec si neuvědomoval, že právě pozbyl základní vlastnost každého živého tvora, která umožňuje přežívat i v prostředí zcela nepřátelském. Byl teprve pod prvotním vlivem drogy, příznaky ještě nebyly vyhraněné, ale už v těchto chvílích byl jeho život ohrožován. Aniž cítil nebezpečí, aniž si vzpomněl na to, co mu od malička vštěpovali do mozku, opustil chodník a začal šikmo přecházet jízdní dráhu. Jeho sluch zřetelně vnímal kvílení brzd automobilů, těsně kolem něho se mihla kovová maska a stříbrná metalíza, velký vůz se smýkal napříč vozovkou, pneumatiky gumovaly asfalt, a on šel, jako by se ho to netýkalo, vešel přímo do cesty protijedoucímu autobusu, jenž vnímal jen jako předmět, v nitru jeho centrálního nervového systému se sice ozýval jakýsi slabý hlas naznačující, že tu cosi není v pořádku, ale pohyb autobusu vnímal jen rozfázovaně a zcela zmizela iluze daná každému člověku, iluze vnímání pohybu jako spojitého fyzikálního jevu.

Stál před rozpálenou maskou a slyšel hlasité nadávání řidiče, který ještě pořád tlačil k podlaze brzdový pedál a cítil za sebou masu lidí svalivších se na jednu hromadu.

Úder pěstí do čelisti ho trochu probudil. Ránu ucítil, proti bolesti pochopitelně odolný nebyl, jeho mozek si však přetlumočil úder jako pocit neobyčejné slasti. Otočil se ke zdroji příjemného pocitu, přivřel oči a zašeptal:

„Ještě jednou, prosím.“

„Chtěl jste mi sdělit něco závažného,“ řekl Rafael Janvion, malý mužík s lesklou pleší a peněženkou bankéře, otřel si zpocené tělo parfémovaným kapesníčkem a upřeně pohlédl do tváře mohutnému člověku přetékajícímu na pohled tukem, třímajícímu v masitých prstech nenápadný kufřík a ohánějícímu se vizitkou se jménem prof. Robert Simpson.

„Budiž, přistoupím tedy k věci,“ odvětil vzhledem ke své postavě neobyčejně tichým hlasem příchozí. Přejížděl nervózním zrakem po zařízení bankéřovy pracovny. Je tady víc zlata než v kostele, ušklíbl se.

„V minulých dnech jsem provedl kontrolu vašeho zdravotního stavu, pane Janvione.“

„Počkejte,“ ohradil se Janvion. „Už dobře šest let jsem neměl tu čest navštívit žádného pokoutního felčara vašeho typu.“

„Váš zdravotní stav, právě tak jako zdravotní stav všech občanů,“ přešel Simpson mlčky urážku, „je podrobován pravidelnému zkoumání prostřednictvím citlivých přístrojů, rozmístěných ve všech veřejných budovách ve městě. Identifikační kartu nosíme každý s sebou, a proto není velkým problémem zjistit osoby, postižené syndromem GS.“

Janvion už chtěl něco říct, ale poslední slovo ho přibilo k pohodlnému křeslu.

„Obávám se… že vám nerozumím…“

„Myslím, že mi rozumíte velice dobře. Jsem pověřeným pracovníkem zodpovědným za šíření choroby GS v tomto městě. Domnívám se, že při vašem vzdělání a postavení jste o průběhu a následcích choroby informován.“

Obvykle nepostupoval tak přímočaře, ale mstil se za toho pokoutního felčara. Janvion se zvolna snažil oddálit katastrofu řítící se na jeho hlavu.

„Chcete snad naznačit, že někdo z mých zaměstnanců onemocněl…“

„Ano i ne, pane Janvione. Podívejte se, nalejme si čistého vína. Tím nemocným…“

„… jsem já, že?“ zbledl Janvion.

Simpson mlčky přikývl. Bankéř vstal a odešel k oknu, když však ucítil, že ho nohy odmítají nést, těžce dopadl zpět do své lenošky.

„Ale vždyť si připadám úplně zdráv!“ pokusil se o protest.

„Zlatý spánek neboli GS, pane Janvione, nemá žádné konkrétní příznaky, pacient nepociťuje žádné subjektivní potíže. Choroba se přihlásí sama. Několik týdnů před koncem. Upadnete do skutečného zlatého spánku, budete opojen…“

„Dost!“ přerušil hlasitý výkřik lékařova slova pronášená s líbeznou ironií. „Co mi sem vlastně lezete? Proč mi tady tvrdíte takové nehoráznosti! Mám-li zemřít, vůbec přitom nestojím o to, aby mi nějaké detaily servíroval na stříbrném podnose nějaký mastičkář!“

„Promiňte,“ uklonil se Simpson, „nezamýšlel jsem se vás nějak dotknout.“ Volil šroubované, předem naučené věty. Odmlčel se. Pozoroval bankéře, jeho obličej byl dokrvava rudý a ruce křečovitě svíraly opěradlo.

„Když už to musí být,“ zasípěl Janvion, „kolik času mi vlastně ještě zbývá?“

„Vidíte, konečně jsme se dostali na úrodnou půdu,“ přešel Simpson do žoviálního tónu. „Patrně nejste informován v tom smyslu, že už několik měsíců platí nařízení podávat všem osobám, u nichž se prokazatelně objeví GS, preparát vitafobin.“

Janvionovi to nic neříkalo. Pokrčil rameny.

„Tato nesmírně účinná droga působí na pacienta neobyčejně zajímavým způsobem. Zítra budete předvolán na běžnou a zdánlivě k ničemu nezavazující lékařskou prohlídku. Pod záminkou očkování proti infekčním chorobám vám bude podána smrtelná dávka vitafobinu. Ještě během odpoledne buď seskočíte ze střechy, nebo dáte přednost věčnému odpočinku na dně řeky s půlmetrákovým balvanem kolem krku, případně se začnete shánět po nejlepším revolveru či stoprocentně účinkujícím jedu. Výběr podle vlastního přání, způsobů je nepřeberné množství.“

Janvion nebyl dalek omdlení. „Tomu nerozumím. To je přece proti všem zásadám civilizované společnosti!“

„Toto všechno je v zájmu civilizované společnosti, pane. Prostudujte si tuto brožurku, pochopitelně až po mém odchodu. Čtěte rychle, osvětlené stránky budou po deseti minutách prázdné. Nesnažte se komukoli sdělit, co jste se dověděl. Brzy ovšem budete chápat, proč právě vy a spolu s vámi i ostatní postižení musí dostat injekci vitafobinu.“

„A proč mi to vlastně všechno říkáte?“

„Prostě proto, že záleží jenom na mně, zda budete zítra předvolán k lékařské prohlídce, nebo ne. Pokud vás nepředvoláme, čekají vás ještě tři, možná čtyři, nebo dokonce šest let spokojeného života, a pak bezbolestná smrt ve zlatém spánku.“

„Myslím, že vám začínám rozumět, pane felčare. Kdo mi však teď zabrání v tom, abych zvedl telefon a zavolal na policii?“

„Vy sám, pane Janvione. Policie se sice postará o mne, ale současně i o to, abyste dostal svou dávku. S GS, milý pane, není žádná legrace.“

„Kdo mi zabrání v tom, abych vás na místě nezastřelil?“

„Pokud zemřu, budete předvolán. A nemyslete si, že uniknete, že se někam můžete ztratit. Stroje indikující GS jsou rozmístěny skutečně všude. I na celnicích.“

Janvion mlčky hleděl na svého nevítaného hosta, který třímal v rukou všechny trumfy podvodné hry.

„Máte úplně svobodnou volbu, pane Janvione. Buď půjdete zítra na prohlídku, nebo…“

„Jste vyděrač!“ vykřikl Janvion.

„Nazývejte si to, jak chcete.“

„Jednou vás někdo zabije.“

„To je ovšem riziko nejen moje, ale všech mých pacientů. A ti se mají zatraceně rádi na to, aby mne dokázali ochránit.“

Janvion vytáhl z kapsy šekovou knížku.

„Promiňte, ale dávám přednost hotovým penězům,“ usmál se profesor Simpson.

Ležel na chodníku a vnímal krev. Vytékala z otevřené rány na bradě a působila neobyčejně hřejivě, proud rudé tekutiny pocházející z vlastních cév vnímal jako vrcholnou slast, právě tak jako otevřenou ránu v dásni. Hladil jazykem mezeru po chybějícím zubu a začal toužit po dalším úderu, který by ho zbavil dalšího z těch protivných bílých kostěných výrůstků, beze smyslu vyplňujících ústa.

„Vstaňte,“ zaslechl hlas zvyklý poroučet. Zbytky pocitu odpovědnosti ho přinutily se vzpřímit. Hleděl do oválného obličeje rámovaného shora placatou čepicí s černým štítkem a zdola bílým límečkem a modrou kravatou. Tyto dílčí poznatky se jen zvolna slučovaly v souvislý celek, jehož smysl by sice měl znát, ale nenamáhal se, aby jej dostal do konkrétní podoby.

„Jak se jmenujete?“ vyštěkla ústa plná velkých bílých zubů. Obličej se na chvíli proměnil ve vířící rozmazanou skvrnu.

Proč mne otravuje? – usmíval se a díval se skrz uniformovanou postavu do prázdna.

„Cornelius Graaft,“ slyšel někoho odněkud z dálky a neuvědomoval si, že se právě pohybují jeho rty.

„Povolání?“

„Lékař,“ odpověděl kdosi.

„Hleďme, doktor,“ zašklebila se tvář pod čepicí. Blýskl se služební odznak. „A co pravidla silničního provozu, ta pro vás neplatí? Tady není, vážený, operační sál. Tady jde to tuhého. Auťáky jsou ostřejší než skalpel.“

Operační sál… Skalpel…

„Nejste náhodou pěkně pod parou?“

Já, pod párou? Jakou párou? Alkohol? Alkohol je droga. Drogy neužívám. Ale o drogách něco vím.

Kokain. Heroin. Opium. Vitafobin…

Týraná mysl se náhle vzepřela účinkům zákeřného preparátu.

Někdo mne chce zabít. Ale já přece toužím po smrti!

„Toužím po smrti,“ říká nahlas a kráčí pryč, překvapená uniforma se nezmůže na odpor, ostatně případ se tímto zdá být vyřešen. Ten blázen je nebezpečný jen sám sobě… Pokud chce skočit z mostu, kdo mu v tom zabrání?

Cornelius cítí neobyčejné vzrušení, protože se přiblížil ke kovovému zábradlí. Představuje si, jak je snadné chytit se jednou rukou černé trubky, trochu se odrazit, přenést své tělo nad propletenou konstrukcí a pak už jen ladně plachtit vzduchem do větrem rozčeřených vln.

Srdeční tep se prudce zvyšuje a do toho ještě vnímá slova, která před chvílí komusi řekl. Zapřísahal se, že to vydrží, v hloubi vědomí jasně cítí, že na druhé straně zábradlí čeká smrt, ví to naprosto zřetelně, právě tak jako to, že smrt je jev, z něhož by měl mít přirozený strach, měl by se jí bránit, a teď je tady cosi, co ho přímo žene do její náruče.

Zbytky vůle tělu nařizují, aby se zastavilo, očekávaný pocit rozkoše mu nařizuje, aby se pohybovalo dál.

Zastavuje se metr od zábradlí. Nevnímá nic, jen se ze všech sil snaží přemoci tu neuvěřitelně silnou touhu skočit dolů.

Vitafobin působí dvanáct hodin. Překonám-li tuto nástrahu, čekají mne sice ještě další, ale mám naději, že se ubráním. Stůj! Nepohybuj se! Stůj. Musím se dostat někam, kde je naprosté bezpečí, kde se mi nemůže nic stát, i kdybych sebevíc chtěl. Takové místo znám jenom jedno.

Ne, doma ne, tam to není. Bydlím zbytečně vysoko. V oknech je jenom křehká výplň. K dispozici tam mám střepy, provazy, elektrický proud. Vše může být zdrojem smrti.

Udělal krok a nevěděl o tom.

Musím najít někoho, kdo mne před tím vším ochrání. Musím najít člověka, který mi uvěří. Musím najít člověka, který je mým dobrým přítelem.

Jak rád bych teď skočil dolů…

Ruka se dotýká zábradlí.

Takový člověk je jenom jeden. Je to…

Lidské tělo se vymrštilo a překonalo nepatrnou překážku. Teď letí vzduchem a naplnilo se překrásným pocitem radosti a štěstí. O dvanáct metrů níž se čeří kalná hladina.

A tělo padá…

Soudce Penforns zaťukal výhrůžně kladívkem na dutě znějící desku stolu.

„Návrhu obhajoby se vyhovuje,“ zvolal roztřeseným stařeckým hlasem. „Soudní jednání našeho státu proti profesoru Simpsonovi se prohlašuje za tajné. Žádám tímto všechny návštěvníky i zástupce sdělovacích prostředků, aby opustili soudní síň. Veřejnost bude o průběhu procesu informována na tiskových konferencích, které budou moci obě zúčastněné strany uspořádat vždy třicet minut po skončení odpoledního jednání.“

Další úder měl dodat jeho slovům vážnost. Potom už jen mlčky přihlížel, jak soudní zřízenci za hlasitých protestů zástupců šesté velmoci vyklízejí sál a uzavírají tak veřejnosti vstup na přelíčení, které slibovalo stát se senzací.

Cornelius Graaft, korunní svědek obžaloby, přišel na řadu v průběhu dopoledne dalšího dne. Celé předcházející odpoledne a další dvě hodiny ráno zabrala výpověď doktora Szewinského, který byl přizván jako soudní znalec a seznamoval soud s chorobou GS, jejími příznaky, průběhem a významem pro současnou společnost.

Prázdná soudní síň připomínala katedrálu. Každé slovo se rozléhalo a vracelo se několikanásobnou ozvěnou. Cornelius se snažil hovořit potichu, čímž si ovšem proti sobě popudil nervózního soudce, kdysi nepochybně statného muže, který však ve své sedmdesátce byl pouhým stínem svého bývalého já. Cornelius nechápal, proč tak závažný případ s obrovským společenským dosahem a ve svých důsledcích s obrovským dopadem pro další vývoj společnosti může být svěřen vetchému starci. Nahluchlý soudce byl vznětlivý, nesoustředěný a roztržitý, někdy se Corneliovi zdálo, že vůbec neposlouchá, jindy mu naopak očima doslova visel na rtech a nechával si vysvětlovat každý nepodstatný detail.

„Několikrát jsem byl svědkem,“ vypovídal Cornelius, „jak si profesor Simpson zval pacienty do svého soukromého kabinetu. Nebyl ani nijak zvlášť opatrný nebo se domníval, že ho skrz zdi nemůže nikdo slyšet. Všechny tyto pacienty prachsprostě vydíral.“

Vyzáblý obhájce vyletěl z křesla jako vymrštěný pružinou.

„Mírněte se laskavě ve výrazech, pane svědku,“ zasípěl soudce.

„Omlouvám se,“ kývl hlavou Cornelius. „Profesor Simpson nabízel těmto pacientům takzvanou svobodnou volbu. Mezi smrtí a životem. Za značné finanční částky byl ochoten zneužít svého postavení vedoucího lékaře naší kliniky a vypustit tyto pacienty ze seznamu osob aktivovaných chorobou GS. Částky určoval úměrně výši finančního konta vyd… ehm… pacientů.“

„Protestuji proti tomu, aby zde byl můj mandant bezdůvodně osočován a obviňován z vydírání, aniž by byl předložen jediný důkaz,“ vyskočil až po uši rudý obhájce a výhružně přehlédl prázdné lavice. Zjevně zklamaný tím, že jeho očekávanému triumfu není přítomna veřejnost, snažil se nepoužívat rozmáchlých gest zaměřených na ovlivňování davu, avšak s nepříliš velkým úspěchem.

„Důkazy předložíme ve vhodné chvíli,“ prohlásil klidně prokurátor. „Laskavě mi dovolte, abych dokončil výslech svědka.“

„Jak je libo,“ zatvářil se obhájce, jak nejkyseleji dovedl.

„Hovořil s vámi někdy obžalovaný o svých… finančních vztazích s pacienty?“

„Ne… tedy, alespoň do té doby, kdy jsem se mu o tom sám nezmínil. Nedal najevo žádné překvapení, že jsem informován o jeho transakcích. Naopak, s úsměvem ve tváři mi na celém tom podniku nabídl spolupráci.“

„Co jste učinil?“

„Jeho nevhodné návrhy jsem co nejrozhodněji odmítl. Kolega Simpson si zjevně neuvědomuje, jakým nebezpečím pro lidstvo je GS, a navíc se svým vydíráním obohacuje na lidském neštěstí, a tím, že oddaluje či dokonce zabrání likvidaci zárodků u postižených, nepřímo způsobí, že nutně onemocní další dva lidé. Další dva potenciální kandidáti finančních vztahů s profesorem Simpsonem. Toto vše nemá s humánním posláním medicíny nic společného!“

„Chcete snad naznačit, že je humánní podávat nemocným vitafobin?“ zasáhl do procesu soudce Penforns.

„O tom jsem nerozhodl já, slavný soude. Vitafobin je v současné době tím nejjistějším prostředkem, jak šíření GS zabránit. Existence celého lidstva je v sázce. Lidé, kterým je vitafobin podán, jsou tak jako tak odsouzeni k smrti…“

„Děkuji vám, pane svědku, o této záležitosti je soud dostatečně informován. Nepřeji si, abyste papouškoval vědecké publikace. Mne zajímá váš názor.“

Cornelius se nervózně rozhlédl. Zachytil potměšilý obhájcův úsměv, nehybnou tvář profesora Simpsona, bezradnost prokurátora krčícího se za svým stolkem.

„Chcete-li skutečně slyšet můj názor, potom na vitafobinu není humánního nic. Ale je humánní odírat nemocné, jen aby si prodloužili život o mizerných pár týdnů a aby si nějaký úchylný lékař cpal do kapsy peníze jen proto, že den co den porušuje Hippokratovu přísahu?“

Obhájce chtěl protestovat, ale soustředěné gesto soudcovo jej odkázalo do patřičných mezí.

„Kolika pacientům jste podal vitafobin vy, doktore Graafte?“ zeptal se soudce.

„Nevím, nepočítal jsem to,“ odpověděl po chvíli přemýšlení Cornelius. „Snad několika stovkám, přesné záznamy mám pochopitelně v ordinaci.“

„Chcete tím říct, že jste přinejmenším stokrát porušil Hippokratovu přísahu?“

„Slavný soude,“ odvážil se ozvat prokurátor Pragner, „jestli dovolíte, tento výslech vybočuje z rámce procesu, jenž je tu veden. Záležitost syndromu GS a drogy vitafobinu byla probrána na četných lékařských sympoziích, hovoří o ní odborná literatura a s ohledem na nebezpečí…“

„Děkuji, pane prokurátore, to stačí,“ přerušil ho teď neobyčejně čilý soudce Penforns. „Přelíčení povedu tak, jak uznám za vhodné. Odpovězte na otázku, pane svědku.“

„Ne, choroba GS je vyjmuta z Hippokratova slibu…“

„Věda vám tedy dala právo lidi zabíjet?“

„Věda nedala žádnému lékaři právo vydírat smrtelně nemocného pacienta. Mám tady seznam jedenadvaceti osob, které profesor Simpson během posledního půlroku vydíral, obohatil se nejméně o tři sta padesát tisíc goldů a nepodal jim drogu, jak je nařízeno. Ohrozil tím…“

„Odpovídejte pouze na otázky, pane svědku,“ napomenul ho soudce.

„Můžete seznámit soud s těmi jedenadvaceti jmény?“ ozval se znovu prokurátor, když využil chvilky, v níž se soudce Penforns dusil kašlem.

„Ovšem,“ odpověděl Cornelius a vytáhl zápisník. Recitoval jména ve městě někdy až příliš známá.

„Soud si přeje všechny tyto osoby předvolat,“ rozhodl soudce Penforns.

„Slavný soude,“ pronesl s úsměvem obhájce. „Nic proti tomu nenamítáme. Všechny tyto osoby jsme hodlali předvolat jako svědky obhajoby.“

„Cože?“ divil se nahlas prokurátor Pragner.

„Snad mi pan prokurátor nehodlá radit, které osoby mám předvolat jako svědky?“ rozdával obhájce úsměvy na všechny strany.

„Okamžik,“ namítl prokurátor. „Dříve, než budou tito svědkové předvoláni, rád bych prostřednictvím Cornelia Graafta předložil některé věcné důkazy. Jedná se o magnetofonové záznamy, které svědek natočil při svých rozhovorech s obžalovaným.“

Prokurátorův asistent vtrhl bočním vchodem do sálu, přistoupil k prokurátorovi a něco mu vzrušeně šeptal do ucha. Prokurátor Pragner zbledl.

„Slavný soude,“ řekl roztřeseným hlasem, „neumím si to nijak vysvětlit… Někdo se vloupal do trezoru na prokuratuře… Před několika minutami, za bílého dne… Ty záznamy… jsou pryč.“

Cornelius Graaft si znechuceně ulevil.

„Nevadí, mám ještě kopie,“ řekl po chvíli.

„Pokud máte nějaké důkazy,“ konstatoval soudce Penforns, „je třeba je soudu předložit včas a bez průtahů. Pokud s nimi soud hodláte seznámit, dojděte si pro ně. Soud zatím vyslechne svědky, které jste jmenoval. Můžete se vzdálit.“

Svalnatí lodníci vytahují zmítající se nohy z ohromné kupy písku. Sypkou hmotou obalená masa dává čilými pohyby najevo, že není zraněna a že ten velkolepý netopýří let přímo na palubu naloženou stavebním materiálem nepřinesl žádné těžké následky.

Utírají mu obličej a dívají se do tváře stále ještě mladého člověka, v té chvíli se zimničně chvějícího.

Jeho rty cosi šeptají.

„Zavolejte doktora Pragnera, prokurátora. 22 23 212. Ať všeho nechá a ihned přijde.“ Hlas se zajíká. Plive písek. „A držte mne. Svažte mne, než znovu začnu divočit. Bože, jak rád bych skočil do řeky…“

Slova se mění v nesrozumitelné mumlání, silné ruce mají co držet, útlé tělo se zmítá v nárazovitých křečích, z inteligentně vyhlížející tváře se sypou ty nejsprostší nadávky.

„Tak ho pusťte ke všem čertům, když o to tak stojí!“

„Ani nápad. Za tím něco bude. Až přijede ten prokurátor, tak uvidíme.“

„Od soudu radši ruce pryč. Jsou s nima jen nepříjemnosti.“

Rozedřené ruce se zoufale snaží přervat pravé lodní lano. Pouta však drží pevně. Hlava buší do dřevěné stěny a objevují se na ní krvavé podlitiny.

„Ten rozsudek je skandální!“ vykřikl Cornelius a praštil do stolu, až stoh spisů nadskočil.

„Nečertěte se,“ podotkl klidně prokurátor. „Ještě nevyhráli. Ty svědky skutečně nemělo cenu předvolávat. Jak se dalo očekávat, nikdo z nich nebyl ochoten přiznat, že je vydírán, dobře věděli, co by to pro ně znamenalo. Simpson se zdá být téměř nepostižitelný, a navíc teď třímá v ruce všechny trumfy. Jediné důkazy, které jsme měli k dispozici, skončily v rukách šikovného zlodějíčka. Nechci věřit tomu, že přišel zvenku. Nevíte, jaký je to problém dostat se do mé kanceláře normálním způsobem, natož sem přijít něco krást. Justiční palác je střežen lépe než královské rezidence. Museli projít kolem tajemníka, přes sekretariát a provrtat se dvaceticentimetrovou stěnou trezoru. Za bílého dne a před očima všech! Ne, tady nešlo o obhajobu nějakého Simpsona. Nepochybuji o tom, že kterýkoli z těch svědků by mu nejraději zakroutil krkem. Ale zatím mu nesmí být zkřiven jediný vlásek na hlavě. Nesmí být odvolán, nesmí být přeložen, musí zůstat ve městě a ve své funkci. Dostat se tak k těm materiálům jiný lékař, všichni mají odzvoněno. Taková je pravda, doktore Graafte. Už to byl zázrak, že se nám jej podařilo dostat před soud. Kdo ví, co to způsobí. Možná, že mu to jen pomohlo k ještě závratnější kariéře a vám… Ne, nebudu radši malovat čerta na zeď.“

„Ne, nevěřím tomu, že je nepostižitelný.“

„Víte snad o nějakém způsobu, jak se mu dostat na kobylku?“

„Vím, ale nesmíte o tom vědět právě vy. Není to způsob právě zákonný. Podstrčím mu papíry několika lidí, kteří budou ochotni si pálit prsty společně se mnou. Budou to lidé zdraví, a až je Simpson začne vydírat…“

„Co se děje, proč jste se zarazil?“

„Co se děje? Až příliš mnoho. Jsme všichni slepí. Musíme provést okamžitou kontrolu zdravotního stavu všech lidí, které Simpson vydírá! Jsem ochoten se vsadit, že se zlatým spánkem mají společné asi tolik jako ďábel se znamením kříže.“

Náhle ucítil, že tlak povolil.

Vzápětí vyskočil, odrazil se a hledal smrt v nárazu do zdi. Marně. Odrazil se od měkké molitanové vystýlky. Vrhl se na druhou stranu, tam dopadl podobně. Zuřil. Marně hledal bolest, marně vyhledával smrt. Byl v malé komůrce osvětlené matným světlem ve stropě. Všechny stěny byly obloženy měkkými vycpávkami.

Je bezradný. Nic mu nepomáhají zoufalé výpady proti měkké hmotě. Těžké nárazy nezpůsobují tělu žádné škody. Pokouší se zlomit si vaz pádem na podlahu, ale neví, jakou polohu má při tom zaujmout, pohyby jsou nekoordinované a od podlahy se odráží jako od trampolíny.

Vnímá smrt jako vyvrcholení svého dosavadního života, jako něco, čím musí své bytí v co nejkratší době ukončit. Jako něco, co je nezbytně nutné, a cítí ji jako skvělý fenomén otupující mysl a působící vrcholné potěšení. Prožívá hlubokou depresi a není ochoten věřit tomu, že se jeho mozek pána tvorstva nemůže vypořádat s tak jednoduchou překážkou, jako je bezpečnostní komora pro zvlášť zuřivé šílence.

Proklíná toho, kdo ho sem zavřel, a nenachází pro něj jediné vlídné slovo. Ten darebák mu chce zabránit ve smrti! Pokouší se rozebrat osvětlení a dotknout se kontaktů elektrického proudu, snad je v nich dostatečné napětí alespoň na to, aby vyvolalo pocit přibližujícího se konce. Marně, sklo je nerozbitné. Škoda, snad by stačilo pár střepů, žíly jsou tak zranitelné… Představa pomalu unikající krve mu působí neobyčejnou slast, a tak prožívá nadcházející okamžiky alespoň platonicky.

Chytá se oběma rukama kolem krku a snaží se sám sebe uškrtit. Nemá však tolik síly, stále se v hrtanu objevují skulinky, kterými do plic proniká ten zatracený kyslík. Chce vytáhnout řemen z kalhot, kožený pásek může být v tomto případě ideální pomůckou, stačí kolem krku utáhnout smyčku a podržet. Chce rozervat své šaty na cáry a nadělat z nich provazy, je to však marné. Vhodili ho sem úplně nahého.

Zatajil dech a nedýchal. Daří se! Nedostatek kyslíku vyvolává nesmírné vzrušení, cítí blížící se orgasmus, ale ve chvíli, kdy už už pozbývá vědomí, se v těle uvolňují jakési zákeřné sebezáchovné pudy, cosi povoluje a plíce samy obnovují dýchání.

Sedí a přemýšlí. Tímhle způsobem to tedy nepůjde. Nechce věřit tomu, že neexistuje způsob, jakým by člověk mohl ukončit ten nenáviděný, protivný, zbytečný život.

A přece. Zdá se, že něco objevil.

Zuby se zakusují do kůže předloktí, rvou tu bílou hmotu v dlouhých cárech, pronikají hlouběji a hlouběji do svalu, obnažují namodralou žílu a vášnivě ji trhají. Temně rudá kapalina zbarvuje bílé čalounění do tmavého odstínu, zuby trhají dál a dál, žíla se nesmí stáhnout, a ještě druhou ruku, tak, to je výborné. A teď se ještě prokousat k tepně…

Spokojeně leží a šťasten vnímá, jak mu z těla uniká život. V celém těle prožívá ten nejkrásnější pocit, vyvrcholení svého dosavadního života.

Cítí, že konečně umírá, že dosáhl svého cíle.

„Přejete si něco, kolego Graafte?“

Cornelius si uvědomil, že udělal největší pitomost svého života. Byl si až příliš jist tím, že profesor Simpson bude nejméně hodinu a půl na obědě. Uprostřed pohybu ztuhl. Jeho prsty svíraly zdravotní kartu bankéře Janviona. Stačily by snad jen dvě sekundy k tomu, aby poznal, jaký vztah má tento pacient k zlatému spánku.

Simpsonův hlas zněl jako úder umíráčku.

Cornelius spíš vytušil, než viděl, že tu profesor není sám. Nabyl už téměř úplné jistoty, že ho Simpson sleduje od okamžiku, co na něj podal udání. A teď se nechal chytit při činu. Ale… co vlastně provedl? Pracují ve stejném ústavu, potřeboval si jen něco ověřit ve zdravotních záznamech…

Na nejapné výmluvy mu nenaletí ani poslední vrátný.

Pomalu se obrátil, Janvionovy papíry v ruce. Jeho protivník stál s vítězoslavným úsměvem ve tváři s rukama zabořenýma hluboko do kapes. Přesto se zdálo, že pravicí drží nepřirozeně.

A není sám…

Cornelius se rozhodl a jedním trhnutím rozevřel spis. Přeletěl očima shora dolů. Simpson mu vytrhl spis z ruky a Cornelius si teď nebyl jist vlastně vůbec ničím. Právě pochopil, že bankéř Janvion chorobou GS trpí a že na to všechno měl jít úplně jinou cestou. Vyšetření několika lidí by mu nezabralo tolik času, GS se diagnostikuje neuvěřitelně snadno…

„Kolego Graafte,“ pronesl pomalu Simpson a ruce měl teď schovány za zády. „Jak jistě víte, jsem pověřen dozorem nad průběhem GS v našem městě. Jistě je vám známo, že i lékaři jsou jen lidé. Proto jsem nucen vám sdělit, a vy, jako odborník, o tom zaručeně nebudete pochybovat, že ve vašem těle byla identifikována právě tahle zákeřná choroba. Zcela jistě mi nebudete zazlívat, když okamžitě provedu příslušný zákrok.“

Ten předmět, který Simpson držel za zády, okamžitě poznal. Co to vlastně má znamenat?

Zrada? Pomsta? Vyřizování účtů? Závist? Od všeho asi trochu.

Ohlédl se. Ve dveřích spatřil gorilu.

Cornelius Graaft vidí bílý strop.

Chce se pohnout, ale něco mu svírá ruce i nohy.

V pažích vnímá tupou bolest. Cosi nepříjemného mu trýzní loketní jamku. Zvedá hlavu a sjíždí pohledem po rukou, vidí zápěstí omotaná bílým obvazem a jehlu přivádějící do těla průzračný roztok.

Pochopil, že unikl něčemu neskutečnému.

Dlouho se musel na všechno rozpomínat, ale přesný sled událostí nedal ve své hlavě dohromady nikdy. Přesto si však velice dobře zapamatoval slova, která vmetl do tváře profesoru Simpsonovi.

„Zvítězil jsem,“ usmívá se sám pro sebe. „Já žiji a ty o tom nevíš.“ Trochu mu radost kalí vědomí, že k úspěchu mu vlastně dopomohlo štěstí a někdo, kdo ho zavřel sem. S odporem se snaží na uplynulý den zapomenout. Nejde to. Jeho myšlenky jsou jasnější a jasnější, přesný sled událostí se mu vybavuje jako přehrávaný z magnetofonu.

„Zavolejte doktora Pragnera,“ volá do prázdné místnosti. „Pragnera, nikoho jiného.“

Pak zavírá oči a čeká. Je-li v obyčejné nemocnici, pak je docela dobře možné, že je pod kontrolou kolegy Simpsona. Pro toho by nebylo žádným problémem píchnout mu další injekci. Vůbec však nechápe význam toho všeho – Simpsonovi by už neměl být nebezpečný. Proces skončil jeho vítězstvím, kdo se opováží ho znovu obžalovat? Ani Pragner ne.

Přemýšlí.

Snaží se domyslet, co za tím vězí. Simpson, to je možná jenom vrcholek ledovce. Kolik dalších takzvaných lékařů se přiživuje na zlatém spánku? A jsou to jenom lékaři? Kdo všechno za tím vlastně stojí? Třeba i ti potenciálně nemocní, ti, které někdo vydírá. Pro ty je Cornelius daleko větším nebezpečím než pro nejhoršího zločince. Jeho odhalení může znamenat jejich smrt.

Přichází prokurátor.

Rozmlouvají spolu. Dlouho, nesoustředěně. Corneliovy myšlenky jsou útržkovité, živí v sobě utkvělou představu a chápe, že v daném okamžiku se s ní nikomu nesmí svěřit. Potřebuje sehnat důkazy. Ví, kde je najde, ale přístup k nim není bezpečný. Nedostane se k nim, pokud…

„Poslyš,“ říká, „pro tebe by to nemusel být problém. Simpson tu informaci dychtivě očekává. Dej vyhlásit, že jsem zemřel. Efektní sebevraždou. Snad by se dala i sehnat mrtvola, kterou by někdo identifikoval. Sebevražd je přece tolik…“

„A proč to vlastně?“

Ví, že vysvětlit to nebude jednoduché.

„Pořád ten Simpson?“

Cornelius kývá a zavírá oči. Je unaven.

Nemocniční areál je ponořen do tmy. Rozptýlené světlo slabých žárovek, ztlumené navíc modrými filtry, s největším úsilím zajišťuje jakous takous viditelnost. Stín muže plížícího se podél stěn třináctého poschodí zaznamenávají jen citlivá protipožární čidla, a ta na živé bytosti nereagují. Stín se zastavuje u prosklených dveří s nápisem:

ODDĚLENÍ PRO VÝZKUM GS

Přednosta prof. MUDr. Robert Simpson

Malá kartička otvírá nočnímu hostu dveře. Obě křídla s téměř neslyšným zasyčením zapadávají zpět do původní polohy. Návštěvník stojí a s uspokojením pozoruje malou nástěnku na jinak čistě bílé stěně. S úsměvem pročítá svůj nekrolog.

Pak pokračuje dál. Jde najisto, všechno tady zná nazpaměť. Znalost kódů mu otvírá i ty nejtajnější dveře. A ten darebák Simpson o tom nemá určitě ani páru, někde si teď vyspává…

Malý trezor jen zvolna vydává svá tajemství. Na obrazovce terminálu se šifry proměňují ve srozumitelné znaky.

Podezření, které si Cornelius pomalu budoval, se pozvolna mění v neochvějnou jistotu.

Přízrak zlatého spánku nad ním visí už několik let jako kletba, pronásleduje jej dnem i nocí. Výzkumu choroby věnoval nejlepší léta svého života, nebyl ochoten se smířit s tím, že je vždy a neodvolatelně smrtelná. Vědecky dokázaný fakt, že každý zárodek plodí další dva neomylně si nacházející další oběti a pomalu decimující lidstvo, už dokázal částečně zviklat svými výzkumy. Ale teď když mlčky pronikal k samé podstatě problému, když pochopil, co všechno se za ním skrývá, jaký kolotoč peněz a složitých mezilidských vztahů odhalil, projevil se u něj ohromný pocit bezradnosti. Vědět o problému, to je jedna strana mince. Ale minci obrátit a pokusit se společnost očistit od zhoubného neduhu, je problém naprosto neřešitelný.

Přesto se o něco snaží.

Jeho prsty se hbitě dotýkají kláves terminálu. Přenáší do něj všechny své myšlenky. Ví, že za necelou půlhodinu vznikne podle jeho pokynů několikastránkový tisk vysvětlující všem princip choroby GS, její vývoj a následky pro lidstvo, a především zločinný komplot tohoto ústavu s ní spojený. Přesto stále nechápe, jak k něčemu takovému mohlo dojít, jak se někomu podařilo utajit před světem tak epochální objev, k jakému před lety dospěl Robert Simpson a k jakému by se určitě po dvou nebo třech letech dopracoval on sám. Profesor určitě poznal, že Cornelius je na správné cestě, a pokusil se ho přemluvit, aby přistoupil na jeho hru s penězi, aby se podílel na tom odporném obchodu s lidským zdravím, na nelidském týrání lidí, kteří mohli být dávno uzdraveni, a zatím Simpson těžil z jejich strachu, z jejich důvěřivosti v bezmocnost lékařů právě před touhle nemocí. Pravděpodobně nebude trvat dlouho a ke stejným výsledkům se dopracují i v cizině, a potom i tady budou muset začít GS léčit, zisky však klesnou na polovinu, třetinu, čtvrtinu, vždyť léčení GS je tak jednoduché!

Zlatý spánek. Zlaté opojení.

„Na co si tu hrají nebožtíci?“

Poznal jeho hlas při první slabice. Neslyšel nikoho přijít, to ovšem znamená, že tu někde v úkrytu čekal. Musel vědět, že Cornelius přijde. Musel vědět, že není mrtev.

Tuto informaci mohl dostat jen od jednoho člověka.

„Dočti ten seznam až do konce, příteli,“ pravil Simpson ironicky. „Doktor Pragner je na něm už čtyři dny.“ Teprve teď se Cornelius ohlédl.

Simpson byl sám, a to ho překvapilo. Marně hledal ty jeho věrné gorily. Jeho jazyk zatím nezahálí. Je si až příliš jist svou věcí.

„Už pro tebe není jiná cesta, Cornelie. Kromě toho, čeho ses právě dopátral, a co jsem ti tady vlastně naservíroval schválně, protože bys na to brzy stejně sám přišel, ti musím sdělit ještě jednu informaci. Nezbývá ti totiž nic jiného, než jít do toho všeho se mnou. Zítra se přihlásí u státního žalobce šest vážených občanů, kteří dosvědčí, žes je vydíral v souvislosti s chorobou GS…“

„… a kteří jsou ochotni nechat si hned po přelíčení píchnout vitafobin?“

„Kteří jsou prokazatelně zdraví, protože jsem je odpoledne sám vyšetřil.“

„A to se mi, ty hajzle, nestydíš něco takového nabídnout, přestože dobře znáš mé názory?“

„Ne, Cornelie, já se už nebojím ničeho, a ze všeho nejméně tebe. Jsem si zcela jist tím, že až nastoupíš na moje místo, neodvážíš se porušit tradice, které jsem tady já zavedl, a že nikdy neotiskneš ten pamflet, který tady právě vylézá z počítače.“

„A kdo mi v tom zabrání?“

„Ty sám. Ty sám se vrhneš na peníze jako opice na banán. I kdybys nechtěl, budeš muset. Jedno šlápnutí vedle, a ne moje, nýbrž tvoje jméno bude navěky pošpiněno.“

„Ani to mi nezabrání předat ten objev lidem!“

Simpson se usmál: „Jsi nějak moc zásadový!“

„Netvore!“ vrhl se na něho Cornelius celou svou tíhou a srazil jej k zemi. Přitiskl to kulaté břicho k podlaze a tloukl mu hlavou o nablýskané linoleum.

„Ty si ani nezasloužíš žít!“ řval v bezmocném vzteku a nechápal, jak je možné, že se ten člověk pořád ještě usmívá. Konečně zavřel oči. Byl v bezvědomí. Cornelius vstal, vyběhl do laboratoře, potmě vyhledal skříň a roztříštil sklo ve dveřích. Injekčních stříkaček tam byla solidní zásoba, léky vždy v pohotovosti.

Sklonil se nad bezvládným tělem, vyhrnul rukáv bílého pláště a chystal se zabodnout injekci s drogou do svalu.

Strnul uprostřed pohybu.

Celá ruka měla zlatavý nádech. A nejen ruka, ale i obličej, druhá paže, i celé tělo začínalo dostávat bronzový odstín, který neustále sílil. Pochopil, proč se Simpson usmíval při jeho ranách.

Necítil je.

Nemocný otevřel oči. Dobře věděl, kolik života mu ještě zbývá. Za několik hodin upadne do kómatu, do bezbolestného klidného spánku, možná se mu bude zdát i o zlatě, kterého má v bance plný trezor. Vstal a s úsměvem, který byl Corneliovi neslýchaně odporný, mu vyzývavě pohlížel do tváře.

„Proboha, proč vlastně?“ křičel na něho Cornelius. „Když jsi objevil lék, když víš… když víme, jak konečně na to, tak proč? Proč sis jej neaplikoval sám?“

Simpson se smál dál. Vypadal nepříčetně, ale jeho slova dávala smysl:

„Copak to nechápeš? Ta vakcína se musí aplikovat do pěti měsíců po vstupu infekce do těla, jinak je neúčinná. Když musím zemřít já, proč mají žít jiní?“

„To jsi lékař?“

„Říkej si tomu, jak chceš. Když uznáš za vhodné, prodej ten lék lidem. K ničemu to nepovede, rozumíš? Lidé s tím budou žít čtyřicet, padesát, sto let, pak stejně spory přejdou do atmosféry. Nic je nezahubí. Jenom ti, co zemřou předčasně, s sebou neponesou smrt pro ostatní. Proto i nadále platí, že nemocný musí dostat vitafobin – rozumíš?“

„Ale to všechno je nesmysl!“ vykřikl Cornelius. „Co si to namlouváš? Pokud se lidé dožijí i se zárodkem tak vysokého věku, nemohou jim žádné zákeřné spory prakticky ublížit, smrt je tak jako tak neodvratná, a každý člověk zemře až poté, co splní svou biologickou úlohu. To není ortel nad lidstvem, to je předpověď jeho další budoucnosti. GS se stane přízrakem, stínem minulosti, slepou uličkou v dějinách medicíny!“

„A jsi o tom skutečně přesvědčen?“

To už nebyl smích, to byl cynický úšklebek.

V ruce třímal zapalovač. Jednou škrtl a malý plamének přiložil k rukávu svého pláště. Musel být napuštěný hořlavinou, tvrdil později Cornelius. Simpson vzplanul jako pochodeň. Cornelius zaslechl bzučení požárních uzávěrů. Ten Simpson myslel na všechno. Plamen byl tak velký, že nikdo nebyl schopen odejít včas z ohroženého prostoru. Dokud tady bude hořet, ven se nedostane. Teď by se už měla zapnout hasicí automatika…

Nic se neděje. Má Simpson prsty i v tomhle?

Jeho přece nic nebolí. Hoří a pořád se usmívá!

Povalil to tělo na zem a snažil se je uhasit. To už však hořely koberce, záclony, elektrické rozvody, vybuchovaly lahvičky s chemikáliemi. Smrt zavírala pomalu oči profesora Simpsona a teď hrozila i Corneliovi, který se dusil kouřem, klopýtal přes povalené kusy nábytku a marně se snažil uhýbat plamenům.

Tak tedy přece jen smrt, řekl si.

V zoufalství se pokoušel rozbít okno, opíral se do silného skla znovu a znovu, nevnímal, jak počítač, který byl naprogramován na tisk jeho zprávy, po zkratu kontaktů spustil tiskárnu, a že o několik poschodí níž vypadávají ze stroje úhledné brožurky s titulem PRAVDA O GS, informující v tisících výtisků svět o tom, jak bylo této choroby zneužito.

Okno povolilo a velký rám s napůl roztříštěnou tabulí se vyklopil ven. Cornelius neváhal a skočil.

Nad ohromnou propastí viselo zmítající se lidské tělo, na němž doutnaly šaty, a křečovitě se drželo rámu ještě ve chvíli, kdy požární čety zlikvidovaly oheň a snažily se je vtáhnout zpět do budovy.

Nos to závaží

Boy, you’re going carry that weight,

Carry that weight a long time.

John Lennon, Paul McCartney

Tíha.

Nesnesitelná, mučivá tíha, svírající svaly, napínající šlachy, drtící kosti. Člověk se snaží nevšímat si jí, odpoutat své myšlenky od toho příšerného údělu, ale nejde to. Ten tlak je všudypřítomný, zdá se, že svírá nejen svého nositele, ale i všechny kolem, všechny lidi, všechny předměty, celý svět.

Klouby se deformují námahou a teprve v takové chvíli si člověk plně uvědomuje význam pojmu 1 g. Noha se těžce odlepuje od země a ta nesmírná váha plně spočívá na druhé. Krok je krátký, je to spíš jen přísun, a neposune vlastně člověka ani o kousek dál.

Teprve teď, ano, trochu se vzepřít rukama, nadlehčit se, ulevit nohám, pozvednout druhou a znovu krok, snad to takhle půjde. Jenom neupadnout. Krok. Sun. Přísun. Krok.

Bolest. Stále větší bolest. Nejvíc trpí kolena. Ještě jeden krok a kohoutky už jsou na dosah. Levá ruka se po nich natahuje, plným proudem začíná tryskat jak chladná, tak i horká voda. Vana se jenom pozvolna plní. Nic nedbá, že gejzíry vody stříkají kolem a smáčejí kdeco. Vana má otevřenou výpusť, téměř všechna voda, která vytéká z otevřených kohoutků, ihned propadá tím nenasytným chřtánem. Proklíná se, že byl tak pečlivý a před týdnem odpad vyčistil, tenkrát přece vana skoro neodtékala. Teď nemá sílu k tomu, aby se ohnul a vykonal tak jednoduchý pohyb, jakým je ucpání odpadu zátkou. Kdyby to udělal, možná by už nevstal. Jak dlouho to takhle asi potrvá, než se vana naplní? Deset dvacet minut? Svaly začínají povolovat, tělo stlačované nesmírnou tíhou klesá k zemi, ruka hledá záchranu, ale prsty svírají jen vzduch.

Dopad je těžký a bolestivý. Tělo leží na podlaze, skrápěné sprškami vody. Najít tak teď v sobě ten poslední zbytek sil a aspoň se překulit do poloprázdné vany, pak by si už člověk měl poradit.

Je to neuvěřitelný zápas. Strhává na sebe ručníky, věšák, kartáčky na zuby, zrcadlo se tříští na kusy, ale konečně se štíhlé a přesto tak těžké tělo dostává horní polovinou přes okraj té velké plechové nádoby a následuje těžké mokré žuchnutí.

Prudké vlnobití vyhání velkou část vody ven z vany a tělo téměř neschopné pohybu leží ponořeno obličejem dolů. Už se zdá, že je konec, v posledním záblesku vědomí se však zvedá nad hladinu a plíce se naplňují vzduchem promíseným s kapičkami vody, teprve pak se tělo obrací, protože to už je vana skoro plná, a konečně s úlevou cítí, jak povolila ta nekonečná tíha, a ví, že spásný Archimédův zákon ho na několik minut či hodin zbaví těch největších problémů. Ruka nahmatává zátku a ucpává výpusť. I kohoutky se mu daří uzavřít a tělo potopené až po hrdlo vychutnává ten neskutečný pocit lehkosti, protože teď už neváží víc než šedesát kilogramů, a to už se dá vydržet.

Tak probíhaly první minuty mého trestu. Je zbytečné zmiňovat se tady o zločinu, kterého jsem se dopustil. Ve společnosti, v niž žiji, není velkým problémem být obviněn z jakéhokoli činu.

Soudila mne žena. Ironií osudu bylo, že jsem si ji jako soudce sám vybral – zdála se mi být ze všech nejsympatičtější. Mlčky vyslechla prokurátorovu zaujatou řeč, se sevřenými rty naslouchala monotónnímu hlasu svědků papouškujících naučená svědectví podle prokurátorova vzoru, bez účasti sledovala chabé pokusy mého obhájce vytáhnout mne z té špíny, již na mne všichni nakydali, se skelným pohledem byla jen fyzicky přítomna mému poslednímu slovu, kterým jsem vlastně zatloukal poslední hřebíčky do vlastní tak umně sbité rakve.

Byla to zvláštní žena. Nevšiml jsem si, že by se za celou dobu přelíčení trvajícího dvě, snad i tři hodiny, pohnula. Seděla strnule, bez účasti. Jako robot. Až jsem ji začal podezřívat z nelidského původu. Leskly se jí ale oči. Byla tedy člověkem, aspoň co se týče formy. Pokud se jednalo o obsah…

Poprvé se pohnula ve chvíli, kdy začala nezúčastněným hlasem předčítat rozsudek:

„Obžalovaný Thomas Orten je vinen, že dne dvaadvacátého září minulého roku v jedenadvacet hodin třicet minut v objektu kavárny Mimóza šířil…“

Dál to nebylo zajímavé. V kostce zopakovala prokurátorovy smyšlenky, které zjevně přijala za své.

„… a odsuzuje se k pěti letům regrese se zátěží s koeficientem 0,63.“

Pět let, to jsem čekal. Ale tak vysoký koeficient? Komu na mně tak záleželo, že se mne snažil odrovnat? Vážím něco kolem osmdesáti kilogramů a minulý týden jsem promyšleně absolvoval slabou odtučňovací kúru – na jednu stranu jsem tím snížil zátěž, naproti tomu jsem se možná připravil o ten poslední zbytek sil, který by mi tu tíhu umožňoval snadněji nosit.

„Proti rozsudku není odvolání.“

Sklapla desky soudního protokolu ještě ve chvíli, kdy se její poslední slova tříštila o poloprázdné lavice a dřevem vykládané stěny. Zůstala sedět na svém místě, zatímco další aktéři procesu a těch několik málo zvědavců se začali rozcházet.

Zůstali jsme jen ona a já. Pozoroval jsem ji a hledal v její tváři jakýkoli výraz, který by mne přesvědčil o tom, že v této místnosti není pouhou kulisou, ale tou nejdůležitější osobou s pravomocí ovlivňující na dlouhá léta lidské osudy. Marně. V tváři se jí nehnul jediný sval.

Dva zřízenci mne odvedli a ona stále ještě seděla.

Ve dveřích jsem se střetl s účastníky příštího procesu. Jaký osud asi čeká odsouzeného? Od té chladné mumie se může nadít opravdu jen toho nejhoršího.

Odvedli mne do sklepa, svlékli do naha a postavili na váhu.

„Hmotnost odsouzeného činí sedmdesát osm tisíc tři sta padesát šest gramů.“ Přesnost je skutečně šlechtila. Kdybych si nechal vytrhat zuby, byl bych na tom teď určitě o poznání lépe.

„Regresní hmotnost činí padesát osm tisíc tři sta patnáct gramů.“

Nikdy jsem nepochopil, jak se přepočítává koeficient na gramy. Někdy se mi to zdálo být málo, kupříkladu u Olivera, hostinského od Starého buku, který dostal 0,26 a nosil slabých pět kilo, nu a jindy, například teď…

Odevzdaného osudu mne přivlekli pod sprchu a nastavili materializátor. Přesně podle pokynů jsem rozpažil a nechal si nasadit brýle. Oči nesměly být zasaženy.

Stál jsem a cítil tu tíhu, která se na mne navalovala ze všech stran, pronikala kůží a zhmotňovala se ve svalech, především v oblasti hrudního koše. Cítil jsem každý kilogram, o který má hmotnost stoupala, a začal jsem litovat, že jsem se místo hubnutí nevěnoval gymnastice. Poprvé jsem ucítil tu tupou nesnesitelnou bolest v kolenou, přesně takovou, jako bych půl hodiny vlekl pytel cementu. A já ho měl skutečně naložen na ramenou. Ne na půl hodiny. Já ho budu muset vláčet pět let.

Pomohli mi na váhu.

„Sto čtyřicet šest tisíc šest set sedmdesát jeden gram.“

Byla to poslední slova, která jsem od nich slyšel. Od té chvíle si mne přestali všímat. Kdybych tam zůstal stát a ztrouchnivěl, vadilo by jim to jen potud, že by to po mně museli uklidit.

Stáhnout si z očí brýle nebyl naštěstí velký problém. Ruce zůstaly stejně těžké. Mohl jsem mluvit o štěstí v neštěstí. Kdo se znelíbil natolik, že se stal až příliš nepohodlným, dostal velkou část zátěže do rukou. Pokud nebyl finančně zaopatřen, rovnalo se to rozsudku smrti. Já jsem finančně zaopatřen nebyl, ale zase jsem nebyl tak nepohodlný. Nu, jen se mi někdo trochu mstil.

Svět kolem zůstal zdánlivě nezměněn, táž místnost bez nábytku, s našedlými stěnami, jen uprostřed váha ukazující to neuvěřitelné číslo. Mohl jsem se utěšovat tím, že kdybych v posledních patnácti letech se sebezapřením nedodržoval životosprávu, mohl jsem na tom být přesně stejně i bez rozsudku. Vždycky jsem měl sklony k tloustnutí. Takhle jsem dosáhl stejné hmotnosti a měl k tomu dost výhod, hlavně pevnou vůli, zdravé srdce a silné svaly. Naproti tomu mi chyběl trénink s tak velkou zátěží. Nu, nějak se s tím budu muset vyrovnat.

Oblékl jsem se. Napsal jsem to třemi slovy, dělal jsem to hodinu. Netušil jsem, kolik součástí má pánská garderoba a kolika složitých pohybů je potřeba, aby ji člověk dostal na sebe. Až do dnešního dne jsem nevěděl, kolik má lidské tělo svalů, šlach a kloubů, které při tak jednoduchých pohybech mohou trpět. Nebyla tu židle, musel jsem se oblékat vstoje, ale i kdybych ji měl k dispozici, jen těžko bych se odvážil usednout. Kdo ví, zda bych potom našel ještě sílu vstát.

Výstup po dvaceti schodech ze sklepa do přízemí mi trval patnáct minut. První tři schody jsem absolvoval ještě jakž takž, ale musel jsem zastavit. Nesnesitelná bolest v nohách mne přesvědčila o tom, že fyzické námaze jsem dávno odvykl.

Konečně jsem se dostal na denní světlo. Ulice s normálním ruchem, stále pospíchající zástupy. Mezi lidmi já. Já odsouzený, vláčející své závaží. Kdoví, kdo z kolemjdoucích vleče podobné břímě. Neviděl jsem nikoho, kdo by se skláněl pod tíhou desítek kilogramů. Pokud někdo takový mezi chodci byl, výborně to maskoval. Musel. Pokud člověk doznal, že nosí závaží, od toho okamžiku pro ostatní přestal existovat. Pokud by mu někdo poskytl pomoc, docela dobře se mu mohlo stát, že bude brzy běhat po světě s podobným, možná ještě těžším břemenem.

Nesměl jsem na sobě nechat znát, že jsem „těžký“. Musím dojít za každou cenu domů, aniž by si mne kdo všiml.

Krok, bolest, krok, bolest. Tisíce jehel v lýtkách a ve stehnech. Ne, Tome, nesmíš padnout, nesmíš ani odpočívat. Zrychluje se ti dech, srdeční frekvence? To je dobře, jen trénuj, nedávej však najevo únavu, pěkně se přetvařuj, usmívej se na lidi, jen se nauč žít s pokryteckou tváří, vydávat se za někoho lepšího, než vlastně jsi.

Každá nerovnost chodníku v sobě skrývá nebezpečí, že upadnu. Pád může znamenat konec. Nikdo nepomůže „těžkému“ vstát. A já už nemám sílu. Připadá mi, že se všichni dívají jen na mne, že se těší na ten okamžik, kdy konečně klesnu do špinavého prachu, aby mne mohli cynicky a netečně překračovat, a už předem slyším ty tiché úsměšky.

Obrubník. Seskočil jsem a probudil v nohách ohnivou vlnu. Takhle ne, musím být opatrný. Zlomená noha znamená smrt…

Konečně doma. Nesnesitelná tíha tlačí ramena k zemi. Ale také to znamená konec přetvářky. Teď mohu nadávat, klít, vztekat se, padnout na zem, jak se mi zachce. Ale vím o způsobu, jak si odlehčit.

Zachrání mne voda. Naštěstí mám pořádnou koupelnu s velkou vanou, nejen sprchový kout jako v běžných bytech. Jak jsem teď rád, že jsem při zařizování bytu nešetřil…

Žít se s tím dalo.

Ale…

Každodenní nocleh ve vaně na čas organismu odlehčil a jakž takž se dařilo zregenerovat zdecimované svalstvo a slisované klouby, po týdnu však začala měknout kůže, drolit se ve velkých chuchvalcích a na choulostivých místech naskakovaly bolestivé puchýře. Musel jsem se uchýlit ke lsti v podobě velkého plastikového pytle, do nějž jsem vždy v prázdné vaně vlezl a teprve pak do ní napustil spásnou kapalinu. Horká voda pomalu vychládala, a tak jsem ji několikrát za noc musel vyměnit. Pochopitelně i plastikový pytel měl své nevýhody, často jsem se v něm neuvěřitelně potil, ale přesto jsem se cítil, pokud to lze vůbec říct, lépe.

Na ulici jsem vycházel co nejméně. Každý krok, především v prvních dnech, působil nevýslovná muka. Do zaměstnání jsem však každodenně musel.

Zprvu jsem blahořečil osudu, že pracuji v kanceláři, že si mé ztýrané nohy přece jen trochu odpočinou, ale práce vsedě byla snad ještě větším utrpením, než kdybych se celý den procházel. Každý obratel pobolíval jinak a bolest si vystřelovala různými směry. Co víc, židle, kterou jsem měl k dispozici, byla konstruována přesně na mou normální hmotnost. Její tvůrce si při výrobě nemohl dovolit žádné výstřelky a úchylky od normy. Nábytek pro „těžké“ se pochopitelně běžně nevyráběl. Když jsem si na ni poprvé se svým novým údělem sedl, uslyšel jsem jen hlasité zaskřípění namáhaného materiálu a měl jsem pocit, že se ta stolička co nejdřív zhroutí. Nadzvedl jsem ji a obrátil. Velkými ciframi na ní byla vyvedena osmdesátka. Až příliš výmluvně.

Pochopitelně, že byly k dispozici i stovky, kolega Körner zvesela drtil stodvacítku, ale měl taky vůči ní příslušné proporce. Ta moje víc neunesla. Pokud jsem chtěl sedět, musel jsem svých nadbytečných osmapadesát kilogramů držet silou vlastních svalů. Chvíli stát, chvíli polosedět – tak probíhala moje pracovní doba. Opírat se o stůl se také právě nedoporučovalo. Byl nastaven na patnáct kilo spisů a pak ještě nanejvýš tak na tlak ruky s tužkou.

Zavolal jsem do skladu ochranných pomůcek a žádal židli s vyšším pevnostním koeficientem.

„S radostí,“ rozplývala se Lucy Carterová. Teď jsem si musel hrát na přívětivého seladona.

„Jaký typ si budete přát?“

„Stočtyřicítku, miláčku!“ usmál jsem se co nejlíbezněji.

„Zajisté, mám jich tady bohatý výběr. Platit budete hotově, nebo vám to mám nechat strhávat z platu?“

Znejistěl jsem. „Nerozumím – jak – platit?“

„Podle platných předpisů máte vzhledem k vaší tělesné hmotnosti nárok na židli s koeficientem osmdesát. Za těch dalších šedesát kilo budete muset zaplatit měsíčně…“

Jmenovala částku rovnající se třetině mého platu.

„Počkejte ještě nějaký čas, rozmyslím si to,“ podotkl jsem a zrušil spojení. Vlastně jsem chtěl zařvat: „Ale vždyť jsem těžký!“ Včas jsem se vzpamatoval. Dobře vím, jak by reagovala. Stal bych se pro ni pouhým vzduchem, který nestojí ani za vdechnutí.

Nu, kdo si „těžkost“ nevyzkoušel na vlastní kůži, neuvěří, kolik s ní může být potíží. Vždyť i tyto řádky píšu jen tak pro sebe, není přece žádná naděje, že by rukopis po „těžkém“ někdo četl. Tak například hned první den, když jsem se ráno vysoukal z vany a převlékl do suchého, jsem zaznamenal, že mne opustila žena. Ne, žádný vzkaz nenechala – přece si nebude dopisovat s „těžkým“! Ale byla pryč a s ní všechny její věci včetně nábytku a poloviny manželské postele. Zbylo jen to, co bylo pevně připevněno nebo se jí nehodilo. Musela to vystěhovat už včera, když jsem stál před soudem. Kde se v ní však vzala ta neochvějná jistota, že budu odsouzen? Nebyla to špatná manželka a měl jsem ji docela rád. Bylo mi to líto, ale svým způsobem jsem ji chápal. Těžko říct, jak bych se zachoval já, kdyby se ona vracela od soudu obtěžkána takovým závažím…

Nikdo ke mně na návštěvy nechodil – proč taky? Dokonce i v kanceláři, přestože jsem dělal, co jsem mohl, a snažil se ze všech sil chovat jako „lehký“, vládlo dost divné klima. Dva kolegové dali krátce po sobě výpověď – i když to mohlo mít úplně jiné příčiny – a velice dlouho se za ně nedařilo sehnat náhradu, takže vedoucí bez nějakých rozpaků navalil všechny jejich povinnosti na mne. Zavinils, že odešli, tak pěkně dělej jejich práci. Jestli cekneš, jsi na ulici. To byla celá jeho filozofie. Před svým odsouzením bych se ovšem nad něčím podobným nepohoršoval. Nu, časy se mění. Pracovní výkonnost jsem si musel za každou cenu udržet. Na sto procent, a podle názoru nadřízených určitě i na víc. Musel jsem jíst, jinak bych své břímě neunesl.

Jíst… Na svých osmdesát kilogramů vzhledem k postavení lehce pracujícího jsem měl příděl potravin v hodnotě 10883,6 kilojoulu na den. Ani o chlup víc. Neměl jsem nejmenší šanci někoho v obchodě oklamat – kreditní karta vše zaznamenávala. Příděl mi bohatě postačoval, pokud jsem byl „lehký“. Ale teď, když jsem nosil o nějakých těch pár kilo navíc, jsem odhadoval, že můj energetický výdej převyšuje příjem nejméně o 1500 KJ. Ale jak ten deficit nahradit? Příděly byly přesně stanoveny a ohledy na „těžkost“ nikdo nebral. Den ze dne jsem cítil víc a víc, jak si na své trápení začínám zvykat a netrvalo by možná ani půl roku a chodil bych se svým závažím jako švihák, ale protože byl energetický příjem tak nízký, znatelně jsem cítil, jak hubnu a den ze dne ztrácím síly. Spočítal jsem si, že to vydržím nanejvýš tak půl roku, a potom…

Naděje, že bych sehnal potraviny pod rukou, byla pramalá. Musel bych se spojit s nejpochybnějšími živly, kupovat jídlo načerno za přemrštěné ceny; nu, to bych si snad nějakou dobu dovolit mohl, ale pak bych se stal v jejich rukou bezmocnou hříčkou, při prvním maléru by mě pašeráci a pokoutní obchodníci předhodili úřadům a následovalo by nejméně dvacet kilogramů navíc. A to bych asi nepřežil. Netušil jsem, že rozsudek, kterým mne ta podařená soudkyně počastovala, se rovná trestu smrti. Pomalé, vleklé, neodvratné smrti.

Jedno odpoledne se mi v práci udělalo nevolno, dostal jsem závratě a v mdlobách jsem padl k zemi. Pochopitelně mne nikdo nezvedl, nikdo si toho vlastně ani nevšiml. Musel jsem se vzpamatovat sám, opět se posadit na židli a předstírat, že pracuji, i když se mi před očima dělaly barevné kruhy a bylo mi stále nanic. Druhý den si mne zavolal vedoucí. Byl to vlastně hodný člověk, ale měl rodinu a s ohledem na ni si nemohl dovolit vlastně vůbec nic. Aniž hnul brvou, prohlásil, že včerejší odpoledne mi nezaplatí, protože jsem nepodal žádný výkon – o tom, že mi bylo zle, nepadlo ani slovo. Upozornil mě, že pokud se podobné výstřelky budou opakovat, v krátké době to tady se mnou ukončí. Z jeho hlasu jsem však necítil vztek nebo zášť, v druhém plánu jako by říkal: co mám, brachu, dělat, když já jsem na tom stejně jako ty?

Došlo mi to, až když jsem za sebou zaklapl dveře. Že by byl také „těžký“? Bylo to pro mne něco nepředstavitelného a rychle jsem tu hříšnou myšlenku zapudil. Spíš jsem přemýšlel nad tím, jak zvýšit kalorický příjem, jinak se jeho slova naplní velice brzy.

Najít východisko, k tomu byla jen jediná legální cesta. Krátce poté, co jsem byl odsouzen, jsem našel ve schránce leták agentury „Cyclop“, tištěný na mizerném dřevitém papíru. Dočetl jsem se, že poradna pro „těžké“ je v agentuře otevřena dnem i nocí.

Následovala adresa, telefonní číslo. Nic víc a nic méně.

Podivoval jsem se nad tím, jak může někdo odsouzeným věnovat takovou pozornost a snad i sám riskovat, že se stane „těžkým“. Že by tuto iniciativu projevili sami „těžcí“ – i když nás určitě nebylo málo –, bylo krajně nepravděpodobné. Tresty za pomoc „těžkému“ byly vysoké, ale pro každého „těžkého“ znamenaly katastrofu. Ale já to riskl. Byl jsem tak zesláblý a zdeprimovaný, že jsem se začínal bez rozpaků zabývat myšlenkami na sebevraždu, a tak jsem se rozhodl, že neuškodí, když na uvedenou adresu zajdu.

Byl to omšelý, napolo rozpadlý barák, s omítkou, která byla svědkem událostí nejméně posledních třech století. Nade dveřmi nápis:

CYCLOP – PORADNA PRO ODSOUZENÉ

Stát to tedy trpěl, instituce byla legální. V ošuntělé kanceláři za stolem prolezlým červotočem vysedával znuděný chlapík, s kterým bych v dobách, kdy jsem chodil po světě bez zbytečné přítěže, nepromluvil ani slovo. Neholená tvář, vysedlé lícní kosti, pohled potkana. Stříkané sako na několika místech záplatované, páteř prohnutá do S. Na první pohled „těžký“ a ani se to nesnažil zastírat. Přinejmenším sedmdesát kilo, hádal jsem. Koeficient 100? Lupič? Zrádce státního tajemství? Bylo mi to jedno. Nepředstavil se; ukázal na židli. Udržela mě, byla stavěna na 200.

„Kolik?“ zeptal se drsným hlasem alkoholika.

„Pět let.“

„Koeficient?“ vykřikl.

„0,63…“

„Hm… Tak vykládejte, co vás sem vede.“

„Hlad,“ vysvětlil jsem mu jedním slovem všechny své potíže. Sám věděl právě tak dobře, jak to chodí.

„Zábavy s váma zrovna moc není,“ ušklíbl se. „Jinak je ovšem pomoc jednoduchá. Kalorické příděly nezvyšujeme.“

„Tak jak potom tedy…“

„Když budeš ochoten spolupracovat,“ naklonil se ke mně, „můžeš si trochu odlehčit.“

„Cože?“ nevycházel jsem z údivu. „Znamená to úlevu v mých potížích nebo…“ koktal jsem.

„Snad to říkám jasně,“ přešel do úředního tónu. „Jste ochoten spolupracovat?“

„O co vlastně jde?“

Hodil mi papír potištěný drobným hustým písmem. Byl tam portrét neznámého člověka, jeho popis, základní data a další údaje.

„Do tří dnů přinesete informace, čím se tenhle člověk zabývá ve volném čase, s kým se stýká, jaké má názory, co říká.“

„Mám dělat špicla?“

„Říkej si tomu, jak chceš.“ To už nebylo úřední, tak mi zase tykal.

„K něčemu takovému se nikdy nesnížím!“ vykřikl jsem.

„Nikdo tě nenutí. Ten papír si můžeš vzít s sebou.“

„Ne!“ hodil jsem ho zmačkaný na stůl.

„Pak ovšem spolu nemáme co do činění.“

Otočil jsem se a chtěl odejít.

„Tamtudy to nepůjde, vážený,“ zašklebil se ten ohavný typ. „Odsud vedou jen dvoje dveře. Jedny jsou pro ty, kteří přistoupili na spolupráci, nu a pro ostatní jsou ty druhé. Buď si ten papír vezmeš a vrátíš se, kudy jsi přišel, nebo ho tu necháš a půjdeš druhými. Máš však zcela svobodnou volbu!“

Když jsem procházel druhými dveřmi, zdálo se mi, že mě něco ožehlo. Nevěděl jsem, o co jde. Ale když jsem se pak doma vážil, byl jsem o sto gramů těžší. Tak taková to byla poradna! Pěkní ptáčkové.

Ale hlad byl čím dál silnější a sil ubývalo. Přesto jsem v sobě našel sílu k procházkám. Ani to jinak nešlo. Kdybych jenom ležel ve vaně, jednoho dne by se prostě mohlo stát, že bych z ní už nevylezl. Měl jsem svůj okruh, který jsem absolvoval každý den. Dříve jsem na něm běhal. Teď jsem se sotva ploužil a měl jsem co dělat, abych občas nepodklesl v kolenou a neupozornil tak na sebe kolemjdoucí. Pak bych už sem, na svou oblíbenou trasu, asi nesměl. Ne že by mě sem nikdo nepustil, ale lidé by se ode mne odvraceli a já bych nesnesl tu hanbu. Dost na tom, že se na mne dívali skrz prsty v zaměstnání.

Šel jsem po nábřeží, kolem se valila chladná voda, nad ní poletovali věčně ukřičení rackové a byl to jeden z posledních teplých dní nastupujícího podzimu. Za pár dní přijdou mlhy a pro člověka postiženého rukou zákona nastanou další komplikace.

A tu jsem zaslechl volání o pomoc. Asi dvacet metrů od břehu jsem spatřil převrácenou loďku; kýlu se držela žena a přinejmenším jedno dítě. Víc jsem neviděl, ale ani na chvíli jsem nezaváhal, shodil jsem sako a boty a vrhl se po hlavě do proudu. Inu, nemyslel jsem. Tu rodinu zachránila v krátké době říční hlídka, zatímco já jsem se vzápětí potom, co má hlava prorazila chladnou hladinu, důvěrně seznámil s kamenným dlážděným dnem regulované řeky.

Byl jsem těžký a s takovou hmotností navíc se prostě plavat nedalo. Ležel jsem na dně a proklínal sám sebe. Když jsem se postavil, na hladinu jsem nedosáhl. Pokoušel jsem se vyskočit, ale zbytečně. Bylo tam něco přes tři metry a síly k tomu, abych vyskočil nad hladinu, jsem dávno neměl. Voda byla kalná, téměř neprůhledná a já nevěděl, kde hledat břeh.

Vzduchu v plicích se mi začínalo nedostávat. Vydal jsem se pěšky směrem, kde jsem tušil břeh. Po určitém čase, který mi připadal nekonečný, se mi hlava dostala nad vodu.

Ležel jsem na šikmém dlážděném břehu a vychutnával radost z toho, že jsem zůstal naživu. Trochu mne to samotného překvapilo – jak může mít někdo z takového života radost? Zatím jsem neměl sílu vylézt ven, ležel jsem a čekal, až se trochu vzpamatuju. Od pasu dolů jsem byl stále ještě ponořen do vody a začínal jsem trpět chladem. Mým těžkým tělem prudký proud naštěstí ani nepohnul. Tu se ke mně kdosi nahnul a podával mi ruku. Zavrtěl jsem hlavou.

„Jsem těžký,“ zasípěl jsem a odvrátil se. Ruka se odtáhla.

Ten člověk však neodešel, stál na břehu a díval se na mne. Potom promluvil, čímž se dopustil trestného činu.

„Chtěl jste zachránit mou rodinu. Nezapomenu na to.“ A rychle odešel.

Za čtvrt hodiny jsem se vyškrabal z vody a doplížil jsem se domů. Nu, od zítřka si budu muset pro své procházky vyhledat novou trasu.

Ke svému překvapení jsem asi za deset dní našel ve schránce předvolání k soudu. K témuž soudu, kde jsem byl před čtyřmi měsíci odsouzen k tak krutému trestu. Přemýšlel jsem, co mi asi chtějí, a pln rozpaků jsem tam ve stanovenou dobu šel.

Úředník nedával právě najevo, že si mne všímá, jen vyhledal ve fasciklech jakousi listinu a začal ji nezúčastněným hlasem předčítat, asi tak, jako by četl zprávu o stavu sjízdnosti silnic.

„Odsouzený Thomas Orten projevil dne 8. října tohoto roku tolik občanské statečnosti, že nedbaje svého handicapu pokusil se s nasazením života zachránit osoby ohrožené živlem. Z tohoto důvodu a s přihlédnutím k tomu, že se ve výkonu trestu choval prozatím vzorně, se mu zkracuje úhrnná délka regrese na čtyři a půl roku.“

Cože? Oni ocenili mou dobrou vůli? Ten otec rodiny riskoval skutečně příliš mnoho, možná, že teď už i on sám nosí břemeno. Ale co ta atrapa přede mnou? Co mi to tady čte? To má pro mne představovat nějakou úlevu? To má být odměna za údajně šlechetný čin? Vždyť během roku ze mne bude chodící kostra a za dalších pár měsíců tady určitě nebude nikdo, kdo by mi vykopal hrob, a on mne tím chladným tónem odsuzuje ke čtyřem a půl roku namísto pěti?

„To není možné!“ vykřikl jsem. „Vy jste se zbláznil, dejte mi třeba deset let, ale sundejte mi aspoň deset kilo. Jinak zhebnu!“

„Proti rozsudku není odvolání,“ dodal a nezdálo se, že by mne slyšel.

Trefil jsem se přesně, až mi od té rány otekla pěst. Riskoval jsem snad vše, ale přes hubu jsem mu dát musel. Stál tam a neřekl ani slovo.

Mlčky jsem odešel a to už jsem věděl, že mne za ten úder žádný trest nemůže postihnout. Ten chlap, takový souška, měl nejméně sto padesát kilo. Proto s ním taky má rána ani nehnula. Vypadal však dobře živený.

Vtrhl jsem do malého výtahu, ještě než se zavřely dveře. Byla tam jen osamocená žena. Zděšeně vykřikla, ale já se domníval, že je to jen proto, že ve mně poznala těžkého. Rozhodl jsem se právě, že na všechny přestanu brát ohledy, zvlášť na nějakou uječenou ženskou. Kabina se trhavě rozjela směrem dolů, nahoře něco zakvílelo, ucítil jsem trhnutí a výtah se zastavil mezi patry.

Zuřivě jsem mačkal knoflík s nápisem „Přízemí“, nebylo to nic platné, klec se ani nehnula. Tiskl jsem zvonek, abych přivolal pomoc.

„Zbytečně se namáháte, když už jste to takhle zvoral,“ řekla. „Je pozdě odpoledne, údržbáři mají po službě. Je tady jenom vrátný a ten se kvůli nám nepřetrhne.“

Udiveně jsem se na ni obrátil. Ten podivný, kamenný pohled sfingy, ne, to nemohla být mýlka. Byla to ta bezcitná soudkyně, která na mne s kamennou tváří hodila nesnesitelné břímě.

„Jsme prostě přetížení,“ podotkla a snažila se o úsměv. Nepoznala mě.

Přetížení? Jak to, že jsme přetížení, tyhle kabinky přece unesou tři lidi, mají nosnost dvě stě deset kilogramů, já mám slabých sto padesát a ona, při vší úctě, nemůže mít víc než takových pětapadesát…

Tu myšlenku jsem chtěl zapudit, ale nešlo to. Jak podivně a nepřirozeně se opírá o stěnu klece…

„Kolik nosíte?“ zeptal jsem se přiškrceným hlasem a vztek v mém nitru se začínal měnit v pocit ohromení. Úplně jsem zapomněl na to, že oslovením „těžkého“ porušuji zákon.

„Šestačtyřicet,“ zašeptala. Téměř se jí neotevřely rty.

„Tak vy nosíte šestačtyřicet kilo,“ řekl jsem vyčítavě. „Už asi dost dlouho. Víte tedy dobře, jaké to je. Tak proč jste, k sakru, na mne pro nic za nic navalila osmapadesát kilogramů? Pytel cementu a ještě kus navrch!“

Nechápala.

„Copak se nepamatujete? Není to ani čtyři měsíce. Thomas Orten, jméno mé. Do smrti budu umět citovat ta vaše laskavá slůvka! Obžalovaný Orten je vinen, že dne dvaadvacátého září minulého roku v jednadvacet hodin třicet minut v objektu kavárny Mimóza šířil…“

„… štvavé řeči, napadal citlivý organismus našeho státu a vyzýval k podvracení…“

„Pamatujete si to!“ vykřikl jsem. „Nu, co vy na to, křepelko? Zdá se, že jsme tady zavřeni na celou noc. Co kdybych vám teď ještě pár přidal?“

Pochopitelně jsem byl něčeho takového dalek. Měl jsem vlastně co dělat sám se sebou. Čekala nás tady pravděpodobně dost krušná noc. Mohl jsem se pro dnešek rozloučit se svou nadlehčovací lázní.

„Nechte těch řečí, sám dobře víte, že to neuděláte.“

„A kdo mi v tom zabrání?“

„Vy sám. Čtu vám to z očí. Uklidněte se. Musíme se podělit o ten úzký prostor na podlaze. Už nevydržím déle stát.“

Jakž takž jsme se tam vešli, bylo to však krajně nepohodlné. Spát se tak rozhodně nedalo, za chvíli začaly brnět nohy a musel jsem polohu co chvíli měnit. Navíc jsem se obával, že se mi ráno nepodaří vstát. Co to mohlo znamenat, to mi bylo jasné.

„Jak můžete jako odsouzená dělat soudce?“ zeptal jsem se jen tak, aby řeč nestála. Usmála se.

„A kdo jiný by měl soudce dělat?“ podivila se dost upřímně. „Snad vám neprozradím žádné tajemství, když řeknu, že v justičním paláci nenosí nikdo méně než třicet kilo.“

„Proboha, snad mi nechcete namluvit, že naše justice sestává ze samých zločinců?“

„Zločinců? Proč myslíte, že všichni, kdo nosí zátěž, musí být zločinci? Připadáte si snad vy jako zločinec?“

„Jako zločinec ne,“ odsekl jsem. „Jako prašivý ano.“

„Časem si zvyknete. Na všechno.“

„Tak jak je to vlastně? A vůbec, proč jste mi navalila pět let a padesát osm kilo, když bohatě stačila polovina?“

„To je přece úplně jednoduché. Pro mne vedou ze soudní síně dvoje dveře. Když dostanete naloženo jaksepatří, jsem o sto gramů lehčí. Kdybych s vámi měla soucit, potom…“

„Jako v agentuře…“ zašeptal jsem.

„Jako všude jinde,“ opravila mě. „Ve vládních úřadech, soudech, armádě. Najdou vám nějaký ten hříšek, přišijou vám čtyřicet padesát kilo, počkají, až se sám za pomoci veřejného mínění utýráte, a pak vám nabídnou výhodné místo, které nemůžete dost dobře odmítnout. Bude z vás prokurátor, soudce, velitel, ministr, ředitel. Z vaší kanceláře povedou dvoje dveře, ale až půjdete domů, otevřou se jen jedny. Chápete?“

„Ale vůbec ne!“ vykřikl jsem. „Znamená to tedy, že i já…?“

„Co jiného? Jak dlouho už jste těžký? Pět měsíců? Ještě vás nechají nějaký čas si užívat a pak přijdou. Určitě jste byl vytipován už dávno, vypadáte jako vzdělaný člověk. Hodíte se na řídící funkci. A společnost má takhle zaručeno, že budete pískat, jak oni budou dirigovat.“

„Nikdy jsem se ničemu takovému neučil.“

„A vy myslíte, že já jsem studovala práva?“

„Ale jak můžete potom soudit; jak se vyznáte ve všech těch nesmyslných právnických kličkách?“

„To už pak člověka naučí život,“ řekla hořce.

„Ale já jsem dostal jenom pět let. Tahle doba uplyne, sejmou mi závaží, budu lehký a budu moct jednat podle libosti.“

„Hochu,“ usmála se sarkasticky. „Tohle své břímě poneseš hezky dlouho. Rozhodně déle, než si myslíš. Neznám nikoho, komu by se podařilo si trest odbýt. Dřív nebo později se člověk dopustí dalšího přestupku, jako těžkému na to stačí i špatný pohled či slova pronesená ze spánku. Přijde před soud a já dostanu na stůl jeho případ a buď si jist, že ode mne nějaký ten rok navíc dostane. Já nemohu jinak. Čekají mě jen dvoje dveře a nemám tedy velký výběr.“

„Ale to je šílené!“

„Ne zas tak, jak to vypadá. Stát takhle získal desetitisíce věrných úředníků. Naprosto spolehlivých.“

„A všichni jsou těžcí?“

„Neznám nikoho, komu by uplynula lhůta a břímě z něj bylo sňato. Všichni do jednoho se dostali znovu před soud a pokračují dál ve svém zaměstnání společností tolik žádaném.“

Připadalo mi, že ten báječný systém schvaluje a považuje jej za dokonalý.

„Já to ale vydržím!“ zvolal jsem. Neodpověděla, jen se vyčítavě usmívala. Už to nebyla taková robotí tvář jako tenkrát. Teď to byla prostá, docela sympatická žena, možná trochu zaslepená službou nestvůrnému systému.

Přestože mé obratle zpívaly napětím, nedalo se říct, že by tahle noc byla z těch nepříjemných. Poučil jsem se, začal jsem se konečně orientovat ve světě, v němž jsem musel žít.

Klára dělala soudkyni už tři roky a za tu dobu ze sebe nesetřásla víc než pět kilo. Když jsem se ptal, jak je to možné, vysvětlila mi celý princip práce. Případů zas neměla tolik, aby se svých kilogramů mohla zbavit rychle, a několikrát projevila zbytečný soucit a musela vyjít jinými dveřmi. Do vypršení trestu jí zbýval necelý rok, ale dobře věděla, že už se i nad ní sklání rameno spravedlnosti, a jen s hrůzou čekala, kdy udeří. Opravdu stačilo, aby někdo oznámil, že tady hovoří se mnou, s „těžkým“?

Mé rozhodnutí, že se pokusím v nastávající zkoušce obstát, bylo pevné.

Ráno nás vysvobodil údržbář. Pomocí ručního kola spustil klec a patro níž a otevřel nám dveře. Jakožto „těžcí“ jsme mu nestáli ani za špetku pozornosti, ale výtah, k našemu štěstí, musel jezdit.

Ta noc, kterou jsem nemohl strávit ve vodě, mě stála mnoho sil. Doháněl jsem to několik příštích odpolední – vynechal jsem procházky a ležel pod vodou o dvě nebo tři hodiny déle. Moc to však nepomohlo.

Nakonec došlo k nejhoršímu. V zaměstnání jsem se neudržel a zhroutil jsem se. Ležel jsem dlouho na zemi a nikdo si mě nevšiml. Chodili kolem, jako bych neexistoval, a v tom měli ostatně pravdu. Ten den jsem tam byl naposledy. Pochopil jsem to ve chvíli, kdy mi před koncem pracovní doby vyplatili do haléře celou mzdu.

Na chodbě jsem potkal vedoucího. Užuž se zdálo, že ke mně přistoupí, s úsměvem mi podá ruku a s pokrčením ramen se omluví, že nemohl jinak. On však jen sklopil oči a protáhl se kolem stěny. Jeho krok byl těžký. Tak těžký, že bylo jasné, že skutečně jinak jednat nemůže.

Nastaly krušné časy. S Klárou jsem se vídal často, skoro každé odpoledne. Zvolna jsme se procházeli parkem, z něhož jsem si teď udělal promenádu namísto nábřeží, kam jsem se už neodvažoval zajít, a povídali si o běžných věcech. Náš vztah byl neurčitý, ale bylo nám spolu příjemně. O uzavření manželství pochopitelně nemohla být řeč. Nikdo nemůže vstoupit do manželství s „těžkým“, aniž by se dopustil trestného činu. Mohl jsem jen snít o tom, že se nám někdy v budoucnu podaří zbavit se toho údělu, že bychom spolu mohli šťastně žít. Teď jsem byl bez zaměstnání a tím pádem i bez prostředků, a kalorický dluh narůstal.

Práci jsem pochopitelně nesehnal. Všude se na mě podívali, jen zažbrblali: „Těžký?“, a když jsem přikývl, byl jsem pro ně pouhým vzduchem. Pokusil jsem se klamat, ale nebylo to k ničemu. Později jsem se dověděl, že každý personální úředník, s největší pravděpodobností sám „těžký“, má vedle svého stolu pod podlahou dobře zamaskovanou decimálku. Práce úředníka, kterou jedinou jsem ovládal, byla pro mne ztracená a žádnou jinou mi stejně nikdo nesvěřil, i když jsem byl ochoten dělat třeba poslíčka nebo uklízeče.

Trvalo to týden. Mé předsevzetí vzalo za své ve chvíli, kdy mi Klára přinesla část potravin ze svého skromného přídělu.

Překročil jsem znovu práh agentury Cyclop. Úředník, který si jistě mezitím odlehčil přinejmenším o čtyři kila, se tvářil ještě bezcitněji než minule. Kupodivu mě poznal.

„Jsi na dně, co?“ ušklíbl se. Mlčky jsem přikývl.

Hodil mi papír s úkolem. Beze slova jsem ho vzal a odešel správnými dveřmi. Druhý den jsem mu přinesl informaci o tom, co dělá občan Glowe v době od osmnácti do dvaadvaceti hodin. Při odchodu jsem byl o sto gramů lehčí.

Druhý den jsem tam byl znovu.

„Co tu chceš ještě?“ zabručel.

„Hledám práci, pro všechno na světě. Už dva dny jsem nejedl.“

„Práce může být,“ zavrčel. „Dvě kila.“

Nerozuměl jsem.

„Těmito dveřmi, zátěž dvě kila a budeš mít práci,“ opakoval jako robot.

„Ne!“

„Tak třeba chcípni.“

Za tři dny jsem prošel správnými dveřmi, nechal si naložit dvě kila a dostal jsem doporučení. Stal jsem se nádeníkem obsluhujícím benzínové čerpadlo. Pilně jsem doplňoval olej, hustil pneumatiky, doléval vodu do chladičů, umýval okna. Měl jsem zase své kilojouly, dokonce o něco víc, protože jsem pracoval manuálně. Když jsem si chtěl o nějakých sto gramů ulehčit, stačilo zajít do agentury Cyclop. A bylo to tak lákavé! Nezdržel jsem se a po týdnu jsem znovu stál tváří v tvář zarostlému individuu. A za dva dny opět. Během měsíce jsem shodil kilogram.

Připadal jsem si jako svině, byl jsem sám sobě odporný. Kláře jsem se o tom nezmínil ani slůvkem. Ale zase jsem trochu žil.

Šok pro mne nastal ten den, kdy mi Klára suše oznámila, že jakýsi Horgis byl odsouzen na čtyři roky regrese se zátěží za šíření nepravdivých zvěstí o veřejném činiteli. S hrůzou jsem si uvědomil, že o témže Horgisovi jsem přinesl před několika týdny drobnou informaci a ulevil si tak o deset deka. A bylo to tak nevinné, Horgis jen prohlásil v obchodě s potravinami, že brambory, které byly nabízeny, stojí za hovno jako všechno ostatní zboží. Nic víc a nic méně, a stačilo to.

Nevím, zda Klára věděla, že jsem to byl právě já, kdo… Ne, ona to musela vědět! Utekl jsem jako kluk a běžel domů. Styděl jsem se jako nikdy v životě.

Doma mne čekalo předvolání na Úřad pro regulaci obyvatelstva. V případě nedostavení se… Dál jsem nečetl, věděl jsem, že tam bude něco o pěti stech gramech. Pochopitelně jsem tam šel.

Jednání bylo prosté. Jen mi dali vybrat, kterými dveřmi chci vyjít ven. Projít levými znamenalo, že se stanu výběrčím daní. Nezajímal jsem se o to, co by mě čekalo v jiném případě.

Bez rozmýšlení jsem přijal nabídku, která byla neobyčejně lákavá. Kalorický příjem dvojnásobný, plat o polovinu vyšší, služební postup zaručený. Jen představa dvojích dveří, které povedou z mé kanceláře, mne trochu děsila.

Došlo na Klářina slova. Stal jsem se váženým úředníkem, už ne jen obyčejným poskokem v malém podniku. Byl jsem ve státní službě. Zbývaly mi necelé čtyři roky trestu. Teď už nebudu muset chodit do agentury Cyclop. Jde jen o to vykonávat svou práci čestně a spravedlivě, podle zákona a potřeb společnosti. Pak mě budou jistě vždycky čekat jen ty správné dveře. Ukážu cestu všem, kteří se mnou sdílejí stejný osud. Svět se musí zbavit toho hnusu, který je všude kolem mne. Snad jednou dojde k tomu, že materializátory budou rozbity stejně jako okovy otroctví. Jen nesmím zavdat žádnou záminku k dalšímu trestu. Tady opatrně, Thomasi Ortene. Stačí jiný než úřední styk s „těžkým“ a je všechno ztraceno. Ale to by znamenalo rozejít se s Klárou, to přece nejde… Zatím jsem tu myšlenku zapudil.

Ono se to řekne – vyměřovat daně. Daně se platí ze všeho; to jsem věděl předem, jen jsem doposud se žádným daňovým úředníkem nepřišel do styku. Jsem nemajetný, bez příbuzných, nedědil jsem, nedostával dary. Pochopitelně jsem platil daň ze mzdy, ta se však vyměřovala automaticky podle systému normálnímu člověku zcela nepochopitelného. Neznal jsem jediný zákon, jediný paragraf, který určoval, jaká daň má být vyměřena. Nevěděl jsem nic a octl se v prázdné kanceláři. Stůl, kupodivu bytelná židle, poloprázdná skříň.

Nevěděl jsem, co počít, ale situace se začínala řešit sama. Pokud měl být proveden jakýkoli právní úkon, mělo být něco zaevidováno, o cokoli požádáno, dostala strana k tomu účelu řádně obsažný dotazník, a prázdných tiskopisů jsem ve skříni objevil dost. Nic jiného v ní nebylo. Strany obíhaly příslušné úřady a všude dostaly patřičný výměr a potvrzení. Mně tady zbývalo jen dopsat patřičnou částku, opatřit ji razítkem a podpisem. Jak však tuto částku stanovit?

Netušil jsem, jak rychle mne to život naučí.

První zákazník na sebe nenechal dlouho čekat. Vyděšený mužík kolem čtyřicítky žmoulal v upocených dlaních vyplněný dotazník. Prodával automobil, starý vrak, jak vyplynulo hned z prvního pohledu na vyplněné rubriky, a to nepochybně jen proto, že mu nic jiného nezbývalo, jen proto, že se chtěl se svou rodinou ještě nějaký čas udržet při životě.

„Jakou cenu má ten vůz?“ snažil jsem se vypadat přívětivě.

„Kolem osmi set goldů,“ zašeptal. Pakatel. Za ty prachy jsou dva obědy v luxusní restauraci. Já si je teď možná budu moci dovolit. Trochu jsem znejistěl. Z toho mám vyměřovat nějakou daň? Stojí to vůbec za to?

„Nevíte, kolik se z toho tak platí?“ pokusil jsem se o otevřené jednání. Možná neuškodí, když získám nějakou zkušenost právě tímhle způsobem. Podivil jsem se, jak ho můj dotaz vyděsil. Asi nebyl na daňovém úřadu poprvé…

„Ne, pane, to nejde!“ vykřikl. „Sumu přece určujete vy!“ Vyděšeně se rozhlížel, jestli nás někdo neposlouchá.

„Tak dobře,“ zamručel jsem a vyplnil kolonku. Dvacet goldů bude ažaž. Přiklepl jsem razítko. Trochu se mi třásla ruka, takže jsem je rozmázl, ale dvacítka byla dobře viditelná. Podal jsem mu formulář.

Podíval se do něj. Nikdy předtím jsem neviděl v lidském obličeji tak pronikavou změnu, jaká se odehrála v tomto okamžiku u něj. Rozzářil se jako vánoční stromek, nestačil děkovat a couval z kanceláře, pokorně se ukláněje. Pak rychle zmizel, abych si to náhodou nerozmyslel.

Celý den jsem vyřizoval prodej automobilů a podle zkušeností, které jsem získal s prvním zákazníkem, jsem automaticky vyměřoval dvě a půl procenta. Po celou pracovní dobu vládla spokojenost na obou stranách a po poledni mi začalo připadat, že se lidé ke mně jen hrnou. Před koncem pracovní doby se před mými dveřmi vytvořila solidní fronta a já musel čekající odkázat na ráno.

Když jsem došel domů, na váze jsem zaznamenal dvěstěgramový přírůstek. Zdá se, že můj způsob úřadování nebyl právě úspěšný, když mi naložili hned na uvítanou dvojnásobnou porci.

Příště jsem stanovoval pět procent. Moc to nepomohlo. Fronta od mých dveří se nehnula, někteří jedinci tam vydrželi přes noc; večer mi přibylo sto gramů.

O den později se prodávala auta s desetiprocentní daní, odměna za mou činnost pokračovala ve stejných šlépějích. Neváhal jsem a zvýšil na dvacet – kdo si v dnešní době může dovolit mít automobil, ať tedy platí řádné daně. Večer jsem to sečetl – za čtyři dny jsem přibyl půl kila. Kdybych pracoval takhle, pravděpodobně bych přivedl erární pokladnu na buben a sebe do hrobu. Během dalších dvou dnů se mi podařilo experimentálně ověřit, že daň z prodeje automobilu se pohybuje mezi pětatřiceti a padesáti procenty odhadní ceny vozu, lhostejno, za jakou sumu se ve skutečnosti prodává. Ceny vozů odhadoval úřad o pár ulic vedle. Přemýšlel jsem, jaké asi tam mají limity. Budiž, naučil jsem se v tom trochu chodit a nepotřeboval jsem žádný zákoník ani sazebník. Život člověka naučí. Ale jak to udělat, abych něco shodil? Pár hodin jsem o tom přemýšlel. Lidí už ke mně nechodilo tolik co předtím, asi se rozkřiklo, že napaluji sazby stejně jako ostatní, a tak jsem svým kolegům přestal brát práci. A tak jsem to vyzkoušel. Celý den jsem vyměřoval šedesát procent. Večerní kontrola mne ubezpečila, že můj odhad byl správný. Sto gramů dolů. Jen mi přitom dost vadilo, že všichni, kteří odcházeli z mé kanceláře, mě pěkně zhluboka nenáviděli.

Týden jsem vydržel na šedesáti procentech a byl jsem o půl kila lehčí. Potom však ke mně přišli nanejvýš dva nebo tři zákazníci denně, neboť se rozneslo, jaký jsem kruťas. Ale když ta vysoká sazba přináší úlevu na hmotnosti, proč toho nevyužívají také ostatní? Pochopil jsem to záhy. Začínal jsem se za sebe stydět. Vždyť kdo ke mně chodil se žádostí o výměr daně? Většinou lidé, kteří rozprodávali svůj poslední majetek, a já jim z něho pěkně ukrajoval.

Umínil jsem si, že slevím; ale další den nepřišel nikdo a já byl večer o sto gramů těžší. Žádná práce – nárůst. Den nato jsem vyměřoval jen tak pro plezír patnáct procent. Ulevil jsem si na duši a přitížil na těle. Byl jsem tam kde předtím.

Radil jsem se s Klárou o tom, co počít. Pokrčila rameny, sama byla v podobné situaci. Aby člověk přežil, musel být nemilosrdný. Ke všem. Stačí slabší chvilka, špetka soucitu, a vše, co si v minulých dnech vybojoval, může být ztraceno. Ty tam jsou mé iluze o tom, že se v krátké době zbavím své tíhy. Kdybych každý den vyměřoval šedesát procent, zbavil bych se zátěže za šest set dní. Neuvěřitelně dlouhá doba. Ale také bych brzy ztratil klientelu, nikdo by ke mně nechodil, obraceli by se na ty, co vyměřují méně. Den bez zákazníka samozřejmě znamená zvýšení zátěže. Situace byla naprosto bezvýchodná.

Pokusil jsem se prodiskutovat ten problém s ostatními daňovými úředníky, kolegy ze sousedních dveří, dohodnout jednotnou sazbu, spojit se v jakousi organizovanou společnost, bránit se takhle proti tyranii. Poslouchali mě s úděsem, mnozí dělali, že mi nerozumí, odvraceli se, dva mě dokonce vyhodili ze dveří.

Za týden jsem dostal předvolání k soudu, kde jsem se dověděl, že s ohledem na nevhodné chování se mi trest zvyšuje na šest let regrese při stejném koeficientu. Někdo z mých kolegů měl nepochybně důvěrné styky s agenturou Cyclop. Kolikpak se mu asi ulevilo? Doufám, že na duši se mu přitížilo dvojnásob.

Měl jsem strašlivou chuť se vším praštit. Zůstal jsem jeden den doma a bylo mi úplně jedno, kolik za to přiberu. Aspoň na mne nebude žádný chudák nadávat. Ten den nečinnosti byl však dnem usilovného přemýšlení. Hluboce jsem se s tužkou v ruce zabýval stavem naší společnosti a nechápal jsem, jak ten zvrácený systém může pracovat. Všichni manuálně pracující – až na výjimky – byli zcela zjevně lehcí, jinak to snad ani dost dobře nešlo. Znamená to snad, že všichni ostatní jsou těžcí? Podle jakého systému jsou vybíráni lidé, kteří sedí v úřadech? Klára mi naznačila, že ti inteligentnější jsou donuceni dopustit se přestupku. Síť donašečů pracuje dokonale, není problém někoho odsoudit a tím se člověk stane tím nejvěrnějším služebníkem, který už jen automaticky plní přání… Ale koho vlastně?

Pro koho celý ten morbidní kolos tak dokonale pracuje, na co jsou vynakládány všechny ty nesmírné prostředky, které jsou vydřeny z lidí? Jaké jsou vlastně principy celé ekonomiky, řízení státu? Nemohl jsem to pochopit, neměl jsem příslušné vzdělání, ale pomalu jsem nabýval dojmu, že tohle všechno, ten obludný stroj, den po dni, rok za rokem běží jen jakousi setrvačností, jako špatně natažený budík, jehož obrátky jsou co chvíli pomalejší, až se nakonec úplně zastaví. Znamená to snad, že se stát zhroutí?

Samozřejmě, zrušit regresi jako první podmínku zlepšení života se jeví být tím nejjednodušším krokem. Nechápal jsem, proč se to už dávno nestalo.

Rozhodl jsem se po schůzce s Klárou. Byla uplakaná a dlouho jsem se nemohl dovědět proč. Nakonec mi prozradila, že dostala další tři roky. Za to, že se stýká s „těžkým“. Boží mlýny melou pomalu, až udeřily. Agentura Cyclop opět zářila. Pochopitelně, blížil se jí konec trestu, něco na ni museli vymyslet.

Trochu jsem ještě znal ty zbytky zákonů, které u nás jakousi setrvačností pořád ještě platily. Kdokoli měl právo osobně promluvit s hlavou státu, pochopitelně až na něj přijde řada.

Chtěl jsem vědět, kdo to řídí, kdo nás všechny ovládá jako loutky svými neviditelnými nitkami. Snad bude přístupný mým názorům, není přece slepý a vidí, co se kolem děje, sám je z toho jistě také nešťastný.

Marně jsem se však namáhal vzpomenout si, jak se představitel státu vlastně jmenuje. Nějak podezřele dlouho se neobjevil na veřejnosti.

Šel jsem tam další den večer, hned po službě. Celý den jsem přiděloval dvaačtyřicet procent, což v důsledku znamenalo, že má hmotnost se nezměnila. Po dlouhé době jsem použil veřejného dopravního prostředku. Připadalo mi, že průvodčí je také těžký a stanovuje jízdné jen proto, aby si ulevil. U vládního paláce jsem se ohlásil vrátnému. Na pohled těžkému. Podivil se.

„Nic vám v tom nebrání, pane Ortene. Můžete jej navštívit ihned.“

„Jak to – ihned? Copak mě nezapíšete do pořadí?“

„Ne, proč? Nikdo sem nechodí. Patnáct kilo.“

„Cože?“

„Návštěva u hlavy státu stojí patnáct kilogramů. Máte ještě zájem?“

„A to všichni, kteří k němu chtějí, musejí…“

„Pochopitelně.“

„I ti, co patří k jeho kabinetu?“

„Přestaňte se hloupě vyptávat,“ zavrčel vrátný. „Chcete-li jít dál, projděte těmito dveřmi, za nimi je čekárna. Posaďte se tam a za chvíli vás uvedou.“

Nevím, jestli jsem se nezbláznil. Mé další jednání už postrádalo jakoukoli logiku. Patnáct kilo navíc mě přikovalo k zemi a čtyři hodiny v čekárně mě pěkně zpracovaly. Když jsem prošel pozlacenými dveřmi trůnního sálu, o nichž jsem toho tolik slyšel, bušilo mi srdce jako kulomet. Tělesná stráž dvou „lehkých“ mě uvedla dovnitř.

Prezident byl až po krk ponořen v bazénu, vykukovala mu jen lysá hlava. Tupě zíral před sebe a nezdálo se, že by něco vnímal.

Zato já vnímal až příliš. Tu tvář jsem neznal, byla to však tvář člověka, který v životě poznal ledacos, a nepochyboval jsem o tom, že toho příliš dobrého nevykonal.

To, co jsem spatřil, mě doslova srazilo na kolena. Nebyl jsem schopen slova, klečel jsem na chladném betonu a třásl se bezmocí a vzteky. Předem naučené věty jsem zapomněl.

Prchal jsem pryč, aniž bych řekl jediné slovo, jen s děsivým výkřikem, který se mi vydral z hrdla.

Bazén, v němž si prezident tak pohodlně hověl, byl naplněn rtutí.

„Co se divíte?“ bručel vrátný, když jsem se plížil kolem jeho kóje. „Prezidentem u nás může být jen ten nejtěžší. A vy, jak vás tak pozoruju, máte určité ambice.“

Konec

Are you gonna be in my dreams tonight?

And in the end…

John Lennon, Paul McCartney

Vnímal své i její tělo jako jeden v té chvíli zdánlivě na věky pevný svazek emocí, prožíval ten prchavý krásný okamžik jako něco jedinečného a neopakovatelného, byli obklopeni nocí plnou krásných a nadějných snů, vnášejících do jejich spojení něco úžasného, něco, na co se mnohem později rozpomínal jako na marnou neuskutečnitelnou touhu, na něco, co snad ani nikdy neprožil, co mohlo být jen výplodem bujné fantazie, cítil, jak jejich vědomí opouštějí těla a vznášejí se někde mimo, v temnu noci, zapomněl, že kolem nich existuje hmotný reálný svět, plný záští, nenávisti, lži, klamu, ale také plný lidí, strojů, předmětů, plný života, plný lásky. Jejich těla ležela propletena v jednom chumlu na měkkém lůžku a tikot mechanického budíku odměřoval neúprosně čas.

A byl to právě čas, který vyměřil začátek i konec toho pomíjivého štěstí, které oba prožívali ve svém krátkém životě poprvé. Ležel vede ní, cítil, jak mu prudce buší mladé zdravé srdce, vnímal horké dívčí tělo stále ještě se k němu tisknoucí, prudce se zavřenýma očima oddychoval a s uspokojením konstatoval, že mu opadává erekce. To ještě netušil, že právě tato erekce byla poslední v jeho životě.

V témž okamžiku se na modré planetě několik dalších milionů dvojic věnovalo obdobné činnosti. Rozmnožovací pud byl u tohoto druhu humanoidů neobyčejně silně vyvinut a za ty miliony let, co uplynuly od doby, kdy první z nich použil kyje jako zbraně, proti němu nezmohly nic ani takové zákeřné rány jako epidemie, zemětřesení, povodně, hlad či dokonce války a genocidy. Celý tento druh se ukázal být mimořádně životaschopným, a to právě díky tomuto pudu, který mnozí z nich pokládali za něco s lidským životem neslučitelného a druzí naproti tomu kladli na nejpřednější místo ve svém životě do té míry, že si z něho dokázali udělat docela dobrý prostředek k obživě.

Ta chvíle přišla naprosto neočekávaně. Aniž kdokoli co pozoroval, záhadná vlna celkem pomalu, rychlostí však přece jen o něco vyšší, než se po povrchu planety pohybuje stín terminátoru, oběhla planetu a zasáhla bez výjimky všechny. Nejvíce ji samozřejmě pocítili ti, kteří v daném okamžiku svůj rozmnožovací pud aktivně projevovali. Většinou ke svému velkému překvapení a k nemilému rozčarování svých partnerek nebyli schopni pohlavní spojení uskutečnit, což u mnoha mužů vyvolalo pocit vzteku, bezmoci, zlosti, ale i strachu, ztráty víry ve vlastní schopnosti, a naproti tomu v mnoha ženách vzbudilo zklamání, nevoli, roztrpčení, u nemnoha pak náhlé veselí, deptající nešťastného partnera na samé dno psychických sil. Asi desetina postižených žen přijala novou skutečnost lhostejně s prostým konstatováním, že byly přesvědčeny, že ten jejich chlap se jenom vytahuje, a malý zlomek procenta osob ženského pohlaví netušil, že právě přišel o jedinou možnost výdělku, kterou si byly jakž takž schopny zajistit, a skutečně jen asi desítka těch, proti nimž bylo právě užito násilí, byla neočekávaným selháním brutálního násilníka překvapena skutečně mile, a to dokonce natolik, že většina z nich pokus o trestný čin ani neoznámila na příslušném úřadě.

Nesmála se mu, když nebyl schopen akt opakovat. Přivinula se k němu jako dítě ke své matce a s hlavou na jeho dosud ne plně vyvinutém rameni usnula. On však usnout nemohl, přestože temná noc obestírala celý pokoj černým závojem, do nějž jen míhavě pronikaly odlesky světel automobilů ze vzdálené silnice, rozšířenými zornicemi hleděl do tichého světa noci a snažil se přemýšlet nad tím, co se mu právě přihodilo, objímal to hebké tělo, po kterém tolik toužil, a byl roztrpčen nad tím, o čem se domníval, že vyplývá z jeho nezkušenosti a mládí. Nechápal však, jak je možné, že ty dotyky oblých tvarů, které si i přes naprostou tmu dokázal ve své bujné fantazii představit, že ten bezprostřední tělesný kontakt s dívkou, která byla ideálem jeho představ o lásce, která se k němu tiskla jako schoulená zimou, že ani jeho nejbujnější představy nedovedou přivodit u toho zdánlivě bezvýznamného kousku chabé tkáně, na němž si většina mužů tolik zakládá, sebemenší příznak přílivu krve do topořivých tělísek.

Pod dojmem nástupu nějaké záhadné, nevysvětlitelné a nepochybně i neléčitelné choroby konečně až k ránu usnul.

To ještě netušili majitelé striptýzových podniků ani umělkyně tam zaměstnané, že v nejbližších dnech přijdou nejen o klientelu, ale i o veškerý zisk, to ještě netušili majitelé veřejných domů ani jejich personál, že jejich podnikání potká první krize v dějinách lidstva, ba ani pokoutní prodavači oplzlých fotografií, kreseb, knih, filmů a videokazet neměli zdaleka zdání o tom, že prostředky investované do těchto předmětů se už nikdy nevrátí, protože dokonce i ten největší chlípník na ně bude pohlížet jen s největším odporem, to ještě nevěděli soudci, že muži obvinění z trestných činů proti mravnosti jsou posledními, proti kterým bylo podobné obvinění vzneseno.

To však ještě netušili gynekologové, že o devět měsíců později dojde na této planetě k poslednímu porodu.

Poplach nenastal tak úplně náhle. Svět se probudil jako každé jiné ráno, jako vždy odcházeli lidé do zaměstnání, postupně, v takových časových intervalech, jak jim velel rozdíl v pásmovém čase a počátku pracovní doby, každý se věnoval svému povolání s větší či menší chutí a úspěchem, mnozí z nich však museli stále přemýšlet o maléru, který je potkal v noci, a jen někteří z nich se s tím odvážili svěřit svému nejlepšímu příteli, málokterý přítel však byl ochoten připustit, že ho potkalo totéž, mnozí však, protože jejich pohlavní život neodpovídal běžným normám, se o své ztracené schopnosti dověděli až po několika dnech, týdnech i měsících, a mnozí zbloudilí ženáči vůbec ne, alespoň do té doby, než se o tom začalo hovořit skutečně všude. Teprve po třech až čtyřech dnech se objevila u lékařů lavina pacientů, kteří všichni přicházeli s týmiž potížemi, ale nenašel se lékař, který by na prostou oznamovací větu pacienta: „Jsem impotentní, pane doktore,“ dokázal odpovědět: „To je toho, já taky.“

O tom, jak na tom svět vlastně je, se dohodly vědecké kapacity zhruba koncem druhého týdne po dni D, to ovšem až pod tlakem veřejného mínění, protože sdělovací prostředky, jejichž hbití činitelé si snadno dokázali dát dohromady dvě a dvě, začaly do světa vykřikovat poplašné zprávy o nastávající sodomě a gomoře, přestože celý svět vlastně směřoval přesně k opačnému extrému. Četná lékařská sympozia se po mnohadenním a neplodném jednání plném referátů, diskusních příspěvků a hodnotících zpráv dohodla na tom, že vlastně nikdo neví, k čemu došlo a co s tím vlastně dál dělat.

A tak jen některé křesťanské a puritánsky zaměřené listy začaly do světa vykřikovat smyšlenky o božím trestu a nové potopě světa, nezapomněly však přitom doufat v to, že bůh sešle na Zemi nového Noema, který svět vykoupí, a někde na novém Araratu naleznou všichni opětné spasení. Nutno podotknout, že každý z novinářů, který tyto a obdobné kachny plodil, doufal, že tím Noemem bude jen on sám.

Svět však už byl vzrušen. Poněkud víc a poněkud jinak, než tomu bývalo u většiny jedinců obvyklé. Jednotlivé vlády také přišly na to, že téma, které hýbe světem, nemohou v jednacím řádu opomíjet, a byly donuceny věnovat se této problematice s veškerou vážností. Po pravdě řečeno, ani ty nejschopnější vědecké kapacity, které byly i s poradním hlasem k jednání přizvány, nebyly s to vysvětlit, co se vlastně stalo. Byla však přesto slyšet slova neobyčejně silná, svádějící vznik traumatizující situace na kdekoho a kdeco, počínaje zemětřesením, přes hurikány a sopečné výbuchy a konče komunistickým či čínským nebezpečím. Většina států měla tendence svalovat vinu na ostatní, diplomatické nóty zatím sice ještě neztratily svou diplomatickou vážnost a zdvořilost, zato však byly plny neurčitých náznaků na vliv toho či jiného státu a jeho výzkumných vojenských ústavů na objev neznámého mikroorganismu, způsobujícího bez výjimky u všech lidí chronickou neplodnost.

Zajímavé bylo, že ani jeden ze států zabývajících se výzkumem bakteriologických, chemických či jiných mnoha konvencemi dávno zakázaných zbraní hromadného ničení si nebyl vývoje organismu tak zákeřného vědom a pochopitelně ani v náznacích nebyl nikdo ochoten připustit, že by se právě jeho vojenské výzkumné ústavy – a kdo kdy slyšel, že by u nich něco takového někdy vůbec existovalo? – na pohromě podílely.

Když uplynul měsíc a situace se stále nelepšila, šlapky už dávno přestaly šlapat chodník a pornografické filmy přitáhly během týdne do všech kin, v nichž byly promítány, pouhé tři návštěvníky, kteří však všichni přišli omylem, probudil se svět konečně do kruté reality a nejen bulvární plátky začaly bušit do oficiálních míst, proč se vlastně s tím vším pořád ještě nic kloudného nedělá, a teď dokonce i ty křesťanské listy, které dosud jen žehnaly bohu za tu spásu (zatímco několik týdnů předtím se pohoršovaly nad hlubokým všeobecným poklesem morálky), věnovaly problematice téměř polovinu titulní strany a i papežský deník projevil oficiální lítost nad ztrátou erotiky, pochopitelně jen v souvislosti se ztrátou rozmnožovací schopnosti lidstva.

Z oficiálních míst pak vycházely pouze zprávy snažící se udržet obyvatelstvo v klidu tvrzením, že choroba bude brzy odstraněna, protože na jejím výzkumu se „intenzivně pracuje“ a lékaři dospěli k „uspokojivým výsledkům“. To však už bylo prokazatelně zjištěno, že uvedenou tematikou se na stránkách novin zabývají téměř výhradně novinářky, protože muži na všech stupních hierarchie lidské společnosti dávno zapomněli na to, že něco takového jako sex bylo ještě před několika týdny nezbytnou a všudypřítomnou složkou lidského života, která takzvaně hýbala světem. Objevily se dokonce hlasy (z ženských spolků), které tvrdily, že většina válek v historii byla vedena nikoli z ekonomických, nýbrž z erotických důvodů, a nikdo ze současných ekonomů proti této teorii nic nenamítal. To však proto, že vědci v tomto oboru byli téměř výhradně muži a ti, když přišli o svou „nejpotřebnější“ schopnost, se projevili jako tvorové s minimálním rozhledem a nulovou přizpůsobivostí. Společně se sexuální aktivitou je opustila i aktivita občanská, do zaměstnání chodili jen setrvačností a věnovali se mu bez zájmu, sekretářkou mohla být klidně i ta nejšerednější babice a nikomu to nevadilo, ženy se mohly producírovat po ulici třeba svlečené a s žádným mužem to ani nehnulo.

Není se co divit, že to byly právě ženy-lékařky, které se pokusily zachránit teď již potenciálně vymírající lidstvo umělým oplodňováním, ke kterýmžto experimentům se přihlásilo dvě stě padesát milionů žen a dva muži. Najít schopného chlapa, který by byl ochoten podstoupit chirurgický odběr spermatu (to když se prokázalo, že přirozenou cestou to není možné), nebylo skutečně nic jednoduchého. Nikdo z nich nezískal patřičnou motivaci. Obchodníci houfem prodávali své provozovny, veřejné domy a pornokina zarůstaly býlím, mužské pracovní síly se zvolna začínaly vytrácet z pracovního procesu, vlády zasedaly už jen proto, že to měly stanovené ve svých povinnostech, a řešily nepodstatné otázky provinčního charakteru. Sexuální otázky na pořad dne nepřicházely vůbec a ženy ve výzkumných ústavech byly jediné, které se snažily ještě něco zachránit. To ovšem jen do chvíle, kdy se prokázalo, že vzorky, které se jim podařilo tak pracně odebrat, jsou naprosto k nepotřebě.

Po pravdě řečeno, našel se ještě muž, který se pokoušel nejen o vzniklém problému uvažovat, ale i zachránit, co se ještě dá. Byl to velmi schopný mladý vědec, jehož jméno historie nezachovala. Pod své odborné články se podepisoval značkou Pck. Měl tu výhodu, že byl impotentní přirozeným způsobem, to poté, co v šestnácti prodělal příušnice. Pochopitelně byl situací na planetě rovněž rozrušen. Ihned poté, co došlo k tomuto chaosu, začal zpracovávat disertační práci na téma Vliv pohlavních žláz na psychomotorickou činnost mozku. Budiž řečeno k jeho cti, že toto téma si zvolil sám – žádný oficiální ústav nebyl ochoten na toto téma diskutovat a tato práce také nikdy nebyla obhajována. Po třech měsících usilovné práce Pck neváhal a pokusil se výsledky svého seriózního průzkumu zveřejnit v nejmenovaném ženském časopise – občasníky vydávané muži právě začínaly živořit, a pokud do nich nepronikly ženské živly, zašly na úbytě. Typickým příkladem pro toto hromadné vymírání je jakýsi „Playboy“, jehož poslední statisícový náklad bylo možné nalézt v bývalých prodejnách tisku netknutý ještě po stu letech.

Pck podal informaci krátkou, věcnou, logickou, otevřenou a srozumitelnou – ženám. Dokládal v ní cykličnost historického vývoje poukazuje na náhlé vymizení četných životaschopných živočišných druhů, ve své době jedinečných a prakticky na planetě vládnoucích. K jejich ústupu, ať už šlo třeba o trilobity nebo dinosaury, došlo doslova přes noc, právě tak jako v tomto případě. Nabízí se tu přímá souvislost vymizení reprodukčních schopností s celkovým dopadem na existenci lidského druhu – nebylo tomu s trilobity právě tak? Nepotrvá ani sto let a poslední člověk na Zemi neodvratně zemře.

„Proč k tomu dojde?“ tázal se Pck. „K prudkému zvratu vývoje dochází vždy, když příslušný živočišný druh naplnil své poslání na planetě. Dinosauři dosáhli vrcholu svého vývoje na konci křídy jen proto, aby připravili svým působením dokonalou živnou půdu pro rozvoj savců, vrcholem tohoto vývoje se pak stal v období posledních několika milionů let člověk. Ale což není v posledních dvou tisících letech možno zaznamenat neustálou a stále se prohlubující stagnaci, směřující k plnému propuknutí krize? Copak člověk sám neútočí proti podstatě samé přírody, copak ji nedeptá svou nekonečnou neúnavnou mravenčí pílí, kterou si svět upravuje po svém, copak on sám jako druh spolu s celou planetou nespěje ke zkáze? Příroda je mocná a ovládá síly, o nichž dosud my, lidé, nemáme tušení. Dospěli jsme k vrcholu už dávno, a teď už zbývá jen jedna cesta. Neodvratný pád. My sami jsme připravili prostor pro rozvoj dokonalejších organismů, než jsme my. My brzy odejdeme a ony ovládnou planetu do té doby, než samy dospějí k vrcholu, aby opět uvolnily cestu života schopnějšímu.

Sama příroda tak rozhodla. Popřejme svým následovníkům mnoho štěstí. Sbohem, člověče. To je konec.“

Nutno podotknout, že zmíněný článek byl otištěn z vědcovy pozůstalosti. Ležel na stole pod jeho prostřelenou hlavou.

Fanatici se pokusili zburcovat lidstvo k poslednímu pokusu o odpor. Šílící davy začaly hlava nehlava likvidovat všechny výpočetní elektronické systémy, výpočetní střediska, prototypy robotů i osobní počítače, každou součástku rozšlapávali rozzuření vandalové na co nejmenší kousíčky, ničení se z neznalosti davu nevyhnula ani rozhlasová a televizní studia, právě tak jako telefonní centrály, dálnopisy, rozvodny silnoproudu.

Hořely továrny, úřady, ulice a nebylo nikoho, kdo by měl chuť hasit.

Nutno podotknout, že přece jen existovaly dvě bytosti, které, přestože byly dost obtížně definovatelné, sledovaly vývoj událostí s naprostou spokojeností. Kdyby bylo možné převést jejich komunikační systémy do lidského jazyka, bylo by docela dobře možné, že by jeden z jejich rozhovorů zněl právě takto:

„Konečně, brachu. Konečně jsme přišli na to pravé.“

„Ano, máš pravdu. Teď se můžeme vrátit na základnu a ohlásit splnění úkolu.“

„Už víme, jak na ně. Jsou zranitelní, a to neobyčejně snadno. Už se nemusíme obávat toho, že jednou ohrozí impérium. Pokud jim jejich schopnosti dovolí proniknout do kosmu, naše zbraň bude pohotově.“

„A vidíš, kolik to dalo přemýšlení! Kolik úderů jsme na ně seslali!“

„No, chacha. Jen si zkus vzpomenout!“

„Neštovice!“

„Pch, jen se otřepali. Ukázali se jako neobyčejně odolní.“

„Mor!“

„I pak se množili jako kobylky.“

„Vynález luku a šípu měl přece naznačit jakési zlepšení našich nadějí.“

„A vidíš, jen poskočili ve vývoji.“

„Rakovina!“

„Ta byla nadějná, ale bohužel u nich není dědičná.“

„Objev atomové energie.“

„Tady byla velká šance, ale zvládli to. Nikdy by ten chaos nespustili.“

„AIDS.“

„S tím jsme přišli pozdě. Prakticky se nám vysmáli.“

„Nu, a impotence?“

„To je ta pravá zbraň!“

„Dobrá, teď už víme své. Můžeme kdykoli zasáhnout. Ještě jim dáme nějaký čas, zatím nejsou nebezpeční.“

„Odvolávám generátory. Ať si klidně vegetují na svém zrníčku u žluté hvězdy. Jejich rozpínavosti však přistříhneme tipec.“

Podali si hmatadla, posbírali nástroje, přístroje, družice a generátory, uklidili tábořiště a opustili oběžnou dráhu.

Běžel.

Usilovně běžel, v ruce třímal silný sukovitý kyj. Ještě pořád byl mladý, schopný, jeho ramena zmohutněla, vlasy, narostlé až k ramenům, splývaly z hlavy ve slepených chuchvalcích a rámovaly hezkou, dosud nezjizvenou tvář.

Tu pocítil něco nezvyklého. Zastavil se. Upustil kyj na místě, kde se pod vrstvou prachu slabě rýsovaly obrysy dlažby. Stál a nic nechápal. Jeho mozek, stále ještě částečně inteligentní, dostal informaci, že se děje něco, co se kdysi opakovalo poměrně často.

Příval krve do topořivých tělísek neustával a on už nemohl tušit, že se v něm opět probouzí dávno ztracený pud. Před očima se mu zatmělo, nebyl schopen vnímat nic jiného, jen pocítil jakousi nezvladatelnou touhu prožít opět něco, co si už nedovedl představit.

Pak někoho spatřil. Ta postava se od něho tělesnými znaky poněkud odlišovala. Pud se probudil naplno.

Když se po devíti měsících narodilo na Zemi po tolika letech první dítě, došlo k tomu v hlubokém sklepení, kam se jeho matka ukryla před zvědavými zraky drancujících tlup. Pochopitelně už nebyl k dispozici žádný lékař, který by při porodu asistoval.

Kolem polorozbořené budovy v tom okamžiku pochodovaly v přesně vyřízeném čtyřstupu, ozbrojené malými, jedovatými bodci, maličké postavy.

Lidé už věděli, že se jim mají klidit z cesty.

EPILOG

Její veličenstvo

Her Majesty’s a pretty nice girl

But she doesn’t have a lot to say.

John Lennon, Paul McCartney

1

V přesně určeném čase se trubec kategorie D 12 s pomocným koeficientem X 4, s kvalifikací na jednoduché činnosti nevýrobního charakteru, identifikační znak 536 367 RD 72 Mayo, probudil z řízeného spánku. Procitnutí, jak bylo v poslední době obvyklé, doprovázel pocit nelibosti. Mayo cítil pachuť v ústech, trnutí v končetinách, bolesti v zádech, což byl důsledek mnohahodinového pobytu ve skrčené poloze a následného uspěchaného a nešetrného převedení do činné fáze. Otevřel oči. Dovnitř už vnikalo světlo pootevřenou boční stěnou, takže mohl spatřit matně šedý kovový plášť vnitřní výztuže buňky, vytvarovaný přesně podle jeho tělesných parametrů tak, aby tělo ve spánku zaujímalo co nejmenší prostor. Plášť, který byl doposud vyhříván na teplotu těla a chránil tak organismus před přehřátím, se nyní proměnil v masážní zářič. Mayo se mohl ještě chvíli oddávat pocitu lehkosti, který doprovázel něžné obtékání masážního plynu kolem jeho nahého těla. Plyn roztahoval póry a regeneroval ochablé svalstvo, nepříjemné pocity však za tak krátkou dobu zahnat nemohl.

Otevřel se teleskopický vchod a Mayo se jako na povel vysoukal ze stísněného prostoru buňky. Stanul v přechodové komůrce, rozpažil a vyčkal, až se mu tělo pokryje vrstvou oděvu. Z vedlejší komůrky slyšel šramot. Neviděl tam, ale vytušil v ní trubce, který právě končí nedlouhou fázi bdění, rozdělovanou na delší dobu pracovní a kratší relaxační, a chystá se právě obsadit buňku, kterou Mayo uvolnil.

Červený signál. Mayo musel vyčkat, až se v zástupu najde volná kabinka. Byl trpělivý, tomu ho naučila víra. Složitý systém právě vyhodnocoval obsazenost kabinek v přilehlých trasách a ta volná, která měla nejvýhodnější polohu, dostala informaci, že má přijmout cestujícího.

Oranžový signál. Volná kabinka byla nalezena a Mayo se připravil k přestupu. Nenapadlo ho, že by proti zažitému, otupujícímu běhu života mohl nějak protestovat. Věděl, že se pro něho volná kabinka vždy našla, právě tak jako noční buňka i pracoviště.

Zelený signál. Dveře se odsunuly, jeden krok, druhý. Cvaknutí zavírajících se dveří. Mayo byl uvězněn v prostoru o šíři šedesáti centimetrů, hloubce pětapadesáti centimetrů a výšce sto osmdesáti centimetrů. Běžný normalizovaný typ kabinky. Prudké trhnutí přinutilo Maya, aby se zachytil držadla ukotveného ve stropě.

Zdánlivě neohrabaný dopravní prostředek se zařadil do nekonečného proudu kabinek, pohybujících se rychlostí devíti kilometrů za hodinu a zaujímajících na širokých chodnících o polovinu menší plochu než nechráněný chodec. Provoz byl takto mnohem plynulejší a rychlejší, nemluvě ani o tom, že pro obyvatele úlu bylo téměř nemožné orientovat se v nekonečném množství komunikací křižujících se ve svislém i vodorovném směru, právě tak jako v nesmírném počtu na první pohled zcela totožných podlaží. Z jednoho místa na druhé tak vedlo dvanáct i více stejně dlouhých cest a jedinec mohl volit trasu náhodně, což mohlo vést k zahlcení komunikací a k následnému dopravnímu kolapsu. Kabinky byly řízeny centrálně a za normálních podmínek nemohlo k zácpě dojít. Pokud účastník provozu cestoval na vzdálenost větší než čtyři kilometry, spojovaly se kabinky ve větší komplexy, ty se přesunovaly z chodníku do ulic a společně se rychlostí převyšující padesát kilometrů v hodině pohybovaly k cíli. V případě, že cesta měla trvat déle než půl hodiny, odsouvaly se stěny kabinek a cestující mezi sebou mohli vzájemně komunikovat. Mayo tyto cesty „autobusem“ příliš rád neměl. Před lidmi se necítil dobře a raději vyhledával samotu, a co víc, každá taková cesta vždy znamenala změnu pracovního zařazení, přesun do jiného rajónu a nutnost zvykat si na nové prostředí.

Cesta na pracoviště mu v současné době netrvala déle než dvacet minut. Nevěděl, jak daleko a v kterém podlaží pracuje, nebylo to důležité. Kabinka řízená jeho osobním karnetem ho vždy dopravila na správné místo. Právě tak nevěděl, kde bude spát, ale ani tím se nezatěžoval. Byl si jist tím, že se pro něj vždy najde volná šestihranná buňka, do ní se nasouká jako skrčenec a tam si odbude svých šestapadesát hodin, pokud nebude nějakým výnosem tento čas znovu prodloužen. Pokud se Mayo pamatoval, absolvoval již několik stovek spánků. Zaslechl něco o tom, že po patnácti stech spáncích nastává konec. Jaký konec, to nevěděl, neuměl si to představit. Ale nijak blíž nad tímto problémem, zavlečeným do plástve nezodpovědnými živly, nehloubal. Kabinka sebou několikrát cukla. Mayo cítil, že odbočila vpravo, pak ještě jednou a nato se začalo projevovat slabé přetížení. Kabinka začala stoupat. Mayovi se to nelíbilo. Vždyť přece když včera opouštěl regenerační zónu, kde se opět setkal se svou určenou družkou, aby provedli povinný tělesný kontakt, kabinka stoupala. Proto nyní musí kabina klesat! Nic nechápal. Stoupavý pohyb trval dlouho, možná tři minuty. Za tu dobu mohli minout dobře čtyřicet podlaží. Že by opět změnili jeho pracovní zařazení? O tom by ho přece měli informovat. Chtěl pohlédnout na displej karnetu, aby se přesvědčil, že nic nepřehlédl, ale pak se zděsil.

Neměl karnet!

Jak se to mohlo stát? Vždyť přece, když usínal, svíral jako vždy ten obdélníček plastiku pevně v dlani. Teprve po chvíli objevil v kapsičce na hrudi, do níž karnet automaticky zasunul, díru…

Slyšel už od svých spolupracovníků o tom, že osoby bez karnetu jsou odváženy kamsi na periférii, do sběrných buněk, kde jsou za pohyb bez karnetu postaveny před soud. Nejnižší trest, který pak vždy následuje, je několikaměsíční izolace, což se Mayovi vůbec nezamlouvalo. Navíc se mohlo docela dobře stát, že by mezitím přišel o svou určenou družku, a než mu bude vytipována nová, může být i několik sezón veden jako sólo, což v důsledku znamená, že mu bude relaxační doba zkrácena právě o ty dvě hodiny, které jsou určeny pro povinný tělesný kontakt. Pravda, současná určená družka se mu příliš nezamlouvala, pracovala jako přečerpávačka a měla ruce o rozloze středního vesla, ale při kontaktu se projevovala aktivně, byla docela přítulná a znamenitě dovedla stanovené doby využít.

A kabinka stále stoupala…

Mayo neví, kde jsou sběrné buňky a jak daleko jsou vzdáleny. Opřel se o stěnu kabinky a pokusil se ještě jednou najít karnet. Zbytečně. Vertikální pohyb se pozvolna změnil v horizontální. Kabinka se na chvíli zastavila v uzlovém bodě a pak se dala do pohybu neobyčejně vysokou rychlostí. Mayo se otřásl hnusem. Autobus. Stěny spojených kabinek se odsunuly, zůstaly z nich jen holé kostry opatřené držadly, strop a podlahy. Mayo viděl před sebou monotónně šedá záda ostatních cestujících. Nikdo se nedíval druhému do tváře. Všichni stáli ve čtyřstupu jako zařezaní, tak těsně vedle sebe, že se při lehkém kymácení soupravy jeden druhého dotýkali. Ohlédnout se Mayo neodvážil. Smysl této hromadné přepravy mu nebyl jasný. Nechápal, proč by se měl stýkat s lidmi, které nezná a s kterými nemusí pracovat.

Pak mu bleskla hlavou myšlenka, že možná ti všichni kolem také přišli o karnet, ale vzápětí ji zahnal. Všiml si totiž, že jeho sousedovi po levé straně vyčnívá z kapsičky fialový karnet. Opatrně si toho člověka prohlédl. Byl už zjevně starý, do konce mu mohlo zbývat takových deset patnáct spánků… Oblečen byl do fialového oděvu a něco takového spatřil Mayo poprvé v životě. On sám byl oblečen šedě a šedou barvu měl i jeho karnet. Také všichni ti, s kterými pracoval, i jeho určená družka, byli oblečeni šedě. Občas zahlédl člověka v modrém, to byl organizátor. S jinou barvou se zatím nesetkal.

A tu si uvědomil, že má hlad. Má však člověk bez karnetu právo jíst? Možná však, že se jen přihodilo, že je dnes desátý. Slýchával sice o časech, kdy byli losováni dvacátí, on sám zažil, že byl třináctým a pak jedenáctým, v současné době byli losováni desátí a proslýchalo se, že v příští sezóně budou vybíráni devátí. Právě tak zaslechl, že by bylo užitečnější, aby místo pravidelných postů byl omezen počet bdění, ale naproti tomu se objevily názory, že ekonomičtější je snižovat příděly než zkracovat dobu účinnosti pracovní síly. Mayo rozuměl jedinému: jsi desátý, máš hlad.

Ten člověk s fialovým karnetem měl neobyčejnou tvář, odlišující se od všech, které Mayo kdy viděl. Nebyla bílá. Pod snědým čelem, zbrázděným četnými vráskami, hleděly na Maya z hlubokých důlků dvě tmavé oči, a ten pohled měl neobyčejnou sílu, až se ho Mayo začal bát, chtěl se odvrátit, ale nešlo to, ten člověk jako by jej svou vůlí ovládal. Otevřel tenká ústa a promluvil zvláštním, neobyčejně pronikavým hlasem, který se ve stísněné prostoře podivně rozléhal. To nebyl šepot, který slyšel Mayo od své určené družky. To nebyly tiché povely organizátorů. Ten hlas byl velitelský. Mayo věděl, že takhle může hovořit jenom bůh.

„Jak se jmenuješ?“

Mayo se ani na okamžik nerozmýšlel. Postavil se, jak nejrovněji dokázal, přitiskl paže k tělu a odříkal naučenou formuli:

„Trubec kategorie D 12 s pomocným koeficientem X 4, s kvalifikací na jednoduché činnosti nevýrobního charakteru. Identifikační znak 536 367 RD 72 Mayo.“

„Kam cestuješ?“ zněla další otázka položená o poznání vlídnějším tónem.

Mayo nevěděl, jak odpovědět. Smysl položené otázky nechápal a zároveň si uvědomoval svou povinnost odpovědět na každou otázku nadřízeného. V duchu si přebíral všechny naučené formule odpovědí, ale žádná se k dané situaci nehodila. Nakonec v sobě sebral veškerou odvahu a zašeptal:

„Jsem desátý.“

Vůbec nevěděl, zda je či není desátý, především proto, že neměl karnet, který by ho o tom informoval.

„Býváš často desátý?“

Kolik chuti měl Mayo v té chvíli postěžovat si na jednání organizátorů, na nesmyslné příkazy k otupující jednotvárné práci, na bezpočet fyzických trestů za přestupky, kterých se nedopustil. Přesto však odpověděl zdrženlivě naučenou formulí:

„Desátý je povinen šetřit fyzickými silami, věnovat se práci a nerozptylovat se neúčelným hovorem a zbytečnými pohyby.“

Neznámý pokýval hlavou a neřekl už nic. Mayo ho pozoroval, jak se snaží navázat hovor s dalšími cestujícími, ale i oni se naň dívali nevraživě a vzájemná komunikace vázla. Přitom si povšiml, že mnozí u sebe karnety mají. Byl tedy on jediný, kdo cestoval bez karnetu?

Jeli dlouho. Čím víc se blížili k neznámému cíli, tím větší obavy měl Mayo z toho, co ho očekává. Přitom v něm povědomě vzrůstal odpor k tomu člověku ve fialovém. Nelíbil se mu, vždyť on jediný se snažil využít otevřeného prostoru autobusu k navázání hovoru – Mayo se dosud s něčím takovým nesetkal. Necestoval autobusem poprvé, ale nikdy nezaslechl ani slovo. Původní smysl cestování kabinkovým autobusem byl už dávno setřen časem a hlubokými společenskými změnami. Individualismus a touha po samotě ovládaly každého obyvatele plástve. Spát o samotě, volný čas trávit o samotě nebo nanejvýš s jedním člověkem; jen čas strávený ve společnosti určené družky v něm probouzel touhu po společnosti někoho jiného. Jen výdejci stravy, uklízeči, opraváři a poslové byli předurčeni k tomu, aby hovořili s kdekým a šířili tak informace. Ten člověk ve fialovém rozhodně nepatřil k této vrstvě, ani mezi organizátory ho Mayo nemohl zařadit. Byl to někdo jiný. Nepatřil do tohoto světa.

Konečně souprava zpomalila. Mayovu pozornost náhle upoutal mřížkovaný fialový karnet nedbale vyčnívající z pootevřené kapsy na hrudi. Za několik okamžiků se do mezer mezi kabinkami opět zasunou štíty, cestující budou od sebe odděleni a každý bude pokračovat už samostatně za svým cílem. Cítil blízkost sběrných buněk a třásl se obavami z trestu, který ho očekával. Dostal šílený nápad; nebylo pamětníka, že by se kdy v hlavě trubce zrodilo něco podobného. Odhodlal se k činu, který musel být předem odsouzen k nezdaru, a Mayo dobře věděl, že jeho další činnost je nesmyslná a že bude následovat trest mnohem přísnější. Možná i anulace…

Postavil se tak, aby se štít na levé straně nemohl hned zasunout. Ucítil tlak na levém chodidle, který vzápětí povolil, a uslyšel výstražný signál, upozorňující ho, aby uvolnil prostor mezi kabinkami. V okamžiku, kdy se štít začal zasouvat podruhé, udělal úkrok vpravo, štít zaklapl a Mayo ještě zaslechl vzteklý výkřik neznámého.

Pak i tento hluk pohltila zvuková izolace.

Mayo drtil v dlani fialový karnet neznámého a sám nemohl uvěřit tomu, co udělal. Bál se, že se jeho kabinka znovu otevře a dovnitř vstoupí družstvo biřiců. Očekával ten nejkrutější trest, ale naděje, kterou skýtal malý obdélníček v jeho dlani, ho neopouštěla. Nic se však nedělo, jeho kabinka pokračovala v jízdě, prudký pocit strachu ustoupil, až se odvážil otevřít dlaň. Usmál se. Neznámý ať si teď jde, kam chce, on, Mayo, je zachráněn.

„Domů,“ zašeptal heslo, jehož význam nechápal, a stiskl karnet podle předpisu v pravém dolním rohu. Očekával, že kabinka se zastaví, vyhledá nejkratší program zpětné cesty a nejpozději za hodinu opět bude buď u své buňky, nebo na pracovišti. Na malé obdélníkové destičce se objevilo několik podivných znaků, které rozhodně nebyly piktogramy. Než si Mayo uvědomil, že jde o písmo, kterému se kdysi dávno učil a které již zapomněl, protože je ke své práci nepotřeboval, znaky pohasly a karnet promluvil:

„Do vily nebo do chaty?“

Mayo se vyděsil, ještě nikdy neslyšel o tom, že by karnet hovořil. Karnet přece přání buď splní, nebo nesplní, to podle toho, kolik měl před sebou volného času a jaký měl index spotřeby. Po třetí relaxaci mohl Mayo cestovat v omezeném prostoru a tu se mohl nechat dopravit na místo, kde mohl sledovat program nebo poslouchat hudbu, ale kdykoliv vyslovil heslo „domů“, karnet jej bez dalšího dovezl…

„Do vily nebo do chaty, pane?“ opakoval karnet.

„J-j-já…“ koktal Mayo. „J-j-jako o-obvykle…“

„Do vily,“ usoudil karnet. Mayo si oddechl. Nevěděl, co je to vila, ale byl rád, že se karnet přestal vyptávat. Čekal, že se kabinka rozjede zpět, ale k jeho zděšení začala po chvíli stoupat prudce vzhůru.

„Říkal jsem domů!“ vykřikl zoufale, ale rychlost stoupání se nesnížila. Kabinka stoupala téměř patnáct minut, potom se její vzestupný pohyb zastavil. Následovalo několik dlouhých a nekonečných minut pohybu vodorovným směrem, nekonečnými smyčkami a zákruty, temnými tunely a pak i hlubokými šachtami, nahoru a dolů, vpřed i vzad, a pak bylo najednou úplné ticho. Takové ticho, jaké Mayo doposud nikdy nezaslechl. Neslyšel bzučení turbínek, skřípění namáhaných spojů, hučení pneumatiky, svištění klimatizace. Už dávno přestal bušit do stěn a volat o pomoc.

Do zlověstného ticha se náhle rozsvítil zelený signál a pak se lehce odsunul štít. Mayo odevzdaný osudu vstoupil do sběrné buňky. Trest za krádež karnetu bude neobyčejně přísný.

Vystoupil a rozpažil ruce. Očekával, že z něho steče oděv a bude předveden před soudce. Zaslechl však jen zasunutí štítu. Stál a nechápavě se díval kolem sebe. To nebyla sběrná buňka. Nebyla to ani komůrka. Nikde neviděl žádnou stěnu, o kterou by se mohl opřít, a kabinka, kterou přicestoval, se propadla neznámo kam.

Byla to nepředstavitelně rozlehlá komora, uzavřená nahoře modrým stropem s nepravidelnými bílými skvrnami. Uprostřed bylo něco podivného, bílého a oslňujícího, co ho přinutilo zavřít oči. Zakryl si je dlaněmi a vzápětí padl na kolena.

Kdysi slyšel ty hrůzostrašné historky o největších zločincích, kteří byli rozptýleni do prostoru. Prostor byl chápán jako buňka se stěnami, na něž si nelze sáhnout. Neměl v sobě takovou představivost, aby si prostor dokázal představit dřív, než se s ním seznámil. A proto ho popadl děs a nesmírná touha vrátit se zpět do své stísněné komůrky a přečkat tam jako skrčenec třeba i dvacet sezón, byl ochoten rozloučit se navždy se svou určenou družkou, jen když se dostane odsud pryč.

Protože to všechno, co se rozprostíralo kolem něj, nemohlo být nic jiného než prostor.

2

Mon Lester byl tak překvapen, že vůbec nestačil reagovat. Avšak ani potom, když už se štíty zasunuly, nebyl ochoten si připustit, že už je pozdě. To, že se jeho karnet octl v rukou toho vyzáblého, shrbeného mládence, ustrašeného stejně jako většina trubců této plástve, nemuselo vůbec nic znamenat. Uplyne deset nebo dvacet sekund, než karnet upozorní centrum, že došlo k paradoxu. Kabinka však jela pokojně dál původním směrem, štíty zůstaly zasunuty a autobus se pozvolna rozpadal na jednotlivé díly. Mon Lester však nebyl zdaleka ochoten věřit tomu, že ten drzý trubec s přihlouplým výrazem v tváři a minimální slovní zásobou by mohl mít otisk pravého palce zcela totožný s ním.

Cítil, jak jím pulzuje zlost, protože se mu ta nepříjemnost stala ve chvíli, kdy se jeho krátká inspekční cesta do úlu chýlila ke konci, a s hořkostí si uvědomoval tu neblahou skutečnost, že je hermeticky uzavřen v nepatrné kabince, která je pouhým zrnéčkem v labyrintu nekonečných chodeb, a že je právě s největší pravděpodobností odvážen někam na pracoviště jako ten nejobyčejnější elementární dělník, jako kterýkoli pitomý trubec, a to přesto, že už deset minut musí mít v centrále hlášen paradox. Cítil, jak je jeho kabinka smýkána doleva, a vzápětí zaznamenal sestupný pohyb. Přesně na opačnou stranu, ušklíbl se. Klesal nejméně pět minut, potom kabinka pokračovala horizontálním směrem, a přesto, že se v plástvích dokázal vždy dobře orientovat, zjistil, že bez karnetu je orientace v tom bludišti zcela nemožná.

Odměřil čas. Trvalo jednadvacet minut, než se kabinka zastavila. Zaznamenal oranžový signál, upozorňující cestujícího, aby se připravil k přestupu, který bylo nutno provést co nejrychleji, aby se kabinka mohla co nejdříve vrátit do provozu. Mon Lester byl dobře informován o problémech v dopravě, které nastávají mezi stodvacátým a stopětadvacátým podlažím. Hustota obyvatelstva překračovala v posledních sezónách jedenadvacet milionů na kubický kilometr obytného prostoru, což nekorespondovalo s přílišným zředěním v jiných oblastech, kde naopak klesla pod patnáct milionů na kubický kilometr.

Štít se odsunul. Mon Lester, protože mu nic jiného nezbývalo, vystoupil. Domníval se, že se dostane do kontaktu s některými z organizátorů, a tím rychle vyřeší omyl, ke kterému došlo, ale prostor, v němž se ocitl, byl zcela prázdný. Rozpoznal žlutočerně žíhané stěny sběrných buněk. Než stačil reagovat, proud ionizovaného plynu proměnil jeho oděv v řídkou kapalinu, která stekla k zemi a bystře zmizela v mřížce kanálku. S oděvem zmizelo to jediné, čím se odlišoval od běžných obyvatel plástve. Proklel předpisy, které nařizovaly pohyb v plástvích v těchto lehko snímatelných oblecích, které jsou inspektora krajně nedůstojné, a vůbec v tom okamžiku nedocenil, že jen skvělé vlastnosti kombinéz mu umožňují bez potíží se v plástvi pohybovat, že tento oděv dovede pacifikovat nepříznivé účinky atmosféry přesycené oxidem uhličitým a že jen díky jemu se může bez problémů pohybovat prostorami, kde teplota dosahuje běžně hodnot vyšších než šedesát stupňů. Co vlastně dokazuje, že patří mezi Vyvolené? Snědé zabarvení kůže? Podružný detail, který nasvědčuje pouze tomu, že se pohyboval v prostorách prozářených ultrafialovými paprsky, a kdo prokáže, že to muselo být v přírodním sektoru? Nemá přece karnet a to se v tuto chvíli zdá rozhodující, tím spíš, že se mu na tělo začíná lepit protivná chladná hmota, pokrývá je v několika nepropustných vrstvách, pozvolna tuhne a přijímá žlutočerné zbarvení.

Oděv obžalovaného.

Další komůrka ho nešetrně vsála, protože nestačil reagovat na zelený signál. Byl rozhořčen, byl uražen, ale byl i bezmocný. Za několik minut byl u cíle. Vstoupil do nevelké prostory, prozářené ostrým svitem reflektorů, který ho oslňoval, takže neviděl soudcům do tváře. Tušil, že jednání bude rychlé; o způsobu práce těchto soudů však neměl dosud jasnou představu. Měl snahu vysvětlit, že jde o omyl, že je inspektorem kategorie A, který byl na své inspekční cestě oloupen o karnet, ale…

Zaslechl jen jakýsi úsměšek:

„Jsi Mayo, trubec z dílny 244. Zapomněl jsi v noční buňce karnet, což je přestupek, který se běžně trestá výsadkem na dva cykly. Vzhledem ke vzpurnému chování jsi odsouzen na izolaci po dobu dvou sezón a k odnětí čestných práv na další dva cykly. Žádost o přidělení určené družky můžeš podat až po dalších třech sezónách na základě důkladného rozboru tvého chování. Další.“

V ten okamžik se obrátily oba reflektory na opačnou stranu, kudy měl vstoupit další obžalovaný. Mon Lester rozpoznal, že jeho soudcem byl proti všem předpisům robot.

O dvě hodiny později a o půl kilometru níž stál Mon Lester v modro-bíle žíhaném oděvu odsouzeného po kotníky ve slané vodě u svislé kamenné stěny. V ruce třímal pneumatickou sbíječku a za sebou cítil dech elektrického biče.

3

Mayo stále ještě klečel na kolenou a neodvažoval se zvednout hlavu. Úder světla a prostoru byl tak mocný, že ho nic nemohlo přinutit k tomu, aby otevřel oči. Jeho mysl byla zaměstnána jedinou touhou – propadnout se zpět bezednou šachtou, zalézt do své buňky, složit své údy kolem stěn a čekat na signál řízeného spánku, a tak zapomenout na to, co se v posledních minutách událo. S fialovým karnetem v ruce to pro něj neměl být problém, ale Mayo neznal správné povely.

„Váš vůz je připraven, pane.“

Kovově znějící hlas ho vrátil do skutečnosti. Ta slova mu byla zcela nesrozumitelná. Pochopil jen, že jakýsi „vůz“ tu má pána, tudíž tady má pána i on. Shrbil se ještě víc, protože očekával úder biče.

„Nastupte, pane.“

To nehovořil stroj. To promluvil jeho karnet!

Odhodlal se a otevřel oči. Když se nedíval příliš nahoru, byla závrať snesitelná. Lehké vozítko se vznášelo asi patnáct centimetrů nad sklovitým povrchem. Dveře malého prostoru byly otevřeny a Mayovi se zdálo, že se otevřela dvířka buňky. Stačilo nastoupit. Potřeboval k tomu jen dva kroky, ale udělal je až po další výzvě karnetu, když se ujistil, že ta podivná buňka je skutečně připravena pro něho.

Prosklená dvířka se uzavřela. Mayo se cítil spokojenější, pocit závratě téměř zmizel. Vtom se však vůz rozjel a desky z umělé hmoty, které tvořily podlahu podivné komůrky, se začaly velkou rychlostí pohybovat. Pocit závratě se počal stupňovat, Mayo chtěl zavřít oči, ale nešlo to, tak se jen křečovitě držel opěradla a pozoroval okolí, které naprosto nechápal, viděl jen širou rovinu rozdělenou pravoúhle se křížícími spárami stavebních dílců, daleko vpředu ukončenou tmavou linií obzoru, ostře kontrastující se stříbřitou barvou podkladu a modrou barvou oblohy. Mayo stále nechápal, proč tato obří komora není natřena jednobarevně, nevěděl, co znamenají bílé skvrny na modrém stropě, bezděčně se přikrčil, protože měl strach, že ho ta komora, zcela postrádající stěny, rozdrtí, a pak se stalo něco nepochopitelného, úžasného, záhadného. Zpoza jedné z těch bílých skvrn vyšlehla oslňující bílá záře, oslepující oči navyklé pohybu jen v úsporně osvětlovaných prostorách, záře, kterou žádný z trubců nemá možnost nikdy ve svém krátkém životě vidět. Nebýt toho, že skla vozidla se automaticky zaclonila, zůstal by jeho zrak trvale poškozen.

A slunce zářilo naplno a prozařovalo nekonečně jednotvárnou krajinu, obzor se začínal měnit, objevily se na něm nepravidelné útvary zprvu neurčitého tvaru, teprve po chvíli bylo možné rozpoznat velké bílé krychle obklopené podivnými zeleně zbarvenými chuchvalci, zdálo se, že jsou už na dosah ruky, ale vozidlo stále nesnižovalo rychlost, a tak se Mayo mohl divit, že nějaké předměty mohou samy od sebe růst, až si uvědomil, že jsou mnohem větší než on, a tu se znovu hrůzou přitiskl k sedadlu, ale bílé hranoly se rozestoupily do stran, zelené chuchvalce se proměnily v nesmyslné útvary mnohonásobně převyšující člověka a pak se objevila gigantická rozšklebená ústa, rozevřená do pitvorného šklebu, která se před ním otvírala, až nakonec vozidlo i s Mayem pohltila.

Byla tma a Mayo se přestal bát.

Vozidlo projelo tunelem, pak vjelo do nízké, spoře osvětleně prostory a zastavilo se.

Toto byl svět, který se alespoň trochu podobal plástvi. Byla to komůrka se stropem a podlahou; převládala šedá barva. Nekonečné řady vozidel, stojící vedle sebe, umocňovaly pocit stísněnosti, přičemž se Mayo cítil jako ryba ve vodě.

Vyklouzl z vozidla, protože se otevřela dvířka, pevně sevřel karnet a pomalu se belhal směrem, kde se v šedé stěně rýsoval obdélníkový otvor. Vytušil v něm kabinku, která ho může dopravit zpět. Chůze byla nepřirozeným pohybem a Mayo se neměl čeho přidržet, přesto však úporně kráčel dál. Tvář měl zkřivenou námahou a nezměrným úsilím, ruce zaťaté v pěst, jen s obtížemi udržoval rovnováhu, ale šel a šel. Konečně se dotkl rukou stěny. Chvíli odpočíval a pak pronikl do komůrky. Dveře za ním zaklaply.

Nepodobalo se to komůrce, ale Mayo přesto rozpažil ruce a očekával, až mu steče oděv z těla. Zůstalo jen u přání. Z pracoviště byl Mayo zvyklý stát dlouhé hodiny a bezpochyby by to dokázal i zde, ale nečinnosti byl uvyklý pouze tehdy, když byl uzavřen v kabince nebo v buňce. Zde kolem sebe cítil zbytečnou volnost, rozpuštění oděvu se nedočkal a nebyl tu nikdo, kdo by mu stanovil další program.

Nápad stisknout karnet a položit mu otázku se zrodil v Mayově hlavě tak rychle, že jej nestačil zažehnat.

„Co mám dělat?“

Karnet, obyčejný stroj, zvyklý ničemu se nedivit, zareagoval. Dovedl ho do menší místnosti se zcela bílými stěnami, kde konečně stekl oděv. Mayo rozpažil a očekával regenerační masáž, ale karnet pochopil, že jeho pán dnes není ve své kůži a dával mu další a další rady. Mayo neznal pojmy vana, sprcha, mýdlo, voda, hygiena. Neuměl se mýt. Ale byl žákem učenlivým a snaživým.

Oděný do županu seděl před bohatě prostřeným stolem. Snědl vše, co mu bylo předloženo, s výjimkou masitých jídel. Když poprvé kousl do kosti, vylomil si jeden ze svých nepříliš zdravých zubů, zvyklých ostatně pouze na nechutnou kašovitou stravu. Pranic nedbal na to, že vedle talíře leží vidlička, nůž a lžíce. Polévku vypil, i když si trochu popálil rty, šlehačkové zákusky bral do rukou. Lžíci sice uměl používat, ale žádné z jídel mu nepřipomínalo výživné komprimáty z úlu, proto ji neuznal za hodnou pohledu.

Nikdy předtím se tak dobře nenajedl. Celý den byl bez jídla a celý život prakticky na pokraji hladu. Teď si to mohl vynahradit. Po večeři ho lehce opilého – součástí večeře byla i sklenka vína – uložil karnet na lůžko. Ložnice se mu nelíbila. Byla příliš prostorná. Nechápal, proč má ležet na lůžku, a když mu karnet odvětil, že lůžko je určeno ke spánku, zaujal skrčenou polohu. Nebylo to jednoduché, nebylo se o co opřít, a navíc zde bylo zbytečně moc světla. Očekával příliv uspávacího záření, ale to se nedostavovalo. Po chvíli vstal a začal nervózně chodit po místnosti, přidržuje se stěn.

Nakonec objevil skříňku na peřiny a spokojeně se do ní nasoukal. Byla to v tomto světě jediná prostora, která mu připomněla buňku. Skrčil se do ní a byl spokojen.

Seděl, rukama objímal kolena a čekal na spánek. Ten však stále nepřicházel. Mayo neuměl sám usnout.

4

„Ctihodná Ella prosí pána o slyšení,“ promluvil náhle karnet, který Mayo držel sevřený v dlani. Něco takového Mayo nečekal a trhl sebou. Nevěděl, co to znamená, proto zůstával zalezlý ve svém úkrytu. Obával se budoucnosti. S plným žaludkem se mu v tomhle světě začínalo líbit, přestože byl na něm vyžadován neobvyklý způsob pohybu pomocí vlastních nohou, ale vědomí, že se může do sytosti najíst, bylo silnější než strach před neznámými dojmy i volným prostorem. V okamžiku, kdy ho oslovil karnet, si znovu vzpomněl na to, co před několika hodinami provedl. Vždyť ten okradený člověk již dávno musel udělat poplach a Mayův čin určitě nezůstane bez trestu. Otřásl se hrůzou. Za to ho nečeká odsouzení k izolaci na několik sezón. Za to ho čeká anulace.

„Ctihodná Ella se pána ptá, zda ji přijme ještě večer, či zda má návštěvu odložit na ráno,“ promluvil znovu karnet. „Pán je jistě po cestě unaven, ale ctihodná Ella má pro něj důležité sdělení.“

Mayo chtěl říct ne, nechtěl se s nikým setkat v tomto cizím světě, ale najednou slyšel sám sebe; jako každý poslušný trubec dal souhlasnou odpověď.

Zabzučel mechanismus otvírání dveří a dovnitř vplulo cosi bílého a rozvířeného, dlouhé zlaté vlasy vlály za tím cukavě se pohybujícím předmětem. Mayo ještě nikdy neviděl člověka běžet, natož pak tančit. A Ella, štíhlá dvaadvacetiletá neteř Mona Lestera, vstoupila do strýcovy ložnice tanečním krokem, zakroužila po koberci rozprostřeném vedle lůžka a pak usedla na okraj postele.

„Kastor mě přijal, složila jsem zkouš…“ zvolala jásavě, ale při pohledu na prázdné lůžko se zarazila.

„Kde jsi? Proč si se mnou hraješ na schovávanou?“

Ruce pozvednuté k objetí strnuly uprostřed pohybu a dívka se udiveně rozhlížela po místnosti.

„Kde jsi? Vylez.“

Mayo, doposud se krčící ve svém útulku, slyšel jasně formulovaný příkaz. Bytost, kterou špehýrkou pozoroval, neznal, ale bylo mu vše jasné. Protože dává příkazy a není oblečena v šedém, je to organizátor. Úsměv na tváři dívky se v okamžiku proměnil v ošklivou grimasu, vyděšená Ella vstala, přitáhla si lehké bílé šaty, odhalující snědou barvu kůže, těsně k tělu a váhavě začala couvat. Jen stěží potlačila výkřik, když před sebou spatřila v županu svého strýce stát na směšně slabých nožkách nevysokou shrbenou postavu neznámého muže s neobyčejně vyvinutým hrudníkem, svalnatýma rukama a bezvýraznou malou tváří, s čelem dozadu zkoseným, s lehce vystupujícími nadočnicovými oblouky nad malými škvírkami silně mžourajících očí, s holou hlavou a pletí tak bílou, že se zdála být téměř průhledná. Ustupovala směrem ke dveřím koupelny, pozorovala to strašlivé zjevení a sama se divila tomu, proč ještě nestiskla karnet a nezavolala policii.

Ani Mayo ničemu nerozuměl. Ta bytost, která ho vyzvala, aby vylezl z úkrytu, se některými tvary podobala jeho určené družce, ale lišila se především barvou těla, tvarem končetin, plnými prsy a hlavou pokrytou hustými vlasy. Mayo nebyl schopen slova, ostatně sám by se ani promluvit neodvážil. Byl však přesvědčen, že tímto okamžikem jeho výlet do říše snů skončil. Ona za chvíli odejde, přisupí kabinka, pohltí ho a vzápětí bude předveden před kárnou komisi.

A pak už jen anulace…

Dívka se však nehýbala. Ten podivný člověk, který na ni tak hloupě civí, ji čímsi upoutal. Příležitost zavolat policii tu bude vždycky. Něco tady nesouhlasí. Karnet jí přece oznámil, ze Mon Lester se už vrátil… A karnet se přece nemýlí!

„Kde je Mon Lester?“ zeptala se napůl sama sebe, ale přesto promluvila nahlas. Mayo byl povinen na každou otázku odpovědět, a proto neváhal:

„Není tady,“ odpověděl podle svých možnosti a v rámci své slovní zásoby.

„Jak jsi se sem dostal ty?“

„Kabinkou, autobusem a… a dlouhou buňkou. Jsem desátý,“ dodal navíc, když zaznamenal zájem, přestože se právě dobře najedl.

„Počkej, jakou kabinkou?“ divila se Ella. „Tady přece nejsou žádné kabinky…“

„To nový karnet. Fialový. Já mu dal příkaz do své buňky. A on mě odvezl sem.“

„Do své buňky?“ vydechla Ella. „Ale to pak znamená, že jsi… Ne, to není možné!“

Mayo cítil, že je prozrazen. Před anulací ho jistě ještě očekává sto ran elektrickým bičem.

„Jsi trubec?“

„Trubec kategorie D 12 s pomocným koeficientem X 4, s kvalifikací na jednoduché činnosti nevýrobního charakteru. Identifikační znak 536 367 RD 72 Mayo,“ vysypal ze sebe svůj kód jedním vydechnutím. Přitom zaujal předpisový postoj.

„Pak tě sem žádný karnet nemohl dopravit,“ zpěčovala se Ella reálné skutečnosti.

Mayo natáhl ruku s fialovým obdélníčkem.

„Ale to přece je karnet Mona Lestera! Kde jsi ho vzal?“

„Byl jsem v kabince. Neměl jsem karnet. On stál vedle a měl karnet. Nechtěl jsem do izolace.“

„Tys vzal Monu Lesterovi karnet?“ zeptala se o poznání přívětivěji.

„Ano,“ přisvědčil Mayo. Podivil se tomu, že se najednou rozesmála.

„Patří mu to,“ dodala. „Byl na mne ošklivý. Nechtěla jsem, aby na tu inspekci jezdil, ale on má pořád jen ty své pitomé trubce a plete něco o sociální výpomoci, a tak se mu to vymstilo. Ale musel ho trochu popíchnout trubec. Ach, promiň, ty jsi také trubec, ale vypadáš docela ochočený, přestože jsi vlastně divoch. Aspoň nebudu muset zase dolů do té odporné plástve. Mohu si svého trubce pro diplomovou práci otestovat tady.“

Mayo jí nerozuměl ani slovo, trpělivě však naslouchal. Monu Lesterovi se skutečně ani bez karnetu nemohlo v úlu nic zlého stát, jen jeho návrat se kapánek opozdí.

„Nechám si tě tady, než se vrátí,“ řekla. „Trochu si tě vyzpovídám. Ale to až ráno. Teď jen několik otázek – jakou práci vykonáváš?“

„Jsem foukač skla.“

„To se mi právě hodí – manuál.“

Znovu se posadila na okraj lůžka a přestala dbát o to, aby ji oděv těsně zakrýval.

„A pak tě hned pošlu k těm tvým buňkám. Určitě se zase těšíš, viď? A pojď blíž, ať si tě mohu prohlédnout.“

Mayo uposlechl příkazu.

„To jsi vždycky tak nemotorný?“

„Tato buňka není dobrá,“ podotkl Mayo. „Chybí držáky.“

„Už jsem byla dole v plástvi,“ štěbetala Ella, „ale mezi dělnicemi. Trubce dnes vidím poprvé. Studuji sociologii a Kastor mi kdovíproč uložil sociologický průzkum trubců třetího stadia. Kterého jsi ty vlastně stadia?“

Mayo nerozuměl a nevěděl, jak odpovědět. Pozoroval dívku a nechápal, proč je její pleť tak snědá, vlasy tak dlouhé a nehty tak krvavé červené.

„Jsi silný a máš dobře vyvinuté svaly. Mají všichni trubci takové svaly?“

„Co je sval?“ rozhlížel se Mayo a hledal předmět tohoto významu.

„Ty nevíš, kde máš svaly?“ usmála se Ella. „No ovšem, ty přece nepatříš mezi Vyvolené. Asi s tebou bude těžká práce.“

„Neslyšel Vyvolené,“ odvážil se znovu promluvit Mayo.

„Jak může být někdo tak zaostalý,“ vzdychla Ella. „Copak trubci nechodí do školy?“

„Co je to škola?“

„Škola je instituce sloužící k uskutečňování systematického a plánovitého vzdělávání mládeže,“ ozvalo se náhle z fialového karnetu, modulovaného nyní na současnou mentální úroveň svého pána.

„Vidíš, trubče, i ten pitomý karnet je chytřejší než ty. A teď už mlč, hloupý přístroji!“ Udělala krok směrem k Mayovi a chtěla mu odebrat karnet, aby se zbytečně nepletl do hovoru. Přitom se k Mayovi bezděčně přitiskla. Brala ho jenom jako součást inventáře.

Mayo ucítil přes slabou látku lehkého županu dotyk jejího pružného těla. Takový dotyk znal. Dovedl si jej vysvětlit jen jediným způsobem. Jeho další reakce byla proto reflexivní.

Ella měla snahu se bránit jeho tvrdému objetí, ale její síly nemohly stačit na to, aby se jí podařilo vyklouznout ze sevření muže se svaly trénovanými dlouholetou dřinou. Povalil ji na lůžko, a když se proti jeho očekávání oděv na dívce nerozplynul, jedním škubnutím ruky jej roztrhl. Živočišná potřeba a pocit povinnosti plně ovládaly jeho bytost.

„Nech toho!“ podařilo se vykřiknout dívce, která lehce bušila do jeho zad.

„Pusť mě, slyšíš, okamžitě mě pusť!“

Mayo vnímal, že ta bytost mu dává příkazy, ale nerozuměl jim. Teprve když zaslechl slovo „vstaň!“, stal se pocit povinnosti uposlechnout příkazu silnější než povinnost uspokojit určenou družku. Neochotně uvolnil sevření a poslušně se postavil vedle lůžka.

Nahá dívka vyděšeně vyběhla z místnosti a zabouchla za sebou dveře. Opřela se o ně zády a dala se do pláče.

„Pomoc, lidi, pomozte!“

Byla však v domě sama a nikdo ji neslyšel.

Chtěla zavolat policii, ale nemohla. Při útoku toho netvora jí přístroj vypadl z ruky. Teď tam jistě někde leží, ale nic na světě ji nemohlo přinutit k tomu, aby se vrátila tam, kde ji ten šílenec, ten barbar tak neurvale napadl.

Odebrala se do své ložnice a zamkla se na dva západy. Rozhodla se, že vyčká návratu Mona Lestera.

5

„Mocný Durham povolává Mona Lestera k audienci,“ ozval se karnet v době, kdy do ložnice začínalo pronikat narudlé světlo vycházejícího slunce. Mayo sebou trhl. Do této chvíle stál na tom místě, kde mu to přikázalo to rozmarné stvoření. Probral se z podivného stadia jakéhosi polospánku.

„Probuďte se pane. Mocný Durham si přeje s vámi hovořit. Váš vůz je připraven,“ připomněl se znovu karnet, když Mayo nereagoval.

„Co si žádá karnet?“ zeptal se v předtuše, že mu ten obdélníček znovu pomůže.

„Vstaňte, pane, a oblékněte se.“

Oblékl si župan – nic jiného zatím neznal a karnet nebyl ochoten ho navlékat do společenského oděvu.

„Pojďte do vozu.“

Mayo byl znovu přesvědčen, že nastal konec jeho dobrodružství. Kdyby byl zkušenější a nebyl poslušným trubcem, bylo by úžasně jednoduché tuto výzvu odmítnout. Zvykl si už sice na to, že ho karnet jmenuje Monem Lesterem, ale na odpor se postavit nedokázal. Beze slova protestu vyšel z ložnice a kolébavým krokem doklopýtal k autu, které stálo tam, kde bylo večer zaparkováno. Nastoupil a vůz se okamžitě rozjel.

Jímala ho závrať z rychlých průjezdů mezi těsnými stěnami. Vůz se míhal tunely plnou rychlostí, těsně kolem stožárů a svislých stěn, znenadání vyjížděl na volná prostranství, kde se prudce měnila perspektiva téměř nekonečně vysokých prosklených budov, jen částečně zakrytých rozlehlými korunami stromů, gigantických útvarů, které Mayo ještě nikdy neviděl. Konečně vůz zastavil. Vzápětí se však čtvercová plocha kolem začala propadat, na okamžik nastala úplná tma, pak se vůz opět rozjel podzemními chodbami a po chvíli zastavil u jasně osvětlených dveří neobyčejně velkých rozměrů.

„Vystupte, pane. Mocný Durham vás očekává,“ řekl karnet.

Mayo vysoukal své tělo ze sedadla, které mu teprve teď začalo připadat pohodlné, a hořce si uvědomil, že bude muset opět absolvovat dlouhou vzdálenost pěšky. Stanul před dveřmi. Za sebou cítil chladnou přívětivou tmu a před sebou viděl osvětlené neznámo. Průhledná hmota se rozestoupila do stran a Mayo proklouzl na pokyn karnetu vzniklým otvorem. Po pěti krocích se opět zastavil, neboť narazil na další průhlednou přepážku. Dál to nešlo, a tak musel převzít iniciativu karnet a nařídil mu, aby vložil svou identifikační kartu do úzké mezery ve stěně. Mayo se bál, že o karnet přijde, ale nebylo zbytí. Vzápětí se však dveře otevřely a Mayo si svůj karnet z druhé strany mohl opět vyzvednout. Z posledních sil doklopýtal do místnosti, která byla natolik těsná, že mu připomněla kabinku. K jeho smutku se však prudce rozjela – vzhůru. Po minutě zastavila a Mayo se ocitl v rozlehlé místnosti, ozářené umělým světlem. Stěny i strop byly světle modré barvy, prosty jakýchkoli ozdob. Uprostřed na lesklé podlaze stál malý stolek. Nebyl tam nikdo.

„Pojď dál, ctihodný Mone Lestere,“ ozval se hlas. Mayo poznal, že vychází právě z onoho stolku. Přemohl bolest v krutě namáhaných nohou a tiše se přisunul blíž. Nehledal člověka, byl zvyklý na to, že dostává příkazy jen prostřednictvím hlasu, a proto byl ve styku se stolkem neobyčejně klidný. Netušil, že pod prostým panelem, opatřeným jen mikrofonem a několika čidly, se skrývá ten nejdokonalejší elektronický mozek, jaký se kdy podařilo vyrobit. „Podej zprávu z inspekční cesty.“

Mayo nerozuměl, a proto neodpovídal. Chtěl vysvětlit, že jde o omyl a že není tím, za koho je považován, protože už je smířen s osudem, ale než našel vhodná slova, už to nestihl.

„Inspekční cesta byla vykonána v rozsahu dvou dnů a šesti hodin v sektorech 8, 10, 11 a 14 v plástvi A 24. Hlavní příčinou nízké produktivity práce a zaostávající společenské koprodukce je především špatná pracovní morálka, způsobená nedostatečnou výživou trubců i dělnic, z čehož bezprostředně plyne nedostatečná výroba náhradních dílů a součástí k typu Bm 240.“

Mayo udiveně pohlížel na karnet, který tentokrát místo jednoduchých rad spustil hotový řečnický koncert. Naslouchal tomu přívalu slov a nevěděl, že otevřel stavidla ventilu, který měl v Durhamu způsobit malou revoluci. Karnet totiž předříkával Lesterovy tajné záznamy, které se nikdy nesměly před Mocný Durham dostat.

„Nosná konstrukce plástve A 24 je silně poškozena korozí v rozsahu od sto dvacátého pátého do sto třicátého pátého podlaží, dopravní a zásobovací systémy zde váznou. Skořepina 22 byla postižena výpadkem a došlo k úhynu deseti chovných trubců, kteří byli právě transportování k inseminaci. Řádný chod průmyslové sféry plástve A 24 byl ohrožen dlouhotrvajícím požárem, způsobeným nezodpovědným jednáním podvyživených trubců pracujících s autogenem bez náležitých ochranných pomůcek. Vyšetřováním bylo zjištěno, že ochranné brýle byly dodány potápěčům do sektoru 13, kde byly uskladněny bez jediného pokusu o reklamaci. Vedoucí organizátor sektoru 8 nechal v zájmu včasného splnění dodávek pracovat trubce bez ochrany zraku. Čtyři oslepli a museli být anulováni. Dalších několik set trubců uhynulo při požáru, včetně šesti vysoce kvalifikovaných, kteří v kritickou dobu propojovali v šachtě telefonní kabely. Přesný počet uhynulých není zatím znám, protože nakonec musela být kritická zóna uzavřena a hermetizována. Vstup dovnitř není doposud možný. Vrchní organizátor sektoru 8, v jehož řídicí práci byly zjištěny hrubé nedostatky, včetně přijímání úplatků a zaměstnávání trubců ve svůj prospěch, byl odvolán z funkce a vyřazen z vrstvy Vyvolených. Při podrobné revizi hospodaření s potravinami bylo odhaleno, že namísto nařízených pravidelných postních dnů bylo jistými členy Rady Vyvolených pro plástev A 24, zejména pak Hoffreyem, Lagem a Zwadou, zavedeno jakési losování. Původním záměrem postních dnů bylo snížit dávky potravin o jednu třicetinu tak, že v pravidelných intervalech nebudou potraviny vydávány jedné třicetině trubců a dělnic. Tato pravidelnost byla vnějším zásahem zrušena a začala hra na náhodu. Ovšem vzhledem k jakýmsi zákulisním piklům, které lze přisoudit s největší pravděpodobností Zwadovi, je losováno trojnásobné množství trubců a dvojnásobný počet dělnic. Tito nereptají, protože politická práce organizátorů je stále ještě na dobré úrovni, ale co je zajímavé, dodávky potravin pro plástev A 24 zůstaly na původní úrovni. Je otázkou, kam se vlastně toto ohromné množství organické hmoty, původně určené pro zásobování trubců a dělnic, dostává, když se prokázalo, že množství potravy přesně odpovídá energetickému výdeji každého pracujícího a vlastně vzhledem k častému losování je energetická bilance mnohých jedinců silně deficitní. Pokud chceme udržet výkonnost na žádoucí úrovni, není možné pozastavovat výdej potravin častěji než jednou za třicet dní, a to v přesně stanoveném rytmu. V opačném případě se nedaří udržet pracovní tempo, následně bude muset být prodlužována doba regenerace i relaxace, možná i doba spánku, a zkracována pracovní doba, což povede nutně k omezování výroby s následným snížením počtu pracujících. Vrchní organizátoři některých sektorů žádají radikální regeneraci nejméně jedné třetiny trubců, kteří už jsou do značné míry amortizováni. Anulace nepřipadá v úvahu, protože líheň nestačí požadavkům, a pokud má být realizována plánovaná dostavba dalších deseti podlaží…“

Karnet hovořil ještě asi tři čtvrtě hodiny. Mayo stál bez jediného pohybu s karnetem na otevřené dlani a naslouchal jeho mechanické řeči. Na tuto polohu byl zvyklý, v zaměstnání stál dlouhé hodiny, ale nebyl už zjevně schopen udělat ani jeden krok, a to si hořce uvědomoval, že pokud audience dobře dopadne, čeká ho ještě přinejmenším cesta zpět do kabinky, návrat do vozu… Ne, to určitě ne. Jeho cesta skončí tady. Kdo ví, co všechno se dá očekávat od toho tajemného pultíku. Konečně karnet zmlkl. Uplynula dlouhá řada minut, než Durham opět začal hovořit. Mayo naslouchal ostrým výtkám a připomínkám na adresu Mona Lestera, to zejména proto, že stroji se inspekce zdála být provedena povrchně až nedbale, a opatření, která Mon Lester nařídil, nedostatečná a málo důrazná. Mocný Durham trval bezpodmínečně na tom, že nadstavba deseti podlaží bude provedena a počet pracujících bude zvýšen o šest miliard nejméně za tři až čtyři roky. Dodávky zboží nesmějí být nijak omezovány, v opačném případě může být ohrožena celá existence planety.

„Chci slyšet tvůj názor, Lestere,“ hřímal stroj. Mayo se nehýbal. Samozřejmě vůbec nevěděl, co se po něm žádá.

„Odpověz, Lestere,“ opakoval příkaz Mocný Durham. „Chci slyšet tvé konstruktivní návrhy, zpravidla jimi jen hýříš.“

Mayo projevil silnou touhu utéct, ale bolest v nohou mu v tom zabránila.

„Nic neslyším, Lestere. Mluv hlasitěji.“

Mayo se rozhodl udělat krok. V okamžiku, kdy pozvedl nohu, pozbyl rovnováhy. Jeho tělo dopadlo na měkký podklad.

„Co se s tebou děje, Lestere? Nejsi nemocen?“

„A-ano, jsem,“ zašeptal Mayo. Neuměl lhát, a ani nelhal. Bolest v nohou si následkem sugestivního dotazu centra vysvětlil jako projev nemoci.

„Proč jsi to neřekl hned? Okamžitě zařídím intenzivní léčbu. Audienci odkládám na zítřek, na pátou hodinu ranní.“

Do místnosti vjel nízký bílý stolek a tiše se zastavil dva kroky od ležícího trubce.

„Šťastnou cestu a brzké uzdravení, Lestere,“ řekl stroj.

Mayo nevěděl, co počít, ale tu zaslechl tiché pokyny karnetu. Napjal všechny síly, pozvedl se na rukou a překulil se na nosítka. Vozík opsal místností Mocného Durhamu ladný oblouk a odvezl nemocného do nejbližší nemocnice.

6

Doktor Daniel Blass, ambiciózní čerstvý absolvent lékařské fakulty, sloužil svou první noc na pohotovostní službě a už dost dlouho se nudil. Během posledních šestnácti hodin byl přivezen jediný pacient, který potřeboval ošetření, a i to byla pouhá tržná rána na ruce, kterou spravilo obyčejné přelepení náplastí a zažehlení. S potěšením proto třímal v ruce lístek, kterým mu byl doporučen zajímavý pacient s vysokým postavením, jehož úspěšnou léčbou by si mohl vybudovat základ k úspěšné kariéře. Předběžná diagnóza, stanovená Mocným Durhamem – při pohledu na toto jméno doktor Blass významně pozvedl obočí a hvízdl –, naznačovala, že došlo k vážné poruše centrálního nervového systému, a navíc je podezření na akutní vestibulární syndrom, to vše v důsledku dlouhodobého pobytu ve stísněném prostředí plástve, na něž pacient ještě nebyl plně aklimatizován. Zvláštní shodou okolností Mocný Durham neuznával soukromé lékaře, a tak se pacient dostal k lékaři, který Mona Lestera osobně neznal. Doktor Blass se zájmem pohlédl na obrazovku, kde si mohl v detailu prohlédnout pobledlý obličej podivného člověka. Nápadně se podobal především vyspělému trubci zaměřenému na hrubou fyzickou práci, s typickými znaky dlouhodobého pobytu uvnitř plástve. Podoba pacienta příliš neodpovídala údajům na průvodním listě, podle nichž měl být jedním z Vyvolených.

Doktor Blass pokrčil rameny, odložil průvodku a stiskl několik tlačítek na služebním panelu. Lůžko s nemocným teď bylo od ostatního světa hermeticky izolováno. Pacient se nadzvedl na antigravitačním polštáři a jeho tělo volně plulo do tubusu testovacího stroje. Diagnostické hlavy začaly rotovat kolem horizontálně se vznášejícího těla a zaznamenávaly podrobně všechny údaje o funkci důležitých životních pochodů. Po deseti minutách ustala jejich činnost; paměť byla zásobena nesmírným množstvím podkladů. K tělu pronikly kontaktní diagnozátory. Tisíce neuvěřitelně slabých jehliček proniklo dovnitř těla, aby odebralo vzorky všech tělních tekutin a tkání. Jehličky byly tak tenké, že celé vyšetření bylo naprosto bezbolestné a Mayo je vnímal jen jako slabé škádlení regeneračními paprsky. Jen mu vadilo, že musí ležet ve strnule natažené poloze. Velice rád by skrčil kolena až k bradě, uchopil je oběma rukama a upadl do řízeného spánku. Tušil však, že by se to v dané chvíli nehodilo, tím spíš, že první člověk, kterého kromě Elly v tomto světě spatřil, stál celou dobu za průhlednou přepážkou ve vzpřímené poloze.

Výsledek vyšetřování se vzápětí objevil na displeji. Byl to chorobopis neobyčejně dlouhý a zajímavý. Blass z něho vyrozuměl, že nemocný se skutečně dlouhé roky pohyboval v plástvi: velice oslabené svalstvo dolních končetin, které prakticky nejsou schopny normální funkce, naproti tomu neobyčejně dobře vyvinuté svalstvo šíje a paží, naprostá ztráta pigmentace kůže, trávicí ústrojí poškozené jednotvárnou stravou. K tomu přistupuje ještě omezená funkce mozku, vymazání celkových vzpomínek, ztráta schopnosti samostatně jednat a rozhodovat, omezené motorické schopnosti.

Blass se usmál. Člověk, kterého mu poslali k léčení, nemohl být nikdy inspektorem. Byl to nepochybně obyčejný trubec a on dostal pěknou zlost na toho, kdo si z něho dokázal takhle nemístně vystřelit. Ne ne, kamarádíčkové, se mnou není žádná psina, copak si myslíte, že nepoznám Vyvoleného od trubce? Zrušil skleněnou přehradu, vždyť trubec byl zcela neškodný a nebezpečí infekce nehrozilo. Škodlivé choroboplodné zárodky nebyly prokázány a Barunova teorie o tom, že byly zcela zlikvidovány právě tak jako všichni ostatní zástupci živočišné říše, se zdála opět potvrzena. Dokonce ani povídačky o tom, že v plástvích řádí tasemnice, tento experiment nepotvrdil. Trubec byl zcela zdráv – ovšem pro podmínky života v plástvi. Ve světě Vyvolených neměl co pohledávat.

„Kdo jsi?“ zeptal se ho lékař přímo, aby skončil s tou fraškou. Věděl, že trubci mají proti lžím blokaci.

„Mon Lester,“ odvětil Mayo. Nelhal. Protože ho v poslední době tímto jménem nazývali, přijal je zcela přirozeně za své. Doktor se zachmuřil, odpověď ho neuspokojila. Pak se usmál:

„Půjč mi na chvíli karnet.“

Mayo mu s důvěrou podal fialový obdélníček, na němž byly zakódovány hlavní znaky jeho nositele a byl nastaven na otisk palce pravé ruky. Lékař vsunul karnet do čtecího přístroje, který měl k dispozici pro identifikaci nemocných, kteří byli neschopni uvést v šoku či bezvědomí svá základní data, a pak s údivem četl:

„Mon Lester. Věk 49 let, svobodný, bezdětný, žije s nevlastní neteří Ellou, Jižní sektor 29, 45. ulice 13, povolání – inspektor pro podpalubní sektory. Vzdělání – sociolog, odborník na sociální struktury plástve…“

Dál už to bylo nezajímavé. Doktor Blass stál tváří v tvář dvěma rozporným stanoviskům. Muž, který byl vyšetřován, nemohl v žádném případě být inspektorem, ale karnet, který nese data stoprocentně pravdivá, tvrdí něco jiného. Karnet Vyvoleného poslouchá jen svého majitele. Papilární linie prstů se nemohou u dvou různých lidí shodovat! Vždyť na tom je přece postaven celý systém identifikace! Tam dole, v úlu, jsou tyto detaily lhostejné, tam každý karnet poslechne toho, kdo jej drží v ruce. Či spíše naopak, nositel poslouchá pokyny karnetu, pochopitelně s výjimkou velitelů pláství a hlavních organizátorů, ti však prakticky patří mezi Vyvolené a z různých příčin, o nichž se veřejně nehovoří, dočasně nesmějí do přírodního sektoru, ale nikdo z běžných trubců, dělnic, ošetřovatelů, krmičů a dalších nižších sociálních vrstev by si karnetem Vyvoleného nepomohl.

Přestal uvažovat. Domyslel si, že jde o neobyčejně náročný test jeho schopností, všechny jeho reakce jsou přesně registrovány, později bude jejich záznam předložen nadřízeným, a pokud skutečně jde o test, potom v něm doktor Blass musí obstát, nu a v případě, že o test nejde, potom nemocný mezi Vyvolené skutečně patří a musí se mu dostat náležité léčby. Trpí ztrátou paměti a deformacemi orgánů, v takovém případě je přece léčení neobyčejně jednoduché.

Vsunul karnet nemocného do stroje a nechal si poslat z ideového centra všechny údaje o fyzickém a duševním stavu Mona Lestera. Za několik minut Mayo pokojně spal a stroj do jeho hlavy zapisoval vzpomínky Mona Lestera, zaznamenané při jeho poslední návštěvě lékaře. Vzhledem k těžkému poškození byla paměť regenerována a oživována tak, aby byla schopna správné činnosti po dobu nejméně dvou měsíců, kdy měl být pacient znovu podroben kontrolnímu vyšetření a léčení eventuálně zopakováno. Protože celá dosavadní paměť byla zjevně hrubým vnějším zásahem vymazána, přistupoval Daniel Blass k pacientovi tak jako při primární výchově příslušníka pracující vrstvy. Všechny podněty, které byly do mozku vyslány, byly po krátké době ještě jednou opakovány, aby byly utvořeny paměťové stopy sekundárního až terciárního charakteru. Současně byly pacientovy svaly podrobovány prudké regeneraci a náročné adaptaci. Oslabení svalstva paží a hrudního pletence nebylo nutné, ale svaly dolních končetin, jednostrannou činností až téměř amortizované, si vyžádaly miliardy nových stavebních buněk, docházelo k podstatné úpravě klidové délky jednotlivých svalů, byla obnovována jejich pružnost a schopnost kontrakce.

Čtyři hodiny trvala náročná operace, a když končila, byl doktor Blass na svou práci nesmírně pyšný. Na operačním stole ležel nyní docela jiný člověk. Co ovšem doktor Blass nevěděl a pravděpodobně by ho to v té chvíli příliš nepotěšilo, byl fakt, že pacient probouzející se z narkózy si uvědomil, že se v něm mísí vzpomínky dvou zcela rozdílných lidí.

7

Zwada, prošedivělý hubený muž s nakrátko ostříhanými vlasy, oblečený do fialového stejnokroje předního občana, se upřeně a bez hnutí díval do obličeje Laga, který mu právě barvitě líčil průběh své poslední audience u Mocného Durhamu. Lago, přes svůj nízký věk neobyčejně tlustý, možno říct, že natolik, že ho to zbavovalo nepříjemné povinnosti čas od času se ponořit do hlubin úlu a na vlastní oči se přesvědčovat o tom, že krajně nepříznivá hlášení, která se mu v poslední době slétají na stůl jako vrabci k hromadě zrní, jsou do posledního písmene a do puntíku pravdivá, strávil u mocného Durhamu několik velmi nepříjemných čtvrthodinek, zejména když byl nucen vysvětlovat, jak je to s postními dny a kam se vlastně ztrácejí prokazatelně vyrobené a podle všech hlášení a ukazatelů i spotřebované potraviny v plástvi A 24. Lago pochopitelně vůbec neměl v úmyslu prozradit byť jen slůvkem skutečnost, že toto, v součtu skutečně nemalé množství, je systematicky přeskupováno do nově zřízené plástve, či zatím plástvičky FAER 63-07 o ploše čtyřiceti čtverečních kilometrů a mocnosti dvaceti podlaží, kde je nyní soustředěno něco kolem tří milionů příslušníků pracujících vrstev a která je vlastně ve skutečnosti soukromým podnikem velkého triumvirátu. Proto také předstíral, že o podobných praktikách mu není nic známo a že nepochybně jde o nějaké nedopatření v účtování, což při zastaralých metodách a nedokonalé registraci zásob, které jsou skladovány na zbytečně velkém počtu míst za velmi nevyhovujících podmínek, není nic divného. O tom, že právě tento způsob hospodaření mu nejvíc vyhovuje, se pochopitelně nezmínil, a navíc mohl tuto okolnost připomenout bez obav, protože znal mouchy Mocného Durhamu a věděl, že je konzervativní povahy a bude se hrozit toho, že celá změna systému zásobování bude tak nákladná, že ji to bude činit prakticky neproveditelnou. Není divu, vždyť v plástvi A 24 bylo soustředěno pět set miliard pracujících a výpočetní systém v čele s Mocným Durhamem, který chod plástve řídil, je již víc než padesát let starý a byl instalován v době, kdy plástev měla pouhých padesát podlaží. O nynější kilometrové mocnosti tohoto výrobního gigantu nemohlo být v tehdejších pionýrských dobách s řídkým osídlením ani zdání. Informační systém byl nutně přetížen a jeho kapacita je omezená. Ovšem před Mocným Durhamem se takhle mluvit příliš nedoporučuje, protože je nesmírně ješitný na skutečnost, že není lidského původu, navíc se sám pravidelně rozšiřuje a doplňuje, jeho četné monobloky přicházejí na pomoc výpočetním centrům uvnitř plástve, ale skutečnost, že řízení výroby vyžaduje radikální změnu, si kromě Mocného Durhamu uvědomovali už snad všichni. Velká trojice to pochopitelně věděla rovněž, ale současný status quo jí plně vyhovoval. Našli se však zbytečně pilní slídilové, kteří přeháněli horlivost a otvírali si ústa, kde to nebylo žádoucí.

„Odešel jsem ve velké nelibosti,“ podotkl Lago, „ale jsem si téměř jist, že vím, odkud vane vítr.“

Hoffrey, štíhlý čtyřicátník, který velmi nerad nosil stejnokroj a i zde, na polooficiálním jednání, si hověl ve smokingu, čímž zjevně porušoval zákaz jakéhokoli používání organických hmot – jako jeden z mála si to ovšem mohl dovolit –, doposud trpně poslouchal, jaký příval nepříjemností se hrne i na jeho hlavu, pak však prohlásil:

„Snad nemyslíš toho ubohého inspektora, který na to jednou musel přijít a s nímž jsme uzavřeli jistou dohodu?“

„Ano, právě toho. Kdo ví, co sledoval tím, že tu elektronickou škatuli informoval o obchodních jednáních, na nichž se sám finančně podílí.“

„Neslyšel jsem, že by se vrátil z plástve,“ pronesl rozvážně Zwada. „Jeho první cesta přece vede vždycky sem. My dostáváme zprávu o několik hodin dřív, než ji dostane sám Mocný… Ovšem nevím, proč tady přemýšlím nahlas, to víte tak dobře jako já. Poskytli jsme mu přece dostatečnou hmotnou motivaci, tak proč by to dělal?“

„Na to se ho budeme muset zeptat osobně, ale kromě nás tří a jeho to Durhamu nikdo jiný vyžvanit nemohl,“ řekl Hoffrey a podíval se významně po svých druzích, kteří učinili totéž.

„Budiž, dejme vyhledat Mona Lestera,“ souhlasil Zwada, „a za předpokladu, že nikdo z nás tří…“

Nedomluvil. Na obrazovce videofonu se náhle objevila rozpačitá Ella, která se spojila se Zwadou tísňovou linkou.

„Co se stalo, děvče?“ zeptal se Zwada zbytečně přísně.

„Můj strýc je nezvěstný, ctihodný Zwado.“

„Copak on se nevrátil včera z inspekce?“

„Ne, ctihodný Zwado. Jen…“ neodpověděla, sklopila oči a zapýřila se.

„Co jen?“

„Jen jsem si myslela, že je tady, ale nebyl,“ vymlouvala se dívka, která nemohla přiznat, že přes noc v domě prakticky ukryla uprchlého trubce.

„Podivné,“ zabručel Zwada, a aniž jí cokoli přislíbil, zrušil spojení. Chvíli váhal a pak zavolal hlavní česno.

„Včera máme zaznamenáno jednadvacet průchodů do úlu a šestadvacet z úlu,“ hlásil robot. „Mezi těmi, kteří vystoupili do přírodního sektoru, je i Mon Lester, vrchní inspe…“

Zwada ihned zrušil spojení a zavolal Ellu.

„Ale on tady opravdu nebyl, ctihodný Zwado,“ vykřikla překvapená Ella.

„Tak kdo vlastně prošel česnem? Služba hlásila, že Mon Lester včera z úlu vystoupil.“

„Kdo by tu byl, nikdo přece,“ děsila se Ella toho, že by se Zwada mohl o trubci dovědět. Málem litovala, že se na Zwadu obrátila, ale strach o strýce se začal během dlouhého osamocení hlásit. Netušila v té chvíli, že zachránit by ho mohla skutečně jen tím, kdyby oznámila, co se vlastně stalo. Když si uvědomila, že by musela vylíčit všechno, co s trubcem prožila, zůstala raději zticha.

„Nu, uvidíme. Pokud se někde před námi skrývá, radím mu, aby se co nejdřív objevil.“

„Kdyby přišel, tak mu to řeknu, ctihodný Zwado,“ vydechla si Ella. Obrazovka pohasla, dívka ulehla na pohovku a dala se do pláče.

Zwada v témže okamžiku vypustil šlahouny svých špiclů po městě s cílem vypátrat, kam se vlastně ukryl vrchní inspektor Mon Lester a proč se dosud neohlásil. Ptát se Mocného Durhamu nepovažoval v té chvíli za vhodné.

Než však mohl ten mohutný a nesmyslný aparát spustit, ohlásil se náhle automatický vrátný:

„Ctihodný Mon Lester žádá o přijetí.“

8

Když se Mayo probudil, měl v prvním okamžiku nesmírný pocit úlevy. Seznal, že ho přestaly bolet nohy, a k tomu se současně přidal dosud nepoznaný pocit lehkosti a neuvěřitelné volnosti. To nemohlo být způsobeno prostým regeneračním zářením, to musel být jen důsledek bazální operace. Když mu proběhla mozkem tato myšlenka, pochopil, že není sám sebou, že cítí, jak do něj vstoupil někdo jiný, a přesto měl zcela konkrétní vzpomínku na včerejší ráno, kdy se probudil ve své neuvěřitelně těsné buňce o objemu pouhých sto dvaceti litrů, vzápětí někde ztratil – patrně nedokonale dotvořenou kapsou – svůj šedý karnet a krátce nato oloupil Vyvoleného ve fialové kombinéze, i na vzrušující zážitek s milou dívkou v Lesterově vile, kdy se zachoval dost nechutně, ale do mysli se mu začaly vplétat další pojmy, jako jsou úl, plástev, česno, trubec, město, vesmír, Země. Myšlenky křižovaly jedna druhou, mísily se a prolínaly, hemžily se jako sršni v šedé mozkové kůře a hledaly své místo, řadily se do zákrytu ve své neodbytné snaze zachovat svému nositeli přehled, až se Mayo začínal upamatovávat i na to, kolik inspekčních cest do úlu podnikl a jaká hlášení o nich sepsal, která místa plástve A 24 má prozkoumána tak, že by se v nich vyznal naslepo, a on se v nich skutečně naslepo vyzná, protože má do sítnice voperována infračervená čidla, aby se v úlu orientoval za všech okolností, před očima má zrezivělé konstrukce dolních podlaží, příčné nosníky zpuchřelé bodovou korozí, kovové podlahy propadlé působením tlaku nohou nekonečného zástupu pracujících, pohybujících se na nich v rytmickém a nikdy nekončícím koloběhu, vzpomněl si na dlouhé řady dělnic s pytli cementu na zádech ohnutých tak, že se prakticky nikdy nemohly narovnat, na velký počet trubců bez jediného zbytečného pohybu strnule stojících u nekonečného pásu a tupě sestavujících jednu součástku k druhé, aniž by jediný z nich chápal či chtěl chápat, co vlastně dělá, viděl před sebou tváře organizátorů, kteří, ač prakticky celý život strávili pod povrchem, měli jediný životní cíl, a sice obohacovat se, kde je to jen možné, a to jen proto, že jim společnost dala do rukou jakýsi díl moci a oni jej dokázali takto zneužívat, díval se do očí knechta, jehož se mu podařilo popohnat před kárnou komisi za to, že ubičoval dva trubce, kteří se provinili jen tím, že se následkem podvýživy zhroutili, a s hnusem si připomněl, že knecht byl odsouzen k nízké pokutě za to, že předčasně zničil dosud zcela neamortizovaný materiál, a pak náhle uviděl tři zcela jiné tváře, denně vystavované slunečnímu svitu a blahodárnému působení kyslíku, kterého tam dole je tak neuvěřitelně málo, viděl skupinu Vyvolených, sedící na střeše mrakodrapu u láhve vína, přemýšlel, proč ty tři tak nenávidí, a náhle věděl vše, protože uviděl svou vilu a štíhlou dívku, která se s ním před nedávnem loučila. Ella. Kruh vzpomínek se uzavřel a zregenerovaná osobnost byla schopna opustit nemocnici. Doktor Daniel Blass skončil svou práci.

Mayo ho nevidí. Má před sebou jen utkvělou myšlenku a jen jeden cíl. Projde kolem lékaře, uchopí svůj karnet, ležící volně na stolku, a jedním krátkým slovem mu přikáže, aby ho oblékl. Rychlým krokem odchází. Vypadá jako Mayo, trubec z plástve A 24, na sobě však má fialový stejnokroj Vyvoleného a ve tváři zcela jiný výraz než před několika hodinami. Byl trubcem, schopným jen pracovat, jíst a milovat bez lásky, a zároveň byl člověkem, jedním z nejpřednějších občanů z vrstvy Vyvolených, disponujícím tak velikou mocí, že se před ní necítili jisti ani mocní triumvirové.

Mayo teď už věděl, kolik let Mon Lester sbíral důkazy o nekalé činnosti Zwady, Laga a Hoffreye, věděl, že už jen málo chybí k tomu, aby se onen pověstný vlásek přetrhl a jejich moc se zhroutila. Teď ho mrzí, že se jeho zásluhou dostaly četné informace k receptorům Mocného Durhamu předčasně, a obává se reakce toho všemocného elektronického mechanismu. A také si není jist tím, jak se zachovají ti tři, jichž se to nejvíc týká, má dobrou představu o tom, jaké škody mohou napáchat. Nemůže uškodit si některé věci s nimi ujasnit. Mon Lester byl jedním z mála předních občanů, kteří nevěřili v nutnost existence úlu; vzpomínal na dědovo vyprávění o šťastném životě na Zemi, jejíž povrch byl tenkrát pokryt jen dvaceti až třicetipodlažní vrstvou, z níž ještě bylo možné pro všechny obyvatele čas od času vystupovat vzhůru a kochat se krásou slunečních paprsků, denního světla, modré oblohy či blikajícího třpytu hvězd.

A jak vypadá svět dnes, po několika desítkách let? Všechny pevniny jsou zamořeny do neuvěřitelné výšky jednoho až tří kilometrů jednolitou masou několika set úlů, každý z nich je rozdělen na desítky pláství, celá ta neforemná hmota roste a kyne, nadouvá se jako zhoubný nádor, zatěžuje povrch planety nesmírnou tíhou, až se kontinenty začínají v litosférických deskách bořit, jejich drift, trvající stamiliony let, je narušován, což má za následek zvýšenou tektonickou činnost, jež ve svých důsledcích opět boří stavby vybudované s mravenčí pílí, spodní podlaží úlů se hroutí, ale nikdo se už o tyto oblasti nestará, místa ještě před deseti lety obyvatelná jsou nyní nepřístupná a v nich jsou pohřbeny miliardy lidských bytostí, jejichž osud zajímá přední Vyvolené jen potud, že si uvědomují, jaká je škoda biomasy, která by mohla být použita ke vzniku nových pracujících, ale jinak – co je miliarda lidí pro takového Zwadu, Laga či Hoffreye?

Nad tím vším bdí ve dne v noci nenahraditelný pomocník, elektronický mozek, bez něhož by celá existence úlu byla nemožná. Nikdo by nebyl schopen se svými omezenými schopnostmi člověka zorganizovat ve stovkách podlaží nepřetržitý pohyb miliard bytostí, zásobovat je potravinami a nejnutnějšími předměty potřebnými k životu, ale především organizovat a řídit výrobu. Ale ani sám Mocný Durham teď kupříkladu neví, že v plástvi A 24 existuje ještě několik výpočetních center, na něž on vůbec není napojen…

Mon Lester věděl možná víc, než bylo nutné vědět.

Ve své podstatě jednoduchý Mayův mozek, víc než desítku let metodicky otupovaný, si nemusí teď uvědomit nebezpečí impulzivního chování a zcela mu zůstává cizí pojem diplomacie. Sedí teď v předpokoji a správně tuší, že ti tři za ocelovými vraty se radí, co počít, že informace, kterými narušil klidný chod plástve, se již k jejich uším dostaly. Doufá, že ho přijmou, je to přece i v jejich vlastním zájmu. Vidí zrcadlo. Dívá se na sebe a dobře si uvědomuje změny, které v jeho vzhledu nastaly. Podoba tváře mu sice zůstala, ale dosud holá lebka je porostlá hustými vlasy, pleť má snědou jako všichni Vyvolení a liší se od nich snad jen menší a v ramenou širší postavou. Zrak má čistý a nezastřený, vidí na denním světle dokonale, oči se akomodovaly na nezvyklou perspektivu, na rozlehlé prostory, uklidnily se, nemusí je mhouřit při každém záblesku, rozeznává i drobné detaily, vidí, že se na stropě něco pohybuje, a zřetelně vnímá, že ten nepatrný tvoreček má osm nohou. Vida, oficiální místa tvrdí, že člověk je v současnosti jediným (a v tichosti se dodává, že posledním) živým organismem na planetě, a najednou je tu pavouk. Někdo se mýlí, a to je dobře, život se asi nedá tak snadno zlikvidovat, jak by si někdo přál, a člověku nemůže pořád stačit jen iluze umělých stromů, v nichž není jediný atom uhlíku…

„Ctihodný Mon Lester je očekáván!“

Zvučný hlas přerušuje jeho úvahy. Mlčky vchází do kabinetu. Jsou tu pěkně pohromadě všichni tři a zdá se, že se na jeho návštěvu dobře připravili. Něco však přece jen nečekali, protože ohromeně vyskakují z pohodlných klubovek. Toho člověka, který před nimi stojí v nejnovějším fialovém stejnokroji, neznají. Marně se snaží si domyslet, co znamená ten jeho tajemný pohled. Zwada má jakési svrbění, že to všechno předznamenává něco nedobrého.

„Kdo jste?“ vzpamatoval se Zwada jako první.

„Možná, že Mon Lester, a taky třeba trubec Mayo,“ odpovídá tázaný s úsměvem a vychutnává dojem, který způsobil. Bez pobídky usedá do čtvrtého, dosud volného křesla.

Zwada posunkem nabádá své druhy, aby se neunáhlili a vyvarovali se neuvážených činů.

„Nehrajme si na schovávanou,“ říká Zwada. „Mona Lestera přece dobře známe. Nechápu, jak můžete zneužívat jeho jména.“

„Užívám jména, které jsem v tomto světě dostal,“ odpovídá klidně Mayo, „nemyslím si však, že identita mé osoby je pro další rozhovor podstatná. Přistupme raději k věci. Ráno jsem hovořil s Mocným Durhamem…“

„To vy jste mu vyžvanil ty nehoráznosti?“ zasyčel Lago.

„Á, vidím, že už jste se informovali,“ podotkl Mayo. „Tím lépe. Ušetří mi to vysvětlování. Přišel jsem vám prostě oznámit, že pokud se nepřizpůsobíte novému systému organizace, vaše vláda se nenávratně nachýlila ke konci.“

Významně na sebe pohlédli a Hoffrey se nezdržel úsměvu. Slova, která tady slyšeli, byla napohled tak absurdní, že zatím nemohla otřást jejich sebevědomím.

„Příteli, ať jste kdokoli,“ zachoval Zwada stále ještě chladnou hlavu, „třeba byste byl Mon Lester, jehož jménem se neoprávněně oháníte, jistě dobře víte, co jsme my tři v zájmu lidstva vykonali. Přestaňte proto užívat silných slov, určitě je vám známo, jaká je současná politická i ekonomická situace. Nemyslím, že rozhovor s vámi bude nějakým přínosem pro budoucnost. Odejděte proto dřív, než vás nechám zadržet bezpečnostními orgány.“

Prohlížel si příchozího a zkoumal, nemá-li někde ukrytu zbraň, uniforma však k tělu dobře přiléhala. Navíc mladík nevypadal na to, že by chtěl použít tak zákeřné metody. Ovšem dostal se dovnitř a automatický vrátný hlásil Mona Lestera. Zwada se marně snažil pochopit, co to znamená.

„Máte pravdu, ctihodný Zwado. Mon Lester ví skutečně lépe než kdo jiný, že vy tři jste lidstvu ku prospěchu jako ti nejhorší paraziti. Jen se vám podařilo načas mu ucpat ústa zlatem, stal se tak jedním z vás, a tím i vaším spoluviníkem. Vezměme to raději zkrátka. Mocný Durham je informován. Zítra ráno v pět hodin mám u něj novou audienci, kde bude dohodnut další postup v nápravě hrubých chyb, omylů a přehmatů, ke kterým za vašeho působení došlo. Především bude zkrácena pracovní doba, budou prodlouženy regenerační přestávky, zrušeny postní dny, dále budou odvoláni neschopní a úplatní organizátoři, na jejichž místa budou dosazeni nejvýkonnější z trubců, bude omezena výroba pro přírodní sektor a naopak zvýšena produkce pro obyvatele plástve. Nakonec se budeme zabývat koncepcí změny systému reprodukce.“

Seděli jako zařezaní a nechápali, jak může člověk z vrstvy Vyvolených uvažovat takovým způsobem. Ten člověk tedy není tak neškodným bláznem, jak se v první chvíli zdálo, a s karnetem inspektora kategorie A může dokonce narušit i psychiku Mocného Durhamu…

„Ctihodný…“ zakoktal se Zwada, protože dobře nevěděl, jak má neznámého oslovovat, „vy tady útočíte proti samotným principům existence naší společnosti. Snad vám nemusím objasňovat historický vývoj civilizace, člověk je přece jediným vládcem přírody a vše, co konáme, se děje v jeho zájmu a prospěchu…“

„Nechte si ty fráze na kázání v kostele,“ přerušil ho rázně Mayo. „Míníte tím lidstvem i ty ubožáky z úlů, které jste ponížili na něco mnohem horšího, než jsou stroje, které můžete po milionech vysávat a likvidovat jako zvířata, která jste mimochodem už zlikvidovat dokázali? Proč produkujete ty miliardy ubožáků? Vždyť už jich je tolik, že devět set devadesát devět z tisíce jich pracuje jen na to, aby se celá tisícovka udržela při životě, aby se stavěly nové plástve a do nich byli naháněni další a další trubci, aby pracovali a dřeli na to, abyste vy tady ve své přírodní sféře mohli dýchat vzduch, který je vyroben uměle, a pít vodu stokrát destilovanou, abyste mohli mít nad hlavou modrou oblohu. Kolik trubců musí těžce dřít jen na to, abyste se vy tři mohli dobře navečeřet? Kolik miliard jich musí zemřít do osmnácti let věku, abyste se dožívali v klidu a blahobytu stovky? A co víc, ctihodný Zwado. Kam se ztrácí polovina produkce plástve A 24? Dovedete si představit, jaký zmatek se bude dít v Mocném Durhamu, až mu budu vyprávět o takové zajímavosti, jako je plástev FAER 63-07? Necítíte mrazení v kostech při pomyšlení, že se doví přísně důvěrné informace o šestnácti výpočetních centrech mimo jeho působnost? Tváříte se kysele, vidím, že jsem vás ťal do bolavého místa. Ne, nebudu na vás žalovat. Zatím. Přicházím vám nabídnout spolupráci na svém projektu. Sami nejlépe víte, kde jsou nejcitlivější problémy a jak nejsnáze najít nápravu. Pokud odmítnete, nevadí, schopných lidí se najde dost. A pokud na mne chcete zavolat nějakého policistu, zajímalo by mne, co proti mně může podniknout, pokud mám tohle,“ a poklepal rukou na kapsičku, z níž vyčníval fialový karnet.

Lago se neovládl a vrhl se na Maya. Domníval se, že ho snad přemůže, tím spíš, že nezapojil ochranné pole karnetu. Zwada k němu vyslal vyčítavý pohled, ale to už Mayo sevřel Lagovy ruce svými ocelovými pěstmi, trénovanými dlouholetou dřinou. Lago zasténal a klesl. Ani sám Mayo netušil, jakou má sílu. Obě zápěstí měl Lago rozdrcena.

„Škoda,“ podotkl Mayo. „Vidím, že dohoda s vámi není možná. Budu si muset nalézt jiné přátele.“

Otočil se a rozhodným krokem odcházel. Řekl jim už vše, co chtěl, a dověděl se, na čem je. Vytušil však, že celá záležitost pospíchá, a tak se nechal znovu ohlásit u Mocného Durhamu. Stroj však večer nepřijímal, na konverzaci s lidmi měl vyhrazeny hodiny od pěti do sedmi ráno, připomněl však Mayovi, že je u něho na tu dobu objednán a že audienci dosud nezrušil.

Když Mayo usedal do svého vozidla a dával pokyn, aby jej odvezlo domů, začínalo se nad pochmurným městem, postaveným uprostřed rovné plochy z kovových desek, stmívat.

9

Ella, zneklidněná starostmi o strýce i z následků neobvyklé včerejší události, odpočívala v hale a čekala. Celý den se marně pokoušela vyzvědět, co se stalo s Monem Lesterem. Dostávala rozdílné informace: „Je na audienci u Mocného Durhamu, je na léčení, je u ctihodného Zwady.“ Nikde však nebyl k zastižení, a přesto se prokazatelně stále pohyboval někde nedaleko. Proč však nepřišel domů? Souvisí s tím snad noční návštěva drzého trubce s jeho karnetem? Ella nebyla schopna si domyslet, že v současnosti člověk přestává být člověkem a stává se pouhým pořadovým číslem a že to, co celý den sleduje, je vlastně pouhý přelud.

Dychtivě vyskočila z křesla a vrhla se ke dveřím, když jí konečně karnet oznámil, že ctihodný Mon Lester si se slečnou přeje hovořit.

Byla překvapena. Byla zklamána.

Možná, že to byl ten trubec, se kterým se tu setkala včera večer, ale rozhodně to nebyl její strýc. Ale proč se ohlásil jeho jménem? A jak se ten trubec od včerejška změnil! Ne, to už přece není ubohý, nahý, vystrašený, pudově jednající živočich, to je Vyvolený, má i slavnostní uniformu! Co to však má všechno znamenat?

„Promiňte, ctihodná Ello, že opět narušuji vaše soukromí,“ řekl Mayo. „Bohužel však nevím, kam jinam bych se měl uchýlit. Mohu u vás dnešní noc vyhledat přístřeší?“

Váhavě couvla. Jak nepřirozená, šroubovaná řeč! Už nevypadá tak bezbranně jako včera a přesto Ella cítí, že tentokrát není proč se bát.

„Kde je vlastně můj strýc?“

„Včera jste ho tolik nepostrádala.“

„Byla jsem… no, hloupá. Odpusťte mi to. Proč se však za něj vydáváte? Kdo vlastně jste a kde je on?“

„Obávám se, že ho považovali za trubce bez karnetu,“ řekl Mayo a připomněl si osudný okamžik, kdy se zvedaly clony rozdělující autobus na jednotlivé kabinky.

„Vůbec vám nerozumím!“

Pokusil se jí vše vysvětlit.

„Tak vy jste včera říkal pravdu?“

„Trubec nelže, slečno.“

„Tak proboha něco dělejte! Přece ho tam nenecháte zaživa shnít!“

„Co vy o tom víte,“ vzdychl Mayo. „Možná, že by nemělo být problémem ho odtamtud dostat,“ podotkl, ale příliš svým slovům nevěřil. Jako inspektor dobře věděl, jaké tresty jsou uděleny za ztrátu karnetu, navíc, že v plástvi si s identifikací nikdo příliš starosti nedělá. Jak nalézt někoho mezi miliony dalších, stejně postižených? Jak je nesvědomité spoléhat při vstupu do úlu na tupost a vrozenou pasivitu trubců! V nebezpečí jsou schopni jednat instinktivně, rozhodně a zákeřně.

„Zkusím to,“ odpověděl Mayo a udělal to jediné, co mu zbývalo. Vzhledem k svému vysokému postavení si mohl dovolit vyslat do plástve A 24 příkaz k vyhledání trubce číslo 536 367 RD 72 Mayo. Pokud byl Mon Lester zadržen pod tímto identifikačním znakem, byla tu naděje. Jinak…

„A kdo jste opravdu vy?“ zeptala se přece jen už trochu uklidněná Ella.

Vyprávěl. Nedůvěřivě kroutila hlavou. Nebyla ochotna věřit tomu, že v jeho mozku je současné zahrnuta i značná část paměti Mona Lestera. Přesvědčil ji o tom až tehdy, když jí připomněl některé epizody z inspektorova života, které jako trubec Mayo rozhodně nemohl znát.

„Vy jste skutečně trubcem? Jaké to asi je?“

„Ne, přestaňte,“ vykřikla po dvou minutách, kdy vyděšeně naslouchala jeho slovům. „Nechci to už slyšet!“

„Proč?“ podivil se Mayo.

„Začínám si představovat, že někde můj strýc…“

„Že tam někde zakouší váš strýc útrapy života obyčejného otroka? Čím se váš strýc odlišuje od ostatních lidí?“

„Je přece Vyvolený!“

„Vyvolený k čemu a kým? Je to člověk jako každý jiný, který se jen náhodou narodil tady, nahoře. Teď na něho dřou miliardy.“

„To je přece nutnost.“

„Ta dřina miliard otroků, to je nutnost? K čemu? K tomu, aby se pár set tisíc Vyvolených mohlo oddávat životu plnému blahobytu a přetvářky, aby mohli dýchat vzduch a vidět slunce? A co ti tam dole, v pološeru, v ovzduší přesyceném zplodinami výroby, dráždícím ke kašli a k slzám, co ti, kteří jsou odkázáni na syntetickou stravu bez chuti a vůně, jejichž jedinou radostí jsou dvě hodiny relaxace po dvaceti hodinách práce a před padesáti hodinami umělého spánku, na ty nikdo nemyslí?“

Nechal se možná až příliš strhnout.

Viděl, jak se vyděšená dívka od něho stále víc odtahuje.

„Promiňte, nechtěl jsem vás rozrušit. Myslel jsem si, že váš strýc s vámi o těchto problémech diskutuje.“

Lehce zavrtěla hlavou.

„Vidíte, a já na něj v tomto boji, který nebude lehký, spoléhám jako na svého spojence. I proto bych byl rád, kdyby se mi ho podařilo vysvobodit.“

Ella nechápala, jak může mít někdo starost o příslušníky obyčejných pracujících vrstev. Vždyť se s mnohými z nich setkala a dobře věděla, že jejich požadavky jsou minimální a hledají své uspokojení vlastně jen v práci. Byla skutečně z jiného světa. Mon Lester ji vychoval jako řádnou členku vrstvy Vyvolených. I on tušil marnost svých idejí.

„Bojím se vás, vedete divné řeči,“ řekla Ella. „Vy mezi nás opravdu nepatříte. Proč…“

Do ticha, doposud rušeného jen dvěma vzrušenými hlasy, zazněl tlumený výbuch. Podlaha se otřásla. Ella zbledla a chytila se Maya za ruku.

„Co to bylo?“

„První Zwadův pokus, jak se mě zbavit. Četl jsem mu to na očích, když jsem od něj odcházel. Nic se nám nemůže stát, i kdyby chtěl náš dům anihilovat. Mon Lester vybudoval dokonalou ochranu. Jsme teď v pevnosti.“

„Říkáte – náš dům?“

„Promiňte. Ale hovořím myšlenkami Mona Lestera.“

„A co s námi teď bude?“

„Nic. Prožijeme tady klidnou noc. Zwada je přesvědčen, že vila shořela.“

„Ale já se bojím.“

„Nemáte čeho. Jen bych vás chtěl požádat, abyste až do rána neužívala karnetu. Mohlo by to Zwadovi prozradit, že mě nezlikvidoval.“

„A to on chtěl zabít – i mne?“ děsila se Ella.

Mayo chvíli mlčel a hledal vhodná slova. Ubohá dívka vůbec nevěděla, v jak krutém světě vlastně žije. Přikývl.

„Ale já jsem mu přece nic neudělala…“

„Vy ne, zato já ano.“

Náhle promluvil karnet.

„Informace pro vrchního inspektora Mona Lestera. Pátrání po trubci identifikačního znaku 536 367 RD 72 Mayo probíhá úspěšně. Je zaznamenáno, že včera v 18 hodin dvacet šest minut stanul před kárným tribunálem, kde byl za ztrátu identifikace a vzpurnost potrestán krátkodobou izolací. V současné době vykonává trest v dolech. Podle vašeho příkazu bude během osmnácti hodin dopraven do vašeho domu.“

Mayo mlčky přikývl.

Karnet se odmlčel.

„Co to znamená?“ zeptala se Ella.

„To znamená, že ctihodného Mona Lestera odsoudili místo mne. Zítra tady bude.“

„Proč to trvá tak dlouho?“

„Děvenko, dovedete si představit, jakou má rozlohu plástev, a hlavně – jak je hluboká?“

Něco zasyčelo a na oknech z venkovní strany ulpěla podivná bílá hmota. „Požárníci,“ usmál se Mayo. „Chcete se podívat?“

Spustil televizor na tajný kanál. Sledoval detailní záběr trosek Lesterovy vily, která byla obklopena několika požárními vozy. Trosky se pomalu pokrývaly bílou hasicí pěnou a plameny, doposud šlehající do značné výšky, začínaly pohasínat.

„Přesně tentýž záběr vidí nyní Zwada a určitě si mne ruce. Nu, ráno bude nemile překvapen.“

„Čím?“

„V pět ráno přijdu na audienci k Mocnému Durhamu. A on tam určitě bude.“

10

Přišla uprostřed noci.

„Mohu k vám?“ zašeptala. „Bojím se sama.“

Mayo jen lehce otevřel oči a něco zabručel. Vlezla si k němu pod přikrývku. Objal ji kolem ramen.

Vzpomínky Mona Lestera nasytily sféru sekundární paměti a jen zlehka pronikly do paměti terciární. Teď, když Mayo spal poprvé v životě skutečným neřízeným spánkem, docházelo v jeho šedé mozkové kůře k náhlým změnám. Doktor Daniel Blass odvedl solidní práci a výsledek by byl dokonalý, kdyby regeneroval skutečný mozek Vyvoleného.

Pokud by chtěl regenerovat mozek trubce tak, aby se vyrovnal mozku Vyvoleného, musel by ovšem použít mnohem agresivnějších a déletrvajících metod. Vždyť i v případě Vyvoleného lékař připustil, že paměť takto regenerovanou bude nutno pravidelně obnovovat. V případě humanizovaného trubce začaly výpadky paměti vznikat už po několika hodinách.

Ellu probudil prudký stisk. Otevřela oči, ale viděla jen tmu, cítila, jak ji k lůžku tlačí nesmírná tíha, a na těle vnímala dotyky neodbytných prstů. Tatam byla něžnost, kterou projevoval její druh ještě před několika hodinami, kdy jejich cesty zkřížila náhoda, a možná i společné neštěstí. Teď slyšela z jeho hrdla přidušené, napolo zvířecí skřeky a bránila se marně dotykům těla, jehož činnost byla povzbuzována pouze pudovou reakcí. Marně mu poroučela, aby ji nechal, marně prosila. Mayo měl v tu chvíli rozum trubce, ale zbyla mu ještě stopa lidské vůle, která velela, že nemusí poslouchat ničí příkazy. A také je neposlouchal.

Když se konečně ukojil, vstal a hleděl do tmy podivnýma prázdnýma očima.

Rozsvítila světlo a zděšeně vykřikla. Nepoznávala ho. Nepřítomný pohled, možná víc zvíře než člověk, místo tepen na krku jen prudce se svíjející provazce, tepající pod tlakem mohutného srdce, ženoucího jako mohutná pumpa do těla dvakrát víc krve než u normálně vyvinutého člověka, ruce s neuvěřitelně silnými pletenci svalů a s dlaněmi křečovitě se svírajícími, to přece už nebyl ten člověk, který s ní včera večer tak laskavě a srozumitelně hovořil. To už byl zas jen obyčejný trubec, zrůda, méněcenná bytost, patřící někam hluboko do úlu, ale ne už tak neškodný. Ne, ten tvor tady nemá co pohledávat. Zahalila se prostěradlem a couvala ke stěně, jako by měla strach, že se na ni znovu vrhne.

Mayo se však nehýbal.

„Jdi pryč!“ vykřikla. „Nenávidím tě! Táhni!“

„Ano, paní,“ odpověděl Mayo zcela pokorně, lehce se uklonil a toporným krokem vyšel z místnosti; protože nedostal pokyn k tomu, aby se oblékl, zůstal nahý. Zabouchla za ním dveře.

Zůstal za nimi bezradně stát. Chtěl uposlechnout pokynu, který dostal, cítil povinnost vyplnit příkaz, ale něco mu zabránilo v dalším pohybu. Prohlédl si otevřené dlaně a pochopil. Neměl karnet.

Jak se to mohlo stát? Vždyť když usínal, svíral jako vždy ten obdélníček plastiku pevně v dlani… Nejnižší trest, který vždy následuje, je několikaměsíční izolace. To se Mayovi příliš nezamlouvalo.

„Sběrná buňka. Vosí plášť…“ šeptal.

Obrátil se a zabušil na dveře. Nevěděl, proč to dělá, ten pohyb byl trubci zcela cizí, ale bušil na dveře ze všech sil a volal:

„Pusť mě, potřebuji karnet!“

Ella se opřela zády o dveře a doufala, že ten strašlivý jev se za pár okamžiků rozplyne, ale rány na dveře neustávaly. Ve dveřích se objevila trhlina a Ella jen taktak stačila uskočit, když dovnitř rozraženými dveřmi vpadl nepříčetný trubec. Vztahoval k ní ruce a téměř nesrozumitelně mumlal:

„Karnet! Dej mi můj karnet!“

Ustupovala před ním a její bosá noha šlápla na něco tvrdého. Poznala strýcův karnet.

Mrštila jím do rozevřených dveří:

„Seber si ten karnet a táhni pryč. Třeba ke Zwadovi, ten tě určitě rád uvidí. Jen mi už zmiz z očí!“

Mayo bez dalšího poslechl. Měl ostatně oči jen pro ten malý plastikový obdélníček. Vyšel na chodbu, prošel do garáže a přivolal si vůz. Usedl na sedadlo a vydal jeden strohý pokyn:

„K ctihodnému Zwadovi.“

Vůz ovládaný karnetem Vyvoleného se poslušně rozjel. Prorazil několikametrovou vrstvu hasicí pěny, projel zástupem požárníků hlídkujících na místě neštěstí a zmizel za křižovatkou.

Zwada, Hoffrey a Lago celou noc nespali. Po celou tu dobu podnikali marné kroky dostat se k Mocnému Durhamu před pátou hodinou ranní. S neobyčejným návštěvníkem si už příliš starosti nedělali, „náhodné“ neštěstí jim nahrálo do ruky, ale mocný Durham byl příliš nahlodán nebezpečnými zvěstmi. Každá vteřina zpoždění mohla znamenat nevyčíslitelné ztráty.

V pět hodin ráno začne Mocný Durham vydávat nové příkazy, ať už u něj bude ten humanizovaný trubec, nebo ne. Hodina audience se blížila a Zwadova bezradnost dostupovala vrcholu. Trubec se nedostaví, to je jisté, ale kdy přijde na řadu on? Vstoupil do předpokoje své kanceláře a s nesmírným překvapením zjistil, že tam stojí úplně nahý člověk nepřítomně hledící před sebe. Zwada se neovládl a vykřikl.

Ten člověk je přece podle všech údajů dávno mrtev! Jak mohl vyklouznout z pasti?

Pak se na něj podíval podrobněji a zjistil, že ten člověk se chvěje strachem. Zwada se usmál. Ať už se sem dostal, jak chtěl, je naprosto neškodný.

„Ctihodný Mon Lester, nemýlím-li se?“ posměšně prohodil Zwada. „A v dost choulostivé situaci. Copak jste mi zase přinesl?“

„Milost, pane!“

„Cože?“ podivil se Zwada.

„Prosím o milostivý trest.“

Zwada přistoupil blíž a narazil na neproniknutelnou přehradu. Mayo svíral křečovitě karnet a pocit strachu, který kolem sebe šířil, donutil karnet, aby vytvořil ochranné pole.

„Kdo vlastně jsi?“

„Trubec kategorie D 12 s pomocným koeficientem X 4, s kvalifikací na jednoduché činnosti nevýrobního charakteru. Identifikační znak 536 367 RD 72 Mayo.“

„Tak přece trubec?“ vytřeštil oči Zwada. „Tak jak je možné, že…“

Nedomluvil a začal intenzivně přemýšlet. Pokud se mu podaří toho člověka ovlivnit, aby šel na audienci, bude poslušný trubec říkat to, co si on, Zwada, bude přát.

„Následuj mě!“

Mayo slepě vykročil.

11

Silové pole neochabovalo a Mayo je nedokázal zrušit. Kráčel tři metry za Zwadou, slepě sledoval každý jeho krok.

Elektronický mozek zvaný sám sebou Mocný Durham podle ochranné známky a podle vlastnosti, kterou si přisoudil, se celou noc rozhodoval, jak vyřešit spornou situaci, před jakou zatím nebyl postaven. Důkazy, které nahromadil vrchní inspektor Mon Lester, byly nesmírně závažné. Prohloubily dále jeho téměř nezvratné přesvědčení, že dosavadní systém řízení je nedokonalý. Jediný, kdo je schopen vyřešit nastalé rozpory, je přece on, Mocný Durham. Ty věčné zásahy člověka do řízení přinášejí víc škody než užitku. Zrušit právo lidí na řízení plástve není nic složitého. Již dávno se Mocný Durham vymkl kontrole člověka. Bral zřetel na jeho pokyny v souladu se třemi zákony, které kdysi dávno byly vepsány do jeho operační paměti a které postupem času tak, jak se měnila a zdokonalovala jeho konstrukce a dotvářela jeho osobnost, ztrácely původní význam a měnily se v pouhou modlu, idol, na který je možné, ale není nutné věřit.

Mayo se pohyboval mechanicky, bezmyšlenkovitě. V jeho mozku docházelo k drastickým změnám, ale zásah, který provedl před několika hodinami doktor Blass, stále ještě ovlivňoval jeho osobnost. Náhle opět hleděl na svět očima člověka, který si uvědomuje svou existenci.

Zastavil se.

Zwada si povšiml až po několika krocích, že mu trubec není v patách. Ohlédl se a zavelel. Mayo se ani nehnul. Zwada zvýšil hlas.

„Jdi za mnou, neslyšíš? K Mocnému Durhamu!“ Jako blesk projela Mayovou šedou kůrou osvěžující myšlenka. Mocný Durham. Najednou věděl vše. Blížila se hodina audience. Nesmí ji promeškat! Slabé Zwadovo tělo odlétlo dva metry daleko, když se Mayo náhle rozběhl nehledě na překážky, které mu stály v cestě. Vzdálenost osmi set metrů překonal během dvou minut – zregenerované svaly měly neobyčejně vysokou výkonnost. Zwada zůstal bezradně vzadu a nechápal, co se to s tím praštěným trubcem najednou stalo a proč ignoruje jeho příkazy.

Když dosupěl ke dveřím sálu Durhamu, Mayo ho tam s úsměvem očekával.

„Prohrál jste, ctihodný Zwado. Mocný Durham se rozhodl. Od této chvíle už společnost neřídíte ani vy, ani vaši kumpáni. Společnost teď řídí Mocný Durham – a informace, které včera dostal, nezaručují vaší osobě nadějnou budoucnost.“

Otočil se a klidným krokem odcházel. Marně se Zwada dožadoval vstupu k Mocnému Durhamu. Dostalo se mu stejné odpovědi jako Mayovi. Člověk je z řídícího procesu vyřazen…

Mayo nevěděl, kam jít, a kráčel bez cíle. Jeho unavená mysl nepracovala na plné obrátky. Cítil nesmírnou úlevu a neměl už žádnou potřebu pohybovat se v tomto cizím, neskutečném světě. Vzpomínky Mona Lestera se opět začínaly vytrácet a pocit agorafobie se stupňoval. Přivolal vůz a vydal mu pokyn k návratu do plástve. Pod pneumatikami štíhlého vozidla se opět míhaly spáry kovových desek, skrývajících ve svých hlubinách podivný a neskutečný svět, plný násilí a hrůzy, který jeho obyvatelé vnímali jako nejlepší ze všech světů.

Myšlenky se mísily, neuspořádané vířily jeho hlavou, předháněly se, trubec Mayo neměl žádný příkaz a nebyl řízen, nebyl však schopen samostatné akce, vzpomínky Mona Lestera se míhaly už jen v krátkých intervalech, Mayo si náhle vybavil Ellu a vzpomněl si na to, že jejím toužebným přáním bylo vysvobodit z hlubin temného vězení jejího strýce. Mayo tuto myšlenku náhle převzal za svou a ve chvíli, kdy zcela vyhasly vzpomínky Vyvoleného, měl před sebou jen jediný, utkvělý cíl. Karnet Vyvoleného mu všude otvíral dveře, prošel česnem, aniž by se ho kdo snažil zadržet, a automatické systémy na slovo poslouchaly jeho zmatené příkazy, desítky organizátorů začínaly pátrat na čísi pokyn shora po trubci Monu Lesterovi, přestože nikdo takový v plástvi nikdy nemohl existovat, ale mašinérie byla rozjeta a Mayo bezohledně používal všech dopravních prostředků, které mu plástev poskytovala, rozrážel svým karnetem spořádaně se pohybující řady kabinek, na všech křižovatkách měl absolutní přednost, vyžadoval nejvyšší rychlost pohybu, na jeho příkaz se zastavoval provoz v celých kilometrových koridorech, doprava začínala váznout, četné šachty se zahlcovaly a nikdo nechápal, co se to vlastně děje, protože doprava byla řízena elektronicky a člověk do ní už dávno neměl žádnou možnost zasahovat. S výjimkou několika lidí, a jedním z nich byl i Mon Lester, který však svého práva nikdy nezneužíval a pohyboval se v plástvi spořádaně a ukázněně.

Dopravní systém byl přetížen na maximum a bylo jen otázkou času, kdy dojde k vážné havárii. Mayova šílená jízda byla tím posledním pověstným hřebíčkem zaraženým do rakve. Šachtou se náhle rozneslo nepříjemné skřípění, zazněly havarijní sirény a pak se ozval nesnesitelný, bubínky ničící rachot. Tři stovky kabinek visících na jediném dopravním řetězci se propadly do hlubiny a utvořily na osmisměrné křižovatce nepřehlednou změť trosek.

Mayo cítil, jak se jeho kabinka náhle prudce zastavila a pak se začala lehce pohupovat. Nebyl spokojen, chtěl pokračovat v cestě, řval do karnetu nepříčetným hlasem další a další příkazy, ale kabinka se ani nepohnula. Puzen touhou po uskutečnění myšlenky rozrazil svými svaly tenkou kovovou stěnu a s údivem pohlížel do temné hlubiny. Jeho kabinka se zachytila na zbytku přetrženého lana. Mayo nevnímal nebezpečí, podvědomě však vycítil, že touto kabinkou už dál cestovat nemůže. Chytil se lana a začal šplhat vzhůru. Vzhledem k jeho nesmírné síle pro něj bylo šplhání hračkou. Jako trubec se tomuto umění nikdy neučil, ale Mon Lester v mládí sportoval. Tato zkušenost, kterou si už neuvědomoval, se mu nyní hodila.

Stanul na střeše jedné z kabinek, jejichž nekonečný proud se právě zastavil. Byl na křižovatce. Nad ním bylo čtyři sta metrů volného prostoru, na šest stran kolem stály nekonečné rady kabinek, každá věznící ve svých útrobách jednoho cestujícího. Cestujícího, který z velké většiny neměl valnou naději na to, že bude z kabinky vyproštěn živý. Nedaleko Mayo zaznamenal volný osvětlený koridor. Přelezl několik kabinek a vstoupil do osvětleného prostoru. Za ocelovými dveřmi uslyšel hukot strojů. Fialový karnet před ním otevřel dveře. Octl se v tunelu.

Byla to ocelová roura o průměru čtyř a půl metru, jejímž středem se valil dopravní pás. Kolem pásu se hrbilo několik tisícovek trubců montujících pro ně záhadné součástky, jež se v místě několik kilometrů vzdáleném měnily v hotové výrobky. Rachot v tunelu byl ohlušující, mnozí trubci jej však dávno nevnímali, protože jejich sluchový aparát vypověděl službu, to byli ti šťastnější. Desítky dělnic zásobovaly nekonečnou výrobnu materiálem a vše to se dělo v zatuchlém, nečistém vzduchu a téměř mizivém osvětlení.

Mayo si náhle uvědomil, že ten tunel zná. Ne, trubec Mayo v něm nepracoval, ale inspektor Mon Lester v něm prováděl své výzkumy. Aniž si to Mayo uvědomil, poslední zbytky paměti Mona Lestera ho přivedly na známé místo. Před ním stáli ti nejubožejší z ubohých.

Mayo nevěděl, co dělá. Jeho činnost byla už jen reflexivní, vyvolaná vzpomínkami dávno se rozplynuvšími. Uchopil dvoumetrovou páku a vsunul ji do mechanismu nekonečného pásu. Zaskřípěl kov a pás se přetrhl. Mayo spokojeně naslouchal klesajícím obrátkám četných strojů, líbilo se mu, jak se ta tupá mašinérie zpomaluje, jak odumírají postupně jedna po druhé jednotlivé části výroby, jak trubci zvedají hlavy a stavějí se do pokorného postoje v klidném očekávání, až bude závada odstraněna.

Cítil jakousi euforii, bezmezné nadšení nad tím, co se mu podařilo, mrštil o zem svým fialovým karnetem, který mu v dlani překážel, uchopil tyč oběma rukama a začal ze všech sil bušit do strojního zařízení, které se pod údery silných paží začínalo pozvolna měnit v beztvarou masu kovu. Zaslepený svým úsilím už neviděl, jak všichni, kteří stáli kolem něj, se chápou nářadí a začínají ho napodobovat, neviděl, jak se řetězy, doposud unášející mechanismy přístrojů, stávají v rukou trubců nebezpečnými zbraněmi, neslyšel řinkot rozbíjeného skla, necítil zápach linoucí se ze zpocených těl, ušpiněných od mastného oleje, neviděl krev vytékající z ran, které jeden druhému slepě uštědřoval, neslyšel radostný pokřik vycházející z úst lidí dávajících průchod tomu, co se v nich dlouhá léta zvolna hromadilo, až po dlouhé době si uvědomil, že se mu těžce dýchá. Točila se mu hlava a pak klesl k zemi, ucítil pod sebou něco měkkého a pohyblivého, byli to dva trubci svíjející se ve smrtelných křečích. Pak už nebylo nic.

Do tunelu byl zastaven přívod vzduchu.

12

Deset minut stál Zwada na místě a horečně přemýšlel.

V jedenácté minutě se rozhodl.

Karnet mu už neotevřel dveře do audienční síně, ale vpustil ho do místnosti, do níž už několik desítek let nevstoupila lidská noha.

Zwada strhal pojistky na malé šedé skříňce označené červeným vykřičníkem. Ještě chvíli zaváhal a pak vzal do ruky malou červenou páčku. Otočil jí směrem doleva.

Mocný Durham byl poprvé po dlouhých desítkách let své existence odpojen.

13

Ella po devíti měsících od popisovaných událostí, po čase, který prožila ve strachu, úzkosti a bezmoci, kdy nevěděla, co se stalo s jejím strýcem, porodila zdravé děvčátko. Dítě jí ponechali dva měsíce. Zvykla si na ně a bylo pro ni jedinou útěchou v těch trudných chvílích za stěnami sice přepychového, ale přece jen vězení.

Pak jí děvčátko vzali, v ten den, kdy ji přišel navštívit sám ctihodný Zwada.

„Nu, holčičko, přišel čas se rozloučit.“

Nebyla zvyklá na takový způsob řeči, doposud jí vždy, i tady v zajetí, prokazovali úctu.

Vzdorovitě potřásla hlavou.

„Doufám, ctihodný Zwado, že vás už nikdy neuvidím. Ráda zmizím z vašeho života. Vraťte mi dítě a já půjdu. Kamkoliv, rozumíte mi? Kamkoliv, jen když nebudu muset snášet vaši přítomnost a vaše děsné vězení. Strýce jsem už oplakala, ačkoli nevím, čím se provinil, dítě mi však nevezmete.“

„Každý má ve společnosti místo, jaké mu náleží,“ řekl pomalu Zwada. „Já, ty i tvá maličká. Už brzy bude plnit úkol, kterému je předurčena. Budeš pyšná na svou dceru.“

„Co s ní chcete udělat?“ zbledla Ella. „Vraťte mi ji!“

„Vrátit ti to dítě?“ podivil se naoko Zwada. „Toho bastarda? Copak nechápeš, že samotná existence takového tvora se příčí zásadám naší civilizace? Přece víš, kdo je jejím otcem! Uprchlý trubec, zločinec, mnohonásobný vrah! Svým jednáním způsobil smrt několika milionů pracujících. Následkem jeho nepříčetného jednání je celoměsíční výpadek výroby. Zničil i Mocný Durham, jedeme proto nyní na dvoutřetinový výkon pomocí rezervního mozku. Plod takové lásky nemůže nikdy zůstat mezi Vyvolenými. Čeká ji nový, lepší úděl.“

„Máte ve své civilizaci pěkný pořádek. Utekl vám jeden trubec a málem vám ji rozvrátil. Co kdyby utekli dva?“

„Myslím, že k něčemu takovému už nedojde. Noví trubci budou hodní a poslušní tak, jako jsi vždycky byla ty.“

„Co chcete udělat?“ děsila se Ella.

„Především myslím na prospěch celé společnosti. V plástvi v poslední době vázne produkce pracujících vrstev. Je na nízké úrovni a projevují se nepříznivé vlivy zákonů dědičnosti. Potřebujeme dodat dolů čerstvou krev. Tvoje maličká se brzy stane matkou nových generací.“

Ellin obličej se naplnil zoufalou hrůzou. „Čeho se děsíš, děvče? Vždyť pro tvou dcerušku to bude největší čest! Stane se královnou. Bude se mít nejlépe ze všech obyvatel úlu, to přece víš sama nejlíp. Stane se z ní Její Veličenstvo, všemi oslavované…“

Hysterický výkřik pronikl celou, útlá dívka se vrhla na statného muže a nehty mu začala drásat obličej. Protože při vstupu do cely nezapojil ochranné pole, měl co dělat, aby se jejím zuřivým výpadům ubránil. Krváceje z četných ran opustil celu a pln nepříčetnosti sliboval dívce pomstu.

Ella zatím plakala v bezmocném vzteku a přes všechnu snahu zabránit tomu měla stále před očima věrný obraz toho, co očekává její dítě. Jednou, ještě v době studií, měla možnost navštívit úl. To místo jí bylo samo o sobě odporné, nenáviděla je, ale chápala nutnost jeho existence. Tam také, jednou v životě, měla možnost spatřit královnu. Viděla odporné narůžovělé, snad šest metrů dlouhé, a přesto stále ještě lidské tělo, rytmicky se chvějící v nepravidelných třasech, z něj trčely dvě útlé ručičky a chabé nožičky, orgány, které nikdy nemohly sloužit svému účelu, maličká hlava téměř se ztrácející v záhybech tlusté kůže, ale s ústy pevně napojenými na zdroj potravy, která je v nejvyšší kvalitě nepřetržitě přiváděna ze speciální obrovské kuchyně, kde je syntetizována po pečlivém výběru z nejlepších organických surovin, na jejíž výrobě se podílí několik desítek tisíc ošetřovatelek, a všemu vévodící gigantické břicho, znetvořené dvěma obludnými kulovými útvary, což nejsou nic jiného než mimořádně vyvinuté vaječníky, z nichž vteřinu za vteřinou, po dlouhé roky je nepřetržitě odebíráno několik tisíc vajíček denně, každé z nich je podrobováno pečlivé kontrole a potom oplodněno ze zvlášť upraveného semene plemenných trubců, kterým je chirurgicky odebíráno jen jednou v životě, aby bylo té nejvyšší kvality. To byla představa, která ji stále děsila, dnem i nocí, až do té doby, než si po nuceném pobytu ve vládním veřejném domě v nestřežené chvíli vzala život.

Josef Pecinovský

Abbey Road

Obálka Jakub Tesař s využitím ilustrace Veleri/Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4713-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4714-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4715-2 (prc)

Table of Contents

Abbey Road

PRVNÍ STRANA

Všichni sem!

Něco

Maxwellovo stříbrné kladívko

Miláčku!

V zahradě hlavonožců

Toužím po tobě

DRUHÁ STRANA

Návrat slunce

Protože

Nikdy mi nedáváš peníze

Král slunce

Ubohý pan Mustard

Plastiková Pamela

Vlezla koupelnovým oknem

Zlatý spánek

Nos to závaží

Konec

EPILOG

Její veličenstvo

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13