Život s taktovkou

Míla Smetáčková

Znění tohoto textu vychází z díla Život s taktovkou tak, jak bylo vydáno vlastním nákladem autorky v Příbrami v roce 2006.

§

Text díla (Míla Smetáčková: Život s taktovkou), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 9. 2025.

Polož si mě na srdce

jako pečeť na své rámě.

Vždyť silná jako smrt je láska…

PÍSEŇ ŠALAMOUNOVA 8, 6

Všechno skončilo. Slunce pohaslo, svět ztemněl. Mé dny ztratily účel i cíl. Bez jeho blízkosti, bez denních starostí o něj, bez hudby, kterou mne obklopoval, přestal být život životem. Bolestná prázdnota se rozprostřela až po obzor, který nemá konce… A přesto jsem od prvního dne své samoty cítila, ba s jistotou věděla, že mě jeho přítomnost bude provázet až do konce mého života, že ve mně navždy zůstane jeho láska a jeho světlá, dobrá bytost. Že jeho práce i to, co jsme spolu žili a cítili, nemohlo tím jediným, hrozným okamžikem zaniknout a zmizet v nenávratnu! Všechno, čím jsem v našem domě obklopena, o něm mluví. Každý předmět, kterého se dotknu, mi připomene chvíli s ním prožitou, roky společného života, neuvěřitelně krásného a bohatého. Knihy, gramofonové desky, partitury, alba fotografií, deníky… Před oknem Vášovy pracovny zase rozkvetla višnička. Netrpělivě na ten den čekával. Maličkou višni zasadila před mnoha lety jeho maminka a stromek rodí rok co rok krásné, šťavnaté ovoce. Váša ji však miloval pro krátké dny jejích sněhobílých květů, pro prchavou krásu prvních teplých dnů, kdy ráno slastně otvíral dveře na malou terasu a naslouchal, co si ta jeho kvetoucí „nevěsta“ s kosy a drozdy povídá. V těch dnech prvního osamělého jara jsem našla odvahu a rozlomila pomyslnou pečeť. Drobounké, úhledné, pečlivé písmo Vášových deníků, jeho malé každovečerní soukromí, které jsem celý život respektovala, mi otevřelo cestu ke vzpomínkám. Spolu s ním jsem znovu prožívala náš společný život. Naléhání přátel i moje vlastní podvědomá touha vypovědět o tom jedinečném „životě plném hudby“ mi daly sílu začít vyprávět.

Jeho levice je pod mou hlavou,

jeho pravice mne objímá.

PÍSEŇ ŠALAMOUNOVA 8, 6

BĚH ŽIVOTA

1

Na počátku bylo…

Psal se rok 1947 a v Praze se chystaly Předsletové hry. Václav Dobiáš napsal hudbu a Pavel Bojar slova k melodramu, který doprovázel cvičení dívek s obručemi. Orchestr FOK hrál přímo v salónku nad plochou Strahovského stadionu. Před mikrofon se postavila mladá recitátorka, čerstvá maturantka, členka Dismanova rozhlasového souboru. Dirigent FOKu dr. Václav Smetáček dostal znamení, že cvičenky na ploše stadionu jsou připraveny, zaklepal taktovkou na dirigentský pultík a povzbudivě se usmál na dívku před mikrofonem. Zvedl ruce a skladba Václava Dobiáše spolu s prvními verši se rozlétla stadionem.

„My děti z velkých měst víme,

jak naše jaro vypadá,

barák a kámen naše zahrada,

jež jenom skrze nás zná kvést.“

Ten úsměv byl prvním kontaktem, na který oba celý život vzpomínali. Předsletovými hrami to totiž neskončilo, ba naopak. Jimi to začalo.

(V srpnu 1985 při natáčení

dokumentárního filmu Život plný hudby)

14., 15., 21., 22., 28., 29. června 1947

účinkoval FOK jako orchestr při Předsletových slavnostech čs. škol. Stadion na Strahově. Byla zde provedena skladba Václava Dobiáše „My děti z velkých měst“, při níž recitovala Míla Kočvarová. Do ní jsem se zamiloval a 14. 7. 1948 jsem si ji vzal za ženu.

Lístek z kartotéky koncertů č. 268

Setkání s dr. Václavem Smetáčkem bylo pro mne jako blesk z čistého nebe. První krátká schůzka v tehdejším Národním klubu Na Příkopech znamenala pro mne životní zlom. Upřímná zpověď zralého muže, manžela krásné a vzdělané ženy, otce tří dětí, který mi vyprávěl o těžké a dlouhotrvající manželské krizi, ve mně vyvolala zmatek. Když jsme se loučili, vyslovil nečekanou, neuvěřitelnou otázku: „Dovedete si představit, že byste se za mne provdala?“ A já mu dala bez zaváhání stejně neuvěřitelnou odpověď: „Ano.“ Bylo mi devatenáct let, dr. Smetáčkovi čtyřicet.

Všechny mé dalekosáhlé plány do budoucna, vysokoškolské studium, divadlo, studium jevištní češtiny, cesta do Anglie a do Holandska, všechno se počalo rozplývat jako sněhová vločka v teplé dlani. Ale rozhodné slovo ještě dávno nepadlo. Univerzitní knihovna skýtala klid ke studiu i k přemýšlení. Přátelé pokyvovali hlavami, ti rozvážnější mi můj krok rozmlouvali.

Jako by to bylo včera: venku krásný, teplý podzimní den, ale chodba před orchestrálním studiem v rozhlasové budově na Vinohradech chladná a nevlídná. Těžké dvojité dveře s velkou otáčecí pákou podobnou kormidlu místo kliky byly neprodyšně uzavřeny. Nad nimi varovně zářilo červené světlo: NATÁČÍ SE. Ještě dnes po tolika letech cítím napětí a lehké mrazení v zádech jako tehdy. Čekám, dívám se na červené světlo a hlavou mi víří myšlenky jedna přes druhou: měla bych sedět v Břehové ulici na přednášce, ale rozhovor, který mě čeká, je mnohem důležitější. Musím si svůj vztah ujasnit. Ráda bych dostudovala. Musím ještě zvážit všechny své možnosti. Neočekává se ode mne víc, než mohu poskytnout? Nemohu se přece rozhodnout tak najednou, tak rychle…

Červená zhasla. Ne! Opět se rozsvěcí. Ještě chvilka horečných úvah. Konečně zelené světlo. Dveře se otvírají, obklopuje mě hlasitý hovor, přátelské pozdravy, šum ze studia. Usmívám se, podávám ruku známým. Ne, děkuji, nepůjdu dovnitř, počkám na pana doktora venku. Čekám hodnou chvíli marně. Pak tiše vcházím do poloprázdného studia. Uprostřed místnosti na vysoké otáčecí židli sedí zády ke mně hubená, nahrbená postava, sklání se k nízko položenému pultu a tiše, soustředěně prohlíží partituru. Pozoruji znatelné mokré skvrny na zádech bílé košile, u krku rozhalené, ručník přes ramena. Přes čelo nakloněné postavy visí zplihlé, zpocené, tmavé vlasy. „Jako vodníček,“ říkám si v duchu. Muž se pomalu, unaveně zvedá a sestupuje směrem k primům, bere do ruky houslový part a něco v něm hledá. Vidím pobledlou, hubenou tvář a zarudlé oči za černými kulatými obroučkami brýlí. Pomalým pohybem si cípem ručníku otírá zpocené čelo, snímá brýle, osušuje celou tvář.

Rychle se obracím a odcházím ze studia. Jak jsem mohla, byť jen na okamžik, pochybovat? Všechno je přece tak prosté a jasné! Nic a nikdo na světě už pro mne není a nebude důležitější než tento člověk, kterého mám ráda a který mne potřebuje. Vzdám se ochotně všech svých plánů a půjdu s ním, bude-li si to přát. Bez podmínek, bez výhrad a bez pochyb. Úzká chodba před studiem opět pomalu ztichla a měkce se rozzářila červeným světlem nad dveřmi.

Uplynula však ještě řada dlouhých, krutých měsíců, kdy jsme se vídali jen velmi zřídka. Dosud jsme si nezačali ani tykat. Těžce bojoval se svými zásadami, se svou láskou k rodině a k dětem. Napjatá atmosféra v jeho domově ho vyčerpávala a deprimovala. Dokonce jsme si přestali i psát, abychom svým vztahem neovlivňovali chod událostí.

Dr. Václav Smetáček se svou chotí Mílou

Až jednoho lednového dne zazvonil u dveří našeho letenského bytu. Vyhublý, nevyspalý, unavený. Manželé se v celonočním rozhovoru dohodli, že oba uzavřou nový sňatek s novými partnery. Děti zůstanou samozřejmě u matky, ale budou otce pravidelně navštěvovat. Objetí se slzami radosti i smutku, štěstí i hořkosti…

2

Čarovný kruh

Otevřela jsem první knihu z dlouhé řady deníků. Pocítila jsem cosi jako posvátnou bázeň a s tlukoucím srdcem jsem začala pročítat stránky po okraje naplněné drobounkým, téměř kaligrafickým, dobře čitelným písmem. Večer co večer jsem pak nedočkavě usedala k četbě a při svítání od ní vstávala. Vášovýma očima jsem sledovala dny našeho společného života a znovu s ním prožívala všechny naše radosti i žaly, touhy, naděje i zklamání.

Poznámky o svém životě a důležitých událostech si psal od mládí. Byly to však jen kusé, strohé zprávy, často přerušované a neúplné. Na několik let se zcela odmlčel. Až v roce 1953 začal psát deník pravidelně. Nejen občas, když se stalo něco zajímavého nebo závažného. Psal denně i pozdě v noci po koncertech, doma i na zájezdech, v letadlech a ve vlacích. Je těch knih třiatřicet a poskytují neuvěřitelné množství informací. Psal nejen o své práci, o rodinném životě, o dětech, ale i o veškerém kulturním dění, o mezinárodní politické situaci, o nejrůznějších událostech ve světě, o počasí i o sportu. Když místo nestačilo, psal po okraji stránek. V posledních letech se písmo trochu změnilo, zkostrbatělo a úměrně se ztrátou zraku i zvětšilo. Poslední zápis je ze 4. února 1986.

Kromě deníků si vedl také podrobné záznamy o své koncertní činnosti. Jsou to chronologicky seřazené lístky a na každém z nich je datum koncertu, místo, název orchestru a případného sólisty, přesný program a někde i přídavky. Ty většinou v zahraničí. Podle abecedního pořádku autorů si pak ještě zaznamenával, kdy a kde jednotlivou skladbu toho kterého autora provedl. Byla to velmi účinná pomůcka, kdykoliv hledal nějaké podrobnosti o své dirigentské práci.

Kromě toho tím došel ke skutečně přesnému obrazu své činnosti, protože opomenutí v jedné z těchto složek se napravilo záznamem ve druhé a stačilo srovnání, aby se mezera mohla doplnit. Je to tedy s programy a plakáty kompletní dokumentační materiál. Velmi se mu osvědčoval a často pomohl i jeho přátelům, ba někdy i veřejným institucím. Nezřídka k nám lidé volali s dotazy, kdy a kde bylo to či jiné dílo provedeno. Zalistovali jsme – a za okamžik byla informace k dispozici.

Když jsem hledala podrobnosti o některých koncertech, zjistila jsem, že v kartotéce přece jen něco chybí. Doplnila jsem ji tedy a dala se do počítání lístků, kolik že těch koncertů vlastně doopravdy bylo. Do rohů kartiček jsem připisovala desítky a stovky a pomalu docházela k číslu 1970, 1980… Napětí rostlo, hromádka zbylých lístků se tenčila. Dech se mi zatajil a srdce zabolelo. Nechtělo se mi uvěřit: ten poslední koncert –

5. prosince 1985 / Gottwaldov, Dům umění

Státní symfonický orchestr (Filharmonie pracujících)

1) Bohuslav Martinů: Symfonie č. 4

2) Luboš Fišer: Koncert pro klavír a orchestr,

sólista: František Maxián

3) Vítězslav Novák: O věčné touze, symf. báseň op. 33

– jeho poslední veřejný koncert má číslo 2000. Kruh jednoho plodného života se uzavřel.

3

Z rodinné kroniky

… a právě v tom okamžiku, kdy jsem se rodil, šla kolem dole pod okny vojenská hudba a hrála mi při vstupu do života…

Kvůli tomu kurióznímu životnímu začátku říkával Váša žertem, že se měl stát vojenským kapelníkem. Ale toho žertu bylo jen půl. Měl dechovku, ovšem dobrou, zejména vojenskou, skutečně rád a několikrát ji s gustem řídil. Dovedl stát dlouhou dobu i v zimě na ulicích a na náměstích, když zaslechl dobře hrající dechovku. Vzpomínám, jak jednou ošklivě nastydl v Hamburku, protože se v ledovém, větrném počasí nedovedl odtrhnout a smlouval se mnou jako školák: „Ještě jeden kousek a pak už opravdu půjdeme!“ Svou lásku odůvodňoval nejenom dechovkou pod okny v Údolní ulici v Brně, kde se 30. září roku 1906 narodil, ale také pádným argumentem, že i Toscanini – „a to byl ňákej dirigent!“ – měl dechovku rád a na Monte Santo ji řídil dokonce už na vrcholu své kariéry.

Maminka, rozená Čížková ze Slaného, měla dva bratry a pět sester. Jedna z nich, Eliška, provdaná Stockarová z Bernkopfu, byla ke konci svého života upoutána těžkou nemocí na lůžko, a protože to byla žena inteligentní a sečtělá, rozhodla se napsat kromě jiného i velmi podrobnou kroniku rodiny Smetáčků. Vyprávěním o svých předcích do ní přispěl i Vášův otec JUDr. Rudolf Smetáček:

„Rod Smetáčků pochází ze západní Moravy. Jméno Smetáček není tam tak vzácné jako v Čechách. Za svého služebního pobytu na Moravě setkal jsem se s tímto jménem vícekrát. Ti Smetáčkové, o nichž jsem tam zvěděl, byli vesměs hospodářští nebo lesní úředníci na velkostatcích.

Můj otec Václav Smetáček se narodil 28. září 1844 ve dvoře Kamensku u Kopidlna. Měl býti pokřtěn dle přání matky na jméno Artur. Farář při křtu však ho pokřtil na jméno Václav, uváděje, že to patronu Země české sv. Václavu nelze udělat k bolesti, aby se dítě, na svátek sv. Václava narozené, jmenovalo jinak než Václav. Babička se prý proto velmi na faráře hněvala, jméno Václav nevzala na vědomí a synovi po celý život jen Artur říkala. Že to bylo v rodině vžito, víme i z toho, že i naše maminka mého otce někdy Artur jmenovala.

Po obecné škole navštěvoval otec českou reálku v Praze v Ječné ulici a později byl přijat na hospodářskou akademii v Libverdě u Děčína. V listopadu 1865 byl přijat do služeb na panství Clam Martinice a ustanoven definitivním hraběcím úředníkem, později hospodářským adjunktem na Smečně. Dne 2. srpna 1872 bylo mu na jeho žádost povoleno uzavření sňatku a 28. 10. 1872 slavil v kostele sv. Gottharda ve Slaném svatbu se sl. Vilemínou Lemariovou. V roce 1875 se narodila moje sestra Augusta, za tři roky já, pokřtěn Rudolf, a po delší přestávce bratr František. V r. 1881 byl otec jmenován hospodářským správcem pro dvory Studňoves, Biseň a Velkou Kvíc.

Na otce mám mnoho krásných vzpomínek. Byl neúmorný ve svém povolání, jež vášnivě miloval. V plnění svých povinností byl přísný k sobě i k podřízeným, přitom však byl naprosto spravedlivý a uznalý a horlivost ve službě u každého dle zásluh rád a ochotně odměňoval. Byl skromný ve svých životních potřebách, velmi střídmý v jídle i pití a volné večery trávil vždy doma. Na nás děti byl přísný, ale laskavý a měl upřímnou radost z každého našeho úspěchu, ať ve škole, či v pozdějším životě našem. Moji vyvolenou Ellu měl upřímně rád již jako svobodnou a velmi k ní přilnul, když se stala mojí ženou, třebas to nedával vždy najevo. Před svou smrtí přál si viděti ještě vnuka Vášu, a tak jsem mu čtyřletého kloučka přivezl z Brna. Byl velmi dojat a kladl mi horoucně na srdce, abychom Vášu vychovali v řádného, čestného člověka.“

Dnes jsme křtili mého vnuka Štěpána. Ke sv. Václavu na Prosek jsme přijeli první. Zatímco jsem se procházel u kostela, uviděl mne P. Mandl. Zavedl mne na děkanství a představil mi pana děkana Čejku. Pan děkan zavolal svého 92 roků starého otce, a teď mne čekalo překvapení: starý pan Čejka, ztepilé postavy, ještě čistých, moudrých očí, jasné hlavy i řeči, byl ze Smečna a znal mého dědečka Václava, s nímž jeho otec sloužil u Clam Martinice jako správce. Pan Čejka se pamatoval i na mého otce. Velmi mne toto setkání dojalo, protože jsem téměř cítil otcovu přítomnost. I na svého dědečka se pamatuji, když těsně před smrtí si mne přál vidět. Stále se na mne usmíval, ačkoliv musil tehdy nevýslovně trpět. Zanedlouho potom zemřel na rakovinu.

(Z Vášova deníku 11. 9. 1971)

„Maminka byla pečlivá a milující,“ píše otec Rudolf. „Její obětavost pro rodinu byla nekonečná. Sama na sobě vždy šetřila, jen abychom my děti dostaly vše potřebné. Stejně byla obětavá i pro celé příbuzenstvo. Co to bylo návštěv u nás! Každé prázdniny plno dětí i dospělých, kteří žili v představě, že ty dvory, jež otec spravoval, jsou naše a dávají nám, co hrdlo ráčí. A naše maminka všem sloužila, starala se o ně, sháněla i pracovala nad své síly, neboť byla poměrně slabé konstituce tělesné. Divím se často, jak to mohla vše zastati a obstarati při poměrně skrovných finančních prostředcích rodiny. Neboť otec byl naprosto poctivý a nikdy nesáhl na nic panského, nikdy se na úkor svého chlebodárce ničím neobohatil. Důkazem toho je, že zemřel úplně chud, nezanechav po sobě ničeho než čestné a ničím neposkvrněné jméno.“

Eliška Stockarová, teta Betty, jak ji rodina nazývala, pokračuje pak ve vzpomínkách již sama: „V rodině Smetáčků nebyl nikdo muzikálně založen, u nich se hudba nepěstovala. Rudolfa, mého švagra, však lákala a těšila již od dětských let. Když ve Studňovsi šumařská kapela vyhrávala od chalupy k chalupě, malý Rudolf ji doprovázel, obdivoval a nerad se s muzikanty loučil, když odcházeli z vesnice. Tato vrozená láska k hudbě provázela ho celým životem, snad to bylo dědictví po nějakém vzdáleném předku. Na obecné škole začal s houslemi a první základy mu dal dobrý učitel pan Emanuel Danda, k němuž chodil po tři léta. Ten byl však příliš shovívavý a Rudolf toužil rychleji pokračovat, proto přestoupil do hudební školy Havlovy. Zde našel, po čem toužil, hru společnou, vícehlasou, s několika jinými nadšenci. Tam dostal základ pro solidní hru orchestrální.

V letech 1888–89 začal navštěvovat klasické gymnázium ve Slaném. Z Rudolfka vyrostl vytáhlý, vysoký Rudolf. Studoval s vyznamenáním, jen v septimě, v době tanečních hodin, se trochu pokazil. Jeho septimánské srdce vzplanulo dvojí láskou: k hudbě a k Elince Čížkovic. Tyto dva mocné živly ovládly ho pevnými okovy. Láska Rudolfova byla upřímná, neznala lži ani podvodu, byla čistá a vzdálená náruživé smyslnosti, vzácná, ukázněná a pro člověka pudově založeného nepochopitelná a neuvěřitelná. Elinka netušila, jak vzácný člověk je určen, aby ji doprovázel celým životem. Ona se bála dlouhé známosti, proto byla jako nedobytná pevnost, bránila se a nechtěla od svých šestnácti let míti vážnou studentskou známost.

Se svými rodiči Ellou a Rudolfem

Po nezdařených pokusech vrhl se septimán Rudolf do hudebních tónů vlastních kompozic a také se snažil pod vlastní taktovku shromáždit několik spolužáků ve studentskou kapelu. Napsal pro svůj vlastní maturitní večírek zdařilou Polku slánských abiturientů, která jej ve Slaném arciť proslavila a dodnes bývá hrána při všech slavnostních chvílích slánského gymnázia. V hudební škole se kromě houslí naučil hrát i na basu, kterou velmi dobře ovládal, stejně jako hru na flétnu. Ve studentské kapele hrál pak violu, později se naučil na klarinet, který jim scházel. Rudolfova sestra Gusta musila chtěj nechtěj hrát na basu. Tomuto umění ji Rudolf sám naučil. Studenti cvičili a hrávali ve Studňovsi u Smetáčků, ve Slaném u Chyských, u Vorlů a Resslerů.

Na gymnáziu složil Rudolf maturitní zkoušku s vyznamenáním. Chtěl se věnovati hudbě, ale rodiče mu to nedovolili v obavě z nejisté budoucnosti. Na jejich přání dal se zapsati na právnickou fakultu české univerzity v Praze. V r. 1900 absolvoval, v r. 1901 složil II. a III. státní zkoušku a zároveň III. rigorózum. Po marných pokusech dostat se do služeb státních drah přijal místo koncipienta v Brně s honosným titulem ‚místodržitelský konceptní praktikant‘, ale bez peněžitého příjmu, jak bylo tehdy zvykem. Zůstával tedy existenčně ještě závislý na pomoci rodičů. Teprve po roční službě obdržel adjuntum ročních 1000 korun. V roce 1904 byl přeložen do Třebíče, plat mu zvýšen. Konečně 18. února 1905 slavil slavnou svatbu se svou vyvolenou Elinkou, která po celá léta na něj čekala…“

Venku se čerti žení, hustá vánice s vichřicí jako někde v horách. Otevřel jsem maminčinu schránu na dopisy. Krásnou a něžnou korespondenci svých rodičů jsem nečetl. Jsou zachovány většinou jen listy otcovy. Jen tak něco nechtěně padlo do oka, např. dopis ze 16. 3. 1900: Náš včerejší koncert dopadl velmi dobře. Celkový úspěch byl veliký. Byla byste měla ze mne radost, ještě nikdy jsem nehrál jako včera. Všechna sóla se mi tak povedla, že kolegové mi uspořádali velikou ovaci a sám náš dirigent mne objal. Byl jsem velice pohnut a scházela jste mi jen Vy, abych s Vámi sdělil svoji radost. Bohužel je to snad poslední moje vystoupení s tímto orchestrem.

(Z Vášova deníku 31. 3. 1975)

„Ani v Brně Rudolf hudby nezanechal. Nejdříve se stal členem hudebního kroužku Besedy starobrněnské. V Besedě scházela se česká vlastenecká společnost, zejména řeholníci z blízkého kláštera augustiniánů. Byl tam rušný život a trochu hudby přišlo vždycky vhod. Během času vznikl z uvedeného kroužku samostatný spolek, Orchestrální sdružení, kde byl po návratu z Třebíče Rudolf zvolen dirigentem a kde řídil koncerty spolkem pořádané až do světové války, která činnost spolku zastavila.“

A jsme tedy konečně u té slunné zářijové neděle roku 1906, kdy brněnskou Údolní ulicí šla vojenská dechovka, vesele vyhrávající vojákům na cestu do kostela. Právě v tuto slavnou sváteční chvíli přišel na svět Rudolfův syn Václav Alois August. Váša.

O svém dětství a mládí vyprávěl Váša v rozhlasovém pořadu A léta běží:

„Otec hrál dobře na několik hudebních nástrojů, a tak jsem odmalička slýchával kolem sebe housle, violu, flétnu, klarinet. Maminka ráda a často zpívala národní písně. Také ve školce nás naučili hodně písní a koled. Mnohé z nich si dodnes pamatuju. Asi jako čtyřletého kluka mne zaujal na jedné procházce s otcem veliký flašinet, který vyhrával u kolotoče před starým brněnským Zemským domem. Melodie, které se z flašinetu linuly, mne fascinovaly. Otec doma často hrál a střídal při tom nástroje. Dovolil mi také, abych mačkal klapky třeba flétny nebo klarinetu. Svátkem pro mne bylo, když mne otec vzal někdy v neděli dopoledne do zkoušky Orchestrálního sdružení. Tady se mi otvíral skutečný svět hudby. Kolem plno nástrojů, houslí, větších houslí a ještě větších houslí…

Když mi bylo asi 6 let, počal mne tatínek učit na housle. Měl jsem dobrý sluch a šlo mi to slušně, ale tatínkovi jsem byl málo pilný a málo soustředěný. Nebylo divu! Pod okny si na ulici hráli kluci a já měl přitom problémy, jak hrát fis trochu výš nebo f trochu níž, a tu a tam přilétl nějaký ten pohlavek, z čehož byl ovšem křik a pláč. V době první světové války, kdy otec musel rukovat na vojnu, jsem byl svěřen rukám povolanějším. Bylo to ve Slaném u babičky, kam jsme se přechodně s maminkou uchýlili v otcově nepřítomnosti. Mým učitelem na housle se stal Dvořákův žák Josef Michl. Hudba se mi líbila stále víc a víc a rychle jsem pokračoval. Profesor Michl mne brzy zařadil do svého slánského orchestru, kde jsem hrával také violu.

Ačkoliv jsem se narodil v Brně a hrdě se k němu hlásím, cítím se přeci jen spíš Slaňákem. Prožil jsem tam nejenom většinu svého dětství, kdy mne s láskou a trpělivě vychovávala moje zlatá babička a tety, ale i později jsem tam trávíval všechny své klukovské prázdniny. Měl jsem ve Slaném hromadu bratranců a sestřenic a rozlehlé prostory ‚ohrady‘, dřevařského skladu, který patřil k obchodu mého strýce, i velká ovocná a zeleninová zahrada byly pro nás děti pravým rájem. Když mi bylo nějakých dvanáct třináct let, pomáhal jsem o prázdninách svému strýci Pepovi v obchodě při výdeji zboží, a bylo-li třeba, i při skládání dříví. Strýc mi za to dával pravidelné kapesné. V kanceláři, kde jsem někdy za strýcovy nepřítomnosti přijímal peníze, jsem si jednou z pokladny, která nebývala uzamčená, vzal nějakou malou částku, snad korunu nebo dvě. Strýc to přeci mezi tolika penězi nemůže poznat, říkal jsem si. Jenomže v noci mne přepadly pochyby. Nemohl jsem usnout strachem, že to strýc pozná a že budu označen za zloděje. Sotva jsem se ráno probudil, vyklepal jsem ze své kasičky ušetřené peníze a v nestřežené chvíli jsem do pokladny vrátil dvojnásobný obnos. Mému svědomí se náramně ulevilo. Jenomže večer, když strýc kontroloval účty, pár korun v kase přebylo. A hned uhodil na mne: Tys musil dát někomu méně nazpět, tys někoho okradl! Co si o nás ten člověk pomyslí? Kápl jsem božskou hned. Strýc vyslechl mé doznání s přísnou tváří, ale pak se na mne usmál a řekl: Tentokrát ti to prominu. Ale pamatuj si, když budeš potřebovat peníze, řekni mi o ně rovnou. Rád ti je dám, ale ne z pokladny! Myslím si, že to byla první, ale určitě poslední krádež v mém životě.“

Teta Betty pokračuje ve vyprávění:

„Když v r. 1915 vstoupila Itálie do války, musel Rudolf v srpnu narukovat k 14. zeměbraneckému pluku do Hallu v Tyrolsku. On, který celý život jen hudbu a knihy miloval – měl se učit execírovat! Pro tento zástoj neměl zcela žádné nadání, vždyť v životě ani žádný sport nepěstoval. Šťastnou shodou okolností dostal se po krátké době k vojenské hudbě. Z této doby Rudolf vyprávěl: Tak jsme jednou s naší kapelou vyhrávali v Hallu našemu batalionu, u kasáren jsme odbočili stranou a prapor defiloval kolem proti stojícího velitele pluku. Byl jsem tehdy ještě v kapele nováčkem a neznal dobře všechna pravidla. Když defilírka je skončena, to jest když přejde konec defilujícího útvaru, dirigent strhne dirigentskou hůl a kapela na tento povel rázem musí přestat hrát, třeba i v půli marše. Já však hleděl do not a tak jsem byl zabrán hudbou, že jsem si nevšiml, co dělá dirigent se svou kapelnickou holí, a hrál jsem vesele dál. Až štulec od souseda mi moje baskřídlovkové sólo přerušil. Byla to ovšem veliká ostuda pro kapelu a každému jinému by se podobné provinění špatně vyplatilo. Náš dirigent mi je také neodpustil a dříve, než nám dal rozchod, prohlásil: Pan doktor Smetáček dostane dnes dvojitou menáž, on z vás hrál nejvíc!

Rudolf byl však ve svém živlu, šťasten a spokojen. Taková vojna se mu líbila – nebýt války a neustálého strachu před frontou. Elinka přijela za Rudolfem dvakrát a pobyla tam vždycky celé léto. Lidé ji tam nazývali ‚paní doktorová od muziky‘. I matka Rudolfova přijela do Hallu v r. 1916 s desetiletým Vašíkem a zdržela se tam přes celé školní prázdniny.“

Po sedmé večer jsme dorazili do cíle naší cesty – do Solbad Hall. Dříve se to jmenovalo Hall in Tirol a můj otec tu za první světové války vojákoval. Já jsem tu prožil u něho prázdniny v r. 1916, tedy před čtyřiceti sedmi roky. V Gasthof Badl byla tehdy umístěna hudba „landveráckého“ pluku č. 14 z Brna, v níž tatínek sloužil. Dodnes se pamatuji, v kterém pokoji jsme u Badlů bydleli, na cesty tramvají do Innsbrucku, na práci vojenské hudby, na mnohé muzikanty, na placmuziky, kterých jsem se účastnil, na výlety do Absamu, kde pracoval houslař Steiner, na Igls poblíž Innsbrucku… Kdyby tenkráte nebyla válka a náš pobyt v krásných Alpách nebyl rušen strachem z otcova odchodu na frontu, tak to byly celkem krásné prázdniny. Navrhl jsem, abychom se pokusili o nocleh nejprve v Gasthof Badl. A dopadlo to dobře. Levný třílůžkový pokoj měli a bratr paní hoteliérky, starší pán, se na muziku čtrnáctých landveráků dokonce pamatoval! Z pokoje máme nádherný výhled na město i hory. Münzerturm se nezměnil, ani starý dvůr hradu. Přes Inn vede stále ještě ten starý dřevěný most a na dolejším náměstí, kde se kdysi odbývaly placmuziky a kde znělo tolik české hudby – hlavně operní a symfonické, kterou můj otec upravoval pro dechový orchestr –, stála tatáž elektrika se dvěma vlečňáčky jako za mého dětství.

(Z Vášova deníku 16. 7. 1963)

„Paní správcová Smetáčková se vrátila po prázdninách zpět do svého domova, ale jako starostlivá matka měla neustále obavy o osud svých synů. František se po zranění a pobytu v nemocnici opět vrátil ke svému pluku, prodělal tažení na Černou horu, ale její mysl zatěžovala i starost o Rudolfa, kterého čekala fronta každým dnem. Začala přemýšleti, jak alespoň jednomu svému dítěti poskytnout pomoc a záchranu před válečnými hrůzami. Znala Rudolfa a věděla, že by nikdy nepřipustil, aby byl nějakou protekcí zbaven vojenské povinnosti. Plán, který se zrodil v její hlavě, se ozýval den ode dne silněji. Čas utíkal a rozhodnutí nechtěla již déle odkládati. Odhodlala se, že bez vědomí svého syna podnikne, na co její síly stačí. Vydala se na cestu do Vídně. Vyhledala palác, ve kterém sídlil rakouský ministerský předseda vlády hrabě Clam Martinic, v tehdejší době všemocný pán, kterému její muž, hospodářský správce, poctivě a věrně sloužil 44 let až do své smrti. Podala sluhovi svou navštívenku a netrvalo dlouho, byla uvedena do přijímacího salónu. Ministerský předseda nebyl doma, přijala ji však mile a láskyplně paní hraběnka, která ji ujistila, že její žádost přednese svému muži a přičiní se, aby co nejdříve vše bylo podniknuto ve prospěch jejího syna. Co bystrá žena vezme do ruky, to zařídí tak, že muž nepocítí žádný nátlak, ale vše samozřejmě pod jejím vlivem neodkladně vykoná a její žádosti bez námitek vyhoví. Do čtrnácti dnů byl Rudolf z vojenské služby vyreklamován pro civilní státní službu. Za dalších 14 dnů byli odvoláni hudebníci z Hallu do zbraně a odcestovali na frontu. Pak teprve se matka synovi přiznala, co bez jeho vědomí v jeho prospěch vykonala.

Do obecné školy chodil Vašík v Brně a za války ve Slaném. V roce 1917 vstoupil na gymnázium v Brně, pak pokračoval ve Slaném a od r. 1921 v Praze. Jako patnáctiletý začal přemýšlet o své budoucnosti a rozhodl se stát se hudebníkem. V r. 1922 zanechal gymnázia a stal se posluchačem pražské konzervatoře, kde učil se hře na hoboj a klavír.

Vášova matka nemohla se smířit s myšlenkou, že její syn přerušil studium gymnázia a chce být muzikantem bez vyššího vzdělání. Tak jako před lety ve Studňovsi při volbě životního povolání Rudolfova, tak i na Ořechovce matka naříkala. Otec svojí klidnou rozvahou však mírnil její strast; on znal svého dítěte všechny dobré vlastnosti, věděl, že Váša je pilný, nadaný a snaživý hoch, a nebál se o jeho budoucnost. Chtěl, aby docílil to, co jemu dopřáno nebylo, aby byl ve svém životním povolání šťasten. Otcova i synova společná láska k hudbě byla velikým poutem, které je spojovalo. Váša měl ve svém otci dobrého zastánce, který nebránil mu, aby pokračoval ve studiích na konzervatoři. Otec Váši byl Bohem obdařen mírnou povahou a nedal se vyrušiti z klidu ani při velkých událostech. Nikdy neztrácel rozvahu a nerozčiloval se, když nervózní a popudliví lidé třeba pro malou věc rozrušeni byli. Matka Vášova byla v mladších svých létech temperamentní, dráždil ji klid jejího muže, nazývala to bezstarostnou lhostejností. Avšak vzdor velikým rozdílům povahovým dobře sobě rozuměli.

Když uplynul rok, stal se Váša rozumnějším, nahlédl, že chybil, a oznámil rodičům, že ve studiích gymnaziálních přece bude pokračovati. Nic ho už od tohoto rozhodnutí neodvrátilo, podrobil se a smířil i se ztrátou dvou let. Se svou pilností, pracovitostí a vytrvalostí vystudoval oba ústavy znamenitě.“

Při hraní ze Smetanovy čítanky jsem našel několik zajímavých věcí. Také životopis Bedřicha Smetany, napsaný mou rukou na pozvánkách na koncert hudebního odboru bubenečského Sokola 22. 11. 1931. V té době jsem byl členem Pražského dechového kvinteta a členem České filharmonie. Mimoto jsem studoval na univerzitě hudební vědu, navštěvoval přednášky profesorů Nejedlého, Zicha a doc. Huttera a chodil jsem i na přednášky filozofů Kozáka a Krále a profesorů dějin umění Matějčka a Birnbauma. Založil jsem si vlastní knihovnu a kupoval vše, co bylo na trhu. Již několik let předtím jsem začal s nákupem kapesních partitur Eulenburg a Philharmonia. Můj otec, který byl dirigentem brněnského Orchestrálního sdružení před Traglerem a Helfertem, zorganizoval po našem přesídlení do Prahy v r. 1920 malý symfonický orchestr v Sokole v Bubenči. Já tam hrál nejprve violu. Doplňoval jsem tak své zkušenosti orchestrálního hráče, které jsem začínal nabývat jako kvartán slánského gymnázia, kdy jsem hrál s otcem u jednoho pultu ve slánském orchestru za řízení profesora Josefa Michla. V Bubenči jsem později hrával v orchestru hoboj. Časem jsem řízení otcovo dost kritizoval, a tak mi jednoho krásného dne otec dal do ruky taktovku a řízení orchestru mi odevzdal. Formálně jsem byl jeho zástupcem, ale veškeré závažné produkce vážné hudby jsem už řídil sám a otec se omezil jen na dirigování při šibřinkách nebo jiných příležitostech. Program 22. listopadu 1931 byl zajímavý:

1. Smetana: Slavnostní ouvertura D dur (má pozdější disertační práce),

2. Mozart: Koncert pro fagot s Karlem Bidlem, přítelem a spoluhráčem z Pražského dechového kvinteta,

3. Ostrčilova Suita G dur,

4. Smetanův Pochod k slavnosti Shakespearově.

Za výpomoci členů PDK a několika filharmoniků byla úroveň koncertu dobrá. Karel Bidlo hrál jako vždy mistrovsky. Pozvaný Otakar Ostrčil se mi omluvil povinností v ND, ale přišel můj profesor z fakulty Zd. Nejedlý a velmi náš výkon pochválil.

(Z Vášova deníku 27. 7. 1972)

„Od r. 1928 byl Váša posluchačem Filozofické fakulty Karlovy univerzity v Praze. Týž rok založil Pražské dechové kvinteto, v němž hráli vesměs Vášovi kolegové. Váša rozvinul nyní svou hudební činnost plnou parou své mladistvé síly. Po dobu univerzitních studií byl tři měsíce prvním hobojistou v Národním divadle a po tři roky zástupcem prvního hobojisty v orchestru České filharmonie.“

Po ukončení studia na konzervatoři jsem byl tři roky členem České filharmonie jako hobojista. Byl jsem zástupcem profesora Josefa Dědy. Šéfem byl tehdy Václav Talich. Druhým dirigentem byl František Stupka. Ale do Filharmonie přijížděla spousta hostů, např. Bruno Walter, Erich Kleiber, Nikolai Malko nebo Zemlinski – ten byl tenkrát šéfem pražské opery. A já měl před sebou tyhle velké příklady. Tam jsem se rozhodl, že budu dirigentem.

(Z filmu Život plný hudby)

„V r. 1932–33 byl Váša I. sbormistrem pěveckého sboru Typografia, kde byl za svou úspěšnou činnost vyznamenán stříbrným věncem. V červnu 1933 byl na Karlově univerzitě v Praze, kde absolvoval hudební vědu, promován na doktora filozofie. V době od 15. 7. 1933 do 15. 9. 1934 konal prezenční službu vojenskou. Od 1. 10. 1934 stal se tajemníkem a dirigentem v hudebním oddělení Čs. rozhlasu. Od 1. 10. 1934 stal se též II. sbormistrem zpěváckého spolku Hlahol, kde v r. 1939 byl pověřen uměleckým vedením sboru a od r. 1940 ustanoven byl jeho I. sbormistrem. Že Váša založil Pražské dechové kvinteto, jsem už psala. Tento soubor vypracoval se v dokonalé komorní sdružení a absolvoval již na 400 koncertů doma i za hranicemi. V r. 1942 byl Váša ustanoven uměleckým ředitelem orchestru FOK. Psáno ve Slaném L. P. 1943.“

4

U nás na Ořechovce

Řadové rodinné domky a dvojvilky na „Vořechovce“ poskytly po první světové válce přívětivý domov spořádané společenské vrstvě úředníků, středoškolských i vysokoškolských učitelů, lékařů a právníků. Nejen nejbližší sousedé, ale obyvatelé celé té nové malé čtvrti mezi Střešovicemi a Hanspaulkou se znali jménem, čas od času pobesedovali v místní restauraci, vzájemně se navštěvovali a jejich potomci spolu vyrůstali. Vládla tu idylická pohoda, o kterou nyní po víc než půlstoletí vnuci a pravnuci původních obyvatel opět usilují.

Váša tu strávil většinu svého života a měl svůj nevelký domov v Klidné ulici rád. V letech vysilujícího pracovního tempa tu nacházel potřebný klid a na malé zahrádce i trochu zeleně a svěžího vzduchu. V posledních letech pak v okolí příznivý terén pro denní kondiční procházky.

Byl sice jedináček, ale jeho rodiče byli z mnoha sourozenců, a tak vyrůstal mezi zástupem bratranců a sestřenic, tetiček a strýčků, kteří žili ve vzorné shodě jako jedna velká rodina. Miloval velké rodinné sešlosti ve Slaném i později u nás na Ořechovce, těšil se na všechny pravidelné oslavy narozenin a svátků a skvěle se při nich bavil. Měl své příbuzné velmi rád a byl mezi nimi oblíben, a to ještě dřív, než jim dal dostatek důvodů, aby na něj mohli být pyšní.

Právě tak radostně přijímal návštěvy svých hudebních i nehudebních přátel a známých. V týdnech hudebního festivalu Pražské jaro to bývali většinou hosté ze zahraničí a nebylo dne, aby se u nás někdo neobjevil. Bývalo jich k Vášově velkému potěšení třeba i deset patnáct najednou, prostě plný dům.

Až hluboko do jeho studentských let sahaly kořeny několika věrných, celoživotních přátelství. To nejpevnější, nejhlubší a ryzí, nerozlučné a nenahraditelné, na jehož intenzitě nic nezměnil ani čas, ani prostor, vázalo Vášu k vzácnému a výjimečnému člověku, Antonínu Svobodovi.

Toníček, Tonda, Tonán. Inženýr, doktor, profesor. Geniální matematik, otec naší výpočetní techniky a zakladatel oboru strojů pro zpracování informací. Měl neuvěřitelnou paměť a ohromující vědomosti ze všech vědních oborů. Všechno, co kdy přečetl a čemu se naučil, uložil prostě do svého mozku jako do počítače. Přesné a logické myšlení mu umožňovalo zařadit získané informace na správné místo a kdykoliv je zase vyjmout a použít. Byl však také výtečný pianista a dokonalý „listař“. Uměl hrát přímo z partitury, mohl snadno a bez předchozí přípravy zahrát jakýkoliv doprovod a v začátcích Pražského dechového kvinteta často vystupoval jako klavírista na jejich koncertech. V bubenečském Sokole však hrál ochotně i na bicí nástroje.

Tondův život, jeho před- a poválečná emigrace i jeho dvojí návrat do vlasti byly neuvěřitelným dramatem, které s ním Váša intenzivně prožíval. Teprve po mnoha letech mi prozradil, že jeho druhému útěku z vlasti nepřímo pomáhal: v karamelách, které mu Toníček před každou koncertní cestou do zahraničí přinášel a které Váša vždy pečlivě ukládal do kapsy, byly skryty mikrofilmy, které by se jinak nebyly dostaly přes hranice. V zahraničí je pak odesílal na adresy, které se naučil nazpaměť. Když se později Toníčkovi útěk podařil, měl už v Americe bezpečně uložené všechny podklady pro svou další práci…

Váša svého přítele velmi postrádal a korespondence byla jen chabou náhražkou osobního styku. Občasná tajná setkání v zahraničí byla vzácnými svátky. A pak se jednoho dne po Praze rozkřikla zpráva, že profesor Svoboda náhle zemřel. Dlouho se nikdo neodvažoval to Vášovi říci, vlastně jsme těm pověstem sami nechtěli uvěřit.

Na Ořechovce s přítelem Antonínem Svobodou

a jeho synem Tomášem

Vrátili jsme se z Touženky. Čekal nás dopis od Milunky Svobodové. Ztratil jsem bratra.

(3. 7. 1980)

Vášovým základním povahovým rysem byla spontánní upřímnost, sdílnost a srdečnost. Přesto nebyl z těch, kteří prozrazují své nejvnitřnější city. Málokdy o nich mluvil, a tak se mohlo zdát, že hudba a práce hrají v jeho životě důležitější roli než domov a rodina. Váša však své děti hluboce miloval a starosti o ně mu způsobovaly mnoho bezesných nocí, jestliže někde něco neklapalo. Vánoce pro něj byly nejkrásnějšími dny v roce především proto, že mu dávaly příležitost shromáždit kolem sebe celou rozsáhlou rodinu, děti a později i jejich rodiny. Když byly děti malé a nebyl ještě tolik zaměstnán, trávili jsme společně mnohé víkendy a alespoň část prázdnin. Později bylo ovšem těch volných chvil méně a méně, tím však byly vzácnější a radostnější.

Děti Václava, Pavel, Ivan a Helena (zleva)

Když se nám narodila dcera Vendulka, přijaly ji Vášovy děti z prvního manželství jako vlastní sestru. Těšila se na jejich pravidelné návštěvy u nás a ráda za nimi chodila do Karlína, kde se svou matkou bydlely. Dr. Lejsková ji vždy přijímala ochotně a laskavě a Vendulka dodnes ráda a s úctou vzpomíná na hodnou „tetu Milku“.

Váša ovšem nebyl a při své pracovitosti a mnohostrannosti ani nemohl být ideální táta. Měl po mnoho let dvě velmi náročná zaměstnání, která spotřebovala veškerý jeho čas i síly: dirigoval a učil. A tak jen nerada doznávám, že na své děti mnoho času neměl, a když se jeho dirigentská kariéra začala rozbíhat, byli jsme v létě většinou na cestách, především u protinožců, kde je v těch měsících podzimní a zimní koncertní a operní sezóna. Vraceli jsme se domů až na podzim, kdy začínala sezóna doma, a přicházeli tím mnohdy o celé léto, a tedy o příležitost společných prázdnin s dětmi.

O hudební kariéry svých synů a o studijní úspěchy dcery Helenky se zasloužil pramálo. Starší Ivan zanechal pokusu o hru na klavír už jako klouček a později to vypadalo, že z něj bude geometr. Helenka klavíru sice také nechala, ale živý zájem o zpěv a domácí hudební zázemí přineslo ovoce v jejích mimořádně hudebně nadaných dětech. Pavel v dětství mnoho zájmu o hudbu nejevil, a když pak jako odrostlý chlapec přišel s nápadem začít studovat na konzervatoři klarinet, byl z toho táta zděšen. Nedovedl si představit, že by mohl v tak relativně pozdním věku a bez předchozí hudební průpravy dosáhnout solidní profesionální úrovně. Nejdřív to Pavlovi rozmlouval, ale nakonec souhlasil. Pak nastala léta sbližování na hudební bázi. Táta kontroloval cvičení na klarinet, já vysedávala u cvičení „obligátního klavíru“. Myslím si, že na tahle učednická léta Pavel s přílišným potěšením nevzpomíná, byli jsme s tátou oba neúprosní. Zpočátku jsme ovšem neměli tušení, kam Pavlovy snahy míří. Později se mi se svými plány svěřil, ale tátovi jsme se to dlouho neodvážili říci: rozhodl se pro tradiční jazz. A pak tátu jednoho dne pozval do Lucerny na první koncert kapely, kterou si založil. Váša šel s hrůzou a v odevzdaném očekávání ostudy. Když si však koncert poslechl a kriticky porovnal s tehdejší konkurencí, uznal spravedlivě, že to „kluci nedělají špatně“. Trvalo mu sice chvíli, než se smířil s danou situací, ale když měl Pavel za sebou absolutorium konzervatoře a začal studovat na vysoké škole, zvykl si na myšlenku, že jeho syn (vlastně synové, protože také Ivan zanechal slibné dráhy zeměměřiče a dal se do jazzu), bude dobývat vavříny na jiném poli, než si představoval, a hrdě občas tvrdil, že chlapci začínají být populárnější než on sám. Dalším důvodem k oprávněné pýše bylo to, že jejich mladší sestra Helenka dokázala mezi těmi devíti hlomozícími mladíky úspěšně vystudovat vysokou školu!

V posledních několika letech, kdy koncertů, a hlavně zájezdů musilo být z nařízení lékařů podstatně méně, měl už táta na své děti víc času. Přicházely k nám často i se svými rodinami, chodili jsme společně na procházky, vnoučata si společně hrála a Váša se na tato setkání upřímně těšil. I pro mne to byly šťastné chvíle, když jsem je viděla všechny pohromadě a sledovala, jak spolu diskutují o hudbě i o politice nebo všelijak filozofují.

Ale ještě něco mě na jejich vzájemném vztahu okouzlovalo: jakási starodávná a dnes už u mladších generací neobvyklá úcta, kterou děti Vášovi prokazovaly. Ne před lidmi, ale doma, v tom nejdůvěrnějším styku. Nebylo to ono moderní kamarádství, bylo v tom cosi obřadného, co se dnes už nenosí. Jeho dospělé děti tím dokazovaly nejenom lásku k tátovi, ale i obdiv a úctu k umělci.

5

Kdybych štětcem vládnout znala…

Říkával o sobě, že je šosák. Myslil tím jednak své vychování z počátku století, jednak své názory na lásku, na přátelství, na způsob života a na morálku vůbec. Vzpomínám, jak mi jeho maminka vyprávěla, že mu dala v den jeho maturity pohlavek, protože přišel pozdě domů a poněkud zpupně odpověděl na její dotaz, kdeže byl tak dlouho. A on jí tu ruku políbil a omluvil se za drzou odpověď. Kdeže jsou časy takové synovské poslušnosti a úcty.

Byl velmi pořádkumilovný a pečlivý. Nikdy neztrácel po bytě své svršky, po příchodu domů se převlékal do domácího oděvu, ráno po cvičení sám pečlivě ustlal postele. Měl rád kolem sebe pořádek a udržoval jej i ve svých věcech, zejména v těch, které souvisely s jeho prací. To ovšem nevylučovalo občasné zuřivé hledání té či oné partitury nebo nějakého důležitého dokumentu. Právě tak se mu málokdy podařilo zapsat si důležitý telefonát nebo adresu na blok nebo do sešitu, k tomu určenému. Tyto náhodné informace zapisoval na okraje novin, na útržky papíru, který právě našel, na ruby dopisů nebo obálek, které se mu občas na stole nahromadily. Mnohokrát jej Ježíšek obdařil krásným blokem či zápisníkem, nabádavě nadepsaným: Nebudu si adresy a důležité zprávy zapisovat na noviny nebo dopisní obálky, ale do tohoto bloku!!! Marné snažení. Hledání se obvykle zúčastňovala celá rodina a nebylo výjimkou, že jsme důležité poznámky nacházeli v koši na odpadky na podkladě, na němž bychom je byli nejméně hledali.

Většinou vstával brzy. Mnohokrát za den si myl ruce, daleko častěji, než to muži mívají ve zvyku. Nosil rukavice nejenom v zimě, ale i v létě: bylo mu nepříjemné dotýkat se klik a madel kdekoliv. Na druhé straně byl však ochoten vykonávat jakoukoliv práci, od čistění kamen či štípání dříví až po hrabání listí nebo zametání chodníku.

Jeho pořádkumilovnost se netýkala jen domova a osobních věcí. Těžce snášel špínu a nepořádek na veřejných prostranstvích a neváhal se na ulici nebo v parku sehnout, sebrat papír nebo igelitový pytlík či plechovku a odnést do nejbližšího odpadového koše.

Myslím si, že nebyl ješitný. Jistě jej těšil každý úspěch i dobrá kritika a lhala bych, kdybych tvrdila, že jej netěšilo i leckteré oficiální uznání. Ale kromě svého poctivě získaného akademického titulu nikdy ke svému jménu žádný jiný čestný titul nepřipojoval. Na Řád práce, který dostal nejprve jako člen Pražského dechového kvinteta a podruhé jako šéf FOKu, nijak hrdý nebyl. Zasloužilých umělců byla už armáda, když jej pan ministr Hájek v roce 1966 k nim také přiřadil. Titul Národního umělce dostal až k sedmdesátinám jako „dirigent-důchodce za celoživotní dílo, jímž významně přispěl ke zvýšení úrovně našeho hudebního umění v interpretační sféře“. Byl však velmi hrdý na polské vyznamenání, důstojnický kříž řádu Polonia restituta, o němž tu bude ještě řeč.

Ani na svůj zevnějšek nebyl ješitný. Byl by chodil do nekonečna v jednom obleku, třeba už odřeném, kdybych na to nebyla přísně dohlížela. Brali mě někdy čerti, když si do kanceláře nebo k nějakému úřednímu jednání oblékl staré, takřka domácí šaty. Bezelstně se pak podivoval mému rozhořčení a ujišťoval mě, že „si toho určitě nikdo nevšiml“. Jediný oděv, na kterém mu velmi záleželo a jehož detailům věnoval velkou pozornost a péči, byl jeho pracovní oděv, frak. Délka rukávů, vesta, správný tvar i velikost motýlka, to vše pozorně kontroloval a ledabylost, či dokonce prohřešky proti přesným pravidlům tohoto stejnokroje nerad viděl i u svých spolupracovníků.

Na penězích nelpěl. Po celou dobu našeho manželství radostně přiznával, že po každé výplatě dělá doma „stojku“, protože má alespoň o jednu starost méně. Sám si nikdy nic nekupoval kromě knih a gramofonových desek, které však víceméně patřily k jeho výrobním prostředkům. Právě tak byl nenáročný a nevybíravý v jídle, v posledních dvaceti letech až asketicky střídmý. Se vším byl spokojen a mou kuchyni si celý život liboval, ačkoliv v našem jídelníčku nebylo vždycky posvícení. Když jsem pročítala stránky jeho deníků, často mne dojaly poznámky o dobrém obědě či večeři.

Skromnost ve všech osobních potřebách měla kořeny především ve výchově, ale pramenila jistě i z jeho hluboké víry a z pokory, která se projevovala jak v jeho přístupu k práci, tak ve vztahu k lidem a vůbec k celému životu. Vědomým, soustředěným znamením kříže začínal každou práci a večer co večer před usnutím mi jeho sepjaté ruce prozrazovaly tiché díkůvzdání.

Celý život trpěl nespavostí. Snadno usínal ve dne i večer, ale v noci spal zřídka déle než pět nebo šest hodin. Téměř všechno, co v životě přečetl – a bylo toho hodně –, přečetl buď ve vlaku, v letadle, nebo v noci. O detektivky nestál, miloval však Verna a Maye. Později dával přednost historickému románu, literatuře faktu a biografiím. Četl soustředěně a o přečteném si denně psal poznámky do svého deníku. Měl „své“ knihy, k nimž se rád čas od času vracel. Mezi nejoblíbenější patřily u nás nepříliš známé Foresterovy několikadílné příběhy o námořním kapitánovi Hornblowerovi. Z naší literatury se rád vracel k Čapkovi, Bassovi, Drnákovi, ale především ke Kožíkovi, kterého osobně dobře znal a velmi cenil. Z jeho tvorby přečetl všechno a nedočkavě čekal na každý nový titul. S potěšením se vracel k jeho Zarostlému chodníčku nebo ke dvoudílnému vyprávění o Zdence Braunerové, kterou jako mladík poznal a rád na ni vzpomínal. V posledních letech četl znovu spisy Baarovy, Třebízského, Klostermannovy. Časopisy, kromě odborně hudebních, četl zřídka. Zato čtení novin bylo pravidelným posnídaňovým obřadem, při kterém byl nerad rušen.

Televizi jsme si pořídili teprve někdy v sedmdesátých letech. Sloužila dlouho jen k vyslechnutí zpráv nebo přenosů koncertů. Rádio poslouchal často, ale programově. Usedal k němu ne jako ke zvukové kulise, nýbrž k vědomému poslechu, z něhož chtěl mít požitek i užitek. V sobotu se vstávalo kvůli Meteoru, z procházek se spěchalo kvůli odpoledním koncertům vážné hudby.

Kromě hudby měl ještě jednu malou, tajnou náruživost: pasiáns. Uměl jen několik jednoduchých variant, ale vydržel je vykládat dlouho a s úpornou trpělivostí. Obvykle si vykládal „na něco“. Nespokojil se však jen jedním znamením, které mu karty daly, pokračoval ve vykládání dál a nedovedl se od hry odtrhnout. Vstával od karet se zlostí, že tím maří čas, a zapřísahal se, že se jich už nedotkne. Za pár dní k nim usedl znovu a historie se opakovala. Několikrát mi dokonce přišel vítězoslavně oznámit, že hodil karty do kamen. Doslova. Pro nás to byla vítaná příležitost dát mu k nejbližšímu svátku nebo k narozeninám nové, ze kterých se ovšem znovu upřímně radoval. Jinak žádným karetním hrám neholdoval, ačkoliv jeho rodiče hrávali celý život s přáteli pravidelně taroky. Jen čas od času si s dětmi zahrál v neděli nebo o prázdninách žolíky.

A pak tu byla jedna veliká Vášova láska, jmenuje se Touženka. Je to jistě příliš poetické jméno pro chatičku, která není ani domek, ani chata. Spíš chaloupka. Postavili jsme ji sami s tesařem panem Novákem z Prachatic. Váša na ní vlastníma rukama pracoval, a ne málo! A s jakým nadšením! Ale to krásné jméno se vztahuje především na pozemek, místo, které jsme jednoho dne šťastnou náhodou objevili a do kterého jsme se na první pohled zamilovali.

Chaloupka Touženka na Šumavě

Zabočili jsme ze silnice zpět do lesa a přišli jsme na jižní stráň, chráněnou od severu kopcem a lesem. Našli jsme si pěkné místečko a lehli si do trávy. Před námi leželo úchvatné panorama kopců a lesů, v dálce modravý oblouk Boubína, pod námi Blanice, její lesklé, klidné jezero a pod ním přehrada. Zůstali jsme jako očarováni. Cítili jsme, jak nás to sem přitahuje, a oba jsme myslili na to, že bychom to místo chtěli mít pro sebe a postavit si tu nějaký srub. Je to jistě hudba daleké budoucnosti, ale rozhodli jsme se, že si to budeme přát a že na to budeme stále myslit. Obešli jsme celý pozemek. V jeho pravém dolním rohu jsme našli na borovici přibitý obrázek sv. Lukáše s paletou a štětcem. Kéž by nám sv. Lukášek místo ochránil, aby se jednou stalo naším. Požádali bychom ho i potom o patronát.

(12. 6. 1955)

Krásná, vypalovaná kopie na plechu, kterou nám přítelkyně malířka, Toníčkova žena Milunka Svobodová, zhotovila a kterou jsme z vděčnosti k sv. Lukáši pověsili na borovici místo původního chatrného obrázku, zmizela do týdne. Ale prostřílený, zašlý originál na kartonu visí na stěně naší chaloupky dodnes.

Přátelé, které jsme do svého malého ráje pozvali, bývali zprvu zaraženi jeho nečekanou jednoduchostí. Ale stačil jediný pohled kolem a k obzoru a pochopili, proč je pro nás Touženka tím nejkrásnějším místem pod sluncem.

DEVATERO ŘEMESEL

6

Řekové mu říkali AULOS

Při vstupu na konzervatoř mi otec poradil, abych začal studovat nějaký dechový nástroj. Volba padla na hoboj a já toho nikdy nelitoval. Hoboj je krásný nástroj a mám ho rád dodnes. Pak jsem si ovšem přibral studium kompozice a dirigování, a nakonec ještě hudební vědu na Karlově univerzitě. Toť se ví, že to nebylo snadné. Musil jsem být hodně pilný, abych to všechno zvládl. Ale vyplatilo se to. Byl jsem na svou budoucí dráhu dirigenta dobře připraven.

(Z rozhlasového pořadu A léta běží)

Myslím, že se Váša v žádném ze svých vyprávění nezmínil o tom, že byl při absolutoriu konzervatoře poctěn tzv. Schubertovou cenou, že za výtečný absolventský výkon dostal od ředitelství konzervatoře krásný nový francouzský nástroj, že už za studií často vypomáhal v profesionálních orchestrech a že o něj nejeden orchestr projevil vážný zájem. To jsem se dozvídala jen z příležitostných zmínek. A o jedné etapě jeho hobojové dráhy jsem se dozvěděla dokonce teprve z deníku:

Když jsem byl v r. 1931 zastupujícím prvním hobojistou orchestru ND za chorého člena Kohouta, odehrál jsem za tři měsíce pod Ostrčilem, Brzobohatým, Maixnerem, Charvátem, Vinklerem a Škvorem i hostujícím Rusem Nikolajem Malkem a Jugoslávcem Rukavinou víc než 90 představení. Mnoho oper a baletů jsem hrál bez zkoušek. Brával jsem si domů hobojové party a probíral celé opery s Tondou Svobodou u klavíru, abych se alespoň poněkud předem orientoval. Hrát z listu Prodanou, Dvě vdovy, Rusalku, Dona Carlose nebo Carmen nebyla žádná maličkost! Taková Rusalka, to je skoro koncert pro hoboj a jiné dechové nástroje. To byla škola pro novopečeného absolventa konzervatoře!

(24. 5. 1975)

Jako student založil se svými spolužáky komorní soubor Pražské dechové kvinteto. Po roce pečlivé přípravy zahájilo PDK v r. 1929 svou koncertní činnost a hrálo 27 let. Zažila jsem ještě několik let jeho poměrně intenzivní práce. Kamarádi z kvinteta byli pro mne v počátcích našeho manželství prvním mostem do Vášova hudebního života. Byli ke mně, nově příchozí, nekonečně milí a laskaví. Shovívavě přijímali při zkouškách v našem domě mé nezkušené a neumělé pohostinství. S radostí jsem těm vděčným a galantním návštěvníkům chystala malá občerstvení do přestávek mezi hraním. Měla jsem je všechny velmi ráda a upřímně jsem želela předčasného odchodu tří z nich.

Rudolf Hertl, v kvintetu mu říkali Rudla, byl prvním flétnistou Rozhlasového orchestru. Štíhlý, chlapecký, s plachým, vždy jakoby rozpačitým úsměvem. Pocházel z hornické rodiny a byl přesvědčeným komunistou. Trpělivě snášel – jediný straník v souboru – nejrůznější ideologické diskuse a útoky svých kolegů, kteří byli o poctivosti a čestnosti svého druha tak přesvědčeni, že si před ním nebrali servítky ani v nejtemnějších dobách politických perzekucí. A Rudla ovšem nikdy nezradil.

Vladimír Říha, vynikající klarinetista České filharmonie a profesor konzervatoře i AMU, byl nevelké, poměrně robustní postavy a dost prudké povahy. Kamarádi mu občas přezdívali Bulhar, ačkoliv se hrdě hlásil ke svému volyňskému původu. Spolu s profesorem Kauckým závistivě komentoval mladistvé kštice svých kolegů, které oni dva postrádali. Profesor Říha byl vždy dokonale spolehlivý instrumentalista. V jeho hře nebylo chybičky a dodnes, dávno po jeho smrti, lze obdivovat jeho nahrávky, které mohou být stále ještě vzorem mladým klarinetistům. Ostatně jeho umění zjevně přetrvalo v řadě vynikajících žáků.

Emanuel Kaucký, říkalo se mu v kvintetu Emánek, byl hornista vzácných kvalit. Kromě toho dobrota a trpělivost sama. Mírný, vždy úsměvný a téměř dětsky naivní, stával se občas terčem nevinných šprýmů a škádlení svých přátel. Kvinteto zkoušelo většinou u nás, ale někdy také u Kauckých v jejich bytě na Klárově. Specialitou domu byly koblihy, pochoutka, na kterou bych se tehdy při své mizivé kuchařské praxi nebyla nikdy zmohla. Pozoruhodností domácnosti manželů Kauckých byl Citeček, nevzhledný buldoček, k němuž však pan profesor i jeho rodina lnuli upřímnou náklonností. Vzpomínám si, že kvůli Citečkovi se vždy usměvavý pan profesor přece jen jednou velmi rozzlobil, i když po svém, bez křiku a silných slov. Citeček obvykle ležel při zkouškách kvinteta uprostřed pokoje mezi pulty. Jednou, když jeho pán na chvíli opustil pokoj, umluvili se ti čtyři zbývající, přiblížili korpusy svých nástrojů k nic netušícímu Citečkovi a jali se mu u slechů vyluzovat ty nejhlubší tóny, jakých jen byly jejich nástroje schopny. Chudák pes se strašlivě vyděsil. V prvním okamžiku pouze ztuhnul hrůzou. Pak se dal na zděšený útěk po pokoji, ale před těmi hroznými zvuky nebylo úniku. V nejvyšším zoufalství zahlédl v rohu pokoje pánovu hornu a bleskurychle skryl hlavu v jejím rozšířeném konci. V tu chvíli se otevřely dveře a v nich stanul jako bůh pomsty Emánek. Zavládlo trochu zahanbené ticho, do něhož se ozýval jen tlumený nářek na smrt poděšeného psa s hlavou v horně. „Že se nestydíte, kluci! Co vám ten pes udělal? Vždyť z toho může mít smrt!“ vyčítavě, skoro plačky zanaříkal pan profesor. Dlouho marně uklidňoval svého miláčka, který za nic na světě nechtěl opustit svůj úkryt. „Kluci“ se však přece jenom trochu styděli a honem se Emánkovi omlouvali. Ale nic to nepomohlo. Na nějakou dobu měli s koblihami utrum. I když se na příhodu časem zapomnělo, Citeček se po příchodu pánů profesorů vždycky raději hbitě ukryl do kuchyně pod ochranu své paní.

Profesor Karel Bidlo, fagotista, dlouholetý člen České filharmonie, byl jedním z nejlepších fagotistů nejen u nás, ale ve světě vůbec. Jeho hra byla technicky absolutně dokonalá, tón a frázování nedostižné. Ještě dlouho po jeho penzionování si jej občas zvala Česká filharmonie jako výpomoc. Jeho zvláštní, trochu černý humor jej neopustil do smrti: „Smolař! Od narození smolař! Co můžete čekat od člověka, který se narodil třináctého a v pátek!“ Kdokoli chtěl tuto legendární postavu potkat, mohl ji ještě do počátku rekonstrukce Domu umělců spatřit denně dopoledne kolem jedenácté v ladírně České filharmonie, jak usrkává ze šálku kávu a pak obědvá se svými exkolegy. Když přijela na Pražské jaro v r. 1988 Královská filharmonie z Londýna, přišel se mne zástupce fagotové skupiny zeptat, neznám-li náhodou profesora Bidla. S hrdostí jsem přitakala, a tak mne požádali, abych jim zprostředkovala setkání. I zavolala jsem pana profesora a přednesla prosbu jeho londýnských kolegů. Chvíli se trochu zdráhal, spíš naoko, pak slíbil, že do Paláce kultury přijde. Domluvili jsme si schůzku v jedné z vrátnic a já mezi mnoha povinnostmi co chvíli nervózně běhala na smluvené místo, ale marně. Už jsem přestávala věřit, že přijde, když tu jej zahlédnu klidně kráčet k šatnám ze zcela opačné strany. Popletl sice číslo vrátnice, ale cestu i v nepřehledném labyrintu chodeb bezpečně našel. Představila jsem mu zástupce londýnských fagotistů a čekala, že budu musit tlumočit. Ale kdepak! Za několik okamžiků, jen co se mezi královskými filharmoniky rozkřiklo, že je profesor Bidlo v šatně, seběhli se všichni dechaři, obklopili jej a usadili v zákulisním bufetu. Protože pan profesor mluvil jen německy, posbírali jeho ctitelé všechny znalosti tohoto jazyka, a než jsem se nadála, už byl hovor v proudu. Pan profesor odpovídal ochotně na nejrůznější otázky, vyprávěl a skvěle se bavil. Mnozí hráči očividně litovali, že musí vzácnou návštěvu opustit a jít na pódium zahrát svůj part, ale u stolu je rádi vystřídali jiní. Teprve pozdě večer, po skončení koncertu, odcházel spolu s orchestrem domů i pan profesor.

V době činnosti Pražského dechového kvinteta hrával Váša doma často, protože se snažil udržet krok s kolegy z kvinteta i z Komorního sdružení profesorů konzervatoře, s nimiž také několik let hrál. Ale jak přibývalo povinností dirigenta a ředitele orchestru, stávalo se cvičení na hoboj stále častěji jen jakousi „přidruženou výrobou“. Aby nahradil nedostatek tréninku, hrával se svými žáky ve škole etudy, doma si přehrával hobojové party z partitur, které právě studoval, dokonce i do vlastního orchestru příležitostně zasedl.

Odpoledne jsem si zahrál druhý hoboj na koncertě, který řídil dr. Štěpán Koníček. Hráli jsme Slovanské tance.

(Vodňany 14. 6. 1955)

Odpoledne jsem zastoupil v Písku svého žáka Vlastimila Žohu u druhého hoboje na koncertě pro mládež. Hráli jsme 4 části z Mé vlasti. Krásně jsem si zadul.

(16. 6. 1955)

Zakrátko však už ani na takové letmé cvičení nebyl čas a Pražské dechové kvinteto se rozhodlo ukončit svou práci.

Pražské dechové kvinteto v roce 1954

„Vzácní spoluúčinkující se sešli na pódiu při sobotním komorním koncertu z děl W. A. Mozarta v pražském Domě umělců. F. Maxián spolu s členy Pražského dechového kvinteta dr. V. Smetáčkem (hoboj), Vl. Říhou (klarinet), K. Bidlem (fagot) a M. Štefkem (lesní roh). Jejich výkon možno bez nadsázky nazvat klasickým. Upoutával vzácnou vyrovnaností, dokonalou souhrou a zejména stylem, který svědčil o hlubokém pochopení díla i autora. Večer byl památný ještě dvěma okolnostmi. V přestávce sdělil dr. Smetáček z pódia smutnou zprávu o úmrtí světového dirigenta Ericha Kleibera, jehož památce obecenstvo vzdalo povstáním úctu. A ještě jednou stesk loučení ovládl posluchače, když si uvědomili, že na tomto koncertu naposled vystupuje Pražské dechové kvinteto, komorní soubor mistrovské úrovně, jenž po 27 let oddaně sloužil naší i světové hudbě na koncertech doma i v zahraničí. Smetáčkovo Pražské dechové kvinteto můžeme dnes přiřadit k vrcholům české komorní hry, jako bylo České a Ševčíkovo kvarteto. Nelze než upřímně poděkovat za poctivě vykonanou práci, která přinesla tak bohatou žeň.“

(Lidová demokracie 31. 1. 1956)

Dlouholeté zkušenosti hráče na dechový nástroj, studium houslí a violy i komorní hra v Reissigově kvartetu znamenaly odbornou znalost problematiky těchto nástrojů. Byla to neocenitelná pomoc při jeho dirigentské práci. Jako dechař znal však především všechna úskalí hry na dechové nástroje, takže nikdy nevyžadoval od hráčů nemožnosti. Dík svému dobrému nátisku, vycepovanému profesorem Skuhrovským, jeho uctívaným a milovaným profesorem, byl schopen zahrát celé pasáže hobojových partů bez předchozí přípravy. Při jedné zkoušce s budapešťským orchestrem se mu tato pohotovost mimořádně vyplatila. První hobojista po několikerém upozornění na nesprávně zahrané místo prohlásil: „Ale maestro, to nejde zahrát tak, jak vy to chcete!“ To neměl říkat! Netušil, chudák, že má před sebou aktivního profesora hobojové hry. Váša na to nic neřekl. Pomalu a za napjatého ticha se začal proplétat mezi pulty ke vzpurnému hobojistovi. Orchestr strnul: Snad si nechce pan dirigent to odmlouvání vyřídit ručně? Pan dirigent se však před hráčem lehce uklonil a se slovy „dovolíte, pane kolego?“ vzal užaslému hobojistovi nástroj z ruky. Opatrně dvěma prsty otřel strojek, kapesníkem si pečlivě otřel rty a celou frázi zahrál bez kazu přesně tak, jak to předtím požadoval. V orchestru to zabouřilo aplausem. „Promiňte, pane kolego. Takhle bych to prosil,“ řekl a pokojně se vrátil ke svému pultu. Hobojistovi asi nebylo právě lehko u srdce, ale v očích orchestru se stal Váša hrdinou.

7

Jděte! Hle, posílám vás jako ovce mezi vlky!

Dirigování zabralo všechny moje síly i čas. Přestal jsem sice hrát na hoboj, ale učil jsem dál na konzervatoři, a tím jsem se jaksi jako hobojista převtělil do svých žáků… Později jsem učil i komorní hru a dirigování. I tady jsem měl štěstí na velmi nadané žáky.

(Z rozhlasového pořadu A léta běží)

Doma o svém kantorování mnoho nemluvil a jeho deníky vydávají jen sporá svědectví. Sem tam zanaříkal nad přílišným počtem žáků nebo nad nezvyklou absencí. Pouze průběh absolventských koncertů popisoval důkladně a připojoval chválu, někdy i nelítostnou kritiku jednotlivých výkonů.

Když škola kolidovala se zkouškami nebo zájezdy, přebíral Vášovu hobojovou třídu jeho bývalý učitel, prof. Ladislav Skuhrovský. Pan profesor to dělal ochotně a s radostí. Vášu měl otcovsky rád, velmi si ho vážil a vštěpoval tuto úctu i jeho žákům. Přesto mezi nimi zůstalo mnoho z respektuplného poměru učitele a žáka, v němž učitelova autorita byla svrchovaná. A nutno říci, že pan profesor dovedl Vášův hobojový výkon velmi přísně kritizovat! Přijela jsem jednou pro Vášu do školy ve chvíli, kdy měl předat své ovečky do páně profesorovy péče, ale ještě něco chtěl svým žákům sám ukázat. Pan profesor právě vstoupil do třídy k výměně stráží, stanul ještě v plášti a klobouku na prahu a chvíli soustředěně poslouchal Vášovu hru. Pak se k němu rozběhl a rozčíleně, svým typicky trhaným způsobem mluvy a s hlubokou výčitkou v hlase zanaříkal: „Ale Vášo, Vášo! Jak to nasazujete ten tón? To musíte přece takhle… Ale to přece nejde… To musíte jinak, měkce! Prosím vás, vezměte to ještě jednou… Ano, ano, Vášo, takhle je to správně!“ A Váša bez ohledu na své žáky, kteří celou scénu sledovali se zjevným potěšením, poslušně přehrál celou pasáž znovu. Byla jsem tou příhodou trochu šokována, a jakmile jsme se ocitli spolu sami, zeptala jsem se, nemá-li obavu o svou autoritu, když ho pan profesor před žáky tak „sjel“. Váša se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Ale vždyť pan profesor měl pravdu!“

Abych se o svém muži jako o pedagogovi dozvěděla něco víc, položila jsem několika jeho bývalým žákům, hobojistům i dirigentům, pár otázek.

Pan Zdeněk Hebda, první hobojista Symfonického orchestru Čs. rozhlasu: „Pan doktor byl pro nás všechny veliký vzor a my ho hluboce ctili. Profesor Skuhrovský nám říkával: ‚Chlapci, važte si ho, to je veliký kumštýř, ten vás může spoustě věcí naučit!‘ A taky naučil! Stačí uvážit jeho vzdělání, rozhled, to ohromné pole působnosti od sólového hráče a komorní hru až po jeho práci v orchestru. Kromě toho byl pan doktor vždycky a všude džentlmen. Ve škole i v orchestru. Nikdy jsme od něj neslyšeli hrubé slovo, nikdy o nikom neřekl něco špatného, nikdy se ničím nevychloubal. Lepšího člověka jsem v životě nepoznal.“ Nesměle jsem se zeptala, jakže to bylo s tím usínáním ve třídě, ke kterému se nám občas doma přiznával. Pan Hebda chvíli zaváhal. Asi se mu ta otázka zdála trochu svatokrádežná, ale odpověděl upřímně: „Víte, on býval někdy hrozně vyčerpaný, když přišel do školy rovnou ze zkoušky. Bývalo to na něm vidět a nebylo divu, že na něj při našem pískání šlo spaní. Často se nám za to moc omlouval. Ale i při tom věděl vždycky moc dobře, co a jak hrajeme!“

Na zahrádce domku na Ořechovce

s prof. Ladislavem Skuhrovským

Dirigent Pavel Pokorný, Praha: „Pan doktor na nás působil už prostě svou osobností. To v člověku zanechá hlubokou stopu. Jeho dirigentské výkony, zejména ve velikých kantátových skladbách, to byly pro nás studenty zážitky, které měly pro náš vývoj ohromný význam. Ale ještě o něčem se musím zmínit: pan doktor s námi zůstal v kontaktu i po absolutoriu. S velkou radostí si vzpomínám, jak mi psal ze Šumavy, že slyšel v rádiu moje nahrávky a že se mu líbily, že to bylo dobře připravené, pěkně vypracované. Z toho bylo vidět, že měl stále zájem o práci svých žáků, které vypustil do světa.“

Dirigent Jiří Hlaváček, Ottawa, Kanada: „Je pro mne těžké mluvit o milovaném učiteli jinak než v superlativech. V mých očích byl vynikajícím pedagogem. Vštípil nám, jak je důležité mít jasné a přehledné gesto. To jsem ocenil až tady, kdy jsem např. na celou operu měl všeho všudy dvě orchestrální zkoušky! Naši první zkoušku na absolventský koncert s FOKem zahájil slovy: ‚Pánové, představuji vám své absolventy. Jsou to zajíci nezkušení, buďte na ně hodní!‘ Při zkouškách pak stál vždycky u tympánů a nespouštěl z nás oči. Při jednom obtížném tempovém přechodu začal najednou také taktovat. Sledoval jsem tedy jeho gesto a všechno se výborně povedlo. O přestávce mu první hornista povídá: ‚Pane šéfe, ten kluk už to diriguje skoro jako vy!‘ Pan doktor se tehdy strašně smál.“

Prof. Václav Mazáček, tympánista České filharmonie a profesor pražské konzervatoře: „Mívali jsme lekce i v sobotu, protože pan doktor byl v té době už moc zaměstnaný a neměl jindy čas. Tyhle sobotní hodiny u vás na Ořechovce byly fantastické, já na to děsně rád vzpomínám. Pan doktor byl pro mne velkým vzorem, a nejen jako vysoce profesionální dirigent. Já jsem ho ctil a miloval se vším všudy, kompletně, bezvýhradně. Mně se líbil i jako člověk, postavou, pohyby… vším. Mně se líbilo i to, jak to vypadá u vás doma. A už tehdy jako kluk jsem si říkal: ‚Takhle bych si představoval jednou svůj život.‘“

Radostnou kapitolou jeho práce na konzervatoři byla třída, ve které se doškolovali vojenští kapelníci. Byli to zkušení praktikové, muzikanti tělem i duší, kterým chyběl ke skutečnému dirigentství snad jen ten poslední stupeň vzdělání, a hlavně předepsaný diplom. Byla radost učit tyhle žáky, kteří lačně sledovali jeho lekce, s neúnavnou pílí vypracovávali své úlohy a nevynechali jedinou příležitost poučit se na jeho zkouškách a na koncertech. Tehdejší majoři a kapitánové, pozdější podplukovníci a plukovníci – nyní už asi většinou penzisté – dělali mnoho let jen čest svému někdejšímu učiteli a ten byl na ně právem hrdý.

Účast ve zkouškách a na koncertech byla pro jeho žáky povinná. Budoucí dirigenti se tu měli a mohli přiučit způsobu zkoušení a zacházení s orchestrem a zároveň se tím učili, jak se má dirigent na pódiu chovat. Vzpomínám si, jak byl jednou rozčílen, když po letech sledoval výkon svého bývalého žáka, který po koncertě, snad příliš opit úspěchem, zapomněl při děkování „zvednout“ orchestr. Marně jsem jej konejšila, ještě před koncem potlesku vyběhl ze sálu do zákulisí, zuřivě zatřásl dirigentem, který se právě chystal jít se ještě jednou děkovat, a křičel: „Jak to, žes je nepostavil? To si myslíš, že ten potlesk platí jen tobě, že oni nedělali nic?“ A uklidnil se teprve, když dirigent pokynul orchestru k povstání.

Těšil se na konzervatoři velké autoritě a studenti z jiných oddělení prý z něj měli strach. Jeho pověst hrůzovládce plynula asi z jednoho školního maléru, který dopadl – exemplárně – pro protagonistu velmi špatně. Šlo o školní orchestr. Důsledně pronásledoval žáky, kteří chodili nepravidelně a lajdácky do povinných hodin orchestrální hry. Jeden z takových notorických zanedbávačů školních povinností měl už zřejmě vroubků víc, až jednoho dne nádoba přetekla: hoch nepřišel ani do generální zkoušky, ani na školní koncert a vzkázal panu profesorovi, že posílá „za sebe“. V orchestrální hantýrce to znamená výpomoc, kterou si profesionální hráč sám místo sebe zjedná a zaplatí, což ovšem musí být správou orchestru nebo dirigentem předem povoleno. Zde, kde účast byla prostou a povinnou školní docházkou, byl takový čin absurdní a Vášu strašně dopálil. Dlouho se nerozmýšlel a ohlásil delikt ředitelství ústavu s návrhem, aby byl student ze školy vyloučen. Na mimořádně svolané schůzi se sice našly hlasy, které se pokoušely nebezpečí odvrátit a věc nějak smírně urovnat, protože chlapec měl krátce před absolutoriem, avšak profesor Smetáček a s ním i jiní kolegové trvali na příkladném potrestání. Nevzpomínám si už, jaký osud toho nešťastníka v budoucnu potkal, ale vím určitě, že morálka docházky neobyčejně stoupla a že tento odstrašující příklad stoprocentně splnil svůj účel.

Jako každý kantor i on prožíval se svými žáky chvíle úzkosti a nervozity při jejich vystoupeních na večírcích konzervatoře, při absolutoriích, a zejména pak při závěrečných koncertech.

Večer ve Smetanově síni s FOKem koncert absolventů mé dirigentské třídy, Lukáše Matouška, Václava Mazáčka a Jiřího Hlaváčka. Chlapci se drželi. Uváží-li se, že všichni tři stáli před třemi dny poprvé ve svém životě před orchestrem, pak je nutno obdivovat práci všech tří. Během prvních dvou dnů jsem jim tvrdě vytýkal všechny chyby, ale chlapci jsou inteligentní, brali si mé pokyny k srdci a rychle se přizpůsobovali nezvyklému prostředí. Všichni řídili bez partitury a s velkou jistotou. Ředitel Holzknecht i přítomní kolegové se vyjádřili o absolventech s velkým uznáním.

(15. 6. 1956)

Měl mezi svými mnoha žáky několik mimořádných talentů, hobojistů i dirigentů, kterých si velmi cenil. Sledoval pozorně jejich pozdější osudy i umělecký vývoj a upřímně se radoval z každého jejich úspěchu.

Večer jsem sledoval v televizi senzační provedení Beethovenových variací na Mozartovo téma z opery Don Juan pro 2 hoboje a anglický roh, kde vedle pánů Chvapila a Duchoně hrál i můj vynikající žák Jiří Mihule. Hráli prostě dokonale – v ladění, souhře i stylu. Byl jsem nadšen. Kdo může lépe než hobojista ocenit toto mistrovství hobojové hry? Pro mne to byl vrcholný požitek, právě tak jako sledovat např. Karajana nebo Mehtu.

(3. 6. 1970)

Velmi litoval, když se někteří jeho slibní absolventi dirigování nakonec obrátili jiným směrem nebo byli okolnostmi donuceni nechat taktovku odpočívat. Tím větší radost však měl z těch, kteří se jako dirigenti uplatnili.

Výborný koncert FOKu, který skvěle řídil Libor Pešek. Měl celý koncert pevně v ruce. Myslím, že má svět otevřený.

(14. 5. 1983)

Někdy však naopak po koncertě smutně potřásl hlavou a posteskl si: „Tak tohle jsem ho neučil. Kdyby za mnou přišel, já bych mu přece rád poradil. Ale teď už je asi pozdě. Už si poradit nedá, už je z něj Mistr. Škoda, takový to byl talent!“

Často k němu přicházeli mladí lidé od nás i ze zahraničí s prosbou, aby je soukromě učil dirigování. Zásadně odmítal a nedal se ničím a nikým k tomu donutit. Přišel tím jistě o mnoho nadaných žáků, kteří by byli hlásali jeho „dobré jméno ve světě“.

A přece jednou svou přísně dodržovanou zásadu porušil a na sklonku života přijal jednoho soukromého, ba dalo by se říci tajného žáka. Dodám ještě, že toho nejenom nikdy nelitoval, ale že mu to naopak přineslo mnoho upřímné radosti. Snad mi odpustí náš vzácný a drahý přítel, profesor Jan Panenka, že ho zde stavím do role žáka a že prozradím, co možná mělo zůstat utajeno. Začalo to celé záhadně jedním telefonickým rozhovorem, v němž mne pan profesor – u nás doma se říkalo Jeníček – požádal o rozmluvu mezi čtyřma očima a v ní se mi svěřil se svou dávnou touhou po dirigování. Zároveň se mne zeptal, zda myslím, že by jej Váša vzal „do učení“. Byla jsem nadšena a ujistila jsem ho, že takového úkolu se ujme jistě s radostí. Handicap po zranění ruky bránil totiž profesoru Panenkovi už řadu let veřejně hrát a kdo jiný než Váša mohl lépe chápat, jak hluboce tím výkonný umělec strádá.

A tak se mistr stal opět žákem. Pozorným, pilným, nadšeným. Váša zažil dosud nepoznanou zkušenost s výukou zralého, erudovaného umělce s ohromnou tvůrčí fantazií, jemuž chybělo jen technické vybavení a dirigentská zručnost. Pravidelné sobotní dopolední lekce se měnily v nádhernou spolupráci, při níž získával nejen žák, ale i učitel. Návštěvy se prodlužovaly, přecházely po dvou hodinách soustředěné práce do dlouhých hovorů nad jasmínovým čajem, který mi už navždy bude svou vůní připomínat sobotní sedánky dvou přátel, jejichž vztah poznamenala vzájemná úcta, obdiv a láska.

Váša začal svého žáka cepovat od píky, od drobných cvičení pro začátečníky. Avšak co lekce, to skok kupředu. Netrvalo dlouho a za domácí úkoly byly celé věty symfonií. Po několika měsících intenzivního studia mohl prof. Panenka bez obav vystoupit na koncertní pódium s taktovkou v ruce. Byl vybaven jistou, do podrobností vypracovanou dirigentskou technikou, přišel k pultu s promyšlenou, zcela vlastní stavební i zvukovou představou a s osobitým, svého učitele v ničem nenapodobujícím dirigentským gestem.

„Radostným zážitkem posluchačů a skvělou vizitkou Panenky jako dirigenta se stala Dvořákova smyčcová Serenáda. Zřídkakdy ukázala svou předsukovskou krásu tak výmluvně a zjevně jako v tomto tvořivém, inspirativním nastudování a životaplném provedení. Skutečně festivalový výkon.“

(Lidová demokracie 24. 5. 1985)

Profesor Panenka byl znám svou nechutí ke kritikám, ale těch několik, které Váša pečlivě uschoval, svědčí o tom, že dirigentská epizoda prof. Panenky se mohla stát skutečnou dirigentskou kariérou. Nestala. Taktovka tiše ulehla do pouzdra, které dal učitel svému dirigentskému dítku jako mošničku na svízelnou cestu. Profesor Panenka překonal svoje zábrany a básník klavíru se vrátil na koncertní pódium v roli, v níž našel své modus vivendi: jako komorní hráč. Na koncertě Smetanova kvarteta, kde se ujal klavírního partu a zahrál jej s oslnivou jistotou a nádherným, zpěvným tónem, byl Váša hluboce, k slzám dojat.

8

Devatero řemesel…

Já jsem toho v životě moc nenakomponoval. Vystudoval jsem sice kompozici, napsal i pár skladeb, které se dokonce dodnes hrají, ale za skladatele jsem se nikdy nepovažoval. Když tak někdy slyším svůj pochod Vivat Olympia nebo suitu Ze života hmyzu pro dechové kvinteto, ani se mi nechce věřit, že jsem to napsal já. Jsou to všechno hříchy mládí. Na komponování musí být č a s – a ten jsem pak v životě nikdy neměl.

(Z rozhlasového pořadu Hudba z mládí)

Komponování bylo ve Vášově životě opravdu Popelkou. Pokud se do něj pustil, tedy vždy pouze z nějakého vnějšího podnětu, a nikoliv z vnitřní tvůrčí potřeby. Kupodivu se jeho skladby stále ještě hrají, např. zmíněný pochod Vivat Olympia. Z rozhlasu občas také zazní suita s poněkud operetním názvem V háji nymf a satyrů, napsaná pro šibřinkovou slavnost bubenečského Sokola, a tu a tam se objeví nějaká jeho polka v úpravě pro dechovku, práce věrných žáků-vojáků.

Pro Pražské dechové kvinteto napsal někdy počátkem třicátých let virtuózní suitu Ze života hmyzu podle stejnojmenné hry bratří Čapků. Uplatnil v ní především svou dokonalou znalost všech možností hry na dechové nástroje. Byla jsem jednou velmi překvapena, když v mezinárodní rozhlasové soutěži Concertino Praga zazněly části z této skladby ve výborném podání německého dětského dechového kvinteta. Krátce nato jsem dostala od přátel z Drážďan výstřižek z rozhlasového programu, kde ve večerním koncertním pořadu uvedli tuto suitu vedle Chopinových Mazurek a Lisztovy Španělské rapsodie. Při jedné návštěvě Buenos Aires dostal Váša od argentinského skladatele Jakopa Fichera program koncertu, kde Grupo Renovación, argentinská sekce Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu, uvedla dne 22. listopadu 1935 na svém programu Divertimento Iši Krejčího, Janáčkovu Sonátu, Siccardiho Preludium a fugu, tři kusy ze Sukova Životem a snem, Sonatinu od Juana Carlose Paze a na závěr „první provedení suity Václava Smetáčka Ze života hmyzu“. „To jsem tedy nebyl ve špatné společnosti!“ podotkl k tomu Váša s uspokojením.

Jinak si svých skladeb, z nichž mnohé byly vydány tiskem, vůbec necenil a choval se k nim celkem macešsky. Říkával o nich sice, že mají „rukopis“, ale věděl, že byly poplatné době, v níž vznikaly, nebo že se snažily vyhovět požadavkům objednavatele, např. baletních skupin apod. Mám na mysli symfonickou větu V podvečer parného dne, s níž získala Jarmila Kröschlová v r. 1932 cenu mezinárodní choreografické soutěže v Paříži.

Jeden jeho kompoziční počin doznal však přece nesmírného úspěchu a dočkal se mnoha repríz. Bylo to pásmo národních písní, které mohlo být použito i scénicky, nazvané Od kolébky k oltáři. Hrála je za války profesionální tělesa i malé amatérské soubory, zpívalo se ve školách i na kůrech. Při závěrečné písni „Aby nás Pán Bůh miloval“ vstávalo obvykle celé auditorium a zpívalo spolu s účinkujícími. Za války bylo sice nebezpečí, že to bude považováno za protiokupační demonstraci, ale naštěstí to vždycky nějak prošlo.

V prvních týdnech po našem seznámení mi napsal do notového sešitu několik půvabných Lístků do památníku a rozkošné Vánoční pastorale pro klavír. Byla jsem tehdy přešťastná a nesmírně pyšná. Pilně jsem cvičila, abych se mohla před Vášou – tehdy to byl ještě „pan doktor“ – blýsknout. Ale dalo mi to dost práce, skladbičky, zdánlivě prosté, nebyly tak snadné, jak se zdály!

Když jsme pak jako novomanželé vstupovali do našeho ořechovského domova, zahrál nám profesor Svoboda na klavír Vášovo překvapení, svatební dárek – čerstvě napsaný Svatební pochod. Později jej Váša instrumentoval a k mé veliké radosti také několikrát provedl.

V sedmdesátých letech, když musel pro nemoc na delší čas odložit taktovku, uprosili synové tátu, aby napsal něco pro jejich orchestr Studio tradičního jazzu. Tak vzniklo Ragtime Echo, kříženec mezi ragtimem a symfonickou větou. Úspěch této skladby byl vždycky ohromný, ale Váša se nikdy nezbavil podezření, že úspěch patřil spíš skutečnosti, že si na stará kolena zadováděl než skladbě samé. Nebral toto dílko vůbec vážně a vždycky trval na tom, aby byl v programu vytištěn komentář, který uváděl na pravou míru jeho kompoziční záměr: „Především bych rád podotkl, že jsem se nikdy za skladatele nepovažoval, a skutečnost, že se moje hříchy mládí ještě stále někde hrají, přičítám náhodě nebo setrvačnosti. Když mě před několika lety moji synové prosili, abych pro jejich skupinu napsal nějakou skladbu, velmi jsem se zdráhal. Nakonec jsem podlehl, a tak vznikl skladatelský pokus, který se ovšem zcela vymyká z rámce symfonického repertoáru a který si ani v nejmenším nečiní nárok být brán vážně náročnými posluchači symfonické hudby. Proto jsem požádal pořadatele dnešního koncertu, aby skladbu umístili až na samý konec programu. Tak alespoň ti z posluchačů, kteří takové hříčky, výstřelky a experimenty považují za nevhodné v programu seriózního symfonického koncertu, mohou sál včas opustit, aniž by se připravili o požitek z krás předchozích skladeb.“

Program koncertu konaného 22. listopadu 1935 argentinskou sekcí Mezinárodní společnosti pro soudobou hudbu

Na chalupě v Mařeničkách se svými syny Pavlem a Ivanem

a vnuky Štěpánem, Ladislavem a Petrou (zleva)

Před svými posledními Vánocemi napsal pro vnučku Petru Tři intermezza pro klavír a pro šikovného, leč líného vnuka Ládíka malou snadnou Dumku pro zobcovou flétnu s doprovodem klavíru. Skladbičky líbezné. Největší radost jsem z nich měla já a doufala, že se Váša přece jen dá do soustavné kompoziční práce. Zabýval se v poslední době myšlenkou napsat mši pro smíšený sbor a varhany. Zůstalo však už jen u několika skic.

9

Zpěvem k srdci

Kdykoliv jsme šli u nás na Ořechovce na procházku a zašli na střešovický hřbitov – chodili jsme spolu na hřbitovy rádi –, neopomněli jsme se zastavit u hrobu sbormistra Jaromíra Herleho, pod nímž Váša sloužil asi šest let jako místosbormistr pražského pěveckého sboru Hlahol. Váša na něj s láskou vzpomínal a vždy znovu vděčně komentoval nezměrnou trpělivost, kterou měl jemný a vzdělaný Jaromír Herle s mladým, ještě neotrkaným muzikantem s jeho neumělými klavírními doprovody i s jeho přílišným temperamentem a ukvapeností začátečníka.

Sbormistrovství v pražském Hlaholu znamenalo začátek Vášovy dirigentské dráhy. Řídil sice už občas Českou filharmonii, zastupoval prof. Stupku na nedělních populárních koncertech na Žofíně, pracoval i s nově vzniklým FOKem a s tehdejším rozhlasovým orchestrem, ale k dílům, která studoval a prováděl s Hlaholem, by se jinak ještě dlouho nebyl dostal. Byla to škola, která mu dopomohla k neocenitelným zkušenostem. Škola, v níž při svém temperamentu zlámal sice mnoho taktovek, ale která mu přinesla dalekosáhlý užitek.

Když jsem listovala ve výročních zprávách Hlaholu, byla jsem překvapena, jak důležitou a nezastupitelnou úlohu hrál pražský Hlahol například v letech 1935–1940. Nebylo kantáty nebo oratoria, na kterém by se Hlahol nebyl podílel. Zpíval pod světovými dirigentskými hvězdami, spolupracoval se špičkovými sólisty a doprovázen ponejvíce Českou filharmonií měl obrovský repertoár. Váša převzal Hlahol z rukou svého předchůdce a učitele Jaromíra Herleho už jako těleso na opravdové úrovni, schopné zazpívat vlastně všechno.

V hlaholských výročních zprávách jsem objevila také několik Vášových článků. Většinou se týkaly tématu, které mu celý život leželo na srdci: kázně. Jak byl ukázněný sám, ve všem a všude, tak vyžadoval kázeň od svých spolupracovníků. Připadá mi velmi typické, že hned na začátku, jen co uchopil do rukou otěže sboru, už začal bít do zlozvyků a nešvarů, jako je mluvení ve zkouškách a pozdní příchody. V ročence 38–39 napsal své první Slovo o kázni. Snažil se vysvětlit amatérům, co tak často později vštěpoval orchestrům a sborům profesionálním a co nekompromisně vyžadoval od tělesa, jehož byl šéfem. Že totiž osobní i umělecká kázeň je podmínkou zdařilého uměleckého výkonu. „Celkem vzato jde tedy o to, aby si každý člen souboru uvědomil, že kázeň je to první, co musí každý při umělecké práci zachovávat, a to i tehdy, když tuto práci vykonává DOBROVOLNĚ. Bude se pak pracovat rychleji, účelněji a radostněji.“

Téma „kázeň“ bylo však nevyčerpatelné a stále aktuální. Hned v dalším čísle hlaholských zpráv nacházím článek Zase slovo o kázni. A začíná hrozbou: „O té (míní kázeň) nepřestanu hovořit, dokud budu vedoucím sbormistrem našeho zpěváckého spolku. Těleso neukázněné nemůže podávati vyspělé umělecké výkony. Budu vždy bojovat proti planému mluvení ve zkouškách. Nechci mít ovšem před sebou zpěváky, vyděšené z dirigentova třeštění, ale nemohu také trpět uvolněnost pracovní soustředěnosti v průběhu zkoušky samé. Za neukázněnost považuji též nepravidelnou docházku do zkoušek. Jak může někdo dobře zpívat studovaný repertoár, když se objeví v hlaholně sotva jednou za čtrnáct dní? Velkým nešvarem je také chození do zkoušek se zpožděním.“

Možná, že se tehdy mnozí členové na svého sbormistra pro to jeho věčné horlení zlobili, ale nejspíš na to po letech zapomněli a zůstaly jim jen hezké vzpomínky. Alespoň docela bez mráčku se mi jevily jejich pozdější vzájemné vztahy. Kdykoliv tam zavítal, byl srdečně pozdravován a všichni s radostí vzpomínali na doby společné práce.

Oratoria a kantáty řídil nesmírné rád a myslím si, že sbory i sólisté s ním také rádi pracovali. Má na svém kontě mnoho provedení českých i světových vokálních děl, z nichž některá mu byla obzvlášť drahá. Především Dvořák, v jehož zbožném přístupu k dílu poznával svou vlastní filozofii.

Každý Vášův kantátový nebo oratorní koncert byl pro mne svátkem. Cítila jsem, že zde je jeho nejvlastnější doména, tady že je ve svém živlu. Snad největším požitkem bývalo pro mne Dvořákovo Stabat Mater, ale jistě tím křivdím i jiným Dvořákovým dílům a Mozartovi, Beethovenovi, Brahmsovi, Verdimu i Rejchovi a také Orffovi, jehož Carmina Burana i další kantáty uvedl, nemýlím-li se, jako první na naše koncertní pódia. Nahrávka trilogie Orffových kantát mu přinesla velký úspěch a podle autorova mínění byla nejlepší ze všech, které byly na desky natočeny. Mnohokrát doma i na zájezdech řídil Smetanovu Českou píseň, Janáčkovu Glagolskou mši a Amara. S nesmírným zaujetím a s nasazením všech sil uváděl u nás premiéry soudobých kantát, například Petrassiho Coro dei Morti nebo Baumannovu dramatickou kantátu Libertas cruciata. A mne moc hřeje u srdce, že se ještě dnes, po tolika letech, setkávám s milovníky hudby, kteří na jeho pravidelné uvádění kantát a oratorií vzpomínají: „Byla to pro orchestr i pro nás posluchače vysoká škola kantát, a to v dobách, kdy duchovní hudbě na koncertních pódiích nebylo přáno,“ připomněl mi nedávno hudební vědec dr. Jiří Kutina.

Dirigent Hlaholu

Váša měl ovšem skvělou oporu v profesionálních mistrovských pěveckých tělesech, především v Českém pěveckém, pozdějším Filharmonickém sboru i v jeho sbormistrech, s nimiž si dokonale rozuměl. „Řídí dr. Václav Smetáček, jehož sbormistrem je Jan Kühn,“ říkávalo se žertem. Později mu byl výtečným spolupracovníkem prof. Josef Veselka, kterého si nad jiné vážil. Ale bylo by nespravedlivé nezmínit se i o rozhlasovém sboru s báječným Milanem Malým, partnerem jeho posledních kantátových večerů.

Jeho reputace pohotového oratorního dirigenta byla známá i v zahraničí, a tak nebylo divu, že se na něj občas obracely v nouzi i cizí orchestry.

Spal jsem dobře, ale málo, jen od dvou do sedmi. Dopoledne jsem měl schůzku s koncertními mistry v Rudolfinu, pak jsem zašel do antikvariátu. Ve FOKu jsem konferoval s ředitelem. Do schůze mě volala Míla, že přijala telefon z Wiesbadenu, odkud žádá koncertní agent pan Wolfgang, abych letěl okamžitě do Hamburku dirigovat Glagolskou mši za onemocnělého Rafaela Kubelíka. Míla jim to slíbila za mne. Od půl dvanácté to šlo jako na drátku. Ve dvě odpoledne mi Míla vyzvedla na Pragokoncertu pas, rozhlas obstaral letenku, protože se naň obrátilo Radio Hamburg o pomoc. Jde totiž o jejich orchestr. Budu řídit nedělní dopolední veřejnou nahrávku a pondělní večerní koncert. V 18.45 jsme byli v Curychu a o půl osmé jsem měl spojení dál do Hamburku. Na hamburském letišti jsem dostal ihned vízum. Přivítali mě zástupci rozhlasu a odvezli mě do hotelu. Teď jen aby se mi to tu povedlo! Večer jsem si ještě prošel obě partitury. V jedenáct jsem zavolal Mílu a napsal jsem dopis mamince. Spát v jednu.

(22. 5. 1964)

Namáhavý, ale pro mne krásný den. Vstal jsem v 8 hodin. Nejprve se mi zdálo, že jsem unaven, ale po umytí mne únava brzy přešla. Rozhlasový vůz přijel se čtvrthodinovým zpožděním a já přišel do zkoušky pozdě. Rychle jsem se převlékl do svého dirigentského ristunku a deset minut před desátou jsem stál u pultu v Musikhalle, kde jsem řídil v r. 1960 velmi úspěšný koncert s FOKem. Tentokrát jsem měl před sebou Orchestr severoněmeckého rozhlasu, NDR-Orchester, a spojené sbory Západo- a Severoněmeckého rozhlasu. Jako sólisté mi byli hlášeni černá sopranistka Martina Arroyo, altistka Ursula Boese, tenor Ragnar Ulfung ze Švédska a basista Kieth Engen (Co je to za jméno?). (Tehdy ještě netušil, že mu bude jednou Kieth Engen zpívat Modrovouse v Argentině. – pozn. M. S.) U varhan seděl Gerhard Gregor. Byl jsem představen dosti lomozícímu souboru, ale po chvíli jsem si zjednal respekt intenzivní prací. Do půl jedné jsem byl hotov s Janáčkem, kterého už dost detailně prozkoušel Rafael. Odpoledne jsem zkoušel Janáčka einmal durch a potom Beethovenovu tzv. Chorálovou fantazii se sólistou Karlem Engelem. Šlo to výborně. Sólové party jsou obsazeny velmi dobrými pěvci ze sboru. Po zkoušce mi řekl „Vorstand“ orchestru pan Fehrmann, že orchestr je nadšen a že se všichni těší na koncert se mnou. Po zkoušce se ke mně přihlásil dirigent Niklaus Aeschbacher, který v r. 1947 řídil v Praze FOK a bydlel tehdy na Barrandově u Slávy Vorlové. Večer jsem volal Mílu.

(23. 5. 1964)

Toť se ví, že jsem na Vášovo zavolání netrpělivě čekala. Vždyť zaskakovat za Kubelíka, v Hamburku už dávno zavedeného, nebyla žádná legrace, a já se přece jen trochu obávala, jak Hamburčané u nich dosud neznámého dirigenta přijmou. Konečně po jedenácté zazvonil telefon: „Mílo, představ si, oni to tu zpívají dokonalou staroslověnštinou! Když jsem dal nástup k prvnímu sboru, ozvalo se mi nádherné měkké Hospodi pomiluj, hospodi pomiluj… Snad ani u nás doma to nezní tak lahodně a sladce, jako když to zpívají ti Němci tady. Skoro jsem se dal do breku.“

Těsně po jedenácté jsme byli přivítáni velmi četným obecenstvem v krásném starém tradičním sále Hamburger Musikhalle. Všechno dopadlo výborně, hlasy sólistů byly skvostné, sbor na výši, ovšem Českému pěveckému sboru se nevyrovná! Také orchestr se činil, ale já jsem přece nebyl docela spokojen. Kubelík má zřejmě jiné pojetí a já jsem se mu nemohl a ani nechtěl přizpůsobit. Musil jsem mši řídit po svém a donutit v těch několika hodinách zkoušek celé to obrovské těleso, aby mne následovalo. Byla to pro mne ohromná námaha, byl jsem unaven a bál jsem se, aby mi neselhala paměť. Nic se však nestalo, naopak jsme měli několik skvělých míst. Úspěch byl obrovský, byli jsme venku asi desetkrát. Když jsem na konci, byv vystrčen sólisty, vyšel na pódium sám, začal sál křičet a dupat. Přišel mi potřást rukou též šéf orchestru Hans Schmidt-Isserstedt a skladatel Ernst Krenek, který na mne spustil česky. Dal pozdravovat Aloise Hábu.

(24. 5. 1964)

V noci jsem nemohl spát. Byl jsem příliš rozčílen. Od tří ráno jsem četl a dočetl Drnákovu knihu Král Sloužím o těžce zkoušené české zemi. Po snídani jsem se dal do čtení Neffovy knihy Vyhnaní z ráje. V Die Welt, v Hamburger Abendblatt a v Echo vyšly kritiky, všechny velmi dobré. Koupil jsem Míle prstýnek s madeira topasem.

(25. 5. 1964)

V Praze na letišti už jsem na něj čekala. Vášovy stručné telefonické referáty nemohly dostatečně ukojit mou zvědavost. Ale ještě dřív, než jsem mohla položit první otázku, navlékl mi na prst něžný malý prstýnek s madeira topasem. Kdykoliv jsem jej brala do ruky, zaznělo mi v uších Janáčkovo „Hospodi pomiluj, hospodi pomiluj…“

V roce 1988 jsem obdržela z hamburského rozhlasu nahrávku z tohoto provedení a v dopise, kterým byl dar doprovázen, stálo: „Všichni se dodnes ještě dobře pamatujeme na ohromující dojem, jakým tenkrát provedení Glagolské na hamburské publikum zapůsobilo, a na bouřlivý úspěch koncertu. Glagolská mše byla tehdy v Hamburku provedena poprvé; sotva někdo z koncertních návštěvníků ji kdy předtím slyšel.“

A ještě na jeden kantátový „záskok“ se šťastným koncem si vzpomínám. Jednou v poledne volala sekretářka České filharmonie paní Šetlíková, blahé paměti, a ptala se, zda by byl Váša ochoten převzít večer (!) řízení Verdiho Requiem v případě, že by koncert nemohl dirigovat právě onemocnělý Igor Markevitch. Má prý nějakou poruchu rovnováhy, dostal dnes záchvat a leží v hotelu. Váša se nejprve zdráhal, takový záskok na poslední chvíli a za světovou hvězdu první velikosti je na pováženou. Ale nakonec slíbil, že v nejhorším případě pomůže jak České filharmonii, tak nemocnému kolegovi.

Po obědě jsem si tedy pročetl celé Verdiho Requiem, protože jsem je dělal naposledy před čtyřmi lety. Celkem jsem je řídil dvacetkrát. Pak jsem šel do školy. Na koncert jsem šel jen v tmavých šatech, a ne ve fraku, přesvědčen, že mé pomoci nebude zapotřebí. První, na koho jsem na chodbě narazil, byla Dáša s Markevitchem, který mi hned úpěnlivě nutil řízení koncertu. Řekl jsem mu zdvořile: „Až po vás, Mistře!“ Samozřejmě potom dirigoval, a výborně. Byl to jeden z nejlepších koncertů, které jsem v poslední době ve Filharmonii slyšel. Orchestr i sbor podaly skvělý výkon. Byl to zážitek. Markevitch si potrpí na obrovské zvukové kontrasty. Pouštěl bezohledně orchestr do popředí a klidně kryl i sbory, ale efekt byl obrovský. Dociloval ve vedení frází velkolepý účin. Je to velký dirigent, ale lidsky zhýčkaný. Můj záskok by byl opravdu jen nouzový, protože obecenstvo by bylo velmi zklamáno.

(27. 9. 1962)

Teprve o mnoho let později, když jej jeho vlastní zdraví začalo zrazovat, pochopil Markevitchovo úpěnlivé a vůbec ne pokrytecké přání mít na koncertě někoho, kdo by v poslední chvíli mohl zaskočit, kdyby se necítil dobře. Mnohokrát Markevitche v duchu i nahlas odprošoval za podezření, že je jen lidsky zhýčkaný. Sám poznal, co je to nejistota, pramenící z nemoci, a nejednou vděčně ocenil, když se jeho mladší kolegové uvolili být pro případ náhlé nevolnosti v záloze.

Na Pražském jaru 1984 řídil v katedrále sv. Víta Dvořákovu Svatou Ludmilu. Naučil se toto obrovské dvouhodinové dílo zpaměti, protože už na noty při koncertech neviděl. Na pultě sice ležela partitura s výraznými barevnými značkami nejdůležitějších nástupů, ale byla to jen pomyslná opora.

Do svého deníku si pak vložil „kritiku“, která jej obzvlášť potěšila. Byla od dávné spolužačky, vdovy po vzácném a drahém příteli: Milý Vašíčku, ještě celá vzrušená nádherným prostředím, krásným Dvořákem a dokonalostí, se kterou jsi dovedl obé spojit, děkuji Ti za zážitek a za vše, co jsi pro tu naši milou muziku kdy udělal a zajisté ještě uděláš. Posílám Ti přátelský pozdrav. Tvá Berta Kabeláčová.

Ty dva podvečery v katedrále jsem prožívala s mimořádnou intenzitou a dojetím. Snad jsem podvědomě cítila, že takových dojmů už mnoho mít nebudu. Bylo to poslední oratorium, které Váša řídil.

10

V potu tváře

Tak tady je problém, pánové! Tady plujeme! Sekundy, violy, cella, kontrabasy: vy hrajete ta-ta-ta-ta. To není pravda! Tam je tenuto, tá-tá-tá-tá, dlouze, tenuto! To je pod primy A, dále ve třetím taktu je první forte, druhá piano! A se mnou prosím, já jsem pán… Ano, jenomže mnohem slaběji! Primy jsou pány situace a vy je pouze doprovázíte, velice jemně, měkounce… Tak to je prosím vás jeden, dva, tři… šestý takt…

(Zvukový záznam ze zkoušky na Mozartovu pražskou symfonii s jihočeským symfonickým orchestrem)

Mezi lidem muzikantským koluje mnoho dirigentských anekdot. Mezi nimi i žertovné vyprávění o jednom slavném dirigentovi, který velmi nerad zkoušel a zkracoval zkoušky na nejnutnější minimum. Po zahájení své první zkoušky v jistém renomovaném orchestru prý zastavil, „odklepal“ taktovkou a prohlásil: „Pánové! Beethovena přece znáte? Já ho znám také. Tak proč bychom ho zkoušeli?“

Jeli jsme pak do zkušebny sboru do Londýnské ulice. Prošli jsme podrobně všechny části Svaté Ludmily a mně bylo nádherně. Vůbec jsem nešetřil silami, a přece jsem nebyl unaven. Těším se už na zítřejší zkoušku!

(17. 5. 1984)

Váša zkoušel rád a čas, vyhrazený ke zkouškám, využíval v největší možné míře. Velmi mu záleželo na tom, aby skladby byly dokonale vypracovány a aby nic nebylo ponecháno náhodě. Často pracoval bez přestávek. V době, kdy členové orchestru odpočívali v kuloárech, zkoušel s jednotlivci nebo skupinami obtížná místa, korepetoval se sólisty nebo opravoval chyby v orchestrálních partech. Sám do nich často vpisoval smyky a orientační čísla nebo písmena, ačkoliv to bývá povinností koncertních mistrů. Různé nedostatky se totiž vyskytují i v často hraných skladbách a je nutno rychle je opravit, aby se ve zkouškách neztrácel drahocenný čas. Někdy nad těmito materiály trávil všechny své volné chvíle, ba i celé dny a noci.

Okamžiku, kdy předstupoval v první zkoušce před orchestr, předcházelo důkladné a někdy i velmi dlouhé a pracné studium. Většinu skladeb se učil nazpaměť. Ne z touhy po vnějším efektu, ale cítil se volnější bez závislosti na partituře. Tvrdil, že obracení listů jej vlastně zdržuje a rozptyluje. Učil se stále. Doma, v autě, ve vlaku, v letadle, v čekárně u lékaře i na dovolené. Tam hlavně. Připravoval se na celou příští sezónu, posuzoval obtížnost partitur, rozmýšlel, kolik zkoušek to či ono dílo bude vyžadovat i kolik času bude potřebovat na svou vlastní přípravu. Neučil se snadno. Velká díla se složitou strukturou mu dala hodně práce a komplikovaná místa memoroval jako školák básničku. Doprovody a kantáty, kromě těch velmi často prováděných, řídil zásadně z partitury. Obdivoval některé své kolegy, kteří se odvažovali řídit zpaměti i celé opery. Po jednom výborném provedení Wagnerových Mistrů pěvců spěchal blahopřát dirigentovi Zdeňku Košlerovi, který řídil celou operu se zavřenou partiturou na pultě. Pan dirigent odbyl kolegův nelíčený obdiv mávnutím ruky a poznámkou, že má prostě odjakživa dobrou paměť, a že to tedy není žádná zásluha. Potom však dodal s potměšilým úsměvem: „Ale víte, pane doktore, jednu velikou výhodu to přece jen má: všichni mají strach, abych se náhodou neztratil, a tak dávají větší pozor!“

Dirigování je práce nejen psychicky, ale i fyzicky velice namáhavá. Přesným a odborným výzkumem bylo zjištěno, že výkon dirigenta lze srovnat s prací horníka v šachtě při těžbě uhlí. Ten ovšem, na rozdíl od dirigenta, nemusí při práci hlídat každé hnutí stovky muzikantů a není oblečen do fraku nebo smokingu.

Do zkoušek oblékal Váša přes bavlněné košile, určené výhradně k dirigování, vždy ještě lehké bílé kabátky. Bylo to výrazné i estetické oblečení a on se v něm cítil volněji a pohodlněji než ve svetru nebo saku.

Často se mne lidé ptali, zda se nenudím, když tak sedím celé hodiny ve zkouškách a slyším vlastně stále totéž. Ale já se opravdu nikdy ani trochu nenudila. V Praze jsem do zkoušek – kromě posledních let, kdy jsem jej doprovázela stále – chodit nemohla. Doma bylo příliš mnoho práce a těch zkoušek bylo tolik, že bych to ani nebyla stihla. Ale na zájezdech, které pro mne byly přece jen jakousi dovolenou od všech domácích povinností, jsem nevynechala ani jednu. Především jsem mu chtěla být nablízku, a kromě toho mě jeho práce opravdu zajímala. Sledovat práci dirigenta s orchestrem je velmi zajímavé, dokonce napínavé! Stávala jsem se vždy znovu svědkem jakéhosi znovuzrození interpretovaného díla, které mi znělo pokaždé trochu jinak. Žádná zkouška neprobíhá stereotypně, protože v každém orchestru je jiná atmosféra, jiné podmínky a na každé skladbě je nutno pracovat jiným způsobem. Nesmírně mne to bavilo. Nezapřu ovšem, že jsem v těch zkouškách zároveň upletla mnoho svetrů, šál i rukavic a že jsem na kolenou napsala mnoho pohlednic i dopisů. Byl to prostě krásně a účelně využitý čas.

Po úvodním pozdravení s koncertním mistrem, případně po krátkém proslovu k celému orchestru, jde-li o první setkání s novým tělesem, začíná vlastní práce. Váša stejně jako každý zkušený dirigent poznal hned v prvních minutách zkoušky, s jakým orchestrem má tu čest, jaké reálné požadavky může mít a jak těžká práce jej čeká. Zkušenost orchestrálního hráče i mnohaletá zkušenost dirigenta jej poučila, že nejlepší pracovní metoda je úsměv. Že klidem bez nervozity a povzbuzováním bez rozčilování dosáhne nejrychleji dobrých výsledků, i když není vždy snadné udržet klid a úsměv na tváři za všech okolností.

Václav Talich se u nás stal bohem českého interpretačního umění a jakákoli kritika jeho výkonů by byla kacířstvím. Zažil jsem jej během tří let své působnosti v České filharmonii, kdy byl uprostřed svých tvůrčích sil asi kolem pětačtyřicítky nebo padesátky. Můj obdiv patřil vždy nepřekonatelnému zvuku, jaký uměl z orchestru vykřesat, zejména v partiturách jemu blízkých – Dvořák, Suk, francouzští impresionisté. Už méně jsem souhlasil jako filharmonik i jako divák s jeho občasnými extempore při zkouškách i při koncertech, kdy povoloval uzdu své výbušné povaze i jisté bezohlednosti k orchestru i k posluchačům. Vzteklé přerušení zkoušky, či dokonce koncertu, nebylo pro nikoho příjemným zážitkem. Zažil jsem takových násilných přerušení několik. Talich byl přesvědčen, že jeho velikosti je vše dovoleno, a také bylo! Před válkou neměla Česká filharmonie ani Národní divadlo závodní výbory, které by mohly takové výbuchy krotit nebo zamezit. Později ovšem tyto orgány zase brzdily krevnatost uměleckých výkonů tím, že si dirigenti nesměli dovolit vytknout orchestru ani vyložené nepřístojnosti, narušující hladký chod přípravy uměleckých kreací, jako např. chození pozdě do zkoušek, odcházení od pultů, neklid ve zkouškách, dokonce čtení novin u některých zadních pultů (!), nepřipravenost jednotlivců atd. Dříve se takové nešvary pokutovaly, a proto se kázeň udržovala snadněji. Dnes zazlívají odborové orgány dirigentovi, jestliže se proti něčemu ohradí před orchestrem: má prý si stěžovat zástupcům závodního výboru! To je ovšem absurdní. Taková pozdější stížnost je bezúčelná, protože výchovnou úlohu tu hraje právě bezprostřední vytknutí kázeňského přestupku. Udržování kázně prý patří do kompetence správce orchestru. Ten však nemá žádnou exekutivní moc a může provinilcům nanejvýš domluvit. A tak jsme v začarovaném kruhu.

(18. 10.1965)

Váša byl ve zkouškách většinou veselý a snažil se řešit konfliktní situace humorem a vtipem. A tak v jeho zkouškách zazníval často smích, když si vypomáhal nejrůznějšími vtipy, triky a fígly. Když byly smyčce tzv. rozházené, když nehrály spolu jednotně, rozepnul si svůj bílý pracovní kabátek a zapnul si jeho knoflíky „ob zrno“ tak, že mu dole jeden přebyl. Významně na sáčko ukázal a řekl: „Takhle jste to právě zahráli, pánové!“ Orchestr se zasmál a rázem bylo ve zkoušce milo a šlo se s chutí do další dřiny. V neukázněných orchestrech mluvil co nejméně, pracoval intenzívně a nedal orchestru ani vydechnout. Své pokyny říkal tiše, a nutil tím hráče k pozornosti. Když však přece jen někde narazil na mimořádně upovídaný orchestr, který byl schopen mezi sebou mluvit i ve chvílích, kdy zkoušel s některou skupinou zvlášť, měl v záloze osvědčený recept, který obvykle natrvalo zabral. Skupině, s níž právě pracoval, nařídil hrát tiše. „Ještě tišeji!“ Poslechli. „Ale ne, to je moc! Pianissimo, prosím!“ To se už zpravidla některý kurážnější člen skupiny neudržel a namítl: „Ale maestro, my tady máme forte!?“ A na to Váša velmi hlasitě a významně, aby to celý orchestr slyšel: „Ale ovšem, pánové, to já dobře vím. Jenže když my tady hrajeme forte, tak si támhle ti pánové vzadu nerozumějí. Nesmíme je přece rušit!“ V absolutní většině případů tato lekce pomohla po celou dobu zkoušek. Když se někdy stalo, že někdo začal dřív nebo později, ostatní nenastoupili včas a vznikl tzv. plavuňk, položil během toho zvukového chaosu taktovku na pult, rozmáchl se oběma rukama jako při plavání a vesele volal: „Plujeme, pánové, plujeme!“

V jednom hamburském časopise jsem našla článek, nadepsaný Muzikant každým coulem. Podtitul zněl: Dirigent, jemuž můžeme bezpodmínečně důvěřovat; tak soudí orchestr, který hraje pod Smetáčkovým vedením.

„Hrát pod Václavem Smetáčkem je skutečný požitek,“ řekli nám členové Severoněmeckého rozhlasového orchestru v Hamburku po zkoušce na koncert. „Přesná znalost partitury (kterou umí vždy nazpaměť), jasná koncepce, exaktní, elegantní gesto a k tomu patřičná dávka humoru… a člověk ví hned od začátku: tohle bude skvělý koncert, protože orchestr i dirigent si rozumějí. Neboť při všem tom žertování je Smetáček skutečný umělec…“

Byly však situace, kdy jsem jeho klid obdivovala. Například v Kolíně nad Rýnem při zkoušce na Kabeláčovo Zrcadlení. V této náročné skladbě je zapotřebí pěti hráčů na bicí nástroje, zde byli k dispozici pouze čtyři. Váša měl za sebou už asi čtyřicet provedení tohoto díla, které velmi miloval, kterého si nesmírně cenil a v němž by nebyl připustil jakékoliv lajdáctví nebo ošizení. Ale dobře věděl, že je možno vystačit se čtyřmi hráči za předpokladu, že tympánista je ochoten zahrát v několika číslech i triangl. Kolínský tympánista ochoten nebyl a dal to patřičně najevo: nerudně se ošíval, že mu to nikdo včas neřekl, že za to není placen atd. Konečně po krátké rozpravě, ale se zjevnou nechutí, svolil. Zahrál oba party perfektně, jen triangl mu musil podržet soused trompetista, protože na stojan už nebylo vedle tympánů místo. Když skladbu dohráli, povídá Váša: „Pane kolego, velice vám děkuji za vaši ochotu. Zítra po zkoušce vás zvu na plzeňské!“ Pan kolega roztál a polichocen pozvání přijal. Po návratu ze zkoušky jsme však shledali, že věc má háček. Především můj muž pivo pil málokdy, a už vůbec ne v nějaké restauraci nebo pivnici s cizím tympánistou. Sliby se však musí plnit.

Příští den před zahájením zkoušky pronesl s velmi vážnou tváří malý proslov. Uvedl v něm, že v životě člověka jsou chvíle vážné a smutné (v orchestru znepokojení a překvapení), ale i slavnostní a veselé (zvědavost a úsměvy). „K těm druhým patří například i tento okamžik, kdy plním slib, daný včera panu kolegovi u tympánů. Byl tak laskav a uvolil se zahrát v Kabeláčově Zrcadlení také triangl. Pozval jsem jej za jeho ochotu na plzeňské, ale protože by nás stálo mnoho času hledat tady v Kolíně lokál s dobrým pivem, dovolil jsem si přinést panu kolegovi to plzeňské do zkoušky. Doufám, že ho vypije i na mé zdraví.“ Za řehotu a potlesku celého orchestru odnesl až k tympánistovu pultu do poslední chvíle v tašce pod pódiem ukrytý balíček s lahvemi, pečlivě zabalený do krásného dárkového papíru a ozdobený stuhou. Pak se vrátil ke svému pultu a znovu se ujal slova: „Protože však je tu ještě jeden člen orchestru, který se o tuto slavnostní chvíli zasloužil, a to pan kolega, který ochotně přispěchal na pomoc a ten triangl drží, dovolil jsem si i jemu přinést plzeňské.“ Vylovil zpod pultu další balíček a s opětovnou úklonou ho šel předat. To už se orchestr válel smíchy. Před koncertem přišli zástupci orchestru v čele s koncertním mistrem a předali mu krásnou knihu o městě Kolíně. A ještě jedno překvapení mu připravili. V zahraničí totiž nebývá zvykem, aby orchestr při příchodu dirigenta vstával, jako se to dělá u nás. Kolínský orchestr však učinil výjimku a v okamžiku, kdy Váša vkročil na pódium, povstal jako jeden muž a přivítal jej klepáním na pulty. Krásné gesto úcty a sympatií.

Typický „pozdrav“ hornistům, kteří během zkoušky

vpadli do generální pauzy

Dopoledne jsem byl ve FOKu přivítán bohatým tlučením na pulty. Tak sytě a dlouho mi orchestr snad ještě nikdy nezatleskal. Večer v 6 hodin jsem přišel do zkušebny v Jalovcové na zkoušku Pražského filharmonického sboru. Jaké bylo mé překvapení, když jsem byl napřed uveden do salónku, kde se shromáždili zástupci sboru s prof. Veselkou. Bylo mi blahopřáno k svátku i k narozeninám a byl jsem bohatě pohoštěn chlebíčky a šampaňským. Zároveň mi byla podána kytice karafiátů se stuhami s věnováním a Bendova krásná litografie hlavy Mozartovy, mého nejmilejšího skladatele. Byl jsem dojat a srdečně jsem poděkoval. Nejvíce mě potěšila slova: „My vás máme rádi.“ Potom jsme se dali do zkoušení.

(28. 9. 1971 na svátek sv. Václava)

11

Klíč k tajemství

V Praze měl Váša doma klidné pracovní zázemí. Budiž však řečeno, že se rodina musela bezvýhradně přizpůsobit jeho pracovnímu rozvrhu. Když studoval partitury, což dělal denně a intenzívně, musili jsme všichni chodit po špičkách, nesměli pouštět hlasitě rádio, a dokonce i Večerníček směl pozdravit svým „dobrý večer“ jen mezza voce, aby to nedolehlo až do Vášovy pracovny. Tu však bývala výjimka! Jakmile zaslechl známou znělku, položil taktovku třeba uprostřed nejsoustředěnější práce a přisedl k dětem. Bylo to vítané vyrušení, po němž jsme obvykle zasedli k večeři.

Po dnech zkoušek se přiblížil koncert. Ten den bylo třeba pečlivě uklízet z dohledu i doslechu všechny nepříjemnosti a možné zádrhely. Nervy byly napjatější a mysl zjitřená. Snažila jsem se ve všem vyhovět, se vším souhlasit a v ničem nezavdat příčinu k nějakému rozladění. Neboť v den koncertu se z komárů stávali velbloudi. Váša sice nikdy nekřičel, nikdy se nevyjadřoval silnými slovy, ale míval pocit těžké křivdy, nebylo-li všechno přesně tak, jak mělo být. Zkušenost mě poučila, že je lépe za žádnou cenu nedopustit narušení klidné atmosféry a přísně dodržovat obvyklý rituál příprav. Jistě jsou mezi umělci kliďasové, jejichž psýcha se nemění ani před veřejným výkonem, ale myslím si, že je jich menšina a že jsou to spíš výjimky, k nimž můj muž rozhodně nepatřil.

Pokud to okolnosti dovolily, odpočíval před koncertem alespoň chvilku v posteli. To ovšem až v poslední dekádě života. Dříve býval zapřažený i v den koncertu vyučováním, hraním nebo natáčením na desky či v rozhlase a luxus podvečerního odpočinku si nemohl dovolit. Pokoušel se obvykle na hodinku si zdřímnout, ale málokdy se mu to podařilo. Mozek i v polospánku stále pracoval. Často se stalo, že vyskočil z postele právě v okamžiku, kdy jsem myslela, že konečně usnul. V pyžamu se vrhl k partituře nebo ke klavíru a znovu se ponořil do práce. To si totiž právě vzpomněl, že to či ono místo se v generálce nepovedlo a že tam tedy musí dát zřetelnější nástup; nebo že to na začátku nebylo pohromadě, gesto tedy zřejmě nebylo dost jasné a přesné… a bylo nadobro po odpočinku.

Před koncertem snědl obvykle nějakou maličkost a něco málo vypil na povzbuzení, většinou šálek čaje nebo mléka – nikdy alkohol. Pak přišel důležitý okamžik přípravy pracovního oděvu. Tím je pro výkonného umělce frak nebo smoking, zřídka černé společenské šaty. Tady jsem byla já jedinou za všechno odpovědnou osobou, neboť můj muž byl – pokud šlo o frak – vyslovený pedant. Přesná, souběžná linka vesty s přednicemi frakového kabátu, manžety košile, vykukující 1–2 cm z černě frakových rukávů, límeček, který musí sedět tak, aby zezadu byl vidět jen okrajem, a ne celou svou šíří. To všechno byl zákon, který bylo třeba důsledně dodržovat.

Za třicet osm let společného života jsem v Praze nevynechala bez závažného důvodu ani jeden jeho koncert. Později, když už jsem jej směla doprovázet i na cestách do zahraničí, k tomu mohu přičíst také všechny jeho ostatní výkony. Ale musím přiznat, že jsem tu a tam přece jen někdy zapomněla nějakou část tohoto složitého oděvu, třeba jen knoflíček k límci, bez nějž tato nutná část správné frakové košile prostě nedrží. Takovou situaci lze řešit různě: vypůjčením chybějící součástky v orchestru nebo u sólisty, jehlou a nití, která nesměla nikdy chybět ve výzbroji, v nejhorším případě zběsilou jízdou domů či do hotelu. Stalo-li se něco takového ve FOKu, nebylo třeba dělat si starosti. Celá dlouhá léta v něm ve skupině cell hrál pan Alois Piskáček, který měl s sebou vždy a všude všechno. Neuměli jsme si nikdy vysvětlit, jak je to možné, ale on se otázkám vždycky jen smál a ze svého cellového pouzdra nebo z aktovky vykouzlil na požádání cokoliv, co právě chybělo. Vůbec se nepamatuji, že by byl někdo odešel od pana Piskáčka s nepořízenou.

Při hostování mimo domov jsem musela koncertní výbavu velmi pečlivě připravit. Přesto se stalo, že jsme museli volat domů SOS, ale pokud to bylo v tuzemsku, obětaví rodinní příslušníci buď sami zapomenuté přivezli, nebo svěřili strojvedoucímu rychlíku či řidiči autobusové linky. Ani do Berlína není tak daleko, aby nebylo možno včas poslat zapomenutý smoking, který konvence přikazuje při dopoledních nebo poledních koncertech místo fraku. Stačil telefon do Prahy, kontakt na ruzyňské letiště, ochotná posádka našeho letadla a laskavost člena naší vojenské mise, který kufřík se smokingem sám z letiště přivezl. Kolik lidí jsem však svou nepozorností zaměstnala!

Horší to bylo jednou s frakovými botami v NSR, které zůstaly v hotelu ve vedlejším městě. Byl tehdy na zájezdě beze mne. Závadu zjistil až těsně před koncertem, kdy jej koncertní mistr před nástupem na pódium upozornil, že má na sobě hnědé polobotky. Nastala panika. Někoho v orchestru napadlo vyhlásit Vášovo číslo bot. Vzadu sedící hornista se přihlásil jako první, hbitě si obul jeho hnědé boty a Váša úspěšně absolvoval koncert v páně kolegových, téměř nových elegantních perkách. Po koncertě boty s mnoha díky vrátil. Příští den našel ve vrátnici hotelu úhledný balíček s dopisem, že panu XY „bude ctí, jestliže si pan dirigent boty ponechá, neboť mu nejenom dobře padly a slušely, ale přinesly i štěstí: všechna místa, která se ještě na generálce nedařila, vyšla na koncertě bez kazu“. Od té doby jsme do Mönchengladbachu a nejen tam jezdili se štíhlými „perky“, která přinášela štěstí.

V Tokiu jsme podobným způsobem nechtíce přišli k půvabným manžetovým knoflíčkům. Tam jsme si nemohli nic vypůjčovat, tam to bonton rozhodně nepřipouštěl. Situaci zachránil hbitý zřízenec orchestru, který běžel do nejbližšího obchodního domu, kde měli otevřeno do pozdních večerních hodin, a koupil podle vlastního, japonsky vybraného vkusu knoflíčky, které se záhy staly nejoblíbenějšími ze všech. I tenhle chlapec je „maestrovi“ věnoval jako svůj osobní dárek.

Naštěstí jsme nebyli sami, kteří občas něco důležitého doma zapomněli. Vzpomínám na jednu dost dramatickou frakovou příhodu, kterou jsem pomáhala řešit. Do FOKu přijel hostovat holandský dirigent. Váša byl v té době kdesi ve světě, ale k povinnostem „paní šéfové FOKové“, jak si ze mne občas v orchestru utahovali, patřilo přivítat hosta při příjezdu a postarat se o něj během koncertu. První etapa proběhla znamenitě, ale když jsem se dostavila před prvním koncertem do hotelové recepce, abych dirigenta odvezla do Obecního domu, našla jsem naléhavý vzkaz, abych ihned přišla nahoru do pokoje. Ve dveřích se mi zjevila ustaraná tvář skoro dvoumetrového dirigenta, dosud oblečeného v pyžamových kalhotách. Teprve před chvílí zjistil, že má jen frakový kabát, kalhoty že nechal doma. Podklesla mi kolena. Bylo sedm hodin, koncert začínal za půl hodiny. Váša nebyl malý, ale délka jeho kalhot nemohla stačit dimenzím holandského kolegy. Ostatně bylo třeba jet co nejrychleji do Smetanovy síně, časová rezerva byla příliš malá. Pan dirigent se tedy navlékl do svých tmavošedých kalhot. V té chvíli mne napadlo něco velmi kacířského. „Máte s sebou k těm šedým šatům nějakého šedého motýlka?“ Náhoda nám přála: měl. „Tak si ho vezměte s sebou!“ nařídila jsem. Aniž pochopil můj tajný záměr, dal se rezignovaně odvézt. V okamžiku, kdy jsme vstoupili do ladírny, padl náš pohled na pilně cvičícího, štíhlého a vysokého pana koncertního mistra Šimandla. Vrhla jsem se k němu s nadějí, že třeba vypomůže rezervními kalhotami. Bohužel přišel z domova ve fraku a u prvního pultu nemohl sedět v šedivých kalhotách páně dirigentových. Nikdo jiný v orchestru takové výšky nedosahoval. Nezbylo než uskutečnit můj tajný plán a z nouze udělat ctnost. Po krátkém dohovoru v šatně vystoupil zahraniční host v temně šedých kalhotách a s šedým motýlkem na sněhobílé frakové košili. Po zdařilém koncertě se mne několik známých zeptalo, zda se TOHLE teď na Západě nosí? Nezradila jsem, přikývla a svorně s nimi kroutila hlavou nad extravagancí některých umělců. Příští večer při repríze měl už pan koncertní Šimandl své rezervní frakové kalhoty a dirigent tradiční černý frak s bílým motýlkem.

Nejnáročnější byly přípravy na „šňůry“ koncertů při zájezdech celého tělesa. To se vskutku nesmělo zapomenout na nic, všeho musilo být dostatek. Na zájezdy s orchestrem jsme vozili dva fraky, jeden „pracoval“, druhý se po koncertě sušil. Pokud jsme mohli jezdit vlastním vozem, visely fraky na ramínku nad zadními sedadly. Horší to bylo při zájezdech za moře. Vášovy fraky byly spolu s ostatními namačkány ve frakových bednách, kde jeden vedle druhého neměly velkou šanci vyváznout v dobrém stavu. Ramínka bylo třeba provázky upevnit na tyč ve skříňovitě upravené bedně, aby fraky při transportu nespadly. Vlhký frak, spadlý na dno bedny, byl večer nepoužitelný zejména pro dirigenta, jehož záda jsou pro publikum podstatně viditelnější než jeho přední strana. Kromě toho bylo třeba upevnit frak i kalhoty na ramínko. Tu pomáhaly kolíčky, zavírací špendlíky i jiné důmyslné systémy přivazování. Přes všechna tato bezpečnostní opatření se frak někdy pomačkal. V poslední chvíli před koncertem, kdy už nebyl čas na přežehlení, musela pomoci alespoň ruka, namočená do vody, která látku, většinou lehkou vlnu, trochu navlhčila a poněkud urovnala.

Když jsme začali cestovat s Českou filharmonií, dopřáli nám přepychu vlastní frakové bedny. Byla jsem nadšená. Mohla jsem do ní naskládat také prádlo i boty a vůbec všechno, čeho bylo třeba ke koncertu, a co tedy nebylo třeba vláčet stále s sebou z hotelu do hotelu. Brzy jsem se však tohoto luxusu vzdala. Tahle nádherná přenosná skříň měla jednu ohavnou vlastnost: strašně zapáchala jakýmsi divným klihem. Když jsem ji poprvé před koncertem otevřela, byla jsem zoufalá. Marně jsem ji větrala, vystříkávala deodoranty, vymývala… Nic naplat. Tím divným pachem načichla hned i celá šatna. A tak jsme vozili fraky znovu sami ve svém látkovém pouzdře.

A tu musím vděčně vzpomenout na velkorysou, láskyplnou pomoc zakladatelky a první prezidentky italské Hudební mládeže, paní baronky Dorothy Lanni della Quara. Nejenže nám poskytovala po celá léta při našich italských cestách přístřeší, o jehož nezapomenutelném kouzlu budu vyprávět později, ale ona nás ještě navíc zahrnovala dárky a dary. Jednou si všimla našich potíží s dopravou Vášových výrobních prostředků a obdarovala nás důmyslnými, horizontálně řešenými kufry, ve kterých bylo možno přenášet a převážet ve vodorovné poloze a v několika zásuvkách veškeré části oděvů, aniž by je člověk musel dolovat z hlubin zavazadla. Byly z bílé kůže, hnědě lemované a musely stát celé jmění. Byly předmětem všeobecného obdivu, byly skutečně nedostižné a na dlouhých zájezdech s orchestry nepostradatelné.

Konečně se dostávám k hlavnímu dirigentovu atributu: k taktovce. Ve Vášově praxi se před každým koncertem opakoval vždy týž malý, tichý obřad: ze štíhlého černého pouzdra, které kdysi dostal od svého milovaného tokijského orchestru, vytáhnul „koncertní“ taktovku. Jinou, než používal ve zkouškách. Tam míval všelijaké „klacíčky“, jak jsem s despektem nazývala torza starých taktovek, jimž se postupně ulámaly špičky. Koncertních taktovek bylo v pouzdře několik a Váša si pokaždé pečlivě a rozvážně vybíral, každou potěžkal a lehce s ní švihl. Někdy padla volba na tu, jindy na jinou, ale byly to vždy taktovky dřevěné. Taktovky z umělé hmoty neměl rád, byly příliš ostré a příliš ohebné. V posledních letech používal taktovky s gumovou nebo korkovou rukojetí, aby neklouzaly z ruky, která ztratila bývalý cit a hmat. Avšak jednu vlastnost měly ty taktovky společnou: musely ladit, jak žertem říkával. Přemáhal tím nervozitu před prvním krokem na pódium. Ten první krok si pečlivě hlídal a vykročil vždycky pravou nohou napřed.

„Když přijdeš k orchestru, postav se rovně jako velký strom na slunci. Pak se podívej celému orchestru do očí, každému z nich, až je budeš všechny mít. A pak zvedni velmi pomalu taktovku a začni. Přicházíš k orchestru jako kouzelník, který odemyká skladatelovo tajemství.“

(Leonard Bernstein: Findings)

Poslední zvonění je znamením k nástupu na pódium. Ještě pohled do zrcadla, přihlazení vlasů, povytažení manžet, lehký úder taktovkou o kalhoty, jako by to byl bičík na koně. Polibek, při kterém mi vždycky zašeptal: „Drž mi palce!“ Na pódium vcházel obvykle s úsměvem. Orchestr povstal, ze sálu zazněl potlesk. Úklona směrem k publiku, pak k orchestru. Podání ruky koncertnímu mistrovi. Pokyn orchestru, aby se opět posadil. O jednom z jeho koncertů napsal Ludvík Vaculík ve svém Českém snáři:

„Středa 28. března 1979. Sál Lucerny byl naplněn jen do dvou třetin. Chřipka chodí okolo… Na programu byla Schubertova Mše As dur. A dirigent sloužil jako kněz, dobře viděl, že mu nevlají šosy ani vlas v teatrálně švihavých gestech, nýbrž stál tam narovnaný přísně jak v tuhém ornátě a jeho důstojná gesta opravdu znamenala liturgické pozdvihování, žehnání, skoro jsem viděl kalich a monstranci, ale vtom se dirigent vždycky znovu upamatoval, kde jsme, a gesto jeho vztažených rukou se proměnilo, stočilo v poslední vteřině jinak a skončilo nástupem nového nástroje či úderem tympánu.“

Koncert. Chvíle, k níž spěje veškeré snažení každého výkonného umělce. Necelé dvě hodiny, na které se týdny a měsíce připravoval. Každodenní dřina a odříkání, stálá řehole, z níž není úniku, do níž se však dobrovolně uzavřel a jíž se upsal na celý život. To všechno i Váša rád přinášel v oběť krátkým, tak nepoměrně krátkým hodinám tvůrčího štěstí. V tom zázračném okamžiku byla všechna námaha zapomenuta. Svět se proměnil, jeho předchozí já zůstalo kdesi venku v šatně. Stál tu někdo docela jiný, člověk, který zapomněl na své bolesti a starosti a který s nadšením i pokorou odevzdával sebe svému umění a své umění těm, kdo pro ně mají duši otevřenou.

Každý koncert byl pro něj událostí. Neznal koncerty nedůležité. Každý výkon byl stejně závažný bez ohledu na to, kde a před kým se odehrával. Samozřejmě byl stupeň napětí před premiérou ve Scale jiný než před koncertem FOKu na zájezdě po českém venkově, on však vyžadoval od sebe i od orchestru vždy stejné soustředění a zaujetí. Mnohdy se stalo, že přišlo – právě na těchto zájezdech po venkově – publika pomálu. To pak říkával orchestru: „Pánové, dejme si záležet! Nesmíme to odbýt. Musíme zahrát tak, aby ti, co nepřišli, museli litovat, že tu nebyli!“ Lze si představit, že dodržovat tuto zásadu bylo někdy těžké, že se opravdu docela jinak hraje a muzicíruje před nabitým hledištěm než v poloprázdném sále. Ale Váša byl nekompromisní a nepamatuji se, že by byl některý svůj výkon odbyl.

Během zkoušky se symfonickým orchestrem

Severoněmeckého rozhlasu v Hamburku v roce 1961

V rozhlasovém pořadu A léta běží padla otázka, vzpomíná-li si na nějaké mimořádně horké chvilky ze své koncertní praxe. A tak Váša vyprávěl:

Stalo se mi jednou v Moskvě, že jsem s tamní filharmonií nazkoušel značně obtížný program a těsně před koncertem mi správce orchestru s omluvou oznámil, že jim náhle onemocněl první trombonista, který se mnou celý týden program zkoušel, a že na jeho místo přijde náhrada. Trochu se mi prolomila kolena. S velkou zvědavostí a nervozitou jsem šel na začátku k dirigentskému pultu. Pohlédnu tam, kde sedí trombóny, a kolena se mi zachvěla podruhé. Na místě prvního hráče seděla paní, trochu kulatější, jistě padesátnice a hleděla na mne s pokleslou hlavou, div že se neschovávala za pult, na němž měla noty. Co se dalo dělat. Zvedl jsem taktovku, rozhodnut pozorně sledovat její hru, abych jí v případě potřeby mohl pomoci. Užasl jsem však potřetí, když jsem zjistil, že umělkyně u trombónu nejen neplave, ale naprosto suverénně muzicíruje a všechna svá sóla přednáší tak, jako by s námi byla celý týden zkoušela. Moje nálada stoupala od čísla k číslu. Trombonistka dohrála celý program až do konce bez chyby. Aplaus byl veliký a já dostal krásnou kytici rudých růží. Popadl jsem kytku, prodral jsem se orchestrem až k pultu své trombonistky a za rámusivého haló celého orchestru i sálu jsem jí kytici předal. Zasloužila si ji.

Při jednom koncertě s Českou filharmonií jsem se rozháněl tak neobratně, že jsem si taktovkou zajel pod brýle a vymrštil je do výšky. Brýle pěkně letěly přes celý orchestr a spadly přesně do velkého korpusu tuby. Kdybych se o takový eskamotérský kousek pokoušel záměrně, jistě by se mi nikdy nepovedl. Nepřestal jsem dirigovat, skladba pokračovala nerušeně dál. Tubista jen obrátil svůj nástroj, vylil z něj mé brýle, kterým se kupodivu nic nestalo, a poslal mi je štafetou po orchestru až k dirigentskému pultu.

Váša se ve svých mladších letech oháněl taktovkou opravdu velmi temperamentně. Dirigentský stupínek mu málem nestačil a často jsem trnula hrůzou, že udělá krok vedle a zřítí se buď mezi orchestr, nebo zpět do publika. Ostatně jsem nebyla při tom trnutí sama. Dobře si vzpomínám, jak napjatě sledoval jeho pomalé couvání i Český pěvecký sbor, stojící u varhan nad orchestrem. Kdykoliv se na ně nahoru obrátil s novým nástupem, udělal malý krůček zpět. Za chvíli už byl patami docela na kraji stupínku a dalo se předpokládat, že při dalším nástupu sboru bude krok zpět znamenat krok do prázdna. Sbor počal tuhnout hrůzou. První řady se začaly pomalu naklánět kupředu v podvědomé, leč nesmyslné snaze nějak jej přitáhnout zase dopředu nebo zachytit. Z několika úst se ozvalo hlasité nadechnutí, které jej snad nějak upozornilo – udělal velký krok dopředu a celý sbor se opět s úlevou napřímil. Mně i mnohému pozornému divákovi spadl kámen ze srdce. Po koncertě přišel do šatny jeden obávaný kritik a už od dveří volal: „Vy jste mi dneska dal, doktore! Vždyť já vůbec nevím, jak jste hráli, já jen celý koncert čekal, kdy z toho pódia spadnete!“ Proto mívají někteří dirigenti kolem svého stupínku zábradlí.

Ten krátký okamžik, kdy dílo doznělo, ruce s taktovkou ještě zvednuty, těch pár sekund před potleskem, to byla moje nejkrásnější, nejslastnější chvíle. Vždy znovu mne zaplavovala vlna radosti, když všechno dobře a bez kazu dopadlo. V posledních letech k tomu po každém koncertě přistupovala i hluboká vděčnost za to, že bylo Vášovi znovu dopřáno prožít vzácné, zázračné chvíle tvoření a že jsem směla být při tom. Dokonce i palčivá, všudypřítomná starost o jeho zdraví, která mne neopouštěla, v té krátké chvilce polevila.

A potlesk? Nepodceňoval jej a děkoval za něj hlubokou, zdvořilou úklonou, ale nikdy jej uměle neprotahoval častým vracením se na pódium. Když už se mu zdálo, že aplaus trvá dostatečně dlouho, podal koncertnímu mistrovi ruku na rozloučenou, nebo jej dokonce odvedl s sebou, což byl jednoznačný pokyn, že orchestr má opustit svá místa a publikum že má s potleskem přestat. Nechtěl tím připravit orchestr o zasloužený úspěch a o hold publika, vedla jej k tomu spíš ohleduplnost ke spolupracovníkům, kteří byli stejně jako on po výkonu unaveni a zasloužili si odpočinek. Chraň Bůh, že bych snad chtěla srovnávat Vášu s velmistrem taktovky Toscaninim, ale s porozuměním jsem četla vyprávění K. V. Buriana o Toscaninim: „Když se po koncertě dal vyvolat podruhé, téměř vždycky řekl nenápadně koncertnímu mistrovi Odveďte je! nebo Jděte už domů! Pódium se vylidnilo a publikum přestalo tleskat.“

„Zaplať Pán Bůh!“ byla první slova, která mi zašeptal do ucha, když jsme se v šatně po zdařilém koncertě objali. Bylo to přesladké, byť značně mokré objetí. A po něm začínala moje směna: ručník, šálek čaje nebo sklenice minerálky, rychle svléknout zpocený frak a na mokrou košili navléknout zatím alespoň čistý bílý kabátek, protože na dveře už klepali první návštěvníci, přátelé, gratulanti i lovci autogramů. Ti patří ke každému koncertu. Ale ať mi nemá nikdo za zlé, přiznám-li, že to bývala ta jeho nejméně příjemná část. Práce byla skončena, potlesk dozněl a Váša toho měl právě dost. Jak jsme v těchto chvílích chápali tzv. podivíny, kteří se po výkonu hermeticky uzavírali do svých šaten a unikali návštěvníkům tajnými východy nebo čekali, až nadšené publikum zchladne a opustí chodbu před šatnou! Často jsme snili o tom, jak by bylo nádherné, kdybychom mohli bezprostředně po koncertě spolu alespoň pár minut v naprostém klidu a tichu posedět.

Po návratu domů vedla Vášova první cesta do vany. Kdysi byly sice doby, kdy jsme po koncertech sedávali s přáteli v restauraci Obecního domu nebo v hotelu Paříž, mnohdy jsme své přátele zvali k nám. Dnes však u mne převládají živé vzpomínky na poslední léta, kdy jsme opouštěli všechno marnotratné plýtvání silami a kdy cesta z koncertního sálu vedla přímo domů.

Po koupeli zasedal se mnou k pozdní večeři, povídali jsme a kriticky hodnotili večer, sólistu, výkon orchestru i výkon Vášův. Byla jsem jeho prvním kritikem, přísným, ale bezpochyby nejupřímnějším. Nejednou jsem našla v jeho deníku drobnou poznámku: „Dnes byla i Míla se mnou spokojena.“

12

Ale Smetáček, to je především FOK…

FOK. S touto zkratkou se orchestr narodil a po mnoho let určovala jeho životní dráhu. Vžila se časem tak, že mu zůstala dodnes, ačkoliv původní význam iniciál z povědomí většiny koncertních návštěvníků už dávno vymizel. Zkratka znamená FILM–OPERA–KONCERT. Teď je to Symfonický orchestr hlavního města Prahy FOK, Pražští symfonikové, Prague Symphony Orchestra atd.

Váša pracoval ve FOKu jako jeho šéf plných 30 let. To je velmi dlouhá, vzácně dlouhá doba. Kolik se do ní vešlo uměleckých triumfů i zklamání, kolik radostných plánů i pocitů marnosti! Nebyl sice zakladatelem tohoto tělesa, tím byl dirigent Rudolf Pekárek a Váša to neopomněl zdůrazňovat, kdykoliv ho někdo začal coby zakladatele oslavovat. Byl však de facto tvůrcem FOKu v podobě, jakou má dodnes. Oba rostli spolu, učili se vzájemně ze svých chyb a dělili se spolu o vavříny. O FOKu a o Vášově roli v něm bylo už napsáno mnoho pojednání, ale žádné z nich nemůže vystihnout skutečný význam, jaký FOK v jeho životě měl. FOK byl páteří celého jeho života. Lety vypěstovaná sounáležitost, absolutní vzájemné porozumění a dokonalá znalost jeden druhého byla tak výrazná, že si toho už při prvním poslechu často všimli i recenzenti v zahraničí. Váša to silné pouto cítil, věděl o něm a přinášelo mu často nesmírné uspokojení.

Orchestr hrál božsky. Je to senzace, jak reaguje na mé gesto. Je to skála, je to ocel. Vše bez chyby. Takhle mi nemůže zahrát žádný orchestr na světě! Nejlepšími sólisty byli dnes pánové Verner, Vokatý a Langweil.

(Newcastle upon Tyne 1. 7. 1970)

Váša prostě do FOKu patřil a zůstal mu po celou dobu třiceti let věrný. Kvůli FOKu odmítl mnohá lichotivá pozvání, kvůli FOKu oželel několikrát i možnost dlouhodobé práce v zahraničí. V poslední dekádě svého šéfování sice často hostoval v jiných orchestrech, ale snažil se nepoškodit tím chod a vývoj tělesa, jehož osud mu až do konce života velmi ležel na srdci. Okřídlená věta dr. Jaroslava Šedy, že FOK udělal Smetáčka a Smetáček FOK, byla skutečně pravdivá a po třiceti letech to s povděkem uznaly obě strany. I pražské publikum si tu bytostnou spjatost na sobě závislých, vzájemně se doplňujících a společně se vyvíjejících organismů uvědomovalo, ale dokonale ji pochopilo a téměř manifestačně ocenilo až později, když Váša svou práci už pomalu uzavíral. Ve zdravici k 50. výročí založení FOKu v r. 1984 napsal: „Pokud jde o můj vztah k orchestru, lze ho vyjádřit velmi stručně: zůstal jsem a zůstanu až do smrti FOKařem.“

O těžkých, doslova průkopnických začátcích FOKu mluvili staří členové a pamětníci vždy s určitou hrdostí. „Co jinde dělali několik dní, to dělal FOK za den. My jsme si totiž nemohli dovolit dělat to déle, nikdo nám to nemohl zaplatit,“ vyprávěl cellista pan Luboš Nemasta v jednom rozhlasovém pořadu.

Na otázku, co považoval v prvních letech své šéfovské práce v orchestru za nejdůležitější, odpověděl bez zaváhání: „Především sehnat obecenstvo. Praha byla zvyklá na jeden orchestr, Českou filharmonii. Když tu vznikl druhý orchestr, snažil jsem se uplatnit jej jinak, ale se stálým, dobrým repertoárem, který by přitahoval širší obec posluchačů, z níž by se časem vytvořilo stálé koncertní publikum. A myslím si, že se mi to vlastně dost brzy podařilo.“

Nebyl to lehký úkol. Repertoár byl otázkou bytí a nebytí FOKu, jenž byl zcela závislý na počtu zakoupených vstupenek. Proto tolik Valdštejnských zahrad, tolik Straussových valčíků, tolik Šeherezád nebo Haydnových symfonií Na odchodnou. Mezi to všechno záměrně a cílevědomě, někdy svízelně, pašoval skladby těžšího kalibru, patřící už do oblasti velmi vážné hudby. Vytvářel svému orchestru co nejširší repertoárovou základnu, uváděl však často i novinky soudobých autorů. Vzpomínám, kolik času doma věnoval sestavování programů pro abonentní cykly, které měly posluchače nejen zaujmout, ale i vychovávat, a které by byly zároveň i přínosem pro vývoj orchestru. Mnohý ze starších návštěvníků koncertních síní ještě dnes vzpomíná, že to byl právě FOK se Smetáčkem, kdo mu pomohl objevit krásu vážné hudby a ukázal cestu do dříve nepoznaného světa.

Byl mnoho let nejen uměleckým, ale i administrativním ředitelem FOKu. Jeho funkce byla velmi rozvětvená a složitá. Obsahovala různé povinnosti, které jaksi s kumštem příliš nesouvisely: vyřizoval veškerou korespondenci, kontroloval účty, vozil vlastním autem do opraven hudební nástroje, kupoval aktovky pro zřízence, aby nemuseli nosit z banky výplaty v kapse nebo jen v ruce, obstarával květiny pro sólisty a zval na večeře hostující dirigenty. V rozpočtu tehdejšího družstva na podobné výdaje nebyla žádná rubrika, a tak to Váša obvykle platil z vlastního. Řešil všechny umělecké i ekonomické problémy, ale někdy i soukromé spory hráčů. Pomáhal stěhovat nástroje, když „túra“ přijela pozdě a hrozilo nebezpečí přílišného zdržení zkoušky nebo koncertu. Pořizoval orchestrální materiály, opisoval partitury a rozepisoval sám hlasy pro celý orchestr, aby byly včas na pultech. Těžko bych spočítala, kolik nocí, nedělí a svátků strávil nad notovým papírem.

Po převzetí orchestru pod ochranná křídla Hlavního města Prahy mu sice mnoho povinností neubylo, ale ekonomická situace orchestru se zlepšila natolik, že mohl pracovat s daleko vyššími uměleckými nároky a mohl bez obav uskutečňovat koncepci, která znamenala cestu vzhůru. Těleso postupně dobývalo pozice v našem hudebním životě a Váša mohl začít zvát ke spolupráci vynikající zahraniční sólisty i dirigenty. Zastával názor, že host musí být pro orchestr přínosem, povzbuzením a dobrou lekcí, a zuby nehty se bránil přijmout shora diktované umělce, o jejichž vysoké kvalitě nebyl přesvědčen, i když mu tím kynulo výhodné reciproční hostování. Přivedl však k FOKovskému pultu např. tehdy ještě neznámého mladičkého Inda Zubina Mehtu a začínajícího Serge Bauda, protože v nich poznal velké dirigentské talenty. A kdyby mohl pozvat Karajana, byl by to s nadšením učinil bez nejmenší obavy z konkurence. Neznal pocit závisti a s upřímnou radostí běžel stisknout ruku kolegovi, jehož výkon se mu opravdu líbil.

V poledne u nás byli na obědě Jansonsovi. Večer řídil Arvid výborně Francesku da Rimini a v páté symfonii Čajkovského strhl orchestr k přesvědčivému výkonu. Zmínil se, že mi závidí řízení Verdiho Requiem. Ihned jsem mu je nabídl, projednal věc s ředitelem Vodrážkou, a dostane-li Arvid zítra povolení Goskoncertu k dalším koncertům a k prodloužení pobytu, bude řídit mé dva abonentní koncerty on.

(6. 4. 1965)

Deníkový záznam o hostování dirigenta Zubina Mehty

ve FOKu během hudebního festivalu Pražské jaro 1962

Přeháněk v jinak šťastném a spokojeném FOKovském manželství nebylo mnoho, ale byly. Několikrát se strhla i bouřka: v jedné dramatické plenární chůzi byl Vášovi dokonce předložen celý seznam jeho provinění a špatných vlastností, pro které byla spolupráce s ním nepřijatelná. Některým členům orchestru se například zdálo, že k nim nemá dost lidský přístup, že veřejně a před celým orchestrem plísní hráče, kteří přicházejí pozdě do zkoušek, a že je příliš přísný. Formulace jedné takové výtky byla prý jedním členem doplněna a svérázně upřesněna: „Když vy jste tak příšerně přesný! Vy jste tam ještě dřív, než tam máte být!“ Takové domácí bouřky mu přinášely ovšem mnoho bolesti, víc než komukoliv přiznával, a jen já vím, jak hluboce se jej dotýkaly a jak krutě jimi trpěl. Znamenaly mnoho bezesných nocí, úvah o sobě samém i zvažování účelnosti či marnosti vlastního snažení. Vždy znovu však za čas vysvitlo sluníčko, vztahy se upravily, z mnohých Šavlů se stali Pavlové, z odpůrců přátelé.

Včera mi vyprávěl Jansons velmi zajímavou věc. Jevgenij Mravinskij měl prý před časem podobnou nepříjemnost ve svém orchestru, v Leningradské filharmonii, jako já před několika lety. Orchestr napsal proti svému šéfovi dopis s výčtem jeho chyb a špatných vlastností včetně kultu osobnosti. A Arvid sám zažil něco podobného ve svém orchestru před krátkým časem. Vida, ani osobnost takového kalibru, jako je Mravinskij, není nedotknutelná. Všechny orchestry na světě jsou stejné a jejich šéfové jsou pro ně vždycky nepřítelem č. 1!

(7. 4. 1965)

Uplynulo mnoho let s předlouhou řadou úspěšných koncertů, zájezdů i gramofonových nahrávek, než nastal okamžik, kdy bylo třeba začít pomýšlet na odchod do důchodu. Vášu k tomu nepřimělo jen dosažení penzijního věku. A ani si nemyslím, že by orchestr byl už nutně potřeboval jiného, mladšího dirigenta. Ostatně jeho výpověď v souvislosti s odchodem do důchodu v r. 1967 nebyla orchestrem přijata, a tak na žádost ředitelství ve funkci šéfa ještě nějakou dobu setrval, ale věděla jsem, že je to řešení dočasné. Svou roli zde hrálo několik činitelů. Jedním z nich byl příval zahraničních pozvání, který mu bránil v systematické a pravidelné práci ve vlastním tělese, a také únava, která se zákonitě s přibývajícími lety dostavovala. Ještě daleko závažnějším důvodem však byla nepříliš pohodyplná atmosféra, která se v době kolem třicetiletého jubilea jeho práce ve FOKu vytvořila. Cítil, že je prostě načase přestat. Bylo to přetěžké rozhodování a mučilo jej dlouhou dobu. Vzdát se práce s orchestrem, které bylo tělem jeho těla a krví jeho krve? Přestat v okamžiku, kdy s ním sklízel největší úspěchy? Odříkat lákavé zahraniční nabídky? Sledovala jsem s obavami Vášův vnitřní boj, ale radit nebo zasahovat jsem se neodvážila.

Ale stačilo jen velmi málo, drobná nekázeň orchestru, jindy zanedbatelné nedorozumění a už tu bylo spontánní rozhodnutí! Kritický okamžik nastal před koncertem v nádherném sále Hudebního paláce v Barceloně a byl způsoben především Vášovou touhou předvést své těleso náročnému španělskému publiku v co nejdokonalejší formě a v co nejlepším světle.

Šli jsme s Mílou do sálu, kde na mne čekal redaktor televize… Včera jsem stanovil, že dnešní zkouška začne ve tři čtvrtě na devět a bude hodinová. Orchestr však přišel do sálu až ve čtvrt na deset vinou vedení, které nezajistilo dopravu členů orchestru z hotelu do sálu. Na začátku zkoušky jsem řekl, že nedodržení mnou určeného termínu je nezodpovědnost orchestru i jeho vedení a že od tohoto okamžiku nejsem více jejich šéfem. Zkoušel jsem pak jen několik míst z Míčovy symfonie a klavírního koncertu. Potom jsem deset minut ladil se skupinou dřev a žesťů. Na koncertě se hrálo velmi dobře a kupodivu velmi precizně v rytmu i v ladění. Orchestr se snažil podat svůj nejlepší výkon. Po přídavku, Smetanově Polce, se volalo BRAVO a celý sál vstal ze svých míst. Přišli jsme s Mílou domů po jedné v noci. Ihned jsem sedl a napsal jsem řediteli dopis, v němž rezignuji na funkci hlavního dirigenta a žádám o rozvázání pracovního poměru k 1. říjnu t. r. Míla odevzdala dopis prof. Vlasákovi s prosbou, aby jej zítra ráno předal řediteli Řezáčovi. ALEA IACTA EST. Potom jsme se navečeřeli a po druhé hodině uléháme. Nevím nevím, zda dnes budu moci vůbec spát.

(Barcelona 20. 4. 1971)

Padlo rozhodné a neodvolatelné slovo. Uvítala jsem je, protože jsem věděla, kolik energie a přemáhání jej stojí práce ve FOKu, kde se tehdy našla skupina lidí, nepřejících jeho další spolupráci. Přesto jsem cítila, že to náhlé rozhodnutí bylo způsobeno jen okamžitým hnutím mysli, že nebylo dostatečně uvážené a že bude těžce a bolestně pochybovat o jeho správnosti. Čas se však naplnil.

Po mnohém jednání byla s FOKem uzavřena dohoda, podle níž:

1) Dnem 1. října 1971 končí dr. Václav Smetáček výkon funkce šéfa orchestru.

2) Pracovní poměr dr. Václava Smetáčka v Symfonickém orchestru hl. města Prahy FOK bude ukončen ke dni 31. 3. 1972, aby tak byla zároveň ukončena třicátá sezóna působení dr. Smetáčka ve FOKu.

3) V sezóně 1971–72 provede dr. Smetáček plánované abonentní koncerty.

4) V souvislosti s rozvázáním pracovního poměru dr. Václava Smetáčka projedná KS NVP možnost jmenování dr. V. Smetáčka do funkce čestného šéfa Symfonického orchestru hl. města Prahy FOK. Jmenování bude provedeno v souvislosti s rozvázáním pracovního poměru ke dni 31. 3. 1972.

Na splnění bodu č. 4 čekal marně. Nebyl bolestín a dovedl se s mnohým problémem vypořádat, aniž o tom jeho okolí mělo sebemenší tušení. Tohle však byla ranka až do smrti otevřená, která ne a ne se zahojit. Nemluvil o tom s nikým, jen já o jeho trpkém zklamání věděla. Nepomohla krásná slova chvály a oceňování zásluh o FOK při mnohých slavnostních příležitostech. Měl upřímnou radost, když jej Hlahol a Brněnský filharmonický sbor jmenovali čestným dirigentem, a moc si toho vážil. Bolavé místečko v jeho srdci však zůstalo až do konce: „A můj FOK to neudělal! Mohl to přece pro mne udělat, nic by je to nestálo. Myslím, že by to od nich byla slušnost a že bych si to snad přes všechno zasloužil.“

13

Má vlast

„Dr. Smetáček ‚naučil‘ Smetanově Mé vlasti mnohé české i zahraniční orchestry; a kdyby jeho zásluha spočívala třeba jen v tom, že s ní tolikrát seznámil hráče i posluchače v cizině, bylo by to dost, abychom se s úctou poklonili této cenné a navýsost působivé ‚propagační‘ práci pro větší slávu české hudby.“

(Petar Zapletal: Smetáčkova vlast, Gramorevue 1983)

Smetanově Mé vlasti bylo ve Vášově životě vyhrazeno nejčestnější místo. Vracel se k ní vždy znovu pokorně a s obdivem a nalézal v té ušlechtilé hudbě všechno, co si jen jeho duše a srdce muzikanta mohlo přát. Před každým provedením, i před tím posledním – a to jich měl už „v těle“ kolem sto čtyřiceti –, si partitury prohlédl, podíval se tu i tam na těžké místo, na komplikovanější nástup a téměř vždycky objevil nějakou zapomenutou notičku nebo znaménko, kterého si dříve nevšiml.

Většinu provedení Mé vlasti řídil ve Smetanově síni s FOKem. Vlastí se zahajovala každá sezóna, Vlast se hrála při všech slavnostních příležitostech. Dnes už si těžko představíme, jak asi působila na obecenstvo v roce 1940, 1944 a před koncem války v lednu 1945, kdy všechny projevy vlastenectví byly podezřelé, nežádoucí a trestné. Ale dobře si vzpomínám, jak působila v září 1968.

Večer jsem řídil Mou vlast v Domě umělců. Česká filharmonie zahájila sezónu. Hrála v kompletním obsazení, tedy s osmi hornami a šesti pozouny. Celý koncert byl přenášen Čs. televizí. Koncert měl slavnostní ráz a nálada v sále i v orchestru byla báječná. Koncert splnil svůj úkol a ukázal posluchačům Smetanovo veledílo v okamžiku národní hanby a poroby, kterou způsobil ruský národ svým českým a slovenským bratřím. Doma sledovala televizní přenos moje maminka a její slova po našem příchodu domů byla: „To ses, chlapče, nadřel.“ A měla pravdu.

(10. 9. 1968)

V roce 1954 řídil svou první zahraniční premiéru Mé vlasti v polských Katovicích, později provedl celý cyklus v Drážďanech a ve východním Berlíně. Pak ve Vídni, Salcburku, Frankfurtu, Hannoveru, v Mnichově, Norimberku, Schwerinu, v Západním Berlíně, ale také v Montrealu a v Buenos Aires. Natočil Vlast pro Severoněmecký rozhlas v Hamburku i Jihoněmecký rozhlas ve Stuttgartu. Provedl ji s ohromným úspěchem také v Anglii a několikrát v západoněmeckém Mönchengladbachu. Naprostá většina posluchačů slyšela Mou vlast jako celek poprvé a Váša byl nesmírně šťasten, že byla všude přijímána nejen s velkým vnějším úspěchem, ale hrána místními orchestry se zaujetím a radostí a odbornou kritikou vysoce ceněna. Po prvním provedení celého cyklu v Drážďanech 25. prosince 1958 píše:

Velký kongresový sál byl nabit a koncert sám byl pro mne velkým překvapením. Nevěděl jsem, že může Má vlast v Německu tak chytit. Orchestr hrál báječně, je to jeden z nejlepších orchestrů, s kterým jsem dosud pracoval. Snese nejpřísnější měřítka. Úspěch byl ohromný, lidé mohli zbořit sál. Byl to opravdu slavný večer. Cestou od auta mě chytila nějaká dívka a úpěnlivě mě prosila o vstupenku. Litoval jsem, že jsem jí nemohl vyhovět. Všechny čtyři večery byly zcela vyprodány, byli dokonce lidé, kteří přišli znovu podruhé i potřetí. Úspěch byl veliký už po první polovině, ale co se dělo na konci, to už nelze popsat… Vlast tady slyšelo na čtyřech koncertech víc než 4 200 posluchačů.

(Drážďany 8. 9. 1962)

Dnes byl celý večer přenášen kanadským rozhlasem. Orchestr hrál snad ještě lépe a úspěch byl, možno-li, ještě větší než včera. Myslím, že koncerty v Montrealu splnily své poslání. Málokterý národ se může pochlubit tak národním a vlasteneckým dílem s tak absolutní uměleckou hodnotou, které obstojí před publikem, nezatíženým vlasteneckými emocemi. Smetana napsal hudbu, která svou ryzí uměleckou hodnotou oslovuje každého vnímavého posluchače bez ohledu na podtext díla.

(Montreal 2. 12. 1964)

Bál jsem se o úspěch Mé vlasti, ale zbytečně. Úspěch byl obrovský. Byl jsem tolikrát venku, že mne orchestr sám požádal o bis. Opakovali jsme Luhy.

(Buenos Aires 30. 8. 1965)

Večer bylo divadlo zase plné. Žasnu nad tou zdejší neutuchající oblibou Mé vlasti.

(Buenos Aires 19. 9. 1966)

V roce 1980 jej Supraphon pověřil nahráním Mé vlasti s Českou filharmonií. Váša to považoval za jakési vyvrcholení své umělecké práce a velmi si toho vážil. Pracoval se zaujetím, nadšeně a s láskou. Jeho bývalý žák z dirigentské třídy, tympánista České filharmonie, profesor Václav Mazáček mi o tom vyprávěl:

„Rád vzpomínám, jak jsme točili Vlast na desky. Pan doktor měl bezvýhradnou důvěru orchestru. Kdybych před ně přišel já a chtěl na nich něco jiného, než co je v dlouholeté tradici orchestru zakotveno, asi by mě vypískali. Ale od něj to Česká filharmonie prostě vzala s vědomím, že to dělá mistr, který ví, co chce a proč to chce, a že to má už dávno ověřené. Že to není jen jeho osobní kapric nebo hledání něčeho nového za každou cenu. A tak přeskočila jiskra a orchestr byl ochoten udělat cokoliv, protože cítil, že dirigentova představa je správná.“

Zažil jsem dnes velmi radostné okamžiky. Byl jsem pozván na devátou hodinu do studia Supraphonu, abych si poslechl sestřižený snímek Mé vlasti. Byli tam hudební režisér Krček a zvukový režisér Ing. Sýkora, za Supraphon dr. Šotolová, Míla Kulhan a Zdeněk Zahradník. Z hostů tam byl Jarka Šeda, Míla a oba chlapci Ivan a Pavel. Škoda, že nemohl přijít ještě dr. Slavický, je však bohužel nemocen. Měl jsem hroznou trému, protože tam byli samí odborníci. Spustili Vyšehrad. Nádherné harfy. Pak byl klidný pohyb a konečně Allegro. Nebylo to špatné. Nejveselejší Vltava svižného tempa. Šárka byla parádní. Luhy šly také vesele. Tábor byl majestátní a hrdinský. Nebyly slyšet potíže, které jsme měli při natáčení, když orchestr přišel unavený po koncertě minulého večera a nebyl schopen zahrát pádný, pevný rytmus skladby. Tady zapracovalo umění pánů Krčka a Sýkory v režii. Blaník byl slavnostním zakončením celku. Srdečně jsem všem poděkoval.

(20. 10. 1980)

„Jaké je Smetáčkovo pojetí Vlasti? Celkový ráz nahrávky zapůsobí už při prvním poslechu imponujícím klidem. Z každého taktu dýchá ona zralá jistota, jaké může dosáhnout jen umělec, který dílo mnohokrát zažil. O Smetáčkovi je přitom známo, že ještě dnes pečlivě a s neuvěřitelnou svědomitostí znovu studuje před každým obnoveným provedením i partitury, které už po mnoha výkonech důvěrně zná. Na nahrávce je tento rys patrný nejen z ryze technické dokonalosti, ale z celkové atmosféry, do níž je celý cyklus položen. Smetáčkova Vlast je ve srovnání s jinými nahrávkami jako celek ve zvuku kultivovanější a přitom plastičtější: ani v dramatickém vrcholu Šárky, ani v naléhavých fortissimech Tábora a Blaníka nenajdeme ani stopu zvukové forze. Jistě to souvisí i se Smetáčkovou osobní dispozicí vynikajícího hráče na dechový nástroj: všechny partie dřevěných dechů mají nepřehlédnutelný opar jedinečně prostého, průzračného zvukového kouzla a dosvědčují, jak pečlivě si Smetáček vyhrál při natáčení s každou drobností. Ale ani sametový zvuk smyčců neztrácí po celých 80 minut nikde svou hřejivou krásu, zejména houslová skupina zní nebývale ušlechtile. Celek – snad si smím dovolit takové přirovnání – působí podobně jako sošná, anticky vznosná, štíhlá Smetáčkova imperativní postava na snímku z obálky deskového kompletu. Celek, který, složen z detailů, strmí jako pyramida umělecké zralosti a dokonalosti. Je dobře, že Supraphon využil právě pro tento účel Smetáčkovy lidské moudrosti, která z nahrávky dýchá, a zachoval ji jako trvalý doklad jeho umění.“

(Gramorevue 1983)

„S upřímným potěšením Vám oznamujeme, že japonská firma Nippon Columbia udělila digitální nahrávce symfonického cyklu ‚Má vlast‘ B. Smetany, kterou jste pořídil s orchestrem České filharmonie, cenu Columbia Golden CD Prize.“

(28. prosince 1984)

CESTA ZA VAVŘÍNY

14

Cestování s taktovkou

Nedílnou a důležitou kapitolou dirigentské profese je hostování na jiné půdě, než je dirigentova domácí tribuna u mateřského orchestru. Takové hostování je ve většině případů spojeno s cestováním, které sice poskytuje mnoho zajímavých a krásných zkušeností, ale přináší i mnohé svízele.

Dirigent může cestovat, míním s taktovkou, několika způsoby. Buď jede hostovat k cizímu tělesu do jeho stálého působiště, nebo vyjede na zájezd se svým či s některým jiným orchestrem, třeba i zahraničním. Myslím, že ta první kategorie hostování bývala nejpříjemnější. Protože bylo nutno zkoušet, musili jsme být na místě několik dní předem. Znamenalo to i příležitost vypadnout na chvíli z nepřetržitého domácího kolotoče. Stávalo se sice, že tzv. vysílající organizace (důvěrně prozradím, že to byly původně HUDAG a později Pragokoncert) obstarala výjezdní doložku a jízdenky nebo letenky až na den před koncertem, protože referent zaměnil možnosti sólisty s povinnostmi dirigenta. Byly to však jen řídké výjimky.

Ve zkušebních dnech se pracovalo obvykle celé dopoledne. Pokud se nezkoušelo se sborem nebo sólistou, bývalo odpoledne volno. To jsme pak vycházeli po krátkém odpočinku za pamětihodnostmi měst, do muzeí a galerií. Potřebné nákupy jsem obstarávala většinou v době Vášova odpoledního odpočinku sama, protože můj muž obchodní domy a nakupování z duše nenáviděl. Když se mezi zkoušky a koncert vloudil víkend, naskytla se někdy dokonce příležitost i k výletu po okolí. Váša toho však využíval málo, nechtěl se rozptylovat a dával přednost jen procházce, po níž se opět vracel ke svým partiturám.

Velký problém, o němž jsme vždy jen neradi a s ostychem mluvili, býval naprostý nedostatek deviz, přidělovaných na cesty do zahraničí. Váša, stejně jako ostatní umělci, odjížděl s několika markami nebo dolary, které většinou nestačily ani na taxík z nádraží do hotelu, a po celá dlouhá léta si směl pro svou vlastní potřebu ponechat ze svých honorářů pouze dietu, která někdy sotva postačila na skromnou obživu. Koupit květiny, byl-li pozván k někomu na návštěvu, znamenalo příští den neobědvat nebo nevečeřet. Právě tak kruté bylo pro něj dlouholeté nařízení, že jej nesmím na jeho zahraničních cestách doprovázet.

Je to téměř třicet let, co jsem se naposledy prošel po Avenue de l’Opéra. Došel jsem až k budově Comédie Française a vyhledal jsem po předchozím ohlášení pana Claude de Boissangera, bývalého francouzského velvyslance v Praze, který je nyní administrátorem tohoto divadla, založeného Mohérem. Přijal mne okamžitě a po krátkém srdečném rozhovoru mi nabídl svou lóži. Byl jsem mu velmi vděčen, protože jsem ještě nikdy v Comédie Française nebyl a koupit lístek bych si nemohl. Slíbili jsme si, že se uvidíme ještě v úterý na obědě. Pan de Boissanger litoval, že tu není se mnou Míla. Měl jsem do začátku představení ještě trochu času, a tak jsem se pustil na procházku, až jsem došel ke katedrále Notre Dame. Chrám byl otevřen. Vkročil jsem do zešeřelého prostoru. Jak dlouho jsem tu nebyl! Usedl jsem a chvíli jsem rozjímal o všem možném. Měl bych být šťasten, že jsem zase uprostřed té skvělé středověké kultury. Byl jsem dojat, a přece ne docela šťasten. To bych mohl být jen tehdy, kdyby vedle mne mohla ruku v ruce se mnou sedět Míla. Mé myšlenky jsou jejími, a opačně. Proč u nás nikdo nechápe, co pro umělce znamená přítomnost a pomoc milované ženy? Cesta zpět mne zavedla k pekaři, kde jsem si koupil za 17 franků půlku chleba a snědl jsem ho cestou místo večeře. Mou potravou byly duševní požitky, kterých jsem se nemohl nasytit.

(30. 5. 1959)

Až do konce padesátých let si musil se všemi cestovními potížemi poradit sám a bylo to pro něj někdy hodně těžké. S dojemnou přesností si ve svých večerních zápiscích poznamenával, co ze svých většinou nedostatečných potravinových zásob snědl k snídani nebo k večeři, co kde zapomněl a kam všude přišel pozdě, protože prostě nebyl se vším hotov. Docházelo však i k větším nepříjemnostem a komplikacím, kterým bych byla mohla svou přítomností zabránit.

K ránu jsem měl ošklivý sen. Když jsem se probudil, pomyslel jsem si, že to nemůže znamenat nic moc příjemného. Zkoušel jsem v rozhlase od devíti večer až téměř do půlnoci zítřejší program. Chytil jsem pak noční metro na Garre des Invalides a odtud poslední vlak do Meudonu. Ve vlaku jsem měl první nepříjemnost, když jsem při kontrole jízdenek nemohl najít svůj lístek. Prohrabal jsem kapsy, zápisník, peněženku, partitury a nenašel jsem nic. Když už celý vůz byl přesvědčen, že jedu načerno, zjistil jsem, že na lístku sedím. Pak jsem se začetl do Janáčkovy partitury a vzpamatoval se, až když vlak začal harašit v tunelu: přejel jsem do Chavilly. Ve vlaku mi řekli, že do rána už zpět nic nejede. Nádraží v Chavilly už bylo temné a opuštěné. Od nějakého nočního chodce jsem se dozvěděl, jak se dostat pěšky do Meudonu. Vydal jsem se tedy na cestu lesem. Auta mi na znamení nezastavila. Viděl jsem hvězdy na nebi průrvou mezi stromy a tím jsem se na silnici orientoval. Bylo mi příšerné horko a těžce jsem se potil. Aparát i aktovka s notami a knížkou o koních pro Helenku se mi velmi pronesly. Kolem druhé hodiny jsem se dostal do Sèvres, kde jsem byl před dávnými lety na prohlídce jedné porcelánové dílny. Dlouho mi však trvalo, než jsem zjistil, že je to Sèvres, a nikoliv Meudon. Cesta před i za Sèvres vedla stále lesem. Asi v půl třetí ráno jsem byl konečně v Meudonu. Nejhorší však bylo, že jsem za boha nemohl najít Rue de Paris a asi ¾ hodiny jsem bloudil ve špatně osvětleném městě. Byl jsem strašně utrmácený a byl bych si nejraději už lehl někde do trávy. Pak se mi podařilo najít policejní kamion se čtyřmi strážníky. Ti mi konečně poradili, jak se dostat domů. Jinak jsem celou noc nepotkal živou duši. Doma jsem se umyl a ve 4 hodiny ráno za svítání lezl úplně zničen do postele. Naštěstí jsem v kuchyni našel pro mne připravenou večeři a tu jsem ještě před spaním s chutí snědl.

(4. 6. 1959)

Ráno jsem vstával po krátkém nervózním spánku. Vyšel jsem z domu po deváté a před desátou jsem byl v rozhlase v Rue Lelong, sál Erard. Dopolední generálka byla ještě velmi pracovní a trvala 2 hodiny. Musím však konstatovat, že mé záměry pochopil orchestr rychle a velmi správně. Janáčkův útočný rytmus, jeho náhlé změny nálad a střídání širokých kantilén s vysloveně ježatými pasážemi jsou zřejmě cítění francouzských hráčů blízké a nedalo mi mnoho práce je to naučit. Ve fanfárách ovšem žestě excelovaly a zejména první věta tím získala lehkost, o níž doma leckdy marně usiluji. Kromě toho musím doznat, že francouzská dřevěná harmonie vyhovuje naprosto mé zvukové představě Janáčka především v Sinfoniettě. V závěru byly žestě neomylné. Serge Baudo, který byl zkoušce přítomen, byl upřímně nadšen. Odvezl mne pak k sobě, kde mi Madeleine dala najíst a uložila mne na gauč, abych si trochu před natáčením odpočinul. Pak mne odvezla do rozhlasu. Na natáčení přišlo hodně lidí, mezi nimi také učitel dirigentského umění Roberta Benziho, pan Lamy. Nahrávka dopadla poměrně dobře. Nejlepší byla Sommerova Předehra k Antigoně. Na Janáčkovu Sinfoniettu jsme se pro různé chyby několikrát rozjížděli. Notorická nekázeň orchestru se tu projevuje zejména v souhře a na několika místech i v ladění. Dřel jsem se jako kůň. Jean Fournier hrál Beethovenův houslový koncert dobře a jistě. Pak jsme všichni jeli k Barbizetovům, kde Christianne uspořádala k mé poctě báječnou večeři.

(6. 6. 1959)

Historii o Meudonském lese dával Váša občas k lepšímu. Doplňoval ji ještě mnoha detaily, které asi už neměl tehdy sílu do deníku zapsat. Například že měl ze setkání s policií strach, protože jako ukázněný československý občan se domníval, že by měl být v Meudonu policejně přihlášen, což jeho hostitelé neudělali. Když příští den Barbizetovům vyprávěl o svém nočním dobrodružství, rozčílil se Pierre a krutě Vášovi vynadal: „Ty jsi ale pytlík! Proč jsi mne hned nezavolal? Byl bych pro tebe přijel! On si jde v noci Meudonským lesem! Toť se ví, že ti žádné auto nezastavilo, tam se totiž nejenom přepadá, ale taky vraždí! A proč jsi alespoň neřekl těm policajtům, aby tě odvezli domů? Já tady přece nemusím nikoho policejně přihlašovat! My jsme tady ve svobodné zemi! Že jsi nenašel v Chavilly telefonní budku? Pitomost. Tak jsi měl hned na nádraží rozbít nějaké okno! Byli by se tě zeptali, kdo jsi a kde bydlíš, byli by mě zavolali a já tam byl za deset minut pro tebe.“ To se už ovšem smál nejenom on, ale všichni, kdo byli vyprávění přítomni. Meudonský les však zůstal v povědomí rodiny jako symbol napínavého dobrodružství, bloudění a beznaděje.

Další způsob cestování s taktovkou byl spjat s exportem naší hudby včetně interpretů. Historie zájezdů s našimi tělesy je bohatá a dramatická. Pasy a víza se občas podávaly v posledním okamžiku do okének již již se rozjíždějícího vlaku, a to nejen jednotlivcům, ale celým orchestrům, sborům i sólistům. Byly to nerváky, které všichni proklínali, ale vždy znovu doufali, že se to příště už nestane, a znovu s radostí přijímali další nabízená turné. Byli jsme všichni tak bezmezně nadšeni, že se vůbec někam jede, že se něco uvidí, a vzhledem k tomu, že první zájezdy směřovaly především do Itálie, dalo se očekávat k vidění mnoho. A tak jsme nemalé svízele snášeli bez reptání. Připomněli mi je členové Akademického pěveckého sboru Moravan v dopise z 12. 3. 1989: „Snad si ještě vzpomenete na velký zájezd ve zvláštním lůžkovém vlaku, jehož se zúčastnil orchestr FOK, APS Moravan a místo ženského sboru Dětský Lýskův sbor z Brna. Na programu bylo Requiem od A. Dvořáka. Toto veledílo jsme dávali v Itálii pětkrát nebo šestkrát. Vy a pan manžel jste byli ubytováni odděleně, on s orchestrem a Vy se sólistkami. Druhý den přišel Mistr Smetáček se žádostí, zda by nemohl někde získat oddíl, kde byste mohli být ubytováni spolu. Po delším zkoumání a přemýšlení Vám byl dán k dispozici oddíl mezi dětmi, ale s dvěma děvčátky v kupé. Celý čtrnáctidenní zájezd jste strávili v tom dětském voze. Nevím, zda si ještě vzpomenete, jak jste ošetřovala ty dvě malé zpěvačky při jejich nachlazení. Z těchto děcek jsou dnes již mámy dospělých dětí a jistě také vzpomínají. I my jsme pamětníci těchto pro nás velkých zážitků.“

Ano, vzpomínám si dobře. Takové cestování ve spacích a lehátkových vozech, kde jsme dva tři týdny skutečně bydleli, jedli, převlékali se a myli ve zvenku přinesené vodě – to byl zážitek na celý život. Podmínky se ovšem později postupně zlepšovaly, diety zvyšovaly a posléze bývaly naším přechodným domovem dobré hotely.

Zájezdy k sobě jako magnet přitahovaly nejrůznější příhody a průšvihy, a nejenom v zahraničí. Vzpomínám si na jeden dramaticky rozkolísaný koncert FOKu v Plzni, kde ředitelství plzeňského pivovaru pozvalo všechny účastníky zájezdu na exkurzi s „malým pohoštěním“. Pohoštění spočívalo v jednom párku s krajíčkem chleba a v pivu dle libosti. „Libost“ byla ovšem u každého jiná, a tak k večernímu koncertu nastoupil orchestr jen tak tak schopen obsadit všechny potřebné nástroje. Byli i tací, kteří schopni nebyli. Patřičné mluvení do duše a případné sankce se konaly až v Praze, kdy už plzeňské opojení vyprchalo.

Pro přepravu orchestrů se používaly většinou autobusy. Bylo to nejpružnější, protože se orchestr dostal se svými mnoha zavazadly až před hotely a od nich pak přímo před – nebo spíš za – koncertní sály. Ale i autobus někdy selhal. Znamenalo to čekání spojené s nervozitou a netrpělivostí, která stoupala v náležitém poměru k blížícímu se začátku koncertu. Co se poruch týče, dívali jsme se na ně jako na vis maior. Horší bylo, když některý řidič zabloudil. Ne všude jsou silnice a výjezdy z dálnic přehledně a správně označené a vyznat se ve spleti italských nebo španělských ulic a uliček je umění. Pak přicházeli ku cti snaživí navigátoři z řad orchestru s mapami a plánky měst v ruce.

Myslím, že to bylo ve španělské Pamploně. Projeli jsme středem města, ale ne a ne se dostat ke koncertnímu sálu, jehož polohu jsme podle plánku našli. Vždy znovu jsme přijeli, tři autobusy pěkně v závěsu, na totéž výchozí místo, z něhož jeden směr byl přikázán a další nesly zákazy vjezdu. Náš šofér si dal strážníkem na křižovatce vysvětlit, kudy má jet. Strážník se trochu podivil, když se kolona autobusů za chvíli objevila znovu. Opět trpělivě vysvětloval a my všichni jsme se snažili to pochopit a zabránit tak dalšímu čestnému kolu. Marně. Když jsme ke strážci pořádku dojeli potřetí, ztratil nervy. Už nic nevysvětloval, zhasl světla na křižovatce, pokynul rukou a prošel před naším konvojem ulicí v zakázaném směru, naše tři autobusy za ním jako myši za krysařem. Ostře pískaje na píšťalku a vyklízeje před námi cestu v protisměru, dovedl nás až na druhý konec ulice před koncertní sál. Asi takhle si představuji správného anděla strážného, ochotného v případě potřeby dokonce i hrubě porušit pravidla silničního provozu.

Hluboce se mýlí, kdo si „šňůru“ koncertů představuje jako cestování od města k městu nejkratší cestou. Zřejmě je organizace takového koncertního turné velmi složitá, protože se nepamatuji na zájezd, kde by se nelamentovalo nad dlouhými a nelogickými přejezdy. Tkví to však nejspíš v lokálním rozvrhu kulturního dění jednotlivých měst. Některé má pro koncerty vyhrazeny čtvrtky. Jiné, vzdálené třeba jen pár kilometrů, má své pondělky, ale město, kde jsou zvyklí na úterky, je vzdáleno 300 km. A na středeční abonentní koncert se jede až na druhý konec země. A tak tráví orchestr na zájezdech naprostou většinu času v dopravních prostředcích. A ve špatném počasí se může přihodit všelicos! Váša o tom vyprávěl:

Stalo se nám jednou, že jsme měli na podzim koncert ve švýcarském Locarnu na Lago Maggiore a druhý den večer v Basileji na druhém konci Švýcarska. Ono je značně obtížné přejet tuto hornatou zemi za jeden den v létě, natož když na horách napadne sníh a horské průsmyky se stanou nebezpečnými sjezdovkami. Autobusy s osazenstvem orchestru projely sice hladce tunelovým spojením pod sv. Gotthardem, ale veliký kamion s nástroji, který do tunelu nesměl, uvázl na silnici ve sněhu a jen s největším úsilím posádky vozu a obětavých silničářů si proklestil cestu kupředu. Orchestr byl na místě k večeru po téměř celodenním sezení v autobusech, ale blížila se hodina koncertu a po nástrojích ani vidu, ani slechu. Nabitý sál čekal. Pořadatel byl nucen požádat obecenstvo o strpení a vysvětlil, že se čeká na nástroje a fraky, které se cestou přes gotthardský průsmyk zdržely. Obecenstvo bylo trpělivé. Rozpovídalo se v družné zábavě, ale nám za scénou tekly nervy. Vteřiny se v takovém případě mění v minuty a minuty jsou nekonečné. Po hodinovém čekání zastavil konečně před budovou náš kamion. A nyní to šlo ráz na ráz: orchestr se sám ujal iniciativy, každý popadl nějakou bednu nebo kufr a za chvíli už měl na sobě frak a v ruce svůj nástroj. Ze stěhováků se rázem stali opět umělci, kteří se chystají nastoupit ke svému výkonu. Zřízenci rozdali noty a za deset minut po příjezdu kamionu vítalo basilejské obecenstvo náš nastupující orchestr. Úspěch koncertu byl obrovský a dodnes nechápu, kde se vzala v orchestru síla k tak skvělému výkonu.

Při jednom velmi krásném zájezdu hamburského rozhlasového orchestru do Hannoveru se nám stala jiná nepříjemná věc. Jeli jsme s celým orchestrem vlakem a na cestu z nádraží a zpět byly pro nás přistaveny dva autobusy. Koncert byl úspěšný, spousta lidí si přišla pro podpisy a uplynula notná chvíle, než se Váša umyl a převlékl. Ředitel orchestru se domníval, že nás pořadatel dopraví vlastním vozem na nádraží, ten však počítal, že pojedeme opět s orchestrem. Když jsme konečně vyšli před koncertní sál, byly autobusy pryč. Venku nevlídno, Váša ještě zpocený, frak a tašku s partiturami v ruce, já plnou náruč květin. Byli jsme bezradní. Na nádraží daleko, taxík nikde žádný. Ulice pomalu tichla. Vtom zastavil u chodníku malý volkswagen a z něj vykoukla mladá dívčí hlava: „Mistře, potřebujete něco? Mohu vám nějak pomoci?“ Posluchačka koncertu, anděl z nebe! Nacpali jsme se do malého broučka a uháněli k nádraží, kde mezitím už nastala panika. Jeden se ptal druhého, kde jsme, jeden sváděl na druhého vinu za to, že Smetáčkovi nejsou, že se Smetáčkovi ztratili. Vlak měl za pár minut odjet. Uvažovali, zda se pro nás mají vrátit, nebo zda má někdo zůstat před nádražím a čekat, až se snad objevíme. Rozčílení dosahovalo vrcholu, když se Smetáčkovi začali i se svými zavazadly soukat z auta před nádražím. Direktorské konzilium popadlo naše věci, Váša ještě stačil políbit ruku laskavé řidičce, obdarovat ji všemi květinami a v poslední minutě jsme nasedli do vlaku, který, jak známo, jezdí v Německu velmi přesně.

V posledních letech jsme jezdili po Evropě vlastním autem. Pro Vášu měl tento způsob cestování mnoho výhod. Byli jsme rychlejší než autobusy, mohli jsme vyjíždět později a mohl se v autě pohodlně natáhnout a spát nebo se učit. Partituru na kolenou, tiše si pobrukoval a občas i rukama dirigoval. Když jsme tak stáli někde na křižovatce nebo v zácpě na dálnici, kroutili nad jeho počínáním posádky kolem stojících vozů hlavou a sem tam si zaťukaly na čelo, což má, zdá se mi, ve všech jazycích stejný význam.

Ale ani tady čert nespal. Třeba jednou ve Španělsku. Celý orchestr i s nástroji byl už připraven, nadešel čas tzv. sedačky, kterou Váša vždy nekompromisně vymáhal, ale my nikde. Blížila se doba začátku koncertu, pořadatelé a vedoucí orchestru přecházeli před budovou jako lvi v kleci, když se mně konečně podařilo navázat s koncertním sálem telefonické spojení a ohlásit, co se nám přihodilo: kámen, vymrštěný protijedoucím nákladním autem, nám rozbil čelní sklo. Do cíle cesty nejméně 70 km. Bylo nám ouvej. Vylámali jsme ve skle otvor, abych alespoň trochu viděla na silnici, a pomalu se vraceli asi 30 km zpět k nejbližší autodílně. Měli jsme tehdy naštěstí italského fiata, shodného se španělským seatem, a tak se podařilo sklo ve skladu opravny najít a poměrně rychle vyměnit. Už nezbyl ani čas na vyčištění vozu od střepin a my na nich jako na trní dojeli ke koncertní síni, kde nás čekal na infarkt rozčílený pořadatel. Váša se do frakové košile převlékl už během jízdy, do fraku vklouzl během několika minut, a tak tehdy bez sedačky, bez jídla, bez kávy, ba i bez umytí rukou vstupoval s obvyklým úsměvem na pódium, jako by se vůbec nic nebylo stalo.

15

Zvučná jména

Dalo by mi velikou práci zjistit, s kolika sólisty Váša v životě pracoval. S mnoha budoucími hvězdami hudebního nebe, které teprve začínaly zářit, se setkával poprvé při soutěžích Pražského jara, kde je s FOKem doprovázel v posledních soutěžních kolech a na koncertech laureátů.

Během své padesátileté dirigentské praxe spolupracoval snad se všemi našimi významnými sólisty. Ve vzpomínkách se rojí jméno za jménem, a co jméno, to požitek z radostného muzicírování: Maxián, Bělčík, Rauch, Suk, Novotný, Panenka, Moravec a mnozí jiní či jiné, ale i Blachut, Haken, Tikalová, Domanínská, Soukupová… Bylo by těch jmen na celou stránku. Váša tyto umělce upřímně ctil a práce s nimi mu přinášela hluboké uspokojení.

Ne vždycky však bylo doprovázení sólistů radostné, zejména šlo-li o mezinárodní hvězdy. Vzpomínám na jedno nepříjemné překvapení, které jej čekalo ve slavném římském orchestru Santa Cecilia.

Dnes jsem měl první zkoušku. A ejhle! Na programu není Prokofjevův druhý houslový koncert, jak stojí ve smlouvě a na který jsem se tak důkladně připravoval, nýbrž koncert Šostakovičův, který jsem sice slyšel v Praze s Oistrachem, ale nikdy nedirigoval. Byla to pro mne enormní námaha, naštěstí je orchestr výborný, a tak nám to šlo dobře.

(22. 4. 1967)

Leonid Kogan hraje s přesvědčivou jistotou, ale příliš nezúčastněně. Člověk má strach, aby si při své hře nezačal číst noviny. Má výbušný temperament, ale ten ho vede k přehánění zvukové síly. Oč větší kulturu hry má např. David Oistrach nebo náš Josef Suk!

(23. 4. 1967)

Váša doprovázel rád a skoro u každého jména z plejády zahraničních umělců, s nimiž pracoval, jsem našla v jeho deníku nějakou obdivnou a úctyplnou poznámku: Arturo Benedetti-Michelangeli, Svjatoslav Richter, Jules Katchen, Schura Cherkassky, Halina Czerny-Stefańska, Wanda Wilkomirska, Pierre Fournier, André Gertler, Moura Limpany, Annerose Schmidt, Monique de la Bruchollerie, Mirela Freni, Arthur Grimiaux, Claudio Arrau, Angelica May a další a další. Naše domácí kniha hostů je plná zvučných jmen, ale jsou v ní stránky, které mají mimořádné kouzlo a které nám připomínaly nezapomenutelné chvíle.

Dnes se povedla k neuvěření nádherná věc. Odpoledne volal Jules Katchen s Arlette, že přiletěli z Rumunska a že přijdou na můj koncert. Hned jsem je pozval po koncertě k nám. Už jsme se pustili v družné zábavě do jídla a pití, když tu někdo zvoní: Dáša Šetlíková přivedla Svjatoslava Richtera. Právě přijel z koncertu v Ostravě. Nyní teprve dostal večer své posvěcení. Dva z největších pianistů světa se objali. A to u nás doma na Ořechovce! Richter byl rozkošný. Nejdřív se pořádně najedl a pak se rozvinula mezi oběma umělci odborná debata, kterou jsme všichni sledovali s napětím. Přehrávali si vzájemně různá těžká místa z klavírních koncertů a obdivovali jeden druhého. Dokonce vyslovili přání zahrát si jednou spolu nějaký Bachův dvojkoncert. Byli jsme všichni u vytržení. Kde by nás bylo ještě odpoledne napadlo, že strávíme večer ve stínu dvou pianistických géniů!

(14. 4. 1959)

Václav Smetáček a klavírista Arturo Benedetti-Michelangeli

Také jména orchestrů, s nimiž spolupracoval, by tvořila dlouhou řadu. Některými jen prošel, aniž to v jeho další práci zanechalo stopu. K jiným se vracel často, některé byly jeho srdci obzvlášť blízké. Nezáleželo to vždycky výhradně na kvalitě tělesa, často to bylo proto, že si prostě dobře rozuměli, že v sobě vzájemně našli zalíbení a že práce byla mimořádně radostná a úspěšná.

Kdykoliv se někdo zeptal, které orchestry jako host nejraději řídil, jmenoval bez zaváhání na prvním místě Českou filharmonii. To nebyla póza nebo vlastenecké gesto. Práce s tímto tělesem byla pro něj opravdu vrcholným požitkem a považoval ji za čest. Řídil Českou filharmonii pravidelně jednou nebo dvakrát v každé sezóně a v době pro filharmonii kritické, kdy její dosavadní šéf Karel Ančerl své místo opustil, dirigoval řadu koncertů doma, krásný zájezd do Barcelony a turné po Itálii. Byly to velmi šťastné dny a zdálo se mi, že ani páni filharmonici si na tuto dočasnou spolupráci nestěžovali. Přátelský vztah České filharmonie se neprojevoval jenom srdečným přijetím na koncertním pódiu a pozornou spoluprací, ale i v osobním styku s jednotlivými členy nebo při jeho návštěvách filharmonických koncertů v roli posluchače. Filharmonie jej zvala také na své neoficiální oslavy a schůzky i na veselé utopenecké hody, pořádané na závěr každé sezóny.

Přišel jsem do Rudolfina až po jedenácté hodině po natáčení s Gertlerem. Celé podpalubí (šatny orchestru s kantýnou – pozn. M. S.) bylo už ve varu. Byl jsem přivítán pokřikem. Nejprve mne pohostili a pak jsem šel z ruky do ruky. Především jsem poseděl se skupinou smyčců. U stolu byl též František Burda, nepřekonatelný supraphonský zvukař, a vzpomínalo se na různé příhody, které se staly během natáčení. Pak jsem navštívil skupinu dechařů. Tady jsem vyprávěl zase já, jak jsem dostal zamlada ve Filharmonii třikrát po padesáti korunách pokuty. Jednou od Talicha při studiu Mé vlasti, když jsem jako zástupce prvního hobojisty z dlouhé chvíle plácal kolegovi při hře na záda, čímž vznikalo v jeho tónu nežádoucí vibrato. Talich najednou zastavil, probodl mne pohledem a zařval: „Ven! Padesát korun pokuty!“ Odešel jsem jako školák na hanbu. Do přestávky se Talich sice uklidnil, přijal mou omluvu, ale pokutu mi neodpustil: „Doktoře (tak mi Talich vždycky říkal), tohle mi nedělejte! Takový vzdělaný člověk, a hraje si jako malý kluk!“ Podruhé, když jsem popletl začátek koncertu pro Ženskou národní radu, a přišel jsem do Lucerny, když už se dávno hrálo. Potřetí to bylo zase v Lucerně. Georg Szell zkoušel s Hubermannem Beethovenův houslový koncert. Neměl jsem v jedné větě hraní a šel si to do sálu poslechnout. Bylo to báječné a já se tak zaposlouchal, že jsem se vzpamatoval, až když tam najednou v orchestru něco chybělo. To jsem totiž chyběl já. Letěl jsem na své místo, ale pozdě, Szell už musil zastavit, když mu tam chyběl hoboj. Dřív, než mohl něco říci, vstal důstojně inspektor a lakonicky prohlásil: „Smetáček padesát korun.“ Na to už neřekl Szell nic a hrálo se dál.

Míla mne odvezla do Domu umělců, kde jsem s ČF natočil od devíti do půl jedné pro rozhlas tři části z Pohádky op. 16 od J. Suka. Byla to práce radostná a šla nám velmi od ruky. Česká filharmonie je nádherný orchestr!

(12. 3. 1970)

Na druhém místě co do významu jmenoval Karajanovu Berlínskou filharmonii. Ale jenom proto, že je to těleso tak slavné. K srdci mu nepřirostlo. Ačkoliv měl po svých dvou koncertech výtečné kritiky a berlínská agentura projevovala živý zájem o další spolupráci, nikdy tam už nejel. Měl tolik práce u „svých“ orchestrů, že se k dalšímu hostování nedostal. A nelitoval toho.

Jedním z orchestrů jeho srdce byl mladý a do doby jeho hostování dosud téměř neznámý Japan Philharmonic Symphony Orchestra. Na krásnou a harmonickou několikatýdenní práci nemohl nikdy zapomenout. Orchestr ho vděčně považoval za svého zakladatele, protože pod jeho vedením slavil u publika i u kritiky své první velké úspěchy, pod ním získal sebevědomí a víru v úspěšnou budoucnost. Všechny naděje se jim vyplnily, ale sladké plody šlechtitelského úsilí už Váša sklízet nemohl. Několikrát musel pozvání ze zdravotních důvodů odříci. Konečně bylo na rok 1984 dohodnuto hostování, jehož podmínky byly zcela mimořádné a vůči Vášovi neslýchaně šetrné: japonští partneři zahrnuli do svého pozvání nejenom veškeré výdaje za mou cestu a pobyt, ale pozvali na svůj účet i Vášova ošetřujícího lékaře. Zaručili několikadenní přestávky mezi jednotlivými koncerty a na cestu mělo být použito japonského letadla se zvláštní kabinou s lůžkovou úpravou, která prý sloužila k vzdušným transportům také japonskému císaři. Znělo to trochu neskutečně, ale věděli jsme dobře, že Japonci jsou pro dosažení svých záměrů schopni všeho. Cesta se však nekonala, lékařské konzilium, jehož mínění si Pragokoncert kladl jako podmínku, se vyslovilo negativně a cestu nedoporučilo. Vášovi zbyla další nesplněná touha a stín nostalgie, které jsem tak dobře rozuměla.

Krásný vztah ho až do smrti vázal k BSO – Berlínskému symfonickému orchestru, jemuž po dva roky šéfoval, než se pro ně uvolnil skvělý Kurt Zanderling. I potom tam však Váša jezdil často a jako domů. Velmi mne dojalo, že zástupci BSO přijeli 28. února 1986 do Rudolfina položit kytici na Vášovu rakev.

Rád vzpomínal na příjemnou a úspěšnou práci s Los Angeles Philharmony Orchestra. Absolvoval s nimi v rozmezí dvou let dvě turné po Kalifornii. Další pozvání už nemohl ze zdravotních důvodů přijmout, ale velmi ho potěšilo, že se k němu orchestr při své návštěvě v Praze srdečně hlásil. Do Los Angeles jsme se těšili především proto, že nás tam čekalo vytoužené setkání s Toníčkem Svobodou a jeho rodinou. Ale cesta nám připravila i další krásné zážitky a já neodolám, abych se u nich ve Vášových vzpomínkách nezastavila.

Po vydatné snídani nás pan Rubanoff, můj zdejší manažer, odvezl do Music Center. Nádherný moderní sál pro 3000 posluchačů s prostorným pódiem, ale trochu nevyrovnanou akustikou. Vystupuje tu jak Los Angeles Philharmony, tak opera a divadlo. Pan Rubanoff mne představil orchestru a já jsem se ihned pustil do práce. Začal jsem Dvořákovou sedmou a tím jsem chytil orchestr. Věnoval jsem této symfonii celou dvouapůlhodinovou zkoušku. Odpoledne jsem zkoušel s děleným orchestrem Kabeláčovo Zrcadlení. Večer jsme byli hosty u Svidenských, kde se sešla zdejší česká společnost na báječnou večeři.

(18. 1. 1966)

Po generálce jsme obědvali v Music Center a odtud jsme jeli na berní správu, kde nám jedna velmi příjemná úřednice, Vídeňačka, hovořící nejen báječně anglicky a ovšem německy, ale také dokonale francouzsky, vyměřila z mého honoráře daň 311 dolarů 18 centů.

(20. 1. 1966)

Tahle návštěva berního úřadu měla však i jiné kouzlo než jen několika jazyky mluvící milou úřednici. Ta půvabná žena se nás totiž trpělivě vyptávala nikoliv na příjmy, ale především na výdaje, které znamenají v daňovém systému srážky, a tudíž nižší daně: „Jistě jezdíte denně do zkoušek a ze zkoušek taxíkem, že ano? Je to zřejmě poměrně daleko od hotelu, takže vás to denně přijde na dost, ne? Dáváte si v hotelu také prát prádlo, že ano? Koupil jste si jistě nějaké věci, které potřebujete ke svému povolání, ne? Třeba frakovou košili nebo vestu? V neděli chodíte do kostela a jistě tam dáváte nějaké příspěvky? A bezpochyby jste tu také přispěli i na jiné dobročinné účely?“ Byli jsme fascinováni. Naše fiktivní výdaje tím dosáhly částky, která by, kdyby byla skutečná, znamenala naše totální finanční zhroucení a doma přísný trest za nedovolené překročení devizového limitu. To však naši dobrou vílu nezajímalo a zcela v rozporu se zájmy státní pokladny nám stále víc a víc nadlepšovala. S upřímnými díky jsme se s ní rozloučili.

Nádherné auditorium bylo večer do posledního místa plné. Orchestr se opravdu soustředil a zahrál prvotřídně. Toto těleso mohu klidně zařadit k těm nejlepším, která znám. Hned Kabeláčovo Zrcadlení zabralo a mělo veliký úspěch. Pianistka Gina Bachauer zahrála Beethovena velmi soustředěně a nástroj jí překrásně zněl. Největšího osobního úspěchu jsem docílil Dvořákovou 7. symfonií. Pracovalo se mi velmi dobře, paměť mi fungovala bezvadně a na konci jsem byl zahrnut ovacemi, které mi uspořádal vedle obecenstva i orchestr.

(20. 1. 1966)

V půl desáté pro nás přijeli Svobodovi a jeli jsme jejich 200koňským chevroletem do Disneylandu. Tak zajímavý zábavní park jsme ještě nikdy neviděli. Vídeňský Prátr proti tomu není vůbec nic. Všechno jsme ovšem vidět nemohli, a tak jsme si vybrali jen to nejpozoruhodnější. Úžasně jsme se bavili. Prohlédli jsme si také „vilu budoucnosti“ a strašně se nám líbila. Je to šestiboká stavba na otáčivé noze s báječnou moderní kuchyní uprostřed, kolem jsou pokoje a příslušenství. Člověk si může nasměrovat okna obytných prostor, kamkoliv chce nebo potřebuje, především se může otočit vždy ke slunci. Sen! V půl třetí jsme opustili tuto pohádkovou zemi a ve tři jsme byli v hotelu, abych si mohl před večerním koncertem odpočinout. Pan Rubanoff nás odvezl do Long Beach. Je to město téměř související s Los Angeles. Koncert se konal ve zvláštním sále: pódium má dvojí hlediště, buď se zavře jedno, nebo druhé. Hráli jsme pro to menší, protože by tu prý nebylo tolik publika(?). Bylo však plno a odhaduji to na 1500 lidí! Program byl týž jako v L. A. a hrálo se výborně. Zase ke mně přišlo několik muzikantů, kteří mi říkali, že se jim se mnou dobře pracuje. Mám z toho radost.

(22. 1. 1966)

V poledne jsme byli hosty v nádherné vile manželů Behrendtových, přátel Zubina Mehty, kteří s ním byli u nás na Ořechovce. Olivia Carmen a její manžel George byli pozornými hostiteli. Poslali pro nás vůz s černým šoférem a ten nás pak také obsluhoval u oběda. Když jsme byli v nejlepším, volal z Montrealu Zubin a chtěl s námi mluvit. Byl už od včerejška informován o mém úspěchu a vyslovil naději, že se sem zase brzy vrátím. Pak nám pan Behrendt věnoval téměř 2 hodiny času a povozil nás jednak po vilové čtvrti boháčů, pak po univerzitním městě, po kopcích kolem Los Angeles, odkud jsou nádherné pohledy na město, a konečně Hollywoodem. Projeli jsme i chudší čtvrtí, na níž jsme však nic chudobného neshledávali. Pan George je rodákem z L. A. a zná své město dokonale.

V půl páté jsme byli doma. Před sedmou nás pan Rubanoff odvezl do Santa Moniky, kde byl můj poslední koncert v moderním Civic Auditoriu. Bylo vyprodáno do posledního místa. Hrálo se výborně Kabeláčem počínaje a Dvořákem konče. Rozešel jsem se s upřímně nadšeným orchestrem a s myšlenkou, že bychom se opět rádi sešli…

(23. 1. 1966)

Odpoledne před odletem si pro nás přišli přátelé, abychom s nimi společně poobědvali v české restauraci Heart of Europe. Tam nás čekalo překvapení: otevřely se dveře a do jídelny vpochodovalo Kvarteto města Prahy v čele s primáriem Břetislavem Novotným. Měli velké turné po USA a den předtím koncert v Hollywoodu. Bylo to radostné setkání.

Na konci roku 1967 jsme do Los Angeles letěli už skoro jako domů, však nás také na letišti čekal zástup známých a přátel. Na programu tu měl tentokrát Váša vedle nádherné desáté Šostakovičovy symfonie a Paganiniho houslového koncertu další českou novinku, 15 listů podle Dürerovy Apokalypsy od Luboše Fišera.

Pustili jsme se hned do práce a do půl jedné jsme měli téměř celého Šostakoviče hotového. Skvělý orchestr, ukázněný a technicky vždy na výši. Tu muziku si už udělám snadno.

(28. 11. 1967)

Generálka byla dnes dost nervózní. Nerad zkouším se sólistou jenom jednou, je pak málo času na vypracování detailů a na pořádný dohovor. Houslista Itzak Perlmann je mladý člověk. Pohybuje se jen obtížně na speciálních berlích. Housle mu vždy musí někdo přinést a při hraní sedí. Ale když začne hrát, tak se na to všechno rázem zapomene. Je to virtuózní typ první třídy, ale má i krásný tón. Celkem jsme si brzy rozuměli. Sál byl večer zase plný. Orchestr se soustředil a hrál skvěle. Už první číslo mělo značnou odezvu. Nezvyklá hudba Luboše Fišera zaujala k pozornému poslechu. Itzak Perlmann hrál stejně skvěle jako ve zkoušce. Po přestávce přišel na řadu Šostakovič. Myslím, že se mi podařilo i při tak malém počtu zkoušek dostat z orchestru suverénní výkon. Odezva byla podle toho. Hodně se křičelo bravo!

(30. 11. 1967)

Váša měl tenkrát s Los Angeles Philharmony devět koncertů, tři v Music Center, ostatní v okolních městech: Long Beach, Santa Barbara, Passadena, Clarmont, Santa Monica a San Diego. Fišerovy „Listy“ hrál už orchestr skoro zpaměti, ale kupodivu se smyčcům nějak nedařilo zahrát pohromadě jedno místo ve druhé větě Paganiniho. Šlo jen o několik taktů, ale Vášu to moc mrzelo. Zeptal se zástupce orchestru, zda by si to nemohl před příštím koncertem přehrát. Bylo mu s politováním sděleno, že je to vyloučeno: i kdyby se zkoušelo jen jednu jedinou minutu, byla by to zkouška a ta by se musela orchestru jako taková zaplatit. Ejhle, síla odborů! „To je tedy také Amerika, hnusné řemeslnictví!“ poznamenal si znechuceně do svého deníku. Následujícího dne v Passadeně těsně před koncertem přišel k Vášovi do šatny koncertní mistr a se spikleneckým úsměvem jej požádal, aby jej následoval. Na jevišti za staženou oponou seděl připravený celý orchestr. Koncertní mistr pokynul, aby vstoupil, a vyzval jej, aby to choulostivé místo s primy párkrát přehrál. Byl to dar orchestru v zájmu dokonalého provedení Paganiniho koncertu. K vypracování stačilo několik minut a provedení bylo i na ošidném místě bez kazu. Tohle byla také Amerika!

Vynikající těleso amsterdamského „koncertního domu“, Concertgebouworkest, řídil Váša pouze čtyřikrát, ale přesto v něm zanechalo hluboký dojem. Cítil v něm citlivý nástroj nesmírné ceny a práce s ním mu byla potěšením. Bohužel byla jeho poslední cesta do Amsterdamu poznamenána dvěma zprávami, které se jej hluboce dotkly, a nebýt smlouvy a jisté radosti ze spolupráce s tak světově proslulým tělesem, nebyl by snad odjel: v Praze zemřel ve svých třiapadesáti letech skladatel Ivan Řezáč, mnohaletý ředitel FOKu. Ačkoliv jejich vztah nebylo možno nazvat důvěrně přátelským, přece jen byli po řadu let nejbližšími spolupracovníky a Vášu jeho náhlý odchod velmi zarmoutil. V den našeho odjezdu do Holandska přišla další ohromující zpráva o náhlém, tragickém úmrtí druhého dirigenta FOKu Jindřicha Rohana. Odjížděli jsme z Prahy ve velmi sklíčené náladě a dalo mi velikou práci uklidnit jej natolik, aby mohl soustředěně a klidně pracovat. Koncerty dopadly při vyprodaných sálech velmi dobře, ale Váša se cítil velmi unaven.

V noci jsme spali špatně, bylo o čem přemýšlet a diskutovat. Všechny koncerty dopadly dobře a na všech frontách jsem měl úspěch. Nikdo však neví, že jsem pracoval ze svých posledních sil a po výkonech ani neměl radost z úspěchu.

(27. 2. 1978)

Častým hostem býval také v Drážďanské filharmonii, výborném orchestru, s nímž ho pojilo upřímné přátelství a mnoho společných úspěchů. Rád však pracoval i s virtuózní drážďanskou Staatskapelle.

Dominantou dvou koncertních cest do Sovětského svazu byla práce s Leningradskou filharmonií. Tehdy jsem jej už směla doprovázet. Naše cesta začínala v Litvě, ve Vilně. Litevské koncerty byly pěkné, s naší tehdy plynnou polštinou jsme se tam cítili jako doma. Největší pozornost se ovšem upínala ke koncertům v Leningradě a v Moskvě. O své první leningradské zkoušce si 16. 11. 1963 napsal:

Zkoušel jsem od půl druhé do pěti. Byla to šílená dřina, i když jsem si s celým orchestrem ihned dobře rozuměl. O Janáčkově Tarasu Bulbovi nemají zdání, a ještě ke všemu mají z Hudebního fondu netransponovaný materiál, který jim dělal mnoho intonačních potíží a je v něm kromě toho spousta chyb. Později přinesla Míla z hotelu můj materiál, který jsem si sám napsal, a tam je všechno mnohem srozumitelnější a smykově i intonačně jasnější.

Od jedenácti do dvou byla perná zkouška. Stále jsem vracel všechna těžká místa a neodpustil žádnou chybu. Vše se však děje s úsměvem a bez křiku. Po zkoušce mi dva trombonisté řekli, že jim zkoušky se mnou tak ubíhají, že by byli ochotni hrát bez přestávky. To je ovšem pro dirigenta poklona, té si musí člověk vážit. Leningradská filharmonie je opravdu vynikající orchestr a má jen málo slabin. Hraje se zájmem a ochotně. V celkovém hodnocení bych řekl, že je jen o stupínek níž než Česká filharmonie, která je celkově vyrovnanější.

(17. 11. 1963)

Večer byl sál úplně obsazený a já jsem tedy poprvé řídil slavnou Leningradskou filharmonii. Koncertu byl přítomen i šéf Jevgenij Mravinskij a Arvid Jansons. Oba mi po koncertě upřímně blahopřáli. Janáčkův Taras Bulba byl zahrán bez chyb a s elánem. Měl u publika velký úspěch. Po přestávce zahrál orchestr přesně v mých intencích Schuberta a nakonec dokonale Smetanovu Vltavu. Ta strhla obecenstvo i orchestr k ovacím.

(19. 11. 1963)

Tehdy jsem se poprvé osobně setkala s Jevgenijem Mravinským. Okouzlil mne na první pohled a já v něm s překvapením poznala toho štíhlého, vysokého, aristokraticky vyhlížejícího muže, který sedával při zkouškách v jedné z lóží a s partiturou v ruce pozorně sledoval Vášu při práci na Tarasovi.

Ještě téže noci po koncertě jsme jeli tzv. „měkkou třídou“ do Moskvy.

Orchestr mě už nervózně očekával, protože jsme se o 15 minut opozdili. Ale po probdělé noci jsem se musil alespoň nasnídat. Velkému symfonickému orchestru státního rozhlasu mne představil sám jeho šéf, výborný dirigent Gennadij Rožděstvěnskij, syn Anosovův. Velmi brzy jsme si s orchestrem porozuměli a já jsem za tři hodiny udělal hodně práce. Večer jsme šli do Bolšoj Teatru na operu Carova nevěsta. Operu řídil zručně a se švunkem mladý, velmi nadaný dirigent G. K. Čerkasov.

(20. 11. 1963)

(V listopadu r. 1987 jsem se v mezinárodní porotě rozhlasové soutěže Concertino Praga setkala se sovětským pedagogem, profesorem Gennadijem K. Čerkasovem. Tento krásný a mimořádně sympatický muž byl, jak jsem brzy zjistila, oním nadaným mladíkem z Velkého divadla v Moskvě. Dokonce se ještě upamatoval na tehdejší pěvecké obsazení. Jak je ten muzikantský svět malý!)

Ve zkoušce mi nějak neladila dřeva a dal jsem to samozřejmě najevo. Byl jsem pak svědkem nevídané svědomitosti koncertního mistra, který věnoval celou půlhodinovou přestávku ladění dřevěné harmonie a nikdo z dechařů se nesměl vzdálit. Přišli tedy o přestávku nejen hráči, ale i koncertní mistr. Něco takového jsem ještě nezažil! Doma připravila Míla studenou večeři a já jsem se vykoupal. Pokojská v našem poschodí zřejmě slyšela, že ještě nespíme, a nesměle zaklepala na naše dveře. Našli jsme ji uplakanou na prahu pokoje. Zvěstovala nám strašnou novinu, že byl dnes nějakým atentátníkem zastřelen třemi ranami do hlavy americký prezident John Kennedy. Zaklepali jsme hned na mou sólistku paní Mirku Pokornou a honem pustili rádio. Zanedlouho jsme zprávu slyšeli na vlastní uši. Dojalo nás, jak hluboce se tato zvěst dotýká i prostých lidí. Měli jsme všichni velmi krátkou a špatnou noc.

(22. 11. 1963)

16

Dveře se otvírají

Po roce 1948 se hranice uzavřely nejen pro turisty, ale i pro umělce. Evropa se rozdělila na dva světy, oddělené neprůhlednou, akusticky izolovanou „železnou oponou“. V téhle beznadějné atmosféře byla koncertní cesta do zahraničí, byť to bylo jen do sousedního Polska, mimořádnou událostí a Váša ji vítal jako možnost ověřit si vlastní síly také jinde než na domácí půdě.

Po prvním hostování přišlo za několik měsíců nové pozvání. A pak další a další k celým řadám koncertů i k delším pobytům. Tím vznikla nejen Vášova hluboká sympatie k Polsku, obdiv k polské kultuře, znalost polské hudební tvorby a snaha po její propagaci u nás, ale i věrná, celoživotní přátelství.

O povolení ke své první cestě s Vášou jsem musela na našich úřadech tvrdě bojovat, než jsem zápas se zákazy a příkazy vyhrála. A tehdy jsem poprvé jela za hranice jako manželka dirigenta. Byly to pro mne nezapomenutelné zážitky a nevybledly dodnes. Šlo o dvouměsíční práci v Katovicích. Řeknete: za humny! Polská Ostrava! Ale pověstná polská pohostinnost a srdečnost ve mně vzbudily bezmezný obdiv a dosud nepoznanou pýchu. Už příjezd na tehdy ještě stalinogrodské nádraží mě ohromil: ředitel s květinami a suitou, novinoví reportéři, naše fotografie ve všech denících. Byla jsem jako v Jiříkově vidění, cítila jsem se poprvé ve velkém světě, slunila se v záři Vášových úspěchů. Práce se mu dařila, byli jsme stále spolu a byli jsme šťastni. Doma se nám o Vendulku pečlivě starala moje maminka. Orchestry se mohly přetrhnout, aby se mu zavděčily, a pozvání se hrnula ze všech koutů Polska.

Na jeden ze svých prvních koncertů v Polsku vzpomínal s mimořádným potěšením. V r. 1948 byl šéfem Krakovské filharmonie prof. Valerian Bierdiajev, vynikající hudebník, mohutný, krásný starší muž, chováním i duchem šlechtic. Své podřízené v orchestru oslovoval zásadně „děti“. Byl to tehdy v Krakově a vlastně v celém Polsku takový hudební Pánbůh, obdivovaný, uctívaný, slavený a všemocný. Když Váša řídil první krakovský koncert, byl v sále přítomen i profesor Bierdiajev. Koncert skončil a publikum začalo velmi nadšeně tleskat. Profesor Bierdiajev pomalu vstal ze svého místa a pozorován celým sálem kráčel vážně a důstojně až pod pódium, na němž se dirigent publiku děkoval. Zastavil se a vysoko zvednutými dlaněmi začal pomalu a slavnostně tleskat. Bylo to nádherné gesto, jímž starý Mistr vzdal hold svému mnohem mladšímu kolegovi. Publikum vypuklo v jásot a v tu chvíli spadl Vášovi klíč od Krakova i mnoha dalších polských měst k nohám.

Před mnoha lety jsem si na tuto příhodu vzpomněla, když se na koncertě Pražského jara poprvé představil publiku mladý, téměř začínající dirigent. Váša byl jeho výkonem tak nadšen, že spontánně napodobil dávné gesto profesora Bierdiajeva a prošel – tleskaje – celým sálem až pod dirigentský stupínek demonstrativně ocenit vynikající výkon mladého kolegy. Osudovou náhodou si po letech právě tento dirigent také získal lásku krakovského orchestru, dokonce mu tam nabídli šéfovské místo. Nepřízní vyšších míst však k trvalé spolupráci nedošlo. Byl to Stanislav Macura, pozdější šéf Moravské filharmonie.

O všech našich cestách do Polska by bylo dlouhé vyprávění. Také dny na varšavských festivalech soudobé hudby, Varšavský podzim, kam jsme bývali zváni, byly plny dojmů z nové, někdy velmi nezvyklé hudby, která u nás byla tehdy považována za opovrženíhodný buržoazní výstřelek. Potkávali jsme tu nejvýznamnější polské skladatele a hudebníky, výjimečné osobnosti, které si navždy získaly naše srdce: líbezný pár manželů Lutosławských, distingovaný dlouholetý šéf Varšavské filharmonie Witold Rowicki, dirigenti Jan Krenz a Bogdan Wodiczko, nadšený propagátor české hudby, krásná a temperamentní skladatelka Grazyna Bacewicz, ale také jedinečná česko-polská překladatelka Marie Erhardtová, okouzlující, duchaplný arbitr polské hudební kritiky a hudební vědec Tadeusz Marek-Żakiej, folklorista a z Poznaně Jerzy Młodziejowski, rodina Wilkomirských, Halina Czerny-Stefańska, Stanisław Skrowaczewski i věrný přítel rodiny, dlouholetý šéf Slezské filharmonie Karol Stryja. Většina z nich se stala pravidelnými hosty našeho domu na Ořechovce, kterému se tehdy říkávalo „mała polska ambasada“. Večery a noci, strávené s polskými přáteli, jejich šarm, vtip, kultivovanost a vzdělání, bystré slovní potyčky, nekonečné řady anekdot i vážné hudební i politické diskuse jsou pro mne dodnes nezapomenutelné.

V roce 1957 obdržel Váša od polské vlády vyznamenání za zásluhy o polskou hudbu, důstojnický kříž řádu Polonia Restituta – Krzyż oficerski orderu odrodzenia Polski. Bylo to první a na dlouhá léta poslední oficiální uznání, kterého se mu dostalo. Velmi si ho vážil.

V listopadu 1986, půl roku po Vášově smrti, mi pošta doručila velikou obálku z ručního papíru: Svaz polských hudebních umělců, SPAM, mě zval do Varšavy, abych se zúčastnila oslav třicetiletého trvání Svazu místo svého zesnulého muže, který byl jeho čestným členem. Jela jsem ráda a byl to překrásný zážitek. Setkala jsem se s řadou lidí, kteří Vášu dobře znali a kteří na něj vzpomínali. Čekali mě s květinami a dárky, nacházela jsem jeho fotografie na stěnách zasedací síně, v klubovnách i v kancelářích. Kolik vzpomínek na šťastné dny se tu vynořilo! V závěru oslav jsem byla pozvána na slavnostní zasedání SPAMu v Královském paláci ve Varšavě za přítomnosti čestných hostů a polského ministra kultury. Byla jsem požádána o krátký projev, který jsem jako jediný zahraniční host pronesla k všeobecnému překvapení polsky. Neprozradila jsem ovšem nikomu, že jsem na něm s malým kapesním slovníčkem pilně pracovala skoro celou noc! Sklidila jsem bouřlivý potlesk, ale ten nepatřil mně a mé polštině, nýbrž Vášovi a jeho dosud živé oblibě u polských hudebníků i u publika.

17

Země našich snů

„Země fjordů a ság“, měsíční krajina s nekonečnými šedofialovými výhledy. Bílé noci, které tu však nejsou bílé, ale rudošedé, k ránu se barvící dožluta, jakoby viděny přes barevný filtr. Země nepopsatelná, podivně vzrušující a jedinečná. Zaklínadlo, při jehož pouhém vyslovení se nám rozbušila srdce. Island.

Byl tam poprvé v únoru r. 1957, podruhé v březnu 1958. Psal mi nadšené, okouzlené dopisy. V deníku i v dopisech jsou stránky do posledního místečka hustě popsány podrobnostmi o všech dojmech, o práci s islandským Národním symfonickým orchestrem i o setkání se zajímavými lidmi.

Jeho první cesta začala trochu kuriózně a Váša to s potěšením dával v diplomatických kruzích k lepšímu: „Když jsem letěl poprvé na Island, musel jsem v Oslo přestupovat. V přestávce mezi lety mne přivítal na letišti náš obchodní přidělenec s chotí a pozval mne na večeři. Pochutnal jsem si tenkrát jak na výborné rybě, tak na vínu a zákuscích. Po návratu do Prahy jsem dostal z ministerstva zahraničních věcí účet za celou večeři pro tři osoby. Zaplatil jsem 170 norských korun v devizách, které mi byly strženy z odevzdaného honoráře.“

Ráno za mnou přišel náš chargé d’affaires Ing. Žantovský a šli jsme spolu na malou obhlídku města. Ukázal mi několik úředních budov. Všechno je tu miniaturní, parlamentem a ministerstvy počínaje a univerzitou konče. Obchody jsou plny kvalitních, ale velmi drahých věcí. Pak jsem šel sám do přístavu a chodil jsem po molu od jedné lodi ke druhé a pozoroval jsem, co se na nich děje. Cítil jsem se být malým chlapcem, schopným pustit se do jakéhokoliv dobrodružství. Mých padesát let mne však vrátilo skutečnosti, a tak jsem šel raději pomalu domů. Za chvíli přišel ředitel orchestru pan Thorarinsson a domluvili jsme spolu definitivní programy obou koncertů.

(Reykjavík 7. 2. 1957)

Hned v prvních dnech se Váša strašlivě nastydl. Nebylo divu, islandské podnebí je drsné a pro Středoevropana zejména v zimě nebezpečné. Islanďané o něm říkají: „Nelíbí-li se vám počasí, počkejte pět minut. Dočkáte se jiného.“ Nejen v zimě, ale i v létě se prudce a nečekaně střídají slunečné, bezvětrné chvíle s ostrým, ledovým deštěm a vichrem, s mlhou a zase průzračnými výhledy do daleka. Když tu fouká vítr, tak fouká dokonale. Fouká tak, že se děti někdy nedostanou pěšky do školy a rodiče je musejí vozit auty. Vítr by je na ulici prostě smetl. I dospělí se v takové vichřici plíží podél domů. Přejít volné prostranství je akrobatický výkon.

Svůj první koncert řídil se zvýšenou teplotou, nacpán léky, které jsem mu naštěstí přibalila s sebou. Jeho léčení ovšem vypadalo všelijak: místo aby zůstal pár dní v posteli, využíval každé příležitosti vidět po dopoledních zkouškách něco zajímavého.

Ve tři čtvrti na dvě pro mne přišel první flétnista z orchestru a jeli jsme na letiště. Nyní přišla velká chvíle. Vytáhl z hangáru americký školní dvousedadlový letoun a nacpal mě do něj na přední sedadlo. Leze se tam velmi nepohodlně. Přikurtoval mě a posadil se za mne. Sedadla mají plastikový příklop a v kabince se topí, není tam ovšem vůbec k hnutí. Pak jsme dostali z věže znamení a startovali. Letadlo stoupalo čiperně nahoru. Letěli jsme na východ od Reykjavíku. Krajina byla nádherně zalitá sluncem. Za chvilku nám Reykjavík zmizel z dohledu a blížili jsme se nad sněhovou plání k horám. Letěli jsme rychlostí asi 125 km/h ve výšce 2500 m a později až 3000 m. Proletěli jsme nějakým průsmykem a můj průvodce mě upozornil, že vpravo od nás vidíme sopku Heklu a trochu dál velký ledovec Mýrdal-Jökull. Po chvíli jsme se přiblížili k velikému jezeru Thingvelliru. Letadlo kleslo až na 300 m. Přelétáváme jezero ve výšce 200 m, jsme téměř u hladiny jezera a pilot mi ukazuje vlevo kostel a skupinu domů. Poblíž je místo zvané Althing, kde se konal první parlament na světě, – mezi skalami v přírodě! Letadlo se prudce naklání a dělá obrátku o 180° a jdeme zase do výšky. Nyní máme proti sobě západní vítr a letadlo se zejména v blízkosti hor trochu kymácí a propadá. Za chvíli jsem upozorněn na vlevo pod námi ležící pěkný bílý dům. Bydlí v něm největší islandský básník a spisovatel Halldór Kiljan Laxness. Kousek dál vidím už známé islandské skleníky, vytápěné horkými prameny, v nichž kvetou květiny celý rok a uzrávají tam i banány. A znovu vidíme moře a již přelétáváme mořské zálivy, které nejsou zamrzlé, zatímco vnitrozemské jezero Thingvellir bylo jediná ledová plocha. Máme nádherný pohled na okolní hory, vidíme celý přístav jako na dlani, ale kotví v něm jen málo lodí. Letoun oblétává celé město a již směřujeme na přistávací plochu. Dosed byl bezvadný, dvakrát to lehce udeřilo a už běžela gumová kolečka bez pneumatik po hladké ploše až k hangáru. Letadlo jsme hned uložili, utáhne ho snadno jeden člověk. S radostí jsem sám zaplatil výpůjčné za hodinu letu a poděkoval svému průvodci, jak nejlépe jsem uměl. Domů jsme šli pěšky, což bylo velmi příjemné.

(25. 2. 1957)

Má indispozice je tvrdošíjná. Orchestr vlastně vůbec ještě neslyšel můj hlas, protože stále příšerně chraptím, spíš jen sípu. Noci jsou ošklivé. Horečky jsou obyčejně jen odpoledne a nízké, ale otravuje mi to jinak velmi příjemný pobyt na Islandu. Dnes dopoledne jsem zase brouzdal po městě. Asi hodinu jsem pozoroval práce v přístavu… Chvíli jsem pozoroval vykládání ryb a nakládání ledu do trawlerů Neptun, Askur a Surprise. To jede jeden náklaďák za druhým s ledem na molo a s rybami z mola. Musí se dát veliký pozor, aby divák nedostal nějakým hákem nebo železnou bednou na ryby do hlavy. Pracovní tempo je veliké a nikde není zakázán přístup. Večer mne volal Ing. Žantovský a oznámil mi, že jdeme zítra na oběd k ministrovi kultury. To bude zase perná túra po generálce a před koncertem!

Po generální zkoušce pro mne přijel Ing. Žantovský a jeli jsme spolu do státní rezidence na Tjarnarga 32, kam jsem byl pozván k soukromému obědu u ministra kultury. Bavili jsme se výborně ve čtyřech – pan ministr, jeho sekretář, Ing. Žantovský a já. Po obědě ze mne tahal pan ministr rozumy, co se týče orchestru a práce s ním. Odpovídal jsem na řadu otázek, které mi pan ministr kladl. Rád bych orchestru nějak prospěl. Doma jsem si pak jen chviličku odpočinul a připravil se ke koncertu. Dopadl nad očekávání dobře. Orchestr si na mne za těch několik dnů zvykl, reagoval citlivě na má gesta a hrál ještě lépe než poprvé. Divadlo bylo zase úplně vyprodáno. Dostal jsem velikou kytici a koš květin. Orchestr mi věnoval stříbrný stojan s reliéfem islandské mapy na podstavci a s vlaječkou na stožáru.

(28. 2. 1957)

Vrátil se domů obtížen dary všeho druhu – jen ten stříbrný podstavec vážil skoro dvě kila! – a s dalším pozváním na Island. I pro mne. Vyprávění nebralo konce. Byli jsme všichni u vytržení nad zázraky, které ze své první cesty na Západ přivezl: tenoučké nylonové prádlo, průhledné igelitové ubrusy, nádherné knihy, desky s Toscaninim a Karajanem! Naše výbuchy nadšení pozoroval blaženě i pobaveně z postele, do níž jsme ho hned po příletu uložili a kde se při čaji a aspirinu ještě pár dní potil ze své islandské chřipky.

Ale ještě jednu pozoruhodnou, u nás v rodině neobvyklou věc si přivezl: doutníky. Na Islandu se hodně kouří, cigarety, doutníky i cigára. A nejenom muži, ale zhusta i ženy. Když mu jednou nabídli doutník, řekl si – notorický nekuřák! –, že to také zkusí. Trošku se mu zatočila hlava, ale k whisky se sodou, která mu na Islandu zachutnala, se to jaksi stylově hodilo. Když si doma po nedělním obědě zapálil první doutník, bylo v rodině pozdvižení. Vypadal při tom náramně! Děti měly oči navrch hlavy, táta se jim důstojně vznášel v malých obláčcích voňavého dýmu a jeho „světáckost“ jim nekonečně imponovala. Jednoho dne jsme tak spolu při nedělní siestě seděli a klábosili. Váša si zapálil svůj sváteční doutník, párkrát vypustil kouř a pomalu, trochu ostýchavě řekl: „Kdybys věděla, jak hrozně mi to nechutná…“ Zůstala jsem na něj hledět v němém úžasu. „Vždyť já to kouřím jenom kvůli vám, že se vám to všem tak hrozně líbí… abych vám udělal radost.“ Po veselé rodinné poradě jsme tátu té kruté povinnosti zbavili a on si už nikdy až do konce života nezakouřil.

Jeho druhá cesta na Island probíhala ve znamení napětí, které provázelo mnoho našich zahraničních cest. Vzdor osobnímu pozvání islandského ministra kultury a přes všechny sliby našeho ministerstva zahraničních věcí nebyl můj pas až do odletu vyřízen. Teprve potom mi sdělili, že povolení nebylo uděleno „pro nedostatek důvodů“. Váša byl hrozně zklamán a v rozhořčených dopisech prohlašoval, že by nebyl nikdy odletěl, kdyby byl tušil, že nás na „zamini“ tak krutě podvedou. Ministr Gíslasson chtěl okamžitě intervenovat, ale my oba věděli, že by to nepomohlo.

Na našem ministerstvu zahraničí měli už pod mým jménem pěkně tlustý fascikl oficiálních pozvání ze všech míst, kam Váša zavítal. V roce 1960 přibyla další dvě: jedno znovu z Islandu, druhé od kulturního oddělení města Berlína, kde už druhým rokem šéfoval Berlínskému symfonickému orchestru, ale kam jsem s ním dosud ani jednou nesměla. Konečně nám 24. 3. 1960 příslušný referent pasového oddělení ministerstva oznámil, že můj pas i s povolením k cestě už je připraven. Náš sen se splnil.

Dopoledne jsem zavedl Mílu do Oberwallstrasse, kde je zkušebna a sídlo BSO. Přivítání se všemi bylo srdečné. Byl jsem šťasten, že spolu jdeme ulicemi Berlína. Pro nás oba je to taková vzácnost, že málem zapomínám, jak je k nám náš režim krutý, když nám nedovoluje cestovat společně. Konečně mám Mílu vedle sebe, konečně vidí prostředí, v němž se v Berlíně pohybuji a pracuji.

(30. 3. 1960)

Já, stále ještě cestovatelský začátečník, byla hned na počátku té velké cesty naprosto okouzlena. Berlín sám se svými válečnými ruinami i skvostnými muzei byl pro mne zjevením.

Konečně jsme nastoupili vytouženou cestu na Island. Spacím vozem z Berlína do Warnemünde, trajektem do Dánska, luxusním vlakem do Kodaně. 18. dubna 1960 jsme nastoupili do malého letadla, které nás unášelo k cíli naší cesty. Pod sebou jsme pozorovali jezera, řeky, fjordy a zálivy, pak najednou zase jen moře a v dálce zasněžené hory a nádherná malá barevná města. Oslo se nám z letadla jevilo jako spousta ostrůvků s krásnými, barvami hýřícími domečky u vody a mezi tím plachetnice a houseboaty. A pak zase nekonečné pláně a pohoří, pokryté sněhem, nikde ani střechy, ani človíčka. Déle než hodinu jsme letěli nad touhle podivuhodně krásnou zemí. Jen sněhem vysoko zavátá údolí brázdila pusté pláně, sem tam přerušované zamrzlými jezery. Pak se pod námi rozprostřela nekonečná modravá šeď oceánu. Konečně jsme nad Reykjavíkem. Chvíli jsme se prokousávali hustou mlhou, pak jsme spatřili červené a zelené střechy a už jsme přistávali. Na letišti čekali staří známí, pánové Olafson a Björn Jónsson, kteří už byli také u nás v Praze, a pan Thorarinsson, ředitel orchestru…

Hlavní třídy Reykjavíku byly úzké, s nízkými domy, roztroušenými po obou stranách: taková veliká vesnice, která si hraje na velkoměsto. Kolem dokola ve vzdálenosti asi 20–30 km věnec hor. Město je rozloženo hodně do daleka na několika mírných kopečcích, takže ho lze skutečně přehlédnout pouze z letadla. Centrum a hlavní tepny města tvořily staré domy a domky, připomínalo mi to Mladou Boleslav nebo Jičín. Okrajové čtvrti, které vyrostly za posledních 20 let, však byly velmi pěkné. Moderní činžáky se střídaly s vilovými čtvrtěmi. Po ulicích s luxusními obchody jezdily ohromné americké a anglické bouráky… A téměř denně odcházely z Reykjavíku do Prahy mé dopisy, hustě popsané stránky, plné nezvyklých dojmů:

Reykjavík, 19. 4. 1960

Tak jsem si myslela, že se už dnes nic nevynatrefí, co by stálo za popsání, když vtom zazvonil pan Jónsson, že je nám k dispozici s autem a že nás chce vyvézt na malý výlet. Samozřejmě jsme jeho nabídku s nadšením přijali a asi ve 4 hodiny jsme vyjeli. Jeli jsme po příšerně kamenitých cestách, lepší tu prý nejsou, jen ve městech. Jeli jsme podél mohutného potrubí k pramenům, kde stále a nepřetržitě proudí z nitra země vařící voda. Dovolili nám podívat se do ohromné strojovny, kde se voda rozvádí do potrubí a žene se pumpami do 17 km vzdáleného Reykjavíku. Pak jsme jeli krajinou dál až k reykjavické zátoce, takže jsme město viděli v dálce na druhém břehu, a zasněžené, strmé kopce s tupými vrcholy jsme měli docela za zády. Krajina, kterou jsme projížděli, je opravdu nesrovnatelná s jinou. Všechno je tu temné, hnědé a šedé, sem tam světlejší skvrna suché trávy nebo tmavší pruh spodní, jílovité nebo lávovité země, kterou vydobyli při kopání odvodňovacích kanálů. A všude louže, močály, jezírka, zvlněná a zbrázděná země, nikde nic hladkého, nikde kousek rovinky. Všude kameny a veliké, drsné, hnědou travou zarostlé hroudy. Všude vbíhají hluboko do ostrova široké fjordy, které připomínají ústí mohutných řek. Sem tam samota, vilka, statek nebo domek uprostřed pouště beze stromů a bez plotů, jako na holé dlani. Poslední zastávka byla asi 50 km od Reykjavíku v průsmyku, odkud jsme viděli celý fjord a hned za ním zasněžené skály přes 1000 m vysoké.

Reykjavík, 21. 4. 1960

Dnes nebyla zkouška, a tak jsme se vypravili za naším novým československým chargé d’affaires, panem Francem. Přijal nás i se svou paní nesmírně roztomile… Také se nám podařilo najít plovárnu, o které nám vyprávěli. Jsou to dva veliké bazény, v mělkém je úplně horká voda, druhý je hlubší, na plavání, a tam je voda ředěná studenou. Šatny jsou v dobře vytopeném pavilonu a celý areál je obehnán vysokým plotem z vlnitého plechu a je tím trochu chráněn před větrem. Bylo tam jen málo lidí a nádherně jsme si zaplavali. Vzduch měl sotva 6–7 stupňů, voda má 25–30. A slunce svítilo a nad hlavou nám hvízdal vítr a čeřil vodu průzračně čistou a nechlorovanou, která stále přitéká a odtéká. Po obědě jsme se šli podívat na slavnost slunovratu pod širým nebem. P. S. A máme byt! V úterý se stěhujeme z hotelu!

Náš malý byt v podnájmu u paní Sweinsdottir v Bárugata č. 5 nám skýtal příjemné soukromí. Byl také mnohem levnější než pokoj v hotelu. Tím se vyřešila naše ekonomická situace, která nás dosud znepokojovala. Kuchyň i lednička nám poskytovaly možnost snadné přípravy jídel a my se tu hned cítili docela doma. Jako vzorný „stěhovák“ se osvědčil přítel Mikki Mágnússon, původně Mirek Mikulčák ze Zlína, (kdokoliv totiž přijímá islandské občanství, je povinen přijmout zároveň také islandské jméno) a hned vzápětí přinesl v náručí cosi velkého, těžkého a pečlivě zabaleného, takovou velikou cihlu ve voskovém papíru a pravil: „Tohle si dejte do ledničky, třeba se vám to bude někdy hodit.“ Byla to opravdu cihla, sice ne zlatá, nýbrž růžová, lososí. Ohromný kus uzeného lososa, ze kterého zvolna prosakoval voňavý rybí olej, světle růžový, skoro oranžový. Ukrajovali jsme po celé dva měsíce tenké plátky, cihly ubývalo jen pomalu, ale losos chutnal stále jako ten první den – báječně. Nikdy před tím a nikdy potom jsme něco tak dobrého nejedli. Zato další islandskou specialitu, skopové párky a uzenky, jsme jíst nemohli. Zkoušeli jsme to, snažili se, všelijak ochucovali a kořenili, marně. Ani horké, ani studené. Také smažené skopové řízky jsme jen těžko polykali. A to skopové tam předkládali vlastně stále a všude, v každé restauraci, v každé rodině. Naštěstí se na Islandu dostaly k jídlu i jiné věci.

Zkoušky probíhaly v radostné pohodě a první koncert dopadl nad pomyšlení dobře. Byla jsem překvapena, s jakou chutí a jak přesně orchestr zahrál nelehký program. Váša na tento první koncert zařadil Veseloherní předehru od Jindřicha Felda, novinku islandského skladatele Halldóra Helgasona, Moravské tance od Leoše Janáčka a Dvořákovu Novosvětskou. Publikum bylo nadšené a Váša velmi spokojen, protože dosáhl maxima, kterého byl tento orchestr schopen.

Reykjavík, 1. 5. 1960

Včera nás manželé Francovi pozvali na výlet, protože bylo nádherné počasí. Jelo s námi ještě jedno auto z naší legace, prý kdyby se na pustých cestách náhodou něco přihodilo, abychom měli pomoc při ruce. Vyjeli jsme po hrozné cestě z Reykjavíku a dostali se do lávových polí a do hor, připomínajících pohádkovou zakletou zem. Bizarně vrstvená špinavě hnědá láva je porostlá šedavým mechem a mezi tím stojí sušárny tresek. Když jsme projeli touto strašidelnou, opuštěnou krajinou, zjevilo se před námi v klínu lávových kopců Mrtvé jezero. Dlouhé, obrovské, ledově modré, bez rostlin a bez živočichů, asi proto, že do něj vtékají sirné prameny. A pak jsme jeli dál a nevycházeli z údivu nad horkými vřídly – výfuky Země. Bublající šedivé bahno se tu vaří a vybuchuje jako kaše v hrnci ve velikých i malých kráterech. Všude to páchne sírou a proudy vařící páry s hrozivým syčením a hukotem unikají po staletí nepřetržitě z nitra země. Malá ukázka pekla.

Uprostřed společenského maratónu, zkoušek a natáčení si Váša ještě „odskočil“ na několik dní do Berlína, Drážďan a do Prahy. Vedly ho tam nezbytné FOKovské povinnosti, a hlavně poslední slavnostní koncert v roli šéfa Berlínského symfonického orchestru. 16. května se přes Kodaň vracel do Reykjavíku.

Před vchodem do letištní haly kodaňského letiště jsem si všiml, že u chodníku stojí černé, bezvadně vypulírované auto, dost neforemné, možno říci staromódní. Když jsme byli pár kroků od vozu, vyskočil z něj mladý dánský důstojník s mnoha vyznamenáními na parádní uniformě. U vchodu do haly stáli dva letečtí důstojníci a v napjatém pozoru salutovali. Důstojník otevřel dvířka vozu a z budovy vyšel svižně pán pěkné postavy v admirálské uniformě a nasedl do vozu. Vůz se hnul směrem k nám. Můj soused najednou povídá: Vždyť to je náš král! Smekl jsem, a pozdravil tak nejenom dánského krále, ale především staršího kolegu dirigenta. Král se na mne podíval, usmál se a ihned salutováním odpověděl na můj pozdrav. Je vidět, že má vychování!

(16. 5. 1960)

Pak nám teprve nastal kolotoč, práce na zlatém hřebu našeho islandského putování, na Prodané nevěstě a Verdiho Rigolettovi. Několik perných týdnů bez oddechu a volného dne… Ale o tom až jinde.

Když skončila práce s oběma operami a odezněl potlesk po posledním představení, začalo natáčení v rozhlase a příprava na zájezdy po Islandu. První, krátký, se uskutečnil letecky a zanesl nás na severní konec Islandu, do Akureyri. Letěli jsme s orchestrem dvěma malými letadly, která se v hlubokých údolích mezi horami předlétávala a předháněla, skotačila a kymácela se, až v nás byla chvílemi malá dušička. Poprvé v životě jsem směla vstoupit do pilotovy kabiny a sledovat jeho manévry.

Ale to největší dobrodružství nás teprve čekalo – desetidenní turné na západní pobřeží Islandu. Byli jsme už na ledacos zvyklí, ale takové cestování jsme dosud nezažili. Především se jej zúčastnil jen jakýsi miniorchestr, jen to nejnutnější obsazení, aby bylo možno zahrát Mozartovu předehru k Figarově svatbě, Lyrickou suitu Pálla Isolfssona, doprovody k několika islandským písním se skvělým barytonistou Kristinem Hallssonem, Tři české tance od Slávy Vorlové (islandsky Thrír tekkneskir dansar) a Polku a Furianta z Prodané. Všichni jsme se napěchovali do malého autobusu a vyjeli cestou necestou. Častěji necestou. Nevím, zda se nyní už stav islandských komunikací změnil, ale tehdy byl systém silniční dopravy vzhledem k neobyčejně drsným povětrnostním podmínkám a svízelnému terénu co do frekventovanosti až na posledním místě. Používalo jej nepatrné procento obyvatelstva, a to ještě pouze k místní, nikoliv dálkové dopravě. Lidé cestovali raději lodí nebo letadlem, někdy také hydroplány. Terén byl prakticky sjízdný pouze džípy a terénními vozidly. To byly také jediné dopravní prostředky, které jsme na své pouti občas potkali. Pro náš autobus byly tyto „silnice“ zkouškou kvality a odvahy. Několikrát jsme museli všichni vystoupit, abychom vozu odlehčili, když koryto říčky bylo příliš hluboké a autobus zůstal zadkem viset na jednom břehu, zatímco přední kola se marně namáhala vyškrábat na protější sráz. Brody kamenité, potoky hluboko vryté, cesty rozbahněné. Uzounké serpentiny na úbočí strmých horských svahů byly tak kroucené, že do jejich ostrých zatáček musel autobus najíždět několikrát, pomalu couvat a znovu najíždět, stále s jistým nebezpečím, že sjede z cesty a zřítí se dolů. Po každém bravurním zdolání ostrého úhlu zatáčky jsme chválili zdatného řidiče voláním bravo! Poslední úsek cesty trval 8 hodin. Několikrát jsme šplhali přes pásy pitoreskních horských hřbetů a objížděli překrásné fjordy. Pozorovali jsme nádherné vodopády, koupající se tuleně, zvolna klesající slunce, prodlužující se stíny hor a skal a červánky nad jejich vrcholy.

Na místo svého dočasného domova jsme dorazili ve dvě ráno. Bydleli jsme celou dobu v malé osadě jménem Núpur nedaleko hluboce vykrojeného modravého zálivu. Naším domovem byla internátní škola – samozřejmě s ústředním topením, plaveckým bazénem v suterénu a skvělou kuchyní. Deset dní jsme jezdili po okolí. Hrálo se ve školách, na malých pódiích kulturních domů, v kinech a přednáškových síních. Publikum se sjíždělo z dalekých samot, které jsou v zimních měsících zcela odříznuty od ostatního světa. Ale jak nádherné to bylo publikum, pozorné, vnímavé a vděčné! Téměř po každém koncertě vystoupil někdo z obecenstva a pronesl děkovnou řeč. Někdy pan učitel, jindy starosta nebo místní farář nebo prostě jen někdo, komu se chtělo promluvit. Ředitel orchestru vždy zdvořile odpověděl. Když jsme požádali o přeložení, zjistili jsme s úžasem, že to nebylo předem připravené řečnické cvičení, nýbrž „spatra“ přednesený projev, vyjádřený většinou velmi vytříbeným, poetickým a barvitým jazykem. Na Islandu je velmi málo nevzdělaných lidí. Asi proto, že jsou tak osamoceni ve svých domovech, na statcích a v osadách, nepřízní podnebí odříznuti od ostatních. Dlouhé zimní noci je nutí číst, poslouchat rádio, dnes už ovšem i televizi, hrát šachy, přemýšlet a básnit. Básnictví je tu všeobecně ve veliké vážnosti.

Téměř po každém koncertě jsme byli všichni zváni do některého soukromého domu, kde nás pohostili chlebíčky, zákusky a kávou. Tím „všichni“ myslím celý orchestr včetně ředitele, zřízenců i šoféra autobusu. Těžce jsme si zvykali na tento hluboko do noci prodloužený denní rytmus. Ale na Islandu se v létě, když slunce nezapadá, hodiny nepočítají. Lidé jako by chtěli naráz dohnat vše, co v zimě zameškávají. Chodí si jen krátce odpočinout a nenasytně užívají světla a slunce, kterého je tu většinu roku tak zoufale málo. Děti si hrají venku až do půlnoci, nikdo je nehoní spát. Letní prázdniny jsou dlouhé a je třeba je dokonale využít.

Na turné po Islandu

A pak byl jednoho dne budíček už v 6 ráno. Po snídani jsme se rozloučili s pohostinným Núpurem. Naposledy jsme projížděli kolem hlubokých, zelenavých fjordů po úzkých silnicích a přes ještě užší betonové mostečky… Cesta nám rychle uběhla. Před půlnocí se před námi objevila Velrybí zátoka a v dálce Reykjavík. Ještě jednou jsme zastavili a sledovali laškujícího lachtana, který se vynořoval a potápěl, jako by nám chtěl na rozloučenou předvést celé své neobyčejné umění…

18

Země milovaná

Na vyšehradském hřbitově nedaleko hrobu Bedřicha Smetany stojí prostý železný kříž a na něm oválná nápisová destička:

Cantabo Deo in Aeternum

Dr. Ladislav Vachulka

1910–1986

Profesor pražské konzervatoře, varhaník,

hudební vědec, průkopník kulturních

akcí českých umělců doma i v zahraničí

pro slávu a proslulost české hudby.

Vášův kamarád z mládí, druh z vysokoškolských studií i pozdější věrný spolupracovník. Zazvonil-li u nás na Ořechovce o půlnoci zvonek, mohl to být jedině dr. Vachulka, Láďa, vulgo Zdeněk (podle Zdeňka Nejedlého, kterého uměl nedostižně napodobit), gejzír politických anekdot a novinek z hudebního světa. Vleklá cévní choroba, která ho mnoho let sužovala, způsobovala jeho pomalou chůzi. Mohutné tělo v černém roláku s velkou těžkou aktovkou, doprovázející svého majitele vždy a všude, do školy, do zkoušek, do vlaků i do autobusů, co jich po Evropě jezdí, skrývalo v sobě ducha hbitého, vzdělaného, vynalézavého a podnikavého. Bystré oči hleděly zkoumavě přes brýle. A kamkoli zavítali čeští hudebníci, vždy jim byla dříve nebo později položena otázka: znáte profesora Vachulku? Přitakání znamenalo klíč k srdci tazatele, zaklínadlo, které otvíralo dveře nejrůznějších koncertních agentur, divadel a festivalů. Stovky mladých hudebníků mu vděčily za své první cesty do zahraničí a desítky souborů ztratily jeho náhlým odchodem zahraniční tribuny.

Jeho svrchovanou doménou byla Itálie. Znal ji dokonale, byl tam doma a nebylo kostela s varhanami, kde by neznali jej. Když jsme s Vášou poprvé navštívili Assisi a vkročili do jedinečné baziliky sv. Františka, přivítal nás velebný zvuk varhan. Váša se hned zaposlouchal, ta hudba se mu zdála nějak povědomá, že by Černohorský? Zeptali jsme se kolemjdoucího františkána, kdo že to hraje. Usmál se a s netajenou pýchou nám podal přesnou informaci: „Maestro Vakulka da Praga!“ Byl to on, kdo začal, dík svým přátelským vztahům k italským církevním i hudebním kruhům, „vyvážet“ československé umělce do Itálie a také Váša mu vděčil za první entrée na italská pódia.

Poprvé jsme spolu jeli do Itálie s FOKem, Akademickým pěveckým sborem Moravan a Lýskovým dětským sborem z Brna. Československé státní dráhy nám daly k dispozici vlak s lehátkovými vozy a v těch jsme absolvovali celý zájezd. První koncert se konal v Perugii, v překrásném divadle Morlacchi nedaleko Etruské brány. A pak už dojem stíhal dojem: „Věčné město“ se zázrakem Sixtinské kaple, vatikánskými sbírkami a Fontanou di Trevi. Sulmona s mramorovým Ovidiem na náměstí, kde měl slavnostní koncert k dvoutisícímu výročí básníkova narození tak obrovský úspěch, že nadšení Sulmoňané doprovodili orchestr i sbor až na nádraží do naší pojízdné rezidence. Dodnes mi jméno Sulmona šeptá verše o lásce a chutná po mandlích v tvrdé, bílé cukrové skořápce, které Váša dostal od místního cukráře v krásné anticky tvarované měděné váze.

A ráno zase brzy z vlaku… a tak stále dokola. Hrálo se každý den někde jinde a do svých nepohodlných, úzkých postelí jsme se dostávali až ke druhé ráno. Brzy jsme začali být všichni unaveni, ale nálada byla přesto výtečná. Pak přišla Florencie! Té krásy! A také Milán s ohromujícím dómem. A pak po jedné krátké noci…

Jsme jako ve snu. Ráno jsme se probudili do slunce a v Benátkách! Nikdo si nedovede představit, jak jsme byli šťastni, když jsme jeli vaporettem po Canale Grande na společnou snídani. Před paláci se pohupovaly ke sloupům uvázané gondoly – zrovna jako na Canalettových obrazech. Snídaně pro 240 lidí chvíli trvala, ale nic jsme si z toho nedělali a nikdo nereptal, protože kolem nás byly Benátky! Ubytovali nás s Mílou v Calle Verona nedaleko divadla La Fenice, kde bude zítra koncert. Konečně budeme zase jednu noc spát na normální posteli! Po pořádném umytí – i to nám bylo vzácné – jsme se pustili po městě. Byli jsme stále víc okouzleni. Hned po prvních krocích jsme sice ztratili orientaci, ale brzy jsme se ocitli na náměstí San Marco. Zpět k divadlu jsme se zase motali uličkami a mosty přes kanály, bez ptaní se to neobešlo. Chvilku jsme musili na intendanta Maestra Virgilia Mortariho čekat, ale vyplatilo se to. Byli jsme pozváni na báječný oběd s italskými specialitami.

(5. 10. 1957)

V devět začala zkouška na Dvořákovo Requiem v divadle La Fenice. Je to nádherné, dobře akustické divadlo, postavené v r. 1792, které má bohatou historii. Honosí se i návštěvou Napoleonovou… Večer jsme před plným hledištěm provedli celé Requiem, které se i zde setkalo s velkým úspěchem, takže jsme byli donuceni k přídavku. Byla jím Smetanova Česká píseň, kterou přijali Taliáni pokřikem bravo! Manželé Mortariovi nás doprovodili až na nádraží a počkali do odjezdu vlaku. Dostal jsem od pana intendanta pozvání k řízení koncertu v Benátkách v červnu nebo v srpnu 1958.

(6. 10. 1957)

V dalších letech řídil v Itálii kromě FOKu i Brněnskou filharmonii, Janáčkovu filharmonii z Ostravy, Orchestr bratislavského rozhlasu a koncem šedesátých let dokonce i Českou filharmonii. Obvykle se cestou koncertovalo také v Rakousku, v NSR a ve Švýcarech. Byly to velké a namáhavé cesty, kdy už mezi účastníky začínalo vyprchávat nadšení nad krásami Itálie a kdy nastupovaly nekompromisní požadavky řádného odpočinku ve slušných hotelích.

Těžištěm většiny těchto zájezdů býval festival církevní hudby v Perugii, Sagra Musicale Umbra. Kouzlo středověké architektury se tu šťastně snoubí s veselým studentským živlem, který předznamenává život města. Univerzita pro cizince, mohutný stavební kvádr sousedící se vznesenou baštou Etruské brány, pojímá do svých tříd po celý rok žáky všech ras a stáří, kteří sem přijíždějí s touhou naučit se krásnému italskému jazyku a poznat italskou kulturu a historii. Snad proto, že je tu tolik vzdělání chtivé mládeže, je v Perugii daleko bezpečněji než kdekoli jinde v Itálii. Tady se lze v kteroukoliv dobu denní i noční celkem bez rizika procházet uličkami s poetickými názvy jako Květinová, Měsíční, Laskavá či Holubí a nastavovat si dny plné zážitků ještě nočními hovory u kašen, na náměstích nebo na schodech chrámů a paláců. Perugia, starobylé etruské město uprostřed Umbrie, obklopené městy stejně kouzelnými, jako je ono samo, se nám stala ztělesněním vší krásy, kterou celá Itálie tak lehkomyslně hýří. Stala se cílem, kam vedly a dodnes věrně vedou všechny mé cesty do Itálie.

Večeře v Sant’Agostino byla veselá. Loučili jsme se však s těžkým srdcem. Kdož ví, kdy se opět uvidíme? Procházeli jsme středověkou Perugii a byli bychom nejraději hladili všechny ty portály, oblouky, fontány, schody a pitoreskní zákoutí. Pro nás je Perugia nejkrásnějším městem na světě.

(2. 12. 1972)

V roce 1964 jsme vyjeli na zájezd, v jehož středu bylo 12 koncertů v Miláně pro italskou Hudební mládež – Gioventù Musicale d’Italia. Opět jsme spali většinu dní ve vlaku, jen v Miláně jsme svůj vlak museli opustit.

Asi v půl deváté ráno jsme přijeli do Milána. Čtyři autokary nás odvezly do ubytovny poblíž sportovní haly, kde máme hrát 12 koncertů. Dostali jsme s Mílou pokojík se dvěma lůžky nad sebou, se sprchovým koutem a umyvadlem, kde však teče jen studená voda, a s elektrickou zásuvkou, do níž nemohu zapojit ani svůj holicí strojek, natož ponorný vařič, protože to ihned vyrazí pojistky. V místnosti je xylolitová podlaha, žádná skříň, žádný věšák, žádná police. Dva držáky na kufr. Nóbl cela na Pankráci. Po půl čtvrté začal první koncert pro Gioventù Musicale. FOK zahrál s velkou brilancí První Beethovenovu symfonii a Devátá dopadla úžasně. Nadšení plné sportovní haly bylo bez mezí. O podpisy mne přepadlo tolik mladých lidí, že mne z jejich obklopení musela osvobodit policejní asistence. Zakladatelka a předsedkyně italské Hudební mládeže paní Lanni della Quara mě s Mílou odvezla svým autem do naší ubytovny. Neodvážili jsme se postěžovat si. V našem vězeňském pokojíku jsem 2 hodiny ležel. Večerní koncert byl zase plný a zase dopadl dobře. V orchestru však vládne velké rozhořčení nad galejním ubytováním. Ještě ke všemu jsme dostali hrozně vynadáno od vrátného, protože jsme přišli po koncertě až po půlnoci a vrátný končí v 11. Pak už prostě do budovy nikoho nepustí. Náš první den skončil ve dvě ráno.

(7. 11. 1964)

Spali jsme střídavě ve vlaku a ve své „polepšovně“, jak účastníci zájezdu tuto ubytovnu překřtili, protože mezi milánské koncerty byla vložena i vystoupení na jiných místech Itálie: Florencie, Modena, Novara, Ferrara, Bari, Aquila… A vždy znovu zpět do Milána, kde se na odpoledních a večerních koncertech vystřídaly tisíce členů italské Hudební mládeže v obřím abonentním cyklu všech devíti Beethovenových symfonií. Orchestr celou tu nesmírnou zátěž vydržel bez výkyvů v umělecké úrovni, nevím však, jak by byly poslední koncerty dopadly, kdyby se italský agent na nátlak vedení nebyl uvolil zaplatit celému tělesu ubytování v normálním hotelu.

Nedílnou součástí italských zájezdů byla dr. Vachulkou sjednaná spolupráce s vydavatelstvím gramofonových desek Schwann z Düsseldorfu. Jejím duchem byl Francouz, pan abbé de Nys. Natáčení na desky pomáhalo financovat italské zájezdy a jeho zdárné výsledky byly pro celý podnik zcela zásadní. Natáčelo se obvykle v kostele Sant’Agostino ve Via Garibaldi. Kostel nijak krásný, pomineme-li dvě malé, skvostné fresky Peruginovy, ani akusticky ideální. Pan abbé jej pravděpodobně zvolil proto, že jeho administrátorem byl člověk nadmíru nakloněný umění, zejména hudbě. Chodbami přilehlého kláštera augustiniánů zněla hudba hned z několika „studoven“ najednou. Tehdejší představený, Padre Angelini, byl osvícený, vzdělaný člověk renesančního typu, jeho spolubratři zanícení milovníci umění a nejmladší z nich dokonce profesionální hudebník, skladatel. V nahrávacích dnech odřekli bohoslužby a propůjčovali našim umělcům nezištně nejen svůj chrám, ale i část kláštera s hygienickými zařízeními. Ochotně pomáhali přemisťovat lavice a obětavě uklízeli po vpádu českých a slovenských muzikantů.

Po snídani jsme všichni odtáhli do chrámu Sant’Agostino. Jako vždy se tu odbývalo nahrávání na gramofonové desky za mimořádně obtížných okolností. Nic nebylo připraveno, některé materiály nebyly opraveny. Do půl dvanácté rozsazoval pan Charlin orchestr a Dvořákův Žalm byl hotov v půl druhé. Po malé přestávce na oběd začala práce na Caldarově „Te Deum“. Šlo to pomalu, protože je to obtížné dílo, plné nádherné, ale složité polyfonie. Nastala nám piplavá práce. Zkoušeli jsme a po kouskách nahrávali tak dlouho, až se objevil konečný tvar. I když jsem nebyl stoprocentně spokojen, přece jen byl snímek přijatelný. Se Sartim se začalo až v 9 hodin večer. Nálada byla hrozná, protože nám práce nešla. Pan Charlin odmítl stříhat při tak velkém dozvuku, jaký má S. Agostino. Při každé chybičce jsme musili začít znovu. Lítal jsem od pultu do sakristie, kde je rozmístěna technika, abych stále kontroloval, co jsme natočili. V jednom okamžiku kolem půlnoci mi praskly nervy a praštil jsem partiturou Sartiho o zem. A to v chrámě!! Po dalším nezdařeném snímku jsem se vrátil k pultu a prohlásil, že jsme si dosud nevydělali ani na cestu zpět, a že budeme tedy musit všichni požádat o azyl. Tenhle nejapný vtip tak pozvedl náladu celého souboru, že se každý rozesmál a práce se stala po půlnoci plodnější. Natočili jsme dvě obtížná místa, obrovskou fugu a veliké finále velmi hravě. Ve dvě hodiny ráno jsme poslali domů sbor a do tří jsme se pokoušeli s orchestrem o předehru. Ve tři hodiny ráno mi orchestr pogratuloval k mému jubileu a zahrál mi v kostele pěknou polku. Aby nálada byla ještě lepší, přinesl mladý augustinián dva demižony vína, takže každý dostal skleničku výborného klášterního moku. Konečně se chrám vyprázdnil. Chtěl jsem jít s Mílou domů pěšky, ale pan Charlin se nabídl, že nás odveze do hotelu, protože se schylovalo k bouři, která pak skutečně přišla a asi hodinu řádila. Do vozu nastoupil nejdřív pan Charlin jako řidič, vedle něho Míla a dozadu pan abbé se svou přítelkyní a Otou Trhlíkem. Když jsem se směstnával dopředu vedle Míly, přibouchl jsem si prsteník levé ruky mezi dveře. Začal jsem zoufale hekat bolestí, protože jsem ve tmě a v rozčílení nemohl najít kliku. Míla hned pochopila, co se děje, ale nemohla na kliku přese mne dosáhnout. Vysvobodil mě teprve asi po 30 vteřinách Ota Trhlík, který se nejprve musil zbavit nákladu not, který měl na klíně, a pak otevřel dveře. Na prstu byla hluboká rýha, ale mohl jsem jím hýbat a ani kůže na něm nepraskla. Bolest však byla ukrutná. Velmi jsem naříkal, ale lékařskou pomoc jsem rázně odmítl, protože při vší smůle jsem měl štěstí, že byly dveře lemované solidní gumou, takže mi prst nerozdrtily. Doma mi dala Míla na prst obklad a prášek na spaní. Po vysprchování jsme si šli ve 4 ráno lehnout. Mé šedesáté narozeniny tedy moc šťastně nezačaly.

(30. 9. 1966)

Od půl jedenácté jsem zkoušel se sólisty. Po jedné už jsem byl v dómě, ani jsem se nestačil najíst a od půl druhé do čtvrt na šest jsem bez pauzy zkoušel téměř padesátiminutovou mši od Orazia Benevoliho. V krátké převlekové pauze jsem měl ještě informativní rozhovor s panem Toninim z La Scaly o charakteristice postav opery Z mrtvého domu. Velmi mě to zdrželo. Koncert začal v šest místo v půl šesté. Přítomen byl dr. Siciliani, celý štáb festivalu, městští notáblové a ovšem i celý zdejší vysoký klérus. Benevoliho Slavnostní mše byla až na několik malých chyb provedena dobře. Obrovský dozvuk perugijského dómu však hodně škodil jemnému předivu bohaté polyfonie dvou sborů, dvou orchestrů, osmi sólistů a komorního sboru. Te Deum od Caldary musilo odpadnout, protože abbé de Nys odvezl omylem po natáčení partituru do Paříže. Byl to však Boží zásah, protože jsem neměl vůbec čas znovu dílo přezkoušet v celku. Sartiho velkolepé Te Deum šlo hladce a bez obtíží. V poslední větě se na dvoře Duoma střílelo z hmoždíře a za hlavním oltářem šlehal oheň. Krásný efekt pro obecenstvo. Po koncertě jsem se rychle převlékl a byl přítomen koktejlu, který na naši počest uspořádal výbor festivalu. Starosta města Perugie mi předal k šedesátinám zlatou medaili se znakem města Perugie.

(2. 10. 1966)

Ještě téže noci odjel orchestr, sbor i sólisté vlakem do Říma, my dojeli po vlastní ose dopoledne. Koncert se konal v překrásném kostele Santa Maria sopra Minerva nedaleko Pantheonu. Váša byl pevně rozhodnut vypustit z programu Caldarovu skladbu, k níž chyběla partitura, ale spiritus agens zájezdu, dr. Vachulka, vyvinul tak silný morální nátlak, že se Váša po bouřlivé debatě přece jen uvolil dodržet ohlášený program. V narychlo svolané zkoušce se pokusil orientovat se v tzv. particellu, v němž však nebyly přesně vyznačeny jednotlivé nástroje ani jejich nástupy. Chrám byl naplněn do posledního místečka, mezi klérem v křeslech první řady zasedl i náš pan kardinál Beran.

Benevoliho Missa festiva dopadla znamenitě, téměř bez chyby, a skutečně se muzicírovalo. Po přestávce jsme se pustili do Caldary. Ten však dopadl špatně, ve středu skladby jsme se úplně rozešli. Nemohl jsem dělat nic než se snažit udržet správný rytmus. Bez partitury jsem nemohl dát nikomu přesný nástup. Chytili jsme se asi po 20 taktech. Konec už byl dobrý. Sartiho Te Deum a Gospodi pomiluj bylo dokonalé. Vnější úspěch veliký. Zřejmě to nepůsobilo tak špatně, protože za mnou přišla paní Camus, pan Renato Sannsone a pan Otto Prete a všichni mi nabízeli své zastoupení pro Itálii.

(3. 10. 1966)

Váša se v deníku už dál o koncertě nešířil, ale já věděla, že ho to strašně mrzelo. A právě v Římě! A právě před panem kardinálem! Marně jsem jej přesvědčovala, že si toho nikdo nevšiml, a už vůbec ne pan kardinál. Marně jsem jej utěšovala, že na té „ostudě“, jak koncert nazýval, nenese žádnou vinu. Moje útěcha byla zcela oprávněná, protože kritiky o římském koncertě byly výborné, zřejmě ani odborníci nepoznali krátké zakolísání. Váša však věděl své a nedovedl přenést přes srdce nejen nepřesnosti na římském koncertě, ale ani celý zájezd, poznamenaný nedostatečnou přípravou. V letadle do Bukurešti, kam z Říma odlétal, si napsal:

Na stará kolena jsem se musil přesvědčit o pravdivosti Kleiberova výroku, že největším nepřítelem umění je rutina a improvizace.

19

Kolem světa za 80 dní

Klukovský sen podniknout jednou cestu po vzoru Verneova hrdiny Filease Fogga se Vášovi splnil v r. 1965. 16. června odstartoval z Prahy do Holandska. 24. června přiletěl do Athén. 1. července přes Teherán, Dillí, Hong-Kong a Manilu do Sydney a na Nový Zéland. 10. srpna letěl přes Los Angeles do Buenos Aires. 2. září večer, přesně za 80 dní, přistál na Ruzyňském letišti.

Athény, 24. 6. 1965

Má drahá,

jsem tedy na cestě kolem světa. Můj předchůdce a vzor, pan Fileas Fogg, si přivezl z té cesty ženu. Ale já už jednu mám a hlasuji vždycky pro monogamii, i když je to nemoderní, diskutábl a možná i někomu směšné. Mně je to, zaplať Pánbůh, jasné a nevyvstávají tu pro mne žádné problémy. V letadle jsem byl ve dvacetikřeslové první třídě sám. Vyhlídka na Apeniny, které byly už skoro bez sněhu, byla nádherná. Také přelet Jaderského moře byl krásný, ale pohled na skály řeckých poloostrovů úchvatný. Kapitán hlásil, že pod námi je Korfu. Přeletěli jsme Korintskou úžinu a viděl jsem ostrov Peloponés. V Athénách jsme přistáli v 5 hodin našeho času, ale tady bylo už 6. Směrem k východu budu čas ztrácet.

Athény, 25. 6. 1965

Přes obrovský hluk jsem spal dobře, asi únavou. Přesto jsem slyšel, že město tu žije celou noc a že vůbec neusíná. Na důkladnější prohlídku města budu mít čas až po koncertě.

Athény, 26. 6. 1965

Zmáhá mne vedro a cítím se velmi unavený. Zkoušky jsou strašně namáhavé. Beethoven lepší být nemůže, bude mu prostě chybět rytmus a výraz. Skvělá je jen pianistka Rena Kyriakou, která hraje Mendelssohna… V deset večer pro mne přijela paní Pia (koncertní agentka – pozn. M. S.) a provezla mne nočním Pireem, který leží na opačném konci zálivu a s Athénami souvisí. Když jsem tu byl s kvintetem před válkou v r. 1938, tak bylo ještě mezi oběma městy mnoho volného prostoru. Projeli jsme přístavem s velkými zámořskými loděmi – Pireus je pro Athény to, co Yokohama pro Tokio – a vyšplhali jsme se uzounkými uličkami na kopec nad městem. V malé tratorii pod fíkovníkem s opravdovými fíkovými plody jsme při výborné limonádě pozorovali shora přístav, světloslávu žárovkových krajek na lodích a celé moře různobarevných světel veleměsta Athén. Bylo to kouzelné a k pláči krásné. Ten vlahý večer a ty milióny světýlek – a Ty tu nejsi se mnou – srdce, utiš se!

Athény, 27. 6. 1965

Po snídani jsem se rozhodl pro mohamedánské řešení. Když nepřišla hora k Mohamedovi, šel jsem v zastoupení velkého proroka na naše velvyslanectví sám. Našel jsem jen službu konajícího obchodního atašé. Býval prý v Praze naším abonentem, a proto mě alespoň zezadu dobře zná. Pohostil mne ledovým Neskem, které mne velmi osvěžilo, a já pak bez potíží vylezl v horku a pěšky na Lykabetos. V pravé poledne jsem odtud filmoval Athény i bílý kostelíček na vrcholku, kde jsem se za Vás všechny pomodlil…

Athény, 28. 6. 1965

Večer bylo nádherné divadlo Herodota Attického pod širým nebem plné a orchestr se tužil. Přece jen se mi podařilo vykřesat z orchestru jiskru výrazu. V noci se strhla bouřka a pěkně lilo. Zeus se velmi zlobil!

V letadle do Sydney, 2. 7. 1965

Dillí bylo v oparu mlhy, která dosahovala až k nám nahoru do výšky 10 km, a trochu to s námi houpalo, takže kapitán nařídil, abychom se připoutali. Bylo mi to líto, protože jsem si uvědomil, že poletíme kolem Himálají. Když jsme vzlétli, neviděli jsme kolem nic než nahnědlou mlhu. Asi po patnácti minutách letu se mlha proměnila v moře beránků a pod nimi zase nebylo nic vidět. A pak, představ si, Mílo, koukám na horizont a vidím nad ním z hrozně vysoko plujících mraků vykukovat dvě dlouhá horstva. Nechtěl jsem věřit svým očím: byly to Himálaje. Nikdy jsem se neodvážil pomyslet, že bych ty tajemné velehory mohl někdy spatřit!

Ještě v letadle, 3. 7. 1965

Nemohu říci, že celníci Jejího Královského Veličenstva byli nezdvořilí, ale zvědaví byli dost. Jsem tu přece jen v tranzitu na Nový Zéland! Chtěli na nás, abychom vyplnili nějaký dotazník, kde jsme měli vyčíslit všechny předměty, které s sebou vezeme, šaty, prádlo i boty a udat jejich cenu. Všichni to pečlivě a pracně vyplňovali, jen já jsem napsal pouze TRANZIT. Jsem tu přece v tranzitu na Nový Zéland! Úředník na mě spustil, že jsem to měl vyplnit. Řekl jsem mu prostě: „I don’t understand.“ Doslova otevřel úžasem pusu a mlčky mi na to dal razítko. Za chvíli jsem pochopil, k čemu ta listina je. V další hale se totiž podle toho seznamu detailně kontrolovalo, co kdo v kufrech má. I řekl jsem si, že se do fronty nepostavím a udělám jim trochu zmatek: vyzvedl jsem si kufr sám, obešel jsem pulty a postavil se na druhou stranu, kde už byla zavazadla prohlédnutá. Úředník mi sice ukazoval, abych se vrátil, ale když viděl, že se nehýbám, opustil frontu a přišel ke mně. Měla jsi ho vidět, když jsem mu ukázal prázdný seznam, oštemplovaný jeho předchůdcem. Myslil jsem, že omdlí. Vyvalil na mne oči ještě víc než jeho kolega a zeptal se najednou francouzsky: „Avez-vous des nouritures?“ (Máte nějaké potraviny? – pozn. M. S.) „Non, Monsieur!“ odpověděl jsem hbitě. K údivu celé fronty nalepil na můj kufr lístek, potvrzující prohlídku, a bylo po všem. Přešoupli mne do čekárny a kufr už zaregistrovali pro Wellington…

Wellington, 4. 7. 1965

Má nejdražší,

jsem šťastně na místě. Chybělas mi na mých cestách vždycky, ale ještě nikdy ne tolik jako nyní. Jsem opravdu v prostředí čistě anglickém, a jak víš, Angličané a Francouzi se cizím jazykům neučí. Umět anglicky je prostě povinnost každého civilizovaného člověka. A já se hned na letišti dostal do spárů rozhlasového reportéra!

Los Angeles, 10.–11. 8. 1965 ve dvě v noci

Sedím v tranzitním hotelu Thunderbird a honem Ti musím napsat své dojmy. Včera ráno jsem opustil Nový Zéland, další pozvání mám už v kapse. V přestávce pondělního koncertu mi byla předána kniha o Novém Zélandu s věnováním a s řečněním koncertního mistra. Stručně jsem mu poděkoval, protože jsem dojetím mnoho mluvit nemohl. Ráno v 8.30 jsem nasedal do letadla. Na ostrově Fidži jsem přesedal na Pan American, ale spletl jsem si letadla, stojící těsně vedle sebe. To víš, ve dvě v noci to člověku už tak dobře nemyslí. Až několik minut před odletem jsem náhle pochopil, že sedím v letadle do San Franciska, a ne do Los Angeles. Vyletěl jsem ze stroje v poslední chvíli, ve druhém už se po mně sháněli. Ani se na mne nikdo nezlobil, všichni byli rádi, že jsem se našel. Asi se mohou těžko zlobit na pasažéra první třídy. Jen jsem nastoupil, přibouchli dveře a letěli jsme. A teď dávej pozor! Dne 11. 8. asi ve dvě hodiny v noci jsme odletěli z Nandi a 10. 8. v půl jedenácté jsme byli v Honolulu. Jsem tedy o den mladší, nebo jsem jeden den prožil dvakrát? Tak jsem se tam vypravil na procházku, ale šel jsem to ve vedru asi hodinu a půl. Pod rozjezdovou dráhou letiště je 1 km dlouhý tunel, rovný jako šňůra a se šesti proudy vozidel. Nad tunelem byl zašlý nápis NEPROCHÁZET, ŽIVOTU NEBEZPEČNÉ. Pochopil jsem to, až když jsem v tom tunelu byl. Šel jsem po úzkém chodníčku, proti mně se bez přestání řítila smečka svítících a hlučících vozů a některé na mne troubily a svítily. Vozovky jsou těsně vedle chodníčku a každý širší náklaďák by mohl neopatrného chodce zachytit. Prošel jsem tunelem za čtvrt hodiny bez úhony, občas nade mnou zahřmělo rozjíždějící se letadlo. Výhodou je, že tunel je výtečně odvětráván. Byl to zážitek snad právě pro ten zákaz průchodu…

Buenos Aires, 12. 8. 1965 večer

Přesně v osm jsme vzlétli. Přeletěli jsme Mexiko, Guatemalu, Honduras a Kostariku a asi ve dvě hodiny jsme byli v Panamě. Všude jsem si musil posunovat hodinky. V pět večer jsme přistáli v Buenos Aires. Na letišti na mne čekal náš velvyslanec Ing. Veselý a paní Hana Danski, sekretářka agentury Conciertos Daniel. Odvezli mne do znamenitého hotelu Claridge, kde jsem dostal apartmá s přijímacím salónkem, ložnicí a koupelnou. Ani se nehněvám, ač to bude asi dost drahé. Ale na cestě kolem světa jsem patrně jen jednou za život, tak ať to stojí za to!

P. S. Ing. Veselý mi říkal, že jsem v Los Angeles unikl jen o vlas velkému nebezpečí. Krátce po mém odletu tam vypukly vážné nepokoje černých proti bílým. Střílelo se prý všude, také na letišti po letadlech.

Buenos Aires, 30. 8. 1965

V dnešní zkoušce se mi staly dvě neobvyklé věci: měli jsme končit v 11.45, ale byli jsme teprve v půli Blaníku. Byl jsem upozorněn inspektorem, že mám končit, ale orchestr jako jeden muž rozhodl, že budeme pokračovat, a zkoušku o deset minut prodloužil. Co tomu říkáš? Neslýchané! A pak přišla deputace orchestru a pozvala mne po koncertě na společnou večeři. Bál jsem se o úspěch Mé vlasti, ale docela zbytečně. Orchestr hrál dokonale a znělo to úplně česky! Kdybys viděla a slyšela, co se dělo na konci! Bylo to k nepopsání. Ředitel divadla mne nepřestával objímat. Dostal jsem od orchestru zlatý přívěsek s nápisem: V. Smetáčkovi, nejlepšímu dirigentovi sezóny 1964–65.

Dne 3. 9. 1965, přesně po 80 dnech, jsem se vrátil domů. Ze své cesty kolem světa jsem si však přivezl pouze vavříny, a nikoliv – jako Verneův hrdina pan Fileas Fogg – ženu. Ta už na mne s netrpělivou náručí čekala v Praze na Ruzyňském letišti.

20

Pod vlajkou Jejího Veličenstva

Novozélandský rozhlasový orchestr pozval Vášu k řadě koncertů a nahrávek na základě jeho dobré reputace v několika evropských rozhlasových stanicích. Myslím však, že tu sehrálo svou roli i doporučení pana Freda Turnovského, českého emigranta, který byl po mnoho let hybnou silou novozélandského kulturního života. Pan Turnovský přijel na Nový Zéland na počátku druhé světové války a brzy se stal velmi prosperujícím podnikatelem. V roce 1945 založil Společnost pro komorní hudbu, kterou miloval a která mu v jeho novém domově chyběla. Za několik let, když se jeho podnik rozrostl, stal se velkorysým mecenášem hudebního života Nového Zélandu. A když přijela v r. 1963 do Wellingtonu anglická královna, byl to pan Turnovský, kterému se dostalo cti doprovázet ji při její návštěvě opery a sedět po jejím boku. S manželi Turnovskými jsme se poznali při jedné z jejich návštěv Prahy a musím zdůraznit, že pomocná ruka, kterou našim umělcům na Novém Zélandě vždy nezištně podávali, byla neocenitelná.

Wellington, 4. 7. 1965

Má drahá,

při výstupu z letadla jsem si napřed myslel, že mne nikdo nečeká, ale hned po pasových formalitách jsem se dostal do spárů rozhlasového reportéra. Moc se toho ode mne nedozvěděl, protože jsem jeho otázkám málo rozuměl. Konečně jsem uviděl Turnovských, oázu v anglické poušti! Přivítali jsme se a hned mě pozvali na premiéru Trubadúra. V hotelu jsem se rychle převlékl do tmavého a za chvíli už jsme seděli v divadle. Byl bych raději spal, byl jsem velmi unaven, ale musil jsem se přemoci. Potřebuji znát zdejší úroveň, abych se rychleji vpravil do poměrů. Turnovských mne o přestávce představovali zdejší smetánce. Divadlo není veliké, také orchestr a sbor nevyniká početností, co mne však přímo ohromilo, byla vysoká úroveň pěvecká, čistá reprodukce díla a výtvarně dokonale řešená scéna. Bojím se, že tak dobrých představení máme v Praze jen málo. Soprán s krásným hlasem a perfektní koloraturou, velmi dobrá Azucena a dva znamenití tenoři. Koupil bych je okamžitě. Jsem tedy v prostředí, které je zvyklé na jistou uměleckou výšku. Usínal jsem s hrůzou z četných interviewů a reportáží, které mi už na letišti hlásili.

Wellington, 5. 7. 1965

V noci jsem nemohl spát. Asi předchozím nevyspáním a únavou, ale i chladem, který tu panuje. Nikde tu totiž nemají ústřední topení, ale používají jen elektrické teplomety. Nyní při psaní sedím před teplometem, abych vůbec udržel pero v ruce. V hotelu tu panují komické zvyky, zakořeněné asi ve všech zemích Spojeného království. Ráno v 7 hodin prostě vejde pokojská bez zaklepání do pokoje. Přinese noviny a „předsnídávku“, tj. konvici s čajem a mléko se dvěma keksy. Snídaně se pak podává v jídelně od osmi do devíti, oběd od půl jedné do dvou a večeře od šesti do čtvrt na osm. Pak se jídelna zavře, personál jde domů a ty se už žádného pití nebo jídla nedovoláš.

Ráno přesně v devět mě vítal orchestr potleskem u pultu. Manažer orchestru pan Sommerville mne představil a já jsem pronesl svou první anglickou řeč: „Dámy a pánové, dobré jitro. Jsem šťasten, že s vámi mohu pracovat. Ale musím vám sdělit, že nemluvím anglicky. Je to hrozné a je mi to velmi líto. Ale hudba je mezinárodní jazyk a já doufám, že si budeme rozumět a že se staneme přáteli. Nemám mnoho času ‚to make a speech‘, a tak začneme Šeherezádou od Rimského-Korsakova.“ Zatleskali mi a pustili jsme se do práce. Po celou zkoušku bylo hrobové ticho. Viděl jsem, jak mě hráči po očku pozorují. Pracoval jsem rychle, důkladně a s úsměvem. Do přestávky jsem byl jejich.

Wellington, 6. 7. 1965

Po včerejších dvou dlouhých zkouškách jsem byl velmi unavený. Nebe je mi však milostivé: seslalo mi báječného tlumočníka. Je jím druhý dirigent orchestru, mladý Angličan maďarského původu László Heltay, který mluví také výborně německy a je mi stále velmi ochotně k dispozici pro všechny ohlášené interviewy. V dopolední generálce jsem ještě tvrdě pracoval, dokonce jsem o čtvrt hodiny přetáhl. Rychleji to však nešlo. Večer jsem měl svůj první koncert s N.Z.B.C. (New Zealand Broadcasting Corporation) Symphony Orchestra. Hráli jsme v krásném a dobře akustickém sále v radnici. Je v něm 2000 sedadel, Praze by stačil pro festivaly. Haydn dopadl dobře, se Sibeliovým Koncertem pro housle jsem měl plné ruce práce. Jen Šeherezáda trochu trpěla tím, že jsem měl málo zkoušek a že orchestr na mne není ještě zvyklý. Znáš přece mou Šeherezádu s FOKem, jaká je to paráda! Tady se mi ani při nejlepší vůli zatím nepodařilo dobýt z orchestru tu širokou škálu barev a přívaly zvuku, které si představuji a které tato skladba vyžaduje. Také smyčce neměly přes všechnu snahu ten pravý lesk. Včera jsem v každé přestávce pracoval zvlášť se sólisty, technicky byli na výbornou a dnes to všechno už pěkně sedělo. Všichni se velmi snažili a úspěch byl veliký. Ale myslím, že jsou schopni ještě lepšího výkonu a že tu budu moci udělat kus dobré práce.

Wellington, 15. 7. 1965

Zdejší orchestr, podobně jako na Islandu, také podniká pravidelné zájezdy do menších měst. První na jižní ostrov: Christchurch, Dunedin, Invercargill, Queenstown. Hned začátek mě okouzlil: z Wellingtonu jsme večer vyjeli lodí a lodě, jak víš, byly odjakživa mou láskou. Měl jsem příjemnou, jen trochu chladnou kabinu a bál jsem se, že nebudu moci spát, hodně se to houpalo. Ale sotva jsem si lehl, změnilo se kolébání lodi v pohyb velké kolébky a já konečně po mnoha dnech opravdu usnul. Vzbudil jsem se až ve chvíli, kdy mi steward přinesl šálek čaje a dva keksy.

Christchurch, 17. 7. 1965

Dnešní koncert byl báječný. Šeherezáda se za těch pár dní nějak usadila a měla správný tah i šířku. Orchestr začíná hrát podle mých představ. Po koncertě přišel pan Sommerville a za ním ještě dva houslisté a usadili se v mém pokoji na kus řeči. Přišli mi říci, že náš koncert byl krásný a že se jim se mnou dobře pracuje. Není to milé?

Dunedin, 18. 7. 1965

Život je tu docela jiný než u nás. Říkají o Novém Zélandu, že je to ráj. Je to asi pravda, příroda je překrásná, podnebí příjemné, zimy mírné. Léto je prý dlouhé a vedra nejsou nikdy přílišná, ze všech stran je mírní moře. A přece bych tu nechtěl být nastálo. Žije se tu nějak příliš uzavřeně, pro sebe, bez styku s ostatním světem. Je to prostě příliš z ruky a daleko od ostatních kulturních center. Tohle mi říkali i někteří členové orchestru, kteří si tu našli svou existenci. Cítí se opuštěni a odříznuti. Já taky. Medituju si a mrznu. Naštěstí jsem pod prostěradlem objevil velikou elektrickou dečku, která mi nádherně vyhřála postel…

Dunedin, 21. 7. 1965

Ráno v 7 přinesli čaj a noviny s kritikou a interviewem, na který jsem hrdý, protože při něm nebyl nikdo jiný než reportér a já. Snídal jsem v prostorné jídelně. Místo v jídelnách si tu nemůžeš vybrat sama, nýbrž je Ti vykázáno vedoucím jídelny, jakýmsi ceremoniářem. Bývá to obyčejně velmi distingovaná dáma v černých šatech. Hejno servírek má rozděleno rajóny, takže obsluha je velmi rychlá. Ale host je posazován vždy do společnosti dalších hostů, i když je řada stolů volných. Lidé se dají ihned do řeči. Nejprve o počasí. Pak, když poznají, že jsem v jejich jazyku jako na naleštěných parketách, se zeptají: „And what country are you from?“ Když se dovědí, odkud jsem, hned se mne začnou vyptávat na obtížnost jazyka, s kterým je příbuzný, jak veliké je Československo, co zde dělám, odkud jsem přijel a kam mám namířeno, líbí-li se mi tady a kde všude už jsem byl. Prostě příležitosti k hovoru je spousta. Ale lidé se tu setkávají jen u jídla jako hosté hotelu, jinak se tu v kavárnách nebo v hospodách u piva nevysedává. Když si lidé chtějí popovídat, jdou se vzájemně navštívit do svých domovů. Dopoledne mne pan Robertson odvezl do 27 mil vzdáleného přístavu Bluff. Je to nejjižnější přístav na N. Z. a mají tam vůbec nejmodernější nakládací jeřáby, které existují. Odtamtud jsme jeli podél moře až na konec silnice, odkud už dál cesta nevedla. Stojí tam veliký ukazatel a na něm ramena s nápisy: South Pole 2998, Equator 3112, London 11 820, New York 9380, Wellington 490 a Stewart Island 22. Podle toho je Praha vzdálená asi 11 000 mil. Toť se ví, že jsem filmoval a fotografoval a mířil objektivem do směru, kde má být jižní pól, i když tam byla vidět jen samá voda. Antarktická pevnina je odtud vzdálena asi 1500 mil. Měl jsem zvláštní pocit: za pár hodin letu bych byl tam, kde kapitán Scott skončil svůj život…

Queenstown, 23. 7. 1965

Miláčku, mám konečně několik dní bez koncertů! Ráno po snídani stála před hotelem krásná velká světle zelená dodávka, do níž pan Sommerville, teď už jen Slim, naskládal všechna naše zavazadla včetně mého paraplete, které jsem až do této pozdně večerní chvíle neztratil. Rozhlas nám prostě půjčil na dva dny svůj vůz. Ukázalo se, že Slim je výborný řidič. Dálnice tu nikde nejsou, leda jako výpadovky kolem měst. Celá silniční síť je poměrně úzká, ale ve stavu, o kterém se nám doma může jen snít. Řidiči jsou ohleduplní nejenom k chodcům, kteří mají na každé zebře přednost před vozidlem, ale i k sobě navzájem. Zakrátko krajina zkopcovatěla a vozovka zklikatěla. V dálce se nám začaly ukazovat bílé vrcholky hor. Vjeli jsme do horského terénu. Projížděli jsme soutěskami, kaňony, stržemi mezi skalami a stále jsme někde kolem viděli oslnivě bílé horské velikány. Voda horských řek zezelenala a byla absolutně čirá. Ovšem nutno říci, že špinavou řeku jsem tu neviděl nikde ani v nížinách. Brzy jsme byli v Cromwellu a odtud bylo do cíle naší cesty už jen 27 mil. A stále to bylo zajímavější a zajímavější. Ovce nám nikde nezmizely z očí. Měnily se jen v horské kamzíky. Mnohdy jsem se divil, jak se mohly dostat až na strmá skaliska nebo na úbočí neschůdných skal. Za několik minut jsme vystoupili u O’Connel’s Hotelu. Pokoje jsme měli zamluvené, ale oběd jsme si musili odpustit, protože v půl druhé jel autobus na Coronet Peak. Teprve cestou jsem pochopil, proč Slim nejel naším vozem. Začali jsme prudce stoupat, ochladilo se a velmi záhy zmizela veškerá vegetace. Silnice se zúžila na jednoproudovou a šplhala se po boku holé hory vzhůru bez patníků a zábradlí v nesčetných zákrutech. Vyhlídka každým okamžikem krásněla. Asi ve třech čtvrtinách cesty řidič zastavil a nasadil na zadní kola našeho autobusu řetězy, protože jsme vjeli do sněhové oblasti. Dále to cvakalo se řetězy až do cíle naší cesty, který byl 5000 stop vysoko. Hemžilo se to tam lyžaři. A pak se objevilo něco tak nádherného, že to ani nelze popsat. Vyjasnilo se, vysvitlo slunce a ozářilo překrásné panorama hor s názvem Remarcable Mountains, dole jezero Wakatipu a další nekonečná pásma hor. Byla však veliká zima, tak jsme si sedli do zasklené restaurace a při kávě se kochali rozhledem. Krátce po čtvrté se najednou zastavilo kolo sedačkové lanovky, která vytahovala lyžaře ještě výš nad nás, a všichni se stáhli k chatám, autům a autobusům. Za čtvrt hodiny zbyl nahoře jen personál. Hnuli jsme se i my. Po příjezdu dolů jsme měli tak zmrzlé holeně, že nám nepomohl ani běh parkem, a roztáli jsme až v hotelu u krbu. Po výtečné večeři jsme šli do místní veřejné knihovny. Našli jsme tam v novinách dvě krásné kritiky z Christchurch a Invercargillu, které jsme ještě nečetli. Slim je mými kapesními nůžkami vystřihl a za mé hlídací asistence ukradl. Svědomí jsem si však touto krádeží nezatížil, protože tu v knihovně nikdo noviny nečte a po nějaké době se pravděpodobně vyhodí. Kdyby je tu měli opravdu schovávat, musili by na to mít Černínský palác…

Auckland, 10. 8. 1965

Celý můj pětiapůltýdenní pobyt na Novém Zélandě byl krásný (až na jednotvárnou hotelovou stravu a kasárenskou kázeň v hotelích). Mám radost, že se mi tu podařilo získat lidi v orchestru pro dobrou spolupráci bez kazů. Kázeň orchestru byla vzorná. Mezi mnou, Lászlem a Slimem vzniklo přátelství, které je cenné. Rád sem pojedu znovu.

Trvalo však celých sedm let, než si Váša našel několikatýdenní „okénko“ pro další hostování na Novém Zélandu. Práci měl tentokrát o to snazší, že jej orchestr znal z minulého pobytu, že se už naučil slušně anglicky a že jsem jej mohla doprovázet a pečovat o něj. Přátelé nám brzy pomohli najít hotel, splňující naše požadavky: malá kuchyňka byla po mých předchozích zahraničních zkušenostech podmínkou. Přestěhovali jsme se do motelu s malými bytovými jednotkami a byli jsme tam velmi spokojeni. Z okna jsme měli nádherný pohled na záliv a svahy kolem, při dobrém počasí i na vzdálené hory.

Do Wellingtonu jsme přiletěli na prvního máje a hned 9. května jsme se zúčastnili recepce u příležitosti našeho státního svátku.

Před dvanáctou jsem musil přerušit zkoušku, protože pro nás přijeli, abychom se zúčastnili polední recepce. Uvítal nás Ing. Pravda, náš chargé d’affaires, a Ing. Zeman z obchodní mise. Představili nás přítomným diplomatům a oficiálním hostům. Čekalo nás však velké překvapení při setkání s francouzským velvyslancem: je jím Comte de Nicolai, bývalý tajemník francouzského velvyslanectví v Praze, pravá ruka tehdejšího velvyslance pana Clauda de Boissanger, uctívaného a obdivovaného doyena pražského diplomatického sboru. Setkání po několika letech bylo srdečné. Hned nás pozval k sobě na večeři. Také s holandským velvyslancem se známe z dob jeho úřadování v Praze. Po návratu do zkoušky mne čekalo další překvapení: když jsem zvedl taktovku k prvním taktům Honeggerova Pacifiku, ozvalo se místo toho Kde domov můj… Ihned jsem se připojil, a tak tu ve studiu novozélandského rozhlasu zněla naše hymna v celé své kráse a důstojnosti. Pozornost orchestru ke mně i k mé vlasti mne opravdu dojala a považuji to za důkaz jejich sympatií.

(9. 5. 1972)

Večer jsme byli spolu s několika diplomaty hosty v půvabné rezidenci pana hraběte Christiana de Nicolai. Večeře byla vybraná – jako ostatně vše, co tento vysoce kultivovaný muž podniká. Ale ještě daleko pozoruhodnější byla druhá část večera: věnovali jsme panu hraběti malou sbírku zdařilých reprodukcí Moorstadtových pražských rytinek. Knížečka po večeři kolovala a pan hrabě při tom pronesl asi dvacetiminutovou umělecko-historickou přednášku, určenou našim spolustolovníkům, kteří Prahu neznali. Žasli jsme čím dál tím víc nejen nad věcnou přesností a dokonalou znalostí našich dějin i našeho umění, ale především nad zaujetím, ba dalo by se říci láskou, s níž náš hostitel o Praze a o jejích krásách hovořil. Byli jsme hluboce dojati. Nedokázali bychom to lépe.

Také tentokrát se konal malý zájezd orchestru na sever ostrova, do Aucklandu. Hned po příletu se k nám přihlásil výborný český houslista Ladislav Jásek. Učil tam na konzervatoři, oženil se s Australankou a po nezdařeném pokusu usídlit se znovu ve své vlasti a uplatnit se na domácí půdě dal přednost klidnému životu na druhém konci zeměkoule. Na zpáteční cestu do Wellingtonu jsme si vypůjčili auto, abychom viděli něco z krás Nového Zélandu. Ujeli jsme skoro 500 mil. Za 11 hodin jízdy jsme si užili všech rozmarů zélandského počasí od zářivé sluneční pohody přes liják s vichřicí a skvostnou duhou vzápětí, jasnou a tak širokou, jakou jsme dosud nikdy neviděli.

A pak už stále jen zkoušky, koncerty, natáčení.

Moura Limpany hraje Mozarta báječně. Myslel jsem, že jí lépe sedí rozevlátá romantika, ona však umí delikátně a rytmicky zahrát i Mozarta. Míla odešla ze zkoušky dřív, aby mohla připravit oběd, a já jsem šel pěšky sám. Na konci Cuba Street jsem se podíval vlevo místo vpravo a vstoupil do jízdní dráhy. Jedoucí vůz zastavil 5 cm od mého kolena. Vůbec jsem jej neslyšel a ovšem neviděl, protože jsem se podíval na opačnou stranu. Zastavil jej neslyšně můj anděl strážný. Auto by mě bylo jinak přejelo. Nikdo se ale nerozčiloval, nikdo mi nevynadal. Několik dalších vozů musilo kvůli mně také prudce zastavit a teprve po mém vkročení na druhý chodník se všichni zase rozjeli. Když si představím, jak by mne častovali řidiči u nás!

(22. 5. 1972)

Natáčení Kabeláčova Zrcadlení, Suchoňových Metamorfos a Jirákova Symfonického scherza dopadlo dobře, orchestr si počínal obdivuhodně. Poděkoval jsem orchestru i technikům za práci a popřál jsem jim pěkný třídenní víkend. Jedna houslistka, která jezdí do zkoušek na velikém, silném a úplně novém motocyklu Honda, mi nabídla, že mne odveze domů. Protože mám pro podobné žerty porozumění, souhlasil jsem. Odmítl jsem paní Malcolmové poukázku na taxíka a za velkého haló celého orchestru, který sledoval náš start, jsme vyrazili mezi mnohými auty směr Beltara Motel. Klobouk jsem nemohl mít na hlavě, protože by mi ulétl. Mou kabelu s partiturami jsme připoutali vzadu k držadlu na zavazadla. Seděl jsem za řidičkou a musel jsem se jí pevně držet, což jsem rád učinil. Jela výtečně a za pět minut jsem byl doma. Moc jsem jí děkoval, bylo to pro mne nezvyklé dobrodružství.

(2. 6. 1972)

Po generálce na poslední koncert se tato scéna musila na přání orchestru opakovat. Před radnicí zastavili na chvíli veřejnou dopravu a za ohromného veselí celého orchestru se filmovalo a fotografovalo jak nasedání na motorku, tak start. Projevil se tu pravý anglický smysl pro situační humor, k němuž se Váša ochotně hlásil.

S houslistkou novozélandského rozhlasového orchestru

Po návratu domů obdržel Váša od „své“ motocyklistky fotografie z památné jízdy na hondě a v průvodním dopise jedno krásné vyznání: „Pro mne osobně jste nejskvělejší dirigent, pod nímž jsem kdy hrála, a my všichni, celý orchestr, Vás tady moc postrádáme. Přijeďte zase brzy!“

21

Lety přes oceán

Když přišlo první pozvání do Buenos Aires, nechtěli jsme tomu ani uvěřit. Sen se stal skutečností. Samozřejmě letěl Váša sám, protože i jedna letenka stála jmění a jihoamerický agent nebyl ochoten zaplatit dvě.

Buenos Aires je skutečnou kulturní metropolí a zároveň křižovatkou, kde se člověk může setkat se známými ze všech koutů starého i nového světa. Sotva Váša rozbalil zavazadla, už drnčel první telefon: uruguayský pianista, přítel z Prahy, Luis Battle Ibañez má večer koncert s italským houslistou Salvadore Accardem a srdečně zve.

Ibañezovi se pro mne zastavili a odvezli mne do Teatro Colon, kde začal kdysi svou dirigentskou kariéru Arturo Toscanini. Hoši zahráli výborně Beethovenovy houslové sonáty č. 3, 7 a 9. Já jsem Luisovi obracel noty, protože nikoho jiného neměl. Úspěch měli obrovský. Po koncertě jsme společně večeřeli. Konečně jdu spát po dvaatřiceti hodinách bdění.

(6. 9. 1964)

Pan Alfonso de Quesada z agentury Daniel mne odvezl do zkoušky. Shledal jsem orchestr v hrozném stavu. Je tam jen několik dobrých jednotlivců, ale vládne tam naprostá nekázeň a to je pak vůbec těžká práce. Zkouší se jen dvě a půl hodiny denně, to také nic není. Než se orchestr rozehraje, tak je konec. O přestávce mne vyhledala paní Růžena Hořáková-Firkušná, výtečná altistka mých kantát v Praze. Krásné shledání. Vypadá stále nádherně, téměř se za těch 16 let nezměnila.

(7. 9. 1964)

Generálka byla podstatně lepší než zkoušky, ale stejně se musím hodně namáhat, abych to celé udržel rytmicky pohromadě. V přestávce se u mě objevil Drago Šijanec, Slovinec, který studoval se mnou na pražské konzervatoři. Dobře se na něj pamatuji. Usadil se zde po válce a je šéfem a dirigentem velkého dechového orchestru. Hrají prý výlučně symfonické věci až po Richarda Strausse. Orchestr se jmenuje Banda Sinfónica Municipal a je v něm angažováno téměř 100 lidí. Mluvil o tom, že bych si mohl zadirigovat také jeden koncert tohoto tělesa. Rád o tom budu uvažovat. Můj koncert v budově právnické fakulty začal přesně v půl desáté večer, protože byl přímo vysílán i natáčen. Sál byl přeplněn a vypadalo to jako v Praze na festivalu při koncertě nějakého světového esa. Publikum obsadilo i uličky až k pódiu. Vcelku to dopadlo slušně a orchestr hrál lépe než ve zkouškách, ale zázraky jsem udělat nemohl. Kde nic není, ani čert nebere. Už po Voříškově symfonii mi obecenstvo vpadlo potleskem i voláním do posledního akordu, ale po Eroice se spustil rámus, jako když na hřišti dostane obávaný nepřítel gól. Orchestr byl šťasten, že to dopadlo dobře, a měl sebevědomí jako Berlínská filharmonie.

(10. 9. 1964)

Myslím, že je jaro tady. Modrá obloha a slunce jako v Itálii. Teprve dnes jsem si všiml, že utíká na opačnou stranu než u nás! Docela jsem zapomněl, že jsem na jižní polokouli… Pan de Quesada mi dnes položil otázku, zda bych mohl přijet do Argentiny znovu.

(11. 9. 1964)

Palmu vítězství si odnesla Dvořákova Anglická, protože po ní křičelo obecenstvo až do ochraptění, snad ještě víc než minule po Eroice.

(17. 9. 1964)

Průběh večera s Dragovým orchestrem, Bandou Municipal, před plným sálem byl zdařilý. Pro mne to mělo zvláštní kouzlo řídit dechovku. Dostal jsem od Bandy diplom čestného členství, vyrobený na kůži z bubnu, s podpisy celého orchestru. Hudebníci mi projevili spontánně své sympatie potleskem vstoje a voláním „bravo maestro“. Zvali mě pak na svůj chalet, ale musil jsem pro nedostatek času odmítnout. Dnešní Buenos Aires Musical přinesl kritiku Luisova koncertu a v ní také zprávu, že „český dirigent z Prahy, který přijel do Buenos Aires hostovat“, mu obracel noty.

(21. 9. 1964)

Cestou kolem sochy generála San Martina jsem zjistil, že argentinská osvobozovací revoluce začala 25. května 1810. Do vítězného konce ji dovedl generál San Martin, jehož tu pokládají za národního hrdinu. Je pochován v katedrále a u jeho hrobu stojí stále čestná stráž čtyř vybraných vojáků v dobových uniformách gardy. Otto Kauders mi pak vyprávěl celou historii San Martina. Ono to s ním nebylo tak docela jednoduché. V katedrále je prý jenom jeho srdce, protože zemřel ve vyhnanství v Paříži. Tak mi to leccos připomíná.

(22. 9. 1964)

Odpoledne mě orchestr ve zkoušce zlobil, protože právě probíhal zápas kopané v Římě, Argentina – Itálie. Někteří muzikanti měli na pultech tranzistory a jiné jsem musil shánět, protože poslouchali za scénou. Stejně to Argentina projela 2:0. Od sedmi do devíti se pak konal na našem velvyslanectví koktejl na mou počest. Hostitelem byl kulturní atašé dr. Tuček a jeho choť Alena. Přišlo velmi mnoho hostí z hudebních kruhů, z nichž k nejdůležitějším počítám skladatele Ginasteru, Gianea a Fischera. Překvapila mne účast ředitele Colónu a při rozhovoru s ním jeho přímá nabídka pro příští rok. Na to si budu musit udělat čas. Řídil bych v Colónu dva koncerty filharmonie.

(23. 9. 1964)

V roce 1965 se vrátil do Buenos Aires znovu, a uskutečnil tak cestu kolem světa, o níž už tu byla řeč. Čekala na něj práce s mnohem lepším orchestrem, schopným podat vysoce profesionální výkon. Popisuje v dopisech, jak jde opět z ruky do ruky, jak nastavuje dny až do rána, aby opravil špatný materiál české soudobé skladby, kterou si dal na program, a jak s těžkým srdcem musí odříci pozvání Dragovy Bandy, aby si s nimi opět zamuzicíroval. Setkal se tu také poprvé při práci se skvělým pianistou Malcolmem Fragerem. Sblížil se důvěrněji s Růženkou Hořákovou, tehdy ještě přední sólistkou opery Kolumbova divadla, a s manželi Kaudersovými, u nichž s potěšením trávil volné chvíle. Byli to lidé, kteří se velmi zasloužili o to, že nám ten zvláštní a nevzhledný Babylon tolik přirostl k srdci.

Buenos Aires, 23. 8. 1965

Miláčku, koncert s filharmonií byl báječný. Obrovské Teatro Colon bylo plné. Představ si, jak mi bylo, když jsem stál na místě, kde přede mnou dirigovali největší mistři taktovky celého světa, Toscanini, Furtwängler, Bruno Walter, Erich Kleiber a jiní. Orchestr se snažil ze všech sil a odezva byla podle toho. Obecenstvo dupalo a křičelo. Pan de Quesada na mně doslova vyňuňal slib, že přiletím v příští sezóně znovu. Mou podmínku – 2 letenky – přijal bez rozmýšlení.

Na podzim roku 1966 jsem konečně letěla i já do Argentiny, o které mi tak nadšeně vyprávěl. Letěli jsme přes Paříž. Už to bylo pro mne nádherné dobrodružství, vždyť jsem v Paříži ještě nikdy nebyla! Dobré omen: v Ruzyni pršelo, v Orly svítilo sluníčko. Celé dva dny jsme strávili putováním po Paříži. Váša byl skvělý průvodce, Paříž miloval a dobře znal už od mládí. Při procházce Latinskou čtvrtí se na nás obrátil nějaký muž s dotazem, jak se dostat k nejbližší stanici metra. Po několika větách vysvětlení zdvořile poděkoval a položil další otázku: „Smím se zeptat, odkud jste, pane?“ – „Z Prahy, z Československa.“ Muž se na nás zkoumavě podíval, jako by pátral v paměti, kde ta Praha vlastně leží, a pak s úsměvem pravil česky: „Velmi mě těší. Já jsem z Českých Budějovic, jsem profesorem francouzštiny a dostal jsem měsíční stipendium do Paříže.“

Buenos Aires mne ohromilo především svou rozlohou. Bylo to největší město, které jsem dosud viděla. Dvoupokojový byt se vším příslušenstvím i dobře vybavenou kuchyní v tzv. bytovém hotelu v Edificio Charcas 776 v ulici Marcelo T. Alvear byl nejenom podstatně levnější, ale také příjemnější než pokoj v normálním hotelu. Měli jsme pocit domova, mohli jsme tu bez zábran přijímat hosty, a hlavně jsem mohla dietně vařit.

Orchestr přivítal Vášu jásotem, který mě překvapil i dojal: pochopila jsem, proč jej práce v Bairesu tolik láká, proč se na ni vždycky tolik těší a proč jí rád obětuje i svou dovolenou. Obtíže Janáčkovy Sinfonietty zvládal tento orchestr obdivuhodně a přizvaná Banda Municipal hrála skvostně. Na další koncert si divadlo vyžádalo na přání mnoha posluchačů opět „Ma vlasta“.

Hned po první zkoušce jsme byli okázale pozváni k řediteli divadla. Po srdečném přivítání jsme se dověděli, že Teatro Colon se rozhodlo požádat Vášu o další spolupráci: během dubna a května příštího roku má nastudovat dvě Bartókova díla, balet Podivuhodný mandarín a operu Hrad vévody Modrovouse, a Musorgského Borise Godunova. Váša chvíli váhal. Jeho RI-DO Planer na rok 1967 byl už hustě popsaný, ale nabídka byla příliš svůdná. Přijal.

Zjara 1968 jsme na dlouhou cestu do Jižní Ameriky a Kanady vzali s sebou i nejmladší dceru Vendulku, která na doporučení lékařů přerušila své gymnaziální studium. Po skončení operní práce v Buenos Aires měl mít Váša ještě koncerty v Peru a Venezuele. Dostal však tak ošklivou chřipku, že na koncerty v Limě nebylo ani pomyšlení. Tím jsme bohužel přišli o jeden z divů světa, Machu Picchu na jihu Peru, kam jsme hodlali zajet, a letěli jsme o pár dní později už přímo do Caracasu, kde nás očekával nejsympatičtější z klanu de Quesadů, majitelů agentury Daniel, pan Enrico.

Caracas se nám zalíbil na první pohled. Bujné tropické prostředí, které jsme dosud nepoznali, nás fascinovalo. Nevadilo nám ani vlhké horko, které tam v zimě, v době dešťů vládne. Prudké lijáky přicházely náhle a nečekaně, ale za půl hodinky se zase vyčasilo a nádherné nevinné mráčky se honily po slunečném nebi, pára stoupala z trávy a z keřů a okolní malebné hory se opět ostře rýsovaly proti syté modři oblohy. Hotel Avila na malém pahorku uprostřed rozlehlého města plného zahrad a parků, úhledných a dokonale vybavených paneláků, rozlehlých bungalovů, to vše nám připadalo jako ráj.

Velmi dobrá úroveň caracaského orchestru byla příjemným překvapením. Orchestr byl ukázněný a snažil se hrát co nejlépe.

Orquesta sinfónica se držela a odevzdala po pěti poctivých zkouškách solidní práci. Luboš Fišer se svými „Patnácti listy podle Dürerovy Apokalypsy“ měl ohromný úspěch. Orchestr mne tu poslouchá na slovo, hraje s nadšením a zdá se, že je práce se mnou baví. Dvořákova Anglická byla ovšem korunou koncertu.

(9. 6. 1968)

Setkali jsme se tu s mnoha zajímavými lidmi. Poznali jsme prostředí skromných muzikantských přistěhovalců i dávno aklimatizovaných krajanů, kteří si své domy během let postavili vlastníma rukama, ale také milionářskou rodinu, trůnící celkem smutně v osamělé „zlaté kleci“ daleko nad městem. Po zkouškách jsme obědvali v rozkošné italské hospůdce, jejíž majitel nás odvážel domů do hotelu autem, když se náhodou dalo právě do lijáku.

Vášovi po přestálé chřipce nebylo ještě docela dobře, a tak jsme mnohé výzkumné cesty městem podnikaly s Vendulkou samy. Pronikly jsme i do míst, kam prý není radno Evropankám samotným chodit; navštívily jsme trhy, kde se prý kradou hodinky ze zápěstí a peněženky z kapes. Když se dalo do příliš velkého deště, zuly jsme se jednoduše a ke gaudiu těch, kteří liják přečkávali ve vratech domů a mezi dveřmi obchodů, jsme šly v dešti po ulici bosy. Všechno jsme to ve zdraví přežily.

Tady, docela blízko Caracasu, jsme také poprvé viděli, jak vypadá opravdová džungle. Asfaltové silnice vyznačují prostor, kam až lze vkročit. Jediný krok mimo znamená skutečné nebezpečí života, protože hustý porost, propletený liánami, je plný hadů, všelijakých štírů a hmyzu. Těsně u silnice stojí ztepilé palmy s trsy zelených banánů. A ten randál! Nádherný i děsivý hluk, který všichni ti nesčetní tvorové, sídlící v džungli, vydávají. Vzrušující, téměř ohlušující rámus nepřestává ve dne ani v noci, je stejný v džungli za městem jako v městských parcích, a zazníval i ze zahrady našeho hotelu. Město i jeho komunikace se musí neustále usilovně bránit před nezadržitelnou, živelnou silou džungle. Stačí sebeméně zanedbat zahradu, park, okraj vozovky – a džungle zaútočí. Boj s ní je nerovný a dá pak hodně práce, než nezkrotná příroda zase ustoupí civilizované, ukázněné zeleni.

Prezident orchestru pan Rios Reyna se zeptal, zda bych tu nechtěl pracovat s orchestrem znovu. Slíbil jsem mu, že o tom budu uvažovat.

(9. 6. 1968)

Caracas, 28. 4. 1970

Má duše drahá,

jsem tedy opět po dvou letech v našem krásném Caracasu. Už cestou z letiště jsem viděl, že město udělalo za dva roky veliký pokrok. Nevěřila bys, kolik je tu nových autostrád, zkratek a tunelů pro městskou dopravu. Když jsem předstoupil v první zkoušce před orchestr, tak bylo veliké haló. Od svého pultu vstala paní Hermannová, přišla ke mně, objala mě a dala mi přede všemi dvě pusy. Po zkušenostech, které jsem udělal s restaurací ve svém hotelu, jsem šel raději zase za našimi Taliány. Přivítali mne jako strýčka z Evropy, porce byly hned dvojnásobné a ceny o 2/3 nižší. Vyřídil jsem jim vaše pozdravy, oni vás taky moc pozdravují a mám prý vás příště vzít zase s sebou.

Caracas, 8. 5. 1970

Včerejší kritika v El Nacional je báječná. Také kritik z El Universal mě pochválil: „Bohužel mnoho dirigentů zaujímá vůči páté Beethovenově symfonii soutěžní postoj: musí být triumfálnější, divočejší a osudovější než v podání těch druhých. Dokonce jsem ji jednou – tak rozcupovanou na kousky – slyšel i od jinak vždy dokonalého Ericha Kleibera, nejspíš však nikoli z důvodů hudebních, ale ryze emotivních, protože to bylo nedlouho po skončení války. Nic z toho všeho Václav Smetáček nedělal. Jeho podání bylo krásně vyrovnané. Forte bylo forte, a když přišly velké údery, tak skutečně zahřmělo. Myslím, že pro hudebníky musí být požitek pod ním hrát. Jistě také proto, že jeho gesta jsou tak sdílná a účelná. Během příštího dne jsem slyšel mnoho lidí, jak si pobrukují nádhernou melodii z poslední věty, a doufám, že byli dr. Smetáčkovi vděčni stejně jako já.“ Co tomu říkáte, děvčata?

Tady neodolám a zdržím se ještě chvíli u Beethovenovy 5. symfonie, k níž měl Váša velmi zvláštní vztah. Řídil ji mnohokrát, ale přistupoval k ní vždycky s jistými rozpaky, řekla bych dokonce s ostychem. On, který vždy přicházel k orchestru s naprosto přesnou zvukovou i tempovou představou, se mi doma během studia mnohokrát svěřoval, že jsou v této symfonii místa, s kterými si prostě neví rady, kde vůbec není přesvědčen o správnosti svého pojetí, a velmi se podivoval sebevědomí a jistotě, s níž tuto symfonii v mládí tolikrát řídil. Ani poslech nahrávek světových dirigentských hvězd mu v jeho pochybách nepomohl. Před každým provedením hledal vždy znovu tvar, o němž by byl naprosto a skálopevně přesvědčen, že je to ten pravý. V roce 1977 řídil Osudovou symfonii v Basileji, bylo to jeho poslední, jednapadesáté provedení. Studoval partituru usilovně, jako by ji viděl poprvé. A tehdy mi při našem obvyklém pokoncertním objetí v šatně zašeptal do ucha: „Mílo, něco ti prozradím: dneska mám pocit, že to KONEČNĚ bylo dobře!“

Vášova tehdejší cesta po Jižní Americe pokračovala koncertem v Santiagu a účastí v mezinárodní porotě Festivalu soudobé hudby v Rio de Janeiru. Umělecky pro něj znamenaly tyto zastávky velmi málo, ale zajímavých zážitků měl hodně.

Santiago, 10. 5. 1970

V Chile jsme přistáli v 7 hodin večer. Už na letišti mě zarazil chlad – podzim na jižní polokouli. Santiago se mi vůbec nelíbí. Má přes dva milióny obyvatel. Vedle výstavných paláců je tu spousta zchátralých domů na spadnutí. Prostě Latinská Amerika v nejhorším vydání i s tím smogem z aut. Ale představ si, že za mnou dnes přišlo zdejší dechové kvinteto a ptalo se mne, zda mám něco společného s Václavem Smetáčkem, který napsal dechový kvintet Ze života hmyzu. Že prý mají tuto skladbu na repertoáru. Ti se podivili! Já taky. A ještě jedno překvapení: navštívil mne velvyslanec Ing. Veselý, kterého známe z Bairesu. Bohužel žádnou velkou náladou neoplývá, protože považuje mezinárodní situaci za velmi vážnou…

Na palubě letadla ze Santiaga do Ria, 16. 5. 1970

Vlastně jsem Ti ani neměl čas vyprávět o průběhu své práce v Santiagu. Musím Ti prozradit, že to byl nejslabší orchestr, jaký jsem tu v Jižní Americe řídil. Hned na začátku jsem si získal respekt tím, že jsem odmítl jít k pultu, když při začátku zkoušky chyběla první flétna, první klarinet, první fagot a první trombon. Začali jsme o 40 minut později, až když pánové přišli. Orchestr čekal celou tu dobu na pódiu. Výsledek byl jednoznačný. Příští den v půl desáté seděl celý orchestr připraven. Koncert dopadl kupodivu celkem dobře, protože jsem byl na orchestr přísný a držel jsem jej jako koně pevně u huby, takže nemohli hrát příliš špatně. Chtěli po mně hned slib na příští sezónu k pobytu na tři týdny se třemi koncerty, ale odkázal jsem je na pana Alfonse de Quesadu z Bairesu, který mě zastupuje.

Rio, 20. 5. 1970

Po půl desáté jsme jeli autobuskem do Petropolisu. Je to město v horách, vzdálené od Ria asi 70 km. Bývalo zde letní sídlo brazilských císařů. Prohlíželi jsme si jednu část císařského zámku a kastelán, když se dověděl, že jsem Čech, mě pozdravil „dobrý den“ a spustil písničku „Šla Nanynka do zelí“. Ihned jsem se k němu připojil a k údivu celé společnosti jsme písničku dozpívali společně. Radostně jsem ho objal. Záhy se však ukázalo, že jsem se vrhl na přímého potomka brazilské císařské rodiny, Doma Pedra, který by ještě nyní seděl na trůně, kdyby Brazílie nebyla už dávno republikou. Vysvětlil mi bezvadnou francouzštinou, jak se k té Nanynce dostal: narodil se v roce 1913 a po první světové válce jezdil často k příbuzným do Československa. Tu písničku a několik českých slov se tam naučil. Dostal jsem od něj na památku dvě fotografie císařské rodiny, jednu z r. 1889 a druhou z r. 1962, kde je Dom Pedro se svou manželkou Donnou Esperanzou a šesti dětmi.

Po několika letech oboustranně prospěšné spolupráce s agenturou Daniel bylo na čase, aby Váša zajel také k dalšímu bratrovi rodiny de Quesadů, do Mexika. Před odjezdem z Prahy uspořádal mexický velvyslanec pan Alfonso Castro Valle večeři na Vášovu počest, při níž prozíravě upozornil na nástrahy a obtíže, s nimiž se musí v Mexiku počítat. Kladl mu na srdce, aby se zejména na začátku pobytu vyvaroval nadměrné fyzické námahy, která Evropany, žijící v malé nadmořské výšce, může zdravotně vážně ohrozit. Město Mexiko leží asi 2200 m vysoko, je tam tedy značně zředěný vzduch a velké, náhlé teplotní rozdíly. O mexickém Národním symfonickém orchestru se mnoho nešířil, z čehož jsme usoudili, že to bude pro Vášu fuška.

S radostí jsem zjistil, že orchestr vůbec není špatný, a podařilo se mi hned na počátku podchytit disciplínu a zájem. Kupodivu jsem nebyl po zkouškách příliš unaven.

(18. 4. 1970)

Dnes jsem tedy viděl Teotihuacán! Už daleko ze silnice jsem spatřil pyramidy. Bylo to úžasné! V malém muzeu jsem se seznámil s potřebnými daty a viděl na maketě, co kde leží. Byl jsem bez sebe radostí, že mohu chodit po půdě, která patřila kdysi Montezumovi a kterou tak ošklivým způsobem dobyl Cortéz. Prohlédl jsem si vykopávky aztéckých obydlí i palác, vše trochu podobné pompejským. Prošel jsem kolem „Měsíční“ pyramidy a vylezl na „Sluneční“. Zase jeden splněný sen.

(20. 4. 1970)

Mexico City, 26. 4. 1970

Píšu ještě honem před půlnocí, abych Ti stručně popsal události posledních dnů:

Zkoušky byly dost perné, ale výsledky jsou uspokojivé.

1) 23. 4. jsem byl pozván k našem velvyslanci. Má krásného koníčka: stavbu historických lodí. Víš, jak je mám rád, a tak jsme si dobře rozuměli.

2) 24. 4. jsem byl po zkoušce v jednom z nejkrásnějších muzeí světa, v Národním archeologickém muzeu.

3) Páteční koncert byla bomba. Po 5. Beethovenově symfonii mě nechtěli pustit z pódia.

4) Jeden houslista mě pozval v sobotu na celý den do svého letního domu asi 80 km od Mexika. Ukázal mi cestou město, kde stojí palác Hernána Cortéze, a zahradu letního sídla císaře Maxmiliána, bratra Františka Josefa I., který byl po tříleté vládě Mexičany zastřelen. Jeho manželka, krásná Charlotta, zešílela.

5) Nedělní polední koncert byl stejně úspěšný jako páteční. Tím jsem ukončil svou zdejší práci.

6) V neděli odpoledne jsem byl pozván na corridu. Za dvě hodiny bylo zabito 6 býků. Je to značné polechtání nervů. Zápas s každým býkem trvá 15 až 17 minut. Vyjde-li to, uvidíš to na filmu.

7) Ve dne je tu kolem 33°, večer kolem 23° a k ránu 16–18°. Jednou tu 5 minut pršelo. Nyní prý bude pršet 90 dní. Odjíždím právě včas.

V r. 1973, cestou z Buenos Aires, jsem se dočkala Mexika i já. Váša denně tvrdě pracoval na těžkých programech svých tří koncertů s Orquesta sinfónica nacional, ale každou volnou chvíli jsme využívali k prohlídkám galerií a muzeí. Jednoho dne dopoledne jsem se během Vášovy zkoušky ulila a vypravila se také konečně k pyramidám. V autobuse jsem dostala místo vedle manželského páru, který se cestou dal se mnou do řeči. Ukázalo se, že jsou to Argentinci, bytem v Buenos Aires. Milovníci umění, zejména hudby. Těsně před odjezdem z domova před 14 dny prý zažili něco mimořádně zajímavého: V Teatro Colón prý slyšeli překrásnou skladbu od mého krajana, „jmenuje se Janacek, slyšela jste už o něm? Aha, Janaček. Ta skladba se jmenovala nějak jako Tarasa…? Znáte? Báječná hudba! Řídil to host z Prahy, často k nám jezdí. Chceme se v Mexiku zeptat, jestli tu mají něco od toho Janačeka na deskách.“

22

V zemi vycházejícího slunce

Japonsko bylo v roce 1961 docela jiné než dnes. Pitoreskní, barevné a romantické. Romantické a půvabné bylo tehdy i Tokio: uličky plné malých domků, přitisknutých k sobě a stěsnaných za sebou, miniaturní zahrádky zvíci sotva několika čtverečních metrů, mezi tím krámy a krámečky, jídelny, chrámy a svatyňky, stojící s dojemnou snášenlivostí vedle sebe v těsném soužití. Nad hlavami chodců vlálo prádlo navlečené na bambusové tyče a pověšené v girlandách přes úzké ulice. Mezi tím vším se proplétala kola i auta, děti i psi. Denně tu byl nějaký svátek, slavený barevnou papírovou výzdobou, na každém rohu jídelnička o jednom nebo dvou stolcích. Všude se něco peklo nebo smažilo, dřeváky klapaly ulicemi pod drobounkými krůčky žen i mužů. Ginza, hlavní tepna Tokia, ohromovala svými rozměry, ale ještě ji bylo možno projít pěšky z jednoho konce na druhý. Dnešní oblouky dálnicových komunikací a železobetonové mrakodrapy vyrostly na místech, kde se dřív rozkládaly tajuplné, zvědavým očím téměř skryté zahrady starých, patricijských vil.

Azabu-Prince Hotel, Minato-ku, Tokio, 14. 1. 1961

Má lásko,

pozdravuji Tě z druhého konce světa. Cesta, která trvala 3 dny a 2 noci, mi neuvěřitelně rychle uběhla. V Tokiu jsem vystupoval z letadla jako první. Už u bariéry letištní plochy se ozvalo volání mého jména. Jeden člen orchestru pro mne přišel a provedl mne lékařskou, pasovou i celní kontrolou. Přivítání s generálním ředitelem Tokijského symfonického orchestru panem Hashimotem a s jeho spolupracovníky bylo velmi obřadné. Řada reportérů mne fotografovala a z rukou čtyř krásných Japonek jsem dostal čtyři kytice. Přijel i náš velvyslanec dr. Ječný s prvním tajemníkem panem Illíkem. Jeli jsme asi ¾ hodiny roztahanými, úzkými ulicemi s poměrně nízkými, nikterak výstavnými domy, do Azabu-Prince Hotelu. Není v centru, je starý, ale velmi pohodlný. Hned po příjezdu byla krátká konference, na níž jsem byl informován o své příští práci. Především mám týden volno, protože orchestr zatím pracuje s jiným dirigentem. Budu mít asi 16 koncertů. Večer jsem byl na velvyslanectví hostem manželů Ječných. Půjčili mi z velvyslanecké knihovny knížky, prý abych nezapomněl česky, a poradili mi mnoho výtečných věcí. Také mě pochválili, že mám s sebou dost svých vizitek. Výměna vizitek tu patří neodmyslitelně ke každému seznámení.

Tokio, 15. 1. 1961

Včera odpoledne mne pozvali k cestě do Yokohamy na koncert Tokio Symphony. Jízda trvala téměř půldruhé hodiny. Koncert byl v krásném, velmi akustickém sále asi pro 2000 posluchačů. Orchestr hrál za řízení svého šéfa pana Uedy. Byl jsem rád, že jsem mohl slyšet těleso, s nímž budu pracovat. Je to dobrý orchestr se slabinami, se kterými si ale já už poradím. V jednu jsem uléhal do postele a vzal do ruky Muchovu knihu Válka pokračuje. To jsem neměl dělat. Odložil jsem ji v půl sedmé ráno!

Tokio, 16. 1. 1961

Dnes jsem měl konečně příležitost hovořit s ředitelem o možnosti Tvého příjezdu. Vysvětlil jsem mu, jak je to pro mou práci důležité. Slíbil mi, že se o věci poradí… Právě v tomto okamžiku prožívám poprvé zemětřesení! Celý dům se trochu kymácí, nábytek praská, podlaha se chvěje a okna se třesou. Trvalo to asi 30 vteřin a pak se to usadilo. Venku se však vzápětí rozpoutala vichřice.

Tokio, 21. 1. 1961

Tak mám za sebou už konečně první zkoušku. Měl jsem před tím trochu „probefieber“, vždyť jsem od svého posledního moskevského koncertu 29. 12. nedirigoval. Orchestr jsem při prvním poslechu v Yokohamě odhadl dobře. Překvapila mne však jeho pohotovost, vnímavost a kázeň. Během práce se opravdu ani list nepohne a nikdo ani nešeptne. Bude to, myslím, krásná práce a mohu ji přirovnat k práci v Drážďanech nebo v Berlíně. Po zkoušce jsem měl tiskovou konferenci, na níž bylo asi 50 reportérů a redaktorů různých deníků. Byl jsem nesčíslněkrát fotografován a odpovídal na spoustu otázek. Dozvěděl jsem se při tom, že Tokijský symfonický orchestr, který hostil už mnoho světových umělců, je privátní institucí bez jakékoliv státní podpory a je odkázán na mecenáše a na obecenstvo. Po konferenci mne pozval pan generální Hashimoto na večeři do malého restaurantu, kde si po chvíli ke každému z nás, bylo nás pět, přisedla jedna gejša. Byly oblečeny v krásných kimonech a chovaly se velmi distingovaně. Moji hostitelé se všemožně snažili, abych se se svou společnicí nějak bavil, ale mně se to jaksi nedařilo. Po večeři jsme vstali a šli jsme domů. Asi jsem svým společníkům překazil večer.

Tokio, 23. 1. 1961

Dnes jsem ve zkoušce udělal levou rukou jedno gesto tak prudce, že jsem si něčím hnul v rameni, a teď to stále pekelně bolí a při každém pohybu v rameni nemilosrdně píchne. Zítra mám svůj první koncert, snad se to do té doby trochu usadí… Ředitelství orchestru mi už několikrát řeklo, že se Tvůj přílet do Japonska „pokusí zařídit“, ale stále se nic neděje. Nevím, co si o tom mám myslit.

V poledne 25. ledna jsem dostala z Tokia telegram tohoto znění: „První koncert velký úspěch stop zveme Vás do Japonska stop prosím čekejte dopis stop Toksymphony Hashimoto.“ Ledy byly prolomeny, administrativa se mohla rozběhnout na plné obrátky.

Tokio, 5. 2. 1961

V dnešní zkoušce jsem pilně pracoval na Dvořákově Anglické. Zní to už velmi dobře. Po zkoušce jsem si pozval hobojisty. Předal jsem jim dřevo na strojky a noty, které jsem přivezl z Prahy jako dárek. Budu je zdarma učit jako kompenzaci páně Hashimotových laskavostí.

Tokio, 9. 2. 1961

Zkoušky probíhají v báječné náladě. Orchestr je Dvořákem nadšen a hraje jej s velikým elánem. Po zkoušce studovalo dechové kvinteto orchestru jedno Mozartovo Divertimento. Neodolal jsem a zahrál jsem si to s nimi. Po pěti letech mi to šlo kupodivu docela dobře. Dnes ráno se vrátil Franta Rauch z koncertů na Hokkaidu. Prý jsou tam 2 m sněhu a pěkná zima. Po večeři jsme u mě v pokoji spravovali potrhané nebo rozpárané podšívky ve svých kabátech a přišívali upadané knoflíky. Byla na nás asi podívaná pro bohy, ale roztrhaní už nejsme! Jen to levé rameno mě bolí víc a víc.

Tokio, 11. 2. 1961

Včerejší koncert byl skutečný triumf. Franta zahrál pátého Beethovena se svou obvyklou suverenitou a zpěvností bez kazu. Musili jsme mnohokrát ven a pak jsme podepisovali programy ještě krásnější než posledně. Po Dvořákovi začali lidé křičet tak, že jsme musili opakovat Scherzo. Levé rameno mě však bolí tak strašně, že jsem se rozhodl požádat o lékařskou pomoc. Pan Furukawa mě dnes dopravil i s panem Winkelhöferem z našeho velvyslanectví jako tlumočníkem k lékaři, který mě vyšetřil a velmi brzy vyhmatal ohnisko bolesti. Řekl, že je to zánět nervu, a píchl mi do ramene injekci. Doporučil nehýbat rukou. Dobrá rada, když od zítřka mám denně zkoušky a 5 koncertů za sebou! Snad se to po té injekci a nějakých pilulkách trochu zlepší. Už nemohu bolestí ani pořádně spát. Jen v noci usnu a pohnu se, píchne v rameni a jsem zase vzhůru. Večer jsme byli v japonském klasickém divadle „Kabuki“. Seděli jsme v hledišti od šesti do deseti hodin. Viděli jsme tři divadelní kusy. První byl deklamační, při němž všichni herci seděli vedle sebe na koberci se skloněnou hlavou a vztyčen byl jen ten, který právě mluvil. Potom následovala velmi stylizovaná hra, spojená s pantomimou a tancem. Vše bylo komentováno sedícími a zpívajícími herci za doprovodu starých drnkacích nástrojů. Japonští herci mluví i zpívají zvláštním, nepřirozeným hrdelním hlasem. Třetí hra byla velmi realistická a šlo tam o jakousi zbojnickou bandu. Příliš jsem obsahu nerozuměl, ale přesto to byl ohromný zážitek.

Začínala jsem mít o Vášu vážné starosti: ruka prý po několika injekcích pomalu přestávala bolet, zato se začal ozývat žaludek, zřejmý následek nepravidelného a nekvalitního stravování v levných jídelnách.

Odpoledne mi chtěl Furukawa-san udělat radost a pozval mne na vyjížďku do přístavu. Ukázal mi největší elektrárnu a plynárnu v Tokiu a největší, opravdu obrovské sklady dřeva. Ukázal mi také čtvrť gejš. Co to však bylo platné, když mě při tom tak strašně bolel žaludek, že jsem to všechno téměř nevnímal. Chtěl mi ještě ukázat nějaký zábavní park, ale místo toho mi koupil v lékárně nějaké utišující prášky, které ihned dost účinně zabraly, a jeli jsme domů. Nepřiletí-li Míla brzy, tak to sotva tady vydržím.

(23. 2. 1960)

Večer jsem přes svou slabost šel na koncert Witolda Malcudzinského, abych ho zase po dlouhé době viděl, slyšel a objal. O přestávce jsem ale musel odejít. Bylo mi hrozně zle.

(28. 2. 1961)

MÍLA JE V TOKIU!!!

(3. 3. 1961)

Bylo to blažené shledání, ale dalo mi práci nedat na sobě znát leknutí, když jsem Vášu viděla a když jsem jej objala: vyhublý, s tmavými kruhy pod očima, ruce i obličej horký zvýšenou teplotou. Myslím, že jsem přiletěla právě včas, abych zabránila skutečné nemoci.

Hned druhý den jsem vzala léčení do rukou. Především jsem koupila opékač na topinky a z protivného bílého buchtovitého chleba jsem začala připravovat křehké a chutné tousty. Vydatné snídaně i lehké večeře jsem vyráběla sama a v hotelové restauraci jsme denně pravidelně a dobře obědvali. Za několik dní jedl s chutí už téměř všechno a žaludek se začal s Japonskem smiřovat.

Pan generální ředitel Hashimoto mne slavnostně představil orchestru. S radostí jsem poznala, jak si tu všichni Váši cení a zahrnují ho pozornostmi. Orchestr ho poslouchal na mrknutí oka.

Naše dny byly vyplněny zkouškami, nahráváním, výukou hoboje, řadami koncertů a jejich reprízami. Všechny volné chvíle i několik dnů odpočinku jsme věnovali procházkám a výletům. Vášovy zdravotní potíže pomalu ustupovaly, přibral ztracená kila a byl velmi šťasten: krásná, soustředěná práce v orchestru, pozorní a laskaví lidé kolem a nekonečné množství překrásných věcí, které jsme spolu viděli, bylo pro jeho smysl pro pořádek a krásu opravdovou manou. Každý den v půl jedné na nás čekal maličký, roztomilý a stále usměvavý šofér pan Kosuke a s neuvěřitelnou virtuozitou nás dopravoval do zkoušek, večer zase zpět. Váša měl pro sebe pěknou místnost na převlékání a odpočinek a k tomu hbitého mladíka, který mu byl stále k dispozici a obstaral vše, co bylo třeba.

Pan „generální“ Hashimoto byl zvláštní člověk. Pěkný a souměrný, na Japonce nezvykle vysoký. Japonsky mlčenlivý, za všech okolností klidný a ukázněný, nejaponsky vážný a málokdy usměvavý. Nebyl přehnaně zdvořilý a zdál se poměrně chladný. Mluvil pouze japonsky a s námi komunikoval výhradně prostřednictvím svého sekretáře pana Aisó nebo tlumočníka. Byl osobností, která budila respekt, aniž se o to nějak snažil. Než jsme si zvykli na jeho strohý způsob jednání, uvedl nás několikrát do rozpaků. Například mi ve zkoušce náhle vzkázal, že s ním mám za chvíli někam jet. Proč a kam neřekl a také jej ani nenapadlo zeptat se mě na moje mínění. Nelitovala jsem však: byla z toho nádherná exkurze do Sindžuku gjóen, císařské zahrady, zpřístupněné veřejnosti. Netušíc, že půjdeme na dlouhou procházku, nevzala jsem si s sebou kabát a venku bylo velmi chladno. Hned po vstupu do zahrady svlékl pan Hashimoto beze slova svůj svrchník a s gestem, které nepřipustilo nejmenší odpor, mi jej dal přes ramena. Sám šel celou dobu jen v lehkém sáčku.

Koncerty v obrovských, do šíře a výšky spíš než do délky stavěných a nádherně akustických sálech byly vyprodány a Váša byl konečně v Tokiu dokonale spokojen. Jen jednou to ošklivě zaskřípalo: to když měl na jednom ze svých koncertů provést předehru Antigona od Vladimíra Sommera. Pan Hashimoto tím už při počátečním sestavování programů nebyl nadšen, ale Váša z neohrabané němčiny svého tlumočníka usoudil, že není zásadních námitek. Obtížnou předehru tedy pečlivě nazkoušel. Deset minut před začátkem koncertu, když nám zřízenec jako obvykle přinesl do šatny tři programy, jsme zjistili, že Antigona na programu není. Schylovalo se k bouřce. Rozpačitý pan ředitel nabídl, že by mohli dílo ohlásit ampliónem, Váša však stroze odmítl a oznámil, že předehra se tedy hrát nebude. Šel na pódium se strašným vztekem a bylo to na něm vidět. Orchestr, který se o incidentu ihned dozvěděl, hrál s mimořádnou pozorností a vervou, snad aby Vášu nějak odškodnil za to nepěkné překvapení. Úspěch závěrečné Beethovenovy 7. symfonie byl obrovský. Po koncertě jsme byli pozváni sborem našich pánů direktorů na večeři do jakési velmi vznešené japonské restaurace. Váša nejdřív nechtěl nikam jít, ale pak se trochu uklidnil a dal si říci. (A stálo to za to, večeře i program, doprovázející stolování, byly okouzlující.) Po jídle, při kterém Váša zarputile mlčel, povstal pan Hashimoto a pronesl řeč, v níž se obřadně omluvil za „nedopatření“, a zároveň slíbil, že Antigonu zařadí hned do příštího Vášova koncertu. Pak teprve se nebe opět vyjasnilo a zábava volně rozproudila…

Jednoho rána jsme za doprovodu pana Aisóa letěli do Ósaky a Kjóta. Čekaly nás nezapomenutelné dojmy: líbezné i velkolepé Kjóto, nádherná svatyně Heian, Zlatý pavilón, který je opravdu zlatý, pozlacený ryzím zlatem. V proslulé „zahradě kamenů“ kláštera Rjóandži se nám sice rozjímání moc nedařilo, ale byli jsme šťastni, že to slavné místo smíme vidět. V šógunském sídle Nidžó, kde i pod sebeopatrnějšími kroky jemně sténá lakovaná podlaha, aby upozornila na vetřelce a nebezpečí, nás jako poslední návštěvníky málem zamkli. Spolu s ostatními jsme i my pocítili posvátnou hrůzu v chrámě Sanžúsangendó, naplněném armádou dřevěných, pozlacených soch Buddhy. Je jich 1001! Ale to nejkrásnější, co jsme kdy spatřili, byla zahrada císařského paláce: stromy, voda a kameny. Ani jediná květina. A přece se nám srdce zastavilo nad krásou, kterou nedovedu žádnými slovy popsat. Domů jsme jeli luxusním elektrickým vlakem se sklápěcími a otáčecími sedadly, se stolečky a perfektní bufetovou obsluhou, hodnou mezinárodních leteckých linek. Týž večer jsme byli svědky koncertu, v němž vystoupil slavný cellista Pablo Casals v roli dirigenta.

Sál šílel nadšením a vzdával tím hold celoživotnímu dílu velkého umělce, živé legendě tohoto století. V Mozartově symfonii A dur K 201 se projevilo Mistrovo hudební cítění v dobře volených tempech a v uchopení frází. Orchestr se snažil vyjít ve všem dirigentovi vstříc. Boccheriniho koncert hrál mladičký japonský cellista, bohužel chladně a s kazy v intonaci, stejně tak Dvořáka. Na konci byli Casals i jeho žák zahrnuti květinovými dary, které přinesly na scénu v celém šiku malé dívenky v půvabných kimonech. Koncertu byl přítomen i korunní princ s princeznou.

(14. 4. 1961)

Krásné dny odpočinku skončily a před námi byla ještě řada náročných koncertů a týdenní zájezd orchestru na severní ostrov Hokkaidó.

Do Asahigawy jsme jeli vlakem a pozorovali cestou neúrodnou, suchou krajinu. Domky připomínají evropské a pracuje se tu všude především na polích. Dokonce jsou tu vidět i silážní věže, ba i koně! Ve vlaku jsem se naučil svůj podpis v japonském písmu. Mohl jsem to hned použít, když si průvodčí se servírkou, kteří byli včera na koncertě, přišli pro podpis… Po přídavku, který jsem s úspěchem ohlásil japonsky, přišly na pódium dvě malinké holčičky v kimonech a přinesly nám kytice. Sedl jsem si před jednu z nich na bobek, abych mohl přijmout kytici a políbit panenku na čelíčko. Podala mi květiny a s vážnou tváří se mi pak hluboce poklonila. Druhá odevzdala kytici koncertnímu mistrovi a rovněž se uklonila. Bylo to okouzlující.

(4. 5. 1961)

Na jednom z posledních tokijských koncertů hrál jako sólista ve Dvořákově houslovém koncertu mladičký japonský umělec Só. Nadaný mladík, kterému stačilo pár hodin Vášových rad a instrukcí k tomu, aby jeho Dvořák zněl veskrze česky a se vším všudy dvořákovsky. Přivezli jsme domů nahrávku z úspěšného koncertu a několikrát doběhli své hudební přátele hádankou, který z našich předních houslistů to hraje. Ani se jim nechtělo věřit, že poslouchají osmnáctiletého Japonce.

Naše dny v zemi vycházejícího slunce se krátily. Velvyslanec dr. Ječný uspořádal na Vášovu počest velkolepou recepci, generální ředitel pivního koncernu Asahi, mecenáš a sponzor orchestru uspořádal večeři s mnoha proslovy. Při ní dostal Váša od zástupců orchestru zlaté hodinky s vyrytým věnováním a já kupón temně modrého hedvábí, jemuž byla vzorem vzácná tapeta z císařského paláce v Kjótu.

Nastal den loučení. Na letiště nás přišla vyprovodit spousta lidí. Nejen všichni z ředitelství a z našeho zastupitelství, ale téměř celý orchestr, žáci z akademie, a dokonce i řada lidí, které jsme vůbec neznali, snad z publika. Za okamžik jsme měli ruce plné květin a dárků. A pak se stalo něco ohromujícího. Pan Hashimoto, ten důstojný a vždy zdrženlivý muž náhle Vášu přede všemi objal a políbil. Věc tehdy před třiceti lety v Japonsku neslýchaná a společensky takřka nepřijatelná! Stala se však znamením pro ostatní: v okamžiku se všichni na nás vrhli a začali nás objímat a hladit. Bylo to tak nečekané, že nám nad tím srdce usedalo. Potlesk a mávání nás provázelo ke vstupu do celního prostoru. Stáli jsme už u pasové kontroly, když jsme zaslechli výkřik: Maestro! Míla-san! Byl to mladičký sekretář orchestru, pan Aisó, kterému zřejmě policista dovolil ještě jeden stisk ruky v zakázaném prostoru. Doběhl udýchaný a zarudlý. Neřekl nám vůbec nic, jen se na nás díval a z očí se mu kutálely veliké, dětské slzy. Ten chlapec, který se k nám zprvu choval téměř povýšeně, nás měl asi opravdu rád. Dlouho jsme na ten okamžik vzpomínali, na jeho drobnou, snědou tvář a uplakané oči. V té chvíli se zrodilo upřímné, věrné přátelství, které mě dodnes provází a kterého si nesmírně vážím.

Do roka a do dne jsme se s panem generálním Hashimotou a jeho sekretářem objímali na Ruzyňském letišti. Přijali naše pozvání k čtyřtýdennímu pobytu a byli našimi hosty. Byli roztomilí, vděční a skromní, o všechno se zajímali a na všechno se vyptávali. Povzbuzeni jejich neutuchající zvědavostí jsme jim s pýchou ukazovali naše kulturní památky, vodili je do muzeí, kostelů, hradů i zámků. Cestou z jednoho výletu jsme zase hodlali odbočit k prohlídce nějaké pamětihodnosti, když tu oba přátelé svorně sepjali ruce a úpěnlivě zaprosili: „Please, no more castle! Please!“ Tu jsme pochopili, že i příslovečná japonská trpělivost a zdvořilost má své meze a že už těch kulturních požitků bylo dost… Užili jsme si však společně hodně docela nejaponské legrace a naši přátelé jen neradi odjížděli. Přivezli Vášovi do Prahy pozvání k nové spolupráci s Tokijským symfonickým orchestrem. Odváželi si slib, že na jaře 1964 přiletíme do Japonska znovu.

Na břehu Tichého oceánu se zástupci

Tokijského symfonického orchestru v roce 1961

Jednoho březnového dne r. 1964 jsme obdrželi podivný telegram: Pan Hashimoto s mnoha opakujícími se omluvami sděloval, že cesta do Japonska se nemůže uskutečnit, protože Tokijský symfonický orchestr přestal existovat. Z dopisu pak vyšlo najevo, že sponzoři, na kterých byl orchestr existenčně závislý, vypověděli své podpory a vedení orchestru nedokázalo samo zajistit tělesu dostatek práce k samostatné obživě. Jak jsme tehdy litovali, že nejsme američtí milionáři nebo majitelé nějaké akciové společnosti, abychom mohli svým přátelům pomoci z nouze. Zanedlouho přišla drtivá zpráva: Hashimoto-san je mrtev. Spáchal sebevraždu. Nepodařilo se mu najít pro orchestr mecenáše a zachránit instituci před zhroucením. Podle japonských pravidel morálky nesměl přežít pád podniku, který vedl, stejně jako kapitán nesmí opustit potápějící se loď. Dobrovolnou smrtí očistil své jméno od jakéhokoli podezření ze zrady nebo nečestnosti. Ztratili jsme vzácného, oddaného přítele.

Teprve na podzim r. 1973 se podařilo najít v zaplněném kalendáři skulinu na 10 koncertů v Japonsku. Počátkem listopadu jsme odjeli svou starou fiatkou nejprve do Bratislavy, kde Váša natočil se Slovenskou filharmonií protějšek supraphonských Slavných českých maličkostí. Točilo se výhradně v noci, protože jindy nebyl k dispozici ani orchestr, ani sál. Z Bratislavy jsme jeli do Boloně, kde jej, dost unaveného, čekaly 4 koncerty s výborným orchestrem Městského divadla a neméně výbornou sólistkou, sopranistkou světového jména Mirelou Freni. Avšak pobyt i práce v Itálii byly tentokrát poznamenány zlým mementem: před jednou zkouškou Váša ráno omdlel. Osudově šťastnou náhodou jsem byla nablízku a podařilo se mi jeho bezvládný pád alespoň trochu zmírnit a pravděpodobně zabránit těžkému zranění. Přivolaný lékař zjistil, že šlo o malou mozkovou příhodu. Nepravidelný chod srdce, kterému lékaři dosud nepřikládali váhu, jejich rady, aby víc odpočíval a nepřijímal tolik závazků, to vše se nám teď poprvé objevilo v novém, varovném světle. Do příštího dne se Váša cítil sice zase dobře a lékařské konzilium dovolilo pokračovat v práci a páni profesoři, kardiolog, internista a neurolog svorně a nadšeně tleskali v lóžích boloňského Teatro Comunale. Nad námi se však zavěsil Damoklův meč, kterého jsme se už nikdy nezbavili.

V Tokiu nás vítal zástupce agentury Nihon Denpa pan Nakató se sekretářkou, mluvící slušně anglicky. Záhy se ukázalo, že slečna Toshiko je sestra výborné houslistky J. Kuronumy, která studovala v Praze a která umí dokonale česky. Teprve tady se Váša dozvěděl to, co se marně snažil vyzvědět už v Praze, jaký že to tu vlastně má řídit orchestr. Informacemi nebyl právě nadšen: Japan Philharmonic Symphony Orchestra bylo těleso sice s jistou tradicí, ale právě přeorganizované, složené převážně z členů různých rozpadlých orchestrů, z čerstvých absolventů konzervatoří a akademií a z výpomocí. Na tiskové konferenci, kterou ředitelství uspořádalo, jen stěží zakrýval zklamání a rozmrzelost.

Veliké překvapení! Orchestr je poměrně malý, ale velmi dobrý a tvárný. Za půldruhé hodiny jsme udělali tři věty z Novosvětské! Práce s těmi dětmi – většina jich sotva vyšla ze školy – je prostě ideální. Nic nemusím říkat dvakrát. Každý můj pokyn je ihned vzat na vědomí a jednou provždy prováděn! K ničemu se nemusím znovu vracet, nikdo neudělá podruhé tutéž chybu. Fascinuje mě to. Mendelssohnův houslový koncert hraje koncertní mistr, vynikající hráč. V ostatních číslech programu sedí u svého pultu, což by u nás neudělal žádný koncertní mistr, hraje-li zároveň sólově.

(27. 11. 1973)

Když jsem dnes dopoledne po konci zkoušky zavíral partituru, požádal mne koncertní mistr, abych s nimi ještě přehrál jedno místo ve Dvořákovi, že prý to neměli docela pohromadě. Zkoušeli jsme tedy dalších 10 minut na úkor polední pauzy. Tak tohle se mi ještě nestalo!

(29. 11. 1973)

Novosvětská byla nádherná. Málokdy mi ji některý orchestr zahrál tak dokonale v rytmu i v ladění. Sólo anglického rohu zahrál skvěle hobojista, který v celém programu hrál 1. hoboj. To se může stát jen tady v Japonsku! Jako přídavek si orchestr přál jeden Slovanský tanec, vybral jsem si svůj oblíbený As Dur č. 3. Po dnešní generálce jsme jej dvakrát přejeli a orchestr jej hrál div ne nazpaměť.

(28. 11. 1973)

Bydleli jsme tentokrát v obrovském moderním hotelu Daiitshi na kraji Ginzy. Vášova popularita z jeho prvního pobytu v Japonsku v r. 1961 zůstala kupodivu v živé paměti. Nebylo dne, aby se v telefonu neozval někdo ze starých známých, a na prvním koncertě v Bunka-kaikan se sešlo celé bývalé direktorium z Tokijského symfonického orchestru, přišla dokonce i vdova po panu Hashimotovi. Brzy jsme se také seznámili s naším velvyslancem dr. Kožušníkem a jeho paní, v níž jsem ke svému překvapení poznala bývalou spolužačku z gymnázia. V Kjótu se k nám pak radostně přihlásil věrný pan Aisó.

Tokio se k nepoznání změnilo k obrazu veskrze americkému, z našeho starého Tokia nezbylo už skoro nic. Krásná dřevěná budova československého velvyslanectví před lety shořela, uličky plné pitoreskních krámků ustoupily moderní výstavbě a my jen stěží a po mnohém vyptávání našli starý, už dávno nemoderní a zašlý Azabu-Prince Hotel.

Pomalu se blížily Vánoce a s nimi i šest provedení Beethovenovy IX. symfonie, která se tu v tuto dobu hraje ve všech orchestrech. Je to dílo v Japonsku stejně známé jako Dvořákova Novosvětská nebo Smetanova symfonická báseň Z českých luhů a hájů. Tu zde hrají v rádiu i v televizi před každým oficiálním projevem, aniž by si kdo uvědomoval, jak jsou ty luhy a háje odtud daleko.

Váša doufal, že orchestry i sbory mají Beethovenovu Devátou po tolika každoročních provedeních v malíčku. Ale chyba lávky! Obrovský amatérský sbor zpíval strašlivou němčinou, kterou jim musil dlouho a trpělivě vymlouvat. Hlasy se nesprávným posazením snadno unavovaly, takže bylo třeba s nimi denně pečlivě solfežovat. Dobře se mu teď hodila jeho dávná sbormistrovská průprava! Mnoho hodin věnoval mladičkým sólistům. Výsledek však předčil všechno očekávání. Deváté v Tokiu patřily k nejlepším, které kdy řídil. Nezkušení sólisté se sezpívali a ladili tak, jak to slyšíme zřídka.

Také 24. prosince byla Devátá. V Japonsku se neslaví Štědrý den jako u nás, hlavním vánočním svátkem je Nový rok. Japonci však dobře věděli, co pro nás den Narození Páně znamená, a projevili nám to dojemným způsobem: po skončení koncertu se kolem dirigentského stupínku sesypalo ohromné množství květin, krásných blahopřání v ozdobných barevných obálkách a spousta dárků, sladkostí i ovoce. Jeden člen orchestru přinesl dokonce veliký šlehačkový dort s nápisem Merry Christmas. Museli jsme si po koncertě objednat dva taxíky, abychom se s tím vším vůbec dostali do hotelu. Po skromné noční večeři v hotelovém pokoji jsme si teprve udělali svůj Štědrý večer: zapálili svíčičku u malého Betlému, který jsem k tomuto účelu vzala s sebou z Prahy, poklekli, tiše zazpívali koledy a pomodlili se. Oba nastydlí a unavení jsme pak zalezli na kutě. Byly to tehdy zvláštní Vánoce.

P. S. Když v roce 1991 hostoval na Pražském jaru Japan Philharmonic Symphony Orchestra, šla jsem si ho poslechnout. Přicházela jsem do Smetanovy síně chodbou, vedoucí k šatnám, kolem se už rojil orchestr. Vtom se ke mně váhavě přiblížil jeden starší člen orchestru a tiše, nejistě a trochu ostýchavě se otázal: Smetáček-ogsan? Bylo to neuvěřitelné. Během několika minut se kolem nás shromáždila desítka hráčů, kteří se mi jeden přes druhého klaněli a podávali mi ruce. O přestávce jsme musili poprosit japanoložku dr. Kabeláčovou, aby nám tlumočila, protože inspektor orchestru mi chtěl sdělit něco, co se zřejmě vymykalo jeho znalostem angličtiny. Mluvil pak o vděčnosti, kterou orchestr dodnes k mému muži cítí. On to byl, kdo jim pomohl, když se ocitli v krizi. Pod jeho vedením získali první skutečné úspěchy, první uznání u kritiky a skutečné sebevědomí. „A zdalipak si ještě vzpomínáte na naši vánoční Devátou? Jak se na dirigentský stupínek nevešly všechny ty dárky, které jste od nás dostali?“

23

Cesta na Olymp

Na operní kariéru Váša nikdy nemyslel. U nás bývali dirigenti přísně specializovaní a on od počátku toužil řídit především symfonický orchestr. Jako mladík nastudoval sice s amatérským souborem bubenečského Sokola Delibesovu operu Král to řekl a Popelku od Josefa Richarda Rozkošného, ale k profesionální operní práci se nedostal.

Když jej islandské Národní divadlo v r. 1960 požádalo o nastudování Prodané nevěsty a Verdiho Rigoletta, byl tím překvapen, ale bez dlouhého přemýšlení nabídku přijal. Už proto, že Prodaná nevěsta byla jeho velkou láskou, považoval ji za klenot naší hudební literatury a její nastudování za čest.

V Reykjavíku, stejně jako ve většině světových operních domů, se hrálo podle italského vzoru pouze během tzv. stagion, které trvají obvykle jen tři nebo čtyři měsíce v roce. V mnoha divadlech není dokonce ani stálý operní soubor, umělci jsou angažováni jednotlivě a každé představení má po premiéře 4 nebo 5 repríz, při mimořádném úspěchu o jednu nebo dvě víc.

Přípravy na islandskou premiéru Smetanovy Prodané nevěsty začaly v květnu. V Reykjavíku se v té době začaly dít zázraky: příroda se přes noc probudila, v úzkostlivě pěstěných zahrádkách kolem domů vykvetla záplava narcisů a petrklíčů, zazelenaly se maličké modříny a rybízy se obalily skromnými zelenými lístky. Dny se prodlužovaly a zeleň se den ze dne stávala temnější a hustší. My jsme se ovšem mohli na všechnu tu krásu dívat jen po očku. Všechna naše pozornost i čas patřily divadlu, kde jsme trávili celé dny a které jsme denně opouštěli přesně o půlnoci, ještě za světla.

Ušlechtilá Smetanova hudba se celému souboru nesmírně líbila a všichni pracovali s chutí. V první sborové zkoušce jsme se neubránili slzám, když vzorně připravený sbor spustil „Proč bychom se netěšili“ – islandsky! Váša pracoval s neutuchající energií, s nadšením a v hlubokém obdivu ke geniální Smetanově partituře.

Choreograf, režisér a sólisté z pražského Národního divadla měli přijet až na několik posledních ansámblových zkoušek, a tak zatímco si Váša uprostřed zkoušek „odskočil“ na pár dnů na evropský kontinent, já se snažila z pověření choreografa Fráni Halmazni naučit baletní soubor základním krokům tanců z Prodané nevěsty: polky, obkročáka, furianta a sousedské. Už 14 dní před premiérou bylo vidět na schodech Národního divadla posedávat davy, které od časného rána čekaly ve frontě na otevření pokladny ve 14.30, kdy se začínaly prodávat lístky na Prodanou.

Dnes jsem zkoušel s malou polední pauzou od 9.30 do 24.00, a to střídavě Prodanou i Rigoletta. Jediné moje štěstí, že je tu se mnou Míla. Stala se páteří celého divadelního provozu jak při Prodané, tak v Rigolettovi. Mám dojem, že bez ní by to vůbec nešlo, oni si tu neumějí zorganizovat práci! Míla se stala sekretářkou obou režisérů, Mandause i Edvardsena, bývalého režiséra Královské opery ve Stockholmu. Ona jediná ví, kdo kde má jakou zkoušku, který sál je kým obsazen, zároveň pomáhá v baletu a stará se prostě o všechno, co souvisí s operním provozem. Každý se na ni se vším obrací a zdá se, že bychom se bez ní nehnuli z místa. Kromě toho musí stále tlumočit. Jen by potřebovala – stejně jako já –, aby den měl o pár hodin víc.

(25. 5. 1960)

Inscenace Smetanovy Prodané nevěsty

v Reykjavíku v roce 1960

Národní divadlo v Reykjavíku 4. 6. 1960

Bedřich Smetana: PRODANÁ NEVĚSTA

Režie: Luděk Mandaus

Výtvarník: Oldřich Šimáček

Choreograf: Fráňa Halmazňa

Sbor Islandského národního divadla

Baletní soubor Islandského národního divadla

Národní symfonický orchestr

Mařenka: Miluše Fiedlerová

Jeník: Zdeněk Švehla

Kecal: Eduard Haken

Vašek: Oldřich Kovář

Ludmila: Štěpánka Jelínková

Krušina: Jan Konstantin

Háta: Ludmila Čadikovičová

Mícha: Zdeněk Otava

Principál: Eivan Kvaran

Esmeralda: Eigló Viktorsdottir

Indián: Egil Sveinsson

Premiéra dopadla skvěle! Divadlo bylo v lesku, samé smokingy a dlouhé toalety. V první řadě seděl spisovatel Halldór Kiljan Laxness s chotí. Přesně 5 minut po čtvrté vstoupil do své lóže prezident republiky s chotí a orchestr spustil líbeznou islandskou hymnu. Po ní hned následovala hymna československá. Byl to krásný okamžik. Pak už se v hledišti zešeřilo a Váša dal znamení k předehře. Orchestr ji zahrál virtuózně. Po bezvadném úvodním sboru ze mě docela spadla tréma. Scéna výtvarníka Oldřicha Šimáčka byla prostá a vzdušná, sólisté byli přesní a sklidili mnoho aplausů na otevřené scéně. V první přestávce jsme byli s režisérem Mandausem přijati panem prezidentem. Druhé jednání s pivečkem a furiantem bylo ještě lepší. Když Váša nastoupil ke třetímu jednání, dalo se publikum do nadšeného a dlouhého tleskání. Komediantská scéna byla rozkošná a sklidila bouřlivý úspěch. Ředitel divadla nakonec veřejně poděkoval Vášovi i všem hostům z pražského Národního divadla a ti zas vytáhli skromné islandské sólisty, kteří zůstávali v pozadí, Esmeraldu, Principála a Indiána. Skončilo to tedy slavně a pan prezident zůstal až do samého konce potlesku.

Ovace po poslední repríze nebraly konce. Po představení k nám promluvil zástupce sboru a poděkoval nám za práci. Sbor nám provolal třikrát „hurá!“. Dostali jsme moře květin a Míla dostala od sboru a baletu velikou ovčí kůži (jako předložku na zem) a krásně namalované poděkování za práci, kterou tu v divadle udělala. Pak se šel sbor i naši sólisté veselit do domu jedné sboristky. Fráňa s Mílou a se mnou jsme šli balit do košů kostýmy k odeslání zpět do Prahy. Trvalo to do půl třetí ráno.

(9. 6. 1960)

Příprava Verdiho Rigoletta byla nečekaně namáhavá. Váša zpočátku předpokládal, že práce na tak populární opeře bude snazší než na zcela neznámém Smetanovi, ale mýlil se. Těžce bojoval se vžitými zlozvyky z dřívějších inscenací, které se zcela lišily od jeho představ.

Ráno před premiérou Rigoletta jsem odeslala koše a kufry s kostýmy do Prahy a s trémou jsem očekávala, jak to večer dopadne.

Národní divadlo v Reykjavíku 10. 6. 1960

Giuseppe Verdi: RIGOLETTO

Režie: Símon Edwardsen

Scéna: Lárus Ingólfsson

Choreografie: Fráňa Halmazňa

Vévoda z Mantovy: Nicolai Gedda

Rigoletto: Gudmundur Jónsson

Gilda: Stina Britta Melander

Večer se stal zázrak! Až na úplné maličkosti byla celá opera bezvadná. Dokonce i sbory, které ve všech zkouškách vázly, byly přesné. Hvězdám se tleskalo na otevřené scéně, na konci se křičelo a dupalo. Seděla jsem v lóži s matkou Nicolaie Geddy, tenoristy z Metropolitní opery, velmi sebevědomou a sdílnou dámou, která mi v každé přestávce barvitě vyprávěla o oslňujících úspěších svého syna. Stina Britta jako Gilda byla okouzlující, krásná a křehká, Nicolai Gedda zazpíval své árie virtuózně, ale vůbec nejlepší byl domácí Rigoletto, skvělý zpěvák i herec Gudmundur Jónsson.

Po úspěšné premiéře Rigoletta jsme se sešli ve foyeru s panem prezidentem a jeho chotí – oba byli velmi srdeční. Po společné slavnostní večeři jsme byli vyzváni k tanci. Odvedl jsem Mílu jako první na parket, všichni nám při tom tleskali, a najednou – nevěřili jsme svému sluchu – začal sbor zpívat „Proč bychom se netěšili“! Připojili se k nim ostatní, zpíval i ředitel, ba i technický personál! Všichni to tu znají nazpaměť, všichni si tu naši Prodanou nevěstu zamilovali! Bylo nám s Mílou blaze.

(10. 6. 1960)

24

V sídle bohů

… Teatro alla Scala! Místo, které od svého založení znamenalo pro každého zpěváka, skladatele a dirigenta nejvyšší metu, které bylo možno dosáhnout… Kdo prošel Scalou, měl už jen krok k nesmrtelnosti…

(K. V. Burian: Toscanini)

Ředitel La Scaly Maestro Francesco Siciliani, dlouholetý předseda festivalů v Perugii, velký obdivovatel české hudby a příznivec našich hudebníků, pozval mého muže do Scaly v roce 1966, posledním roce svého ředitelování. Znal ho jako dirigenta dobře a věděl, že obstojí. Ale myšlenka uvést do milánské Scaly, nasáklé od přízemí až po galerie Verdiho a Pucciniho bel cantem, drsné a skličující Janáčkovo drama Z mrtvého domu, byl čin, kterým riskoval „skandál v opeře“.

Váša si od samého počátku dobře uvědomoval, že první provedení Mrtvého domu na italské půdě bude potřebovat všechen jeho um i sílu a že Janáčkův neúspěch ve Scale by znamenal naprostou ztrátu jeho vlastní prestiže. Věnoval studiu Mrtvého domu veliké úsilí a byl velmi vděčen za cenné rady, které mu v Praze při poradách nad partiturou dával jeho partner v La Scale, zkušený divadelník, režisér Národního divadla Karel Jernek. Byl si vědom velké a těžké odpovědnosti, odjížděl však do Milána dokonale připraven.

Z letiště jsem jel rovnou do divadla. V devět večer jsem stál před orchestrem. Orchestr je to velký a znamenitý, pružný a ukázněný. Spát jdu ve dvě ráno.

(24. 11. 1966)

Dnes jsem měl první sborovou zkoušku. Bylo to pro mne veliké překvapení, uměli to perfektně. Sbormistr, bělovlasý starší pán, svému řemeslu rozumí. Na zkoušce sólistů, kterou vedl Karel Jernek, se objevil rektor Brousil z Prahy a podivoval se disciplíně a morálce zaměstnanců Scaly. Myslím, že ředitelství La Scaly mělo šťastnou ruku ve výběru sólistů. Musím jen velmi dbát na srozumitelnost zpívaného textu, který je v tomto díle tak nesmírně důležitý. Překlad do italštiny, který pořídil Polák pan Gronen-Kubitzky, je dokonalý. V poledne jsem měl čas sníst jen sendvič a vypít si bílou kávu v jedné kavárně, na večeři jsem si koupil chléb, sýr a máslo, protože nebudu mít čas někam jít. Večerní zkouška trvala od devíti do tři čtvrti na dvanáct. Jdu spát zase v půl druhé. Dříve to prostě zatím nejde.

(25. 11. 1966)

Když jsem šel ráno do divadla, potkal jsem dirigenta Wisłockého z Varšavy. Bude tu mít koncert. Od pěti do osmi jsem zkoušel poslední jednání se všemi sólisty. Všichni své role milují a většina už je umí zpaměti. Je to obdivuhodné. Po zkoušce jsem jel na večeři k prezidentce italské Hudební mládeže, paní baronce Lanni della Quara. Byli jsme u obrovského stolu sami dva a bylo to rozkošné. Paní baronka mi nabídla, abychom s Mílou bydleli u ní. Po velkém zdráhání jsem její laskavost přijal. Řekla, že její dům slouží už jen k tomu, aby pomohla svým přátelům. Kapituloval jsem rád.

(28. 11. 1966)

Odpoledne jsem jel s paní baronkou do Varese. Chtěla, abych se podíval na mladého italského dirigenta Riccarda Mutiho. Byli jsme přítomni na zkoušce. Dávno jsem neviděl tak přirozený dirigentský talent, jako je on. Paní baronka jej odhadla správně, ten chlapec má budoucnost.

(30. 11. 1966)

Dnes jsem dostal definitivní termíny všech představení. Poslední reprízou Mrtvého domu jsou vážně ohroženy mé dva koncerty v České filharmonii. Nezbude nám nic jiného než riskovat a jet z Milána přes Rakousko celou noc.

(1. 12. 1966)

Období zkoušek s několikerou cestou do Milána a zpět absolvoval sám a s překážkami: buď neletělo letadlo, nebo nejel vlak. Ve středu 7. prosince brzy ráno jsme konečně vyjeli do Milána spolu. Cestou jsme museli nasazovat řetězy, protože silnice byly zaváté. Druhý den jsme šťastně přistáli na dvoře malého paláce paní baronky Dorothy Lanni della Quara ve Via Gesù 2A. Přidělila nám tichý, příjemný pokoj, malý ráj, do kterého jsme se pak vděčně a mnohokrát vraceli pod křídla této ušlechtilé, vzdělané, moudré a krásné ženy. Ze svého rodinného sídla vybudovala přístav klidu a láskyplné péče nejenom pro nás, ale pro mnoho svých hudebních přátel a chráněnců. Dorothy zahrnovala své hosty péčí, která však nikdy nesvazovala a neomezovala. Přijížděli jsme tam v pozdějších letech prostě jen pro tu zvláštní atmosféru, pro vůni onoho krásného domu a rádi vážili dlouhou cestu kvůli jednomu tichému večeru s ní. Dorothy byla velkorysá ke každému, k začínajícím umělcům, v nichž šestým smyslem vycítila talent a potřebu péče, i k renomovaným umělcům, kterým poskytovala optimální podmínky k práci. Jedinou odměnou jí byly jejich úspěchy a vděk, projevovaný drobnými dárky. Co však darovat člověku, obklopenému vzácnými starými předměty, pohodlím a majetkem starého rodu? Cokoliv jsme pracně vybírali a chystali, pobledlo v jejím mimořádně vkusném a zámecky zařízeném domě. Dorothy však uměla ocenit dobrou vůli a dětsky se radovala z maličkostí, které jsme jí s láskou přiváželi.

Do premiéry zbývalo už jen pár dnů a šlo do tuhého. Pracovalo se od rána do noci. Seděla jsem ve všech zkouškách v šeru hlediště a z pozice diváka a posluchače zaznamenávala všechno, co se mi zdálo málo výrazné nebo nesrozumitelné. Generalita Scaly, která zaujala na scénických zkouškách místa v prvních řadách, nedůvěřivě pokyvovala hlavami a jen zvolna začínala chápat velikost Janáčkova díla. Zkoušky probíhaly v dobré atmosféře, plné skutečného zájmu, ale bez mráčků se to neobešlo. Váša například dlouho marně bojoval proti zlozvyku sboru, který se při zpěvu nedíval na dirigenta a jeho gesto, ale na svého sbormistra, který v zákulisí mával rukama podle dirigentova obrazu na monitoru. Vznikalo tím stále malé opožďování, které Vášu nesmírně rozčilovalo. Ve Scale však byly tyto zvyklosti tak vžité, že mu dalo mnoho práce, než zjednal nápravu ke své spokojenosti. Ještě horší malér zažil pan režisér Jernek, když se nevinně zeptal, zda může poslat domů jednoho pána ze sboru, který se nezúčastňuje jakýchkoliv hereckých akcí. Bylo mu pohotově a velmi důrazně řečeno, že ho domů sice poslat může, ale že s ním odejde i celý sbor. Neboť odbory byly a asi stále ještě jsou v Itálii všemocné. Korunu této příhodě nasadilo důvěrné sdělení šéfa jeviště pana Madaua, které se téměř ostýchám opakovat, aby mne snad milánská Scala nežalovala pro urážku na cti: ve sboru jsou prý i mnozí, kteří vůbec neznají noty, a každá melodie se jim musí v nesčetných zkouškách vyťukávat na klavíru, dokud se jí nenaučí zpaměti. Síla syndikátů byla však tak veliká, že ani ředitelství nejslavnějšího operního domu světa proti takovému šlendriánu nic nezmohlo.

Program milánské inscenace Janáčkovy opery

Z mrtvého domu v sezóně 1966–67

Přes drobné problémy dostávala opera dole v orchestru i nahoře na scéně postupně svůj pevný tvar a stále více se připodobňovala Vášově i páně Jernekově představě.

Dnešní zkouška vypadala mnohem lépe než včerejší. Guelfimu jsem trochu povolil v tempu, ztišil jsem orchestr a docílil zázrak: Šiškov se mu začal zpívat mnohem lépe a pokoušel se dokonce úspěšně i o nuancování. Nesmírně nás dojalo, když nás dnes o přestávce navštívil tenorista Ferrari, který zpívá Skuratova, a pozval nás na svatvečerní večeři 24. 12. do své rodiny. Považuji to za velké vyznamenání. S mnoha díky jsme to však musili odmítnout, protože jsme už přijali pozvání k našim otcům augustiniánům do Perugie.

(15. 12. 1966)

Večer jsme byli pozváni na představení Nabucca pod vedením šéfa opery Gavazzeniho. Paní baronka dala dnes svou lóži k dispozici svému personálu, takže jsme viděli kuchařku i panskou ve večerních toaletách a sluhu a šoféra v bezvadném smokingu jako mladé šlechtice.

(17. 12. 1966)

V generálce se mi pracovalo dobře… Včera přiletěla Vendulka, zítra mají přiletět i naši chlapci, jen Helenka nemůže. Je to škoda, byl bych šťasten, kdybych je tu mohl mít všechny.

(20. 12. 1966)

V den premiéry jsem nemohla trémou ani jíst. Věděla jsem, že dílo je dobře připraveno, ale přesto se dalo předpokládat, že část publika i kritiky TOHOTO Janáčka prostě nepřijme. Při temperamentu italského publika nebyly vyloučeny ani hlasité projevy odporu proti nezvyklému a tak málo líbivému dílu. Kromě toho jsme znepokojeně pozorovali, jak se Milán začíná předvánočně vylidňovat. Kolony aut směřovaly k zasněženým horám a do oblastí venkovských sídel.

Teatro alla Scala 22. 12. 1966

Leoš Janáček: Z MRTVÉHO DOMU

Režie: Karel Jernek

Výprava a kostýmy: František Tröster

Sbormistr: Roberto Benaglio

A. P. Gorjančikov: Giuseppe Zechillo

Aljeja: Carlo Franzini

Filka Morosov: Aldo Bertocci

Skuratov: Fernando Ferrari

Šapkin: Piero de Palma

Šiškov: Piero Guelfi

Prvním překvapením byla velmi dobrá návštěva. Divadlo bylo téměř plné. Předehra byla překrásná, Váša ji samozřejmě řídil zpaměti a orchestr si na ní dal záležet. Cítila jsem, jak publikum, zpočátku nedůvěřivě chladné, zpozornělo a atmosféra se zvolna počala ohřívat. Strach mne pomalu opouštěl. Zpěváci se překonávali. Dokonce i sbor jako by sebral všechny síly, nastupoval přesně. Po prvním jednání jsem už věděla, že Mrtvý dům nepropadne. Zájem i úspěch rostl od jednání k jednání. Při závěrečném „Aquila volat!“ – Orel letí! jsem si už byla jista. Byla jsem však na konci sil – na rozdíl od dirigenta, který celou operu řídil bez zjevné námahy. Když do posledních taktů vpadlo hlasité volání bravo a potlesk, věděla jsem, že „vítězství je naše“.

Po představení se stal malý div: nový ředitel Scaly pan Ghirgingheli se všemi divadelními notábly mi přišel velmi srdečnými slovy poděkovat za mou práci a vyjádřil se o Janáčkovi jako o velkolepém díle. Doma jsme se pak připojili k veliké společnosti, kterou naše drahá Dorothy pozvala do svého domu na oslavu šťastné premiéry. Byli přítomni její i naši hudební přátelé a všichni, kdo se zasloužili o zdar představení. Byl zde také dr. Holzknecht, který přijel z Prahy, a ovšem Ivan s Pavlem a Vendulou. Jsem velmi unaven, ale spokojen. Díky Bohu.

(22. 12. 1966)

Blížil se přelom roku. Milán se chystal na hlučné oslavy silvestra. Přesto byly všechny reprízy Mrtvého domu – nechtěli jsme věřit svým očím – plné! Publikum, poněkud jiné než při premiéře, bylo od počátku představení pozorné a plné očekávání, zřejmě již informované a připravené na mimořádné zážitky. Úspěch spontánní, bouřlivý.

Po posledním představení Mrtvého domu jsme v mlhavé milánské zimní noci opustili svůj dočasný domov ve Via Gesù a zamířili na severovýchod: v Praze už čekaly další povinnosti. Jeli jsme nonstop, jen s několika krátkými zastávkami. Když jsme navečer příštího dne přejížděli v Dolním Dvořišti hranice, překvapili Vášu celníci srdečným blahopřáním k úspěchu, o němž se dočetli v našich novinách.

25

Náruč vavřínů

Koncem dubna roku 1967 se uskutečnilo hostování na dalším Olympu světových operních scén, v legendárním Teatro Colón v Buenos Aires.

V jednu hodinu po půlnoci jsme vzlétli letadlem Alitalia z Říma do Buenos Aires. Přesně před našimi dvěma sedadly byla na stěně připevněna bronzová destička, která hlásala italsky a anglicky, že Tímto letadlem letěla jeho svatost papež Pavel VI. do O.S.N., aby tam pronesl plamennou výzvu k míru a přátelství mezi národy. Zvláštní, jaký jsme měli v tom letadle rázem pocit bezpečí.

(24.–25. 4. 1967)

Váša neměl po příletu ani den na aklimatizaci, šel rovnou do první zkoušky. Obě Bartókova díla, opera Hrad vévody Modrovouse a balet Podivuhodný mandarín se mu nesmírně líbila, a tak se na svou další operní práci velmi těšil. Hned druhý den si poznamenal, že „práce je tu snadnější než ve Scale“. Malé diference s choreografem odbyl shovívavými slovy: „Je ještě mladý a hloupý.“ Avšak vyhověl všem jeho požadavkům a spokojenost byla nakonec na obou stranách. Horší to bylo s Modrovousem. Obrovské jeviště a gigantický prostor hlediště byly pro poměrně komorní hlasy obou pěvců, totiž Irmgard Seefried a Kietha Engena, příliš veliké. Ředitelství, umělecké vedení divadla i agent, který pěvce doporučil, byli zděšeni. Uvědomili si, že výběr sólistů byl zřejmým omylem a že tyto jinak krásné hlasy se ZDE nemohou uplatnit. Váša však zůstal klidný. Jeho mnohaletá oratorní a kantátová zkušenost mu i tentokrát pomohla.

Večer při první generálce se znovu potvrdilo, že slavná Seefriedová je prostě bez hlasu. Vida, ani Vídeňská Státní opera nemá jen samé hvězdy! Ředitel Valentin Ferro byl zoufalý. Bohužel je jasné, že její vystoupení po Christě Ludwig, kterou jsem tu před čtyřmi lety v roli Judith zažil, bude fiasko. Ani Kietha Engena není moc slyšet. Budu musit dělat s orchestrem všechna možná i nemožná kouzla, aby bylo paní Seefriedovou vůbec slyšet, neřkuli aby jí bylo rozumět. Snad se mi podaří neubrat ztlumením na dramatickém výrazu. Ještě že mohu alespoň v Mandarínovi ukázat orchestr v plném lesku.

(5. 5. 1967)

Teatro Colón 9. 5. 1967

Béla Bartók: HRAD VÉVODY MODROVOUSE

Režie: Karlheinz Haberland

Vévoda: Kieth Engen

Judith: Irmgard Seefried

Béla Bartók: PODIVUHODNÝ MANDARÍN

Choreografie: Oscar Araiz

Žena: Norma Fontenla

Mandarín: Gustavo Mollajoli

Kritikami, které vyšly v následujících dnech, jsme byli velmi překvapeni. „Tak úžasné kritiky mi snad ještě nikdy nikdo nenapsal.“ Dokonce i obávaný recenzent listu El Comercial byl spokojen a s obdivem komentoval „snový zvukový šerosvit“…

Dnes v poledne mne požádal ředitel Columbova divadla, abych v příští sezóně nastudoval Janáčkovu Káťu Kabanovou a Šostakovičovu Katěrinu Ismailovou. Ředitel Ferro přistoupil ihned na můj návrh, aby Káťu režíroval Karel Jernek a scénu aby dělal prof. Tröster. Na další sezóny mi navrhuje Prodanou nevěstu a Věc Makropulos.

(11. 5. 1967)

Květen byl mimořádně krásný. V Argentině je to doba babího léta. Dny byly jako korálky, slunečné a teplé. Měli jsme z nich ovšem málo, přesto jsme se rádi probouzeli do slunce a vesele šlapali svou každodenní cestičku do divadla, kde začal hned po premiéře Bartóka maratón zkoušek na Musorgského Borise Godunova. Práce to však byla krásná. Celý obrovský soubor byl nesmírně ukázněný, zkouškový plán dokonale připraven a přesně dodržován: dopoledne se sólisty a se sborem, odpoledne s orchestrem. Večer znovu dvě hodiny orchestrální zkoušky, od půl desáté noční zkoušky na scéně.

Vášovo pojetí tohoto rozsáhlého díla se velmi lišilo od předchozích provedení, na něž se tu v divadle pamatovali. Byli zvyklí na daleko živější tempa a v prvních zkouškách se všichni trochu divili. Brzy však vycítili, že TAKHLE je to asi správné, že drama získává napětí i pravou ruskou šíři, a ochotně se podřizovali Vášovým nekompromisním požadavkům. Nádherná zpěvnost Musorgského opery mu učarovala. Jestliže byl snad někdy při studiu některého díla na pochybách a teprve usilovnou prací se přibližoval k jeho konečné podobě, v případě Borise Godunova mu celé drama od samého počátku rostlo před očima v přesných obrysech. Jeho realizace byla dík vysoké kvalitě celého ansámblu už jen otázkou pečlivé přípravy. K jeho velké radosti byla pro hlavní role angažována vynikající garnitura zahraničních zpěváků.

Jerome Hines z Metropolitní opery, Boris Godunov, přijel až na poslední chvíli. Už po prvních taktech generální zkoušky jsme všichni poznali, že zde stojí PAN zpěvák, přestože se omlouval, že je unaven a že nezpívá naplno. Nás v hledišti se však zmocnily obavy jiného druhu: Car Boris v dramatické scéně své smrti sedí uprostřed jeviště na vyvýšeném trůně a režie přikazuje, aby se skácel ze svého křesla dolů. Jerome Hines se však neskácel, ba ani nezhroutil, nýbrž pomalu a důstojné sestoupil z výše svého trůnu, pečlivě si rozprostřel carský plášť a ulehl na něj, aby zesnul. My v hledišti byli zděšeni! Německý režisér Ernst Pöttgen nebyl zkoušce přítomen, musil se vrátit do Stuttgartu ještě před premiérou, a nemohl tudíž zasáhnout. Upozornili jsme na to Vášu, který si herecké akce na scéně příliš všímat nemohl. Šel se tedy po zkoušce pana Hinese opatrně zeptat, zda hodlá i při představení TAKHLE umřít. Hines se usmál, mávl rukou a řekl: „Nebojte se, já umřu krásně.“

Teatro Colón 19. 5. 1967

Modest Petrovič Musorgskij: BORIS GODUNOV

Režie: Ernst Pöttgen

Sbormistr: Tulio Boni

Boris Godunov: Jerome Hines

Pimen: Ivo Vinco

Lžidimitrij: Carlos Cossuta

Marina: Biserka Cvejic

Rangoni: Norberto Carmona

Den před poslední reprízou Modrovouse a Mandarína se odehrála slavná premiéra Borise Godunova. Bylo to velkolepé představení. Opera běžela bez vady, sbory i sólisté excelovali a orchestr se překonával. Hines byl nádherný. Jeho sonorní ušlechtilý hlas a skvostná, skoro dvoumetrová postava byly pro roli cara Borise jako stvořeny. Konečně přišla scéna Borisovy smrti. Obecenstvo přestalo dýchat: car Boris si tiskne ruku k srdci. Obličej se mu křiví bolestí. Vztyčuje se na svém trůně, umístěném na několika vysokých stupních, chytá se za hrdlo, druhou rukou tápe po opěradle. Vykřikne své vzdorné „Son tzar ancor!“ – Jsem ještě car! a náhle ztrácí rovnováhu, hroutí se a vysoká postava v těžkém carském plášti se kácí dolů. Celé hlediště polohlasně vykřiklo leknutím. Obrovitá postava zůstala bezvládně ležet. Bylo to úchvatné a neuvěřitelné. Dlouhá chvíle hrobového ticha a pak frenetický potlesk a výkřiky nadšení.

Když skončilo představení, odezněly ovace a odešli poslední lovci podpisů, přišel Jerome Hines do Vášovy šatny a s potměšilým úsměvem se zeptal: „Doufám, Maestro, že jste byl s mou smrtí spokojen?“

Mám teď denně představení. Dnes byla první repríza Borise. Bylo to krásné provedení a Jerome Hines byl snad ještě lepší než při premiéře. Prohřál celou Borisovu postavu hlubokým citem. Ve scéně umírání a loučení se synem Fjodorem brečelo celé divadlo. Sbory pěly jako kůry andělské. Ohlas u publika úžasný. Něco takového u nás v Evropě neznáme. Po Borisově scéně šílenství, po milostné scéně Mariny s Dimitrijem a po Borisově smrti lidé doslova bourali divadlo. Když jsem přišel po třetím jednání k pultu, nemohl jsem vůbec začít. Tak dlouho lidé tleskali a křičeli.

(21. 5. 1967)

Váša měl nesmírnou radost z kritik, které oplývaly chválou a obdivem k „velkolepému provedení Borise Godunova“. Někteří kritici psali do svých deníků recenze na pokračování a sloupce tak dlouhé, že by v našich novinách zabraly skoro celou stránku. První den byl vysvětlen děj a význam opery. Pak bylo posouzeno hudební provedení a třetí den mluvila kritika o režii a výpravě. „Tak veliké referáty nevycházely u nás ani před válkou. Chtěl bych doma ukázat, kolik pozornosti a prostoru se v ‚zaostalé‘ Jižní Americe věnuje kultuře,“ povzdechl si občas s trochou trpkosti.

Na jaře 1968 jsme přiletěli do Argentiny znovu, obtíženi obrovskými partiturami na dvě Káti, Janáčkovu a Šostakovičovu. Na letišti v Buenos Aires nám už pasový kontrolor podával ruku. Na policii, kde jsme se vždy znovu musili hlásit, nás přátelsky vítali a ptali se, co dělá pan Dubček.

Latinskoamerické premiéry Šostakovičovy Katěriny Ismailové a Janáčkovy Káti Kabanové na půdě Kolumbova divadla byly mimořádnou událostí a Váša cítil jako privilegium, že jimi byl pověřen. Šostakovičovou partiturou se prokousával nesnadno a přesný tvar opery se mu rodil pomalu a těžce. Ponuré macbethovské téma jej znepokojovalo a dramatická Šostakovičova hudba, plná úzkosti a beznaděje, jíž tak dobře rozuměl, jitřila jeho neustálé obavy z blízké budoucnosti. Jak jiná byla Janáčkova Káťa! Jak mu byla blízká! Znal ji ovšem z pražských provedení pod Talichovou i Krombholzovou taktovkou a režisér Jernek s českými sólisty mu byli bezpečnou oporou. Po Katěrině jako by s Janáčkem vysvitlo slunce. Našel se ovšem i mráček, ba mrak.

Kruté překvapení: Univerzální Edice z Vídně poslala do divadla úplně nový materiál bez jediné čárky! Dal jsem se do přenášení retuší, které jsem si nadělal v Praze z Krombholzovy partitury. Úprava jednoho partu primů mi trvala celý den! Kolik smyků musím udělat, kolik not vyškrabat a přepsat, kolik vsuvek napsat a vlepit! Bude to nepředstavitelná práce.

(12. 4. 1968)

(Dirigenti Národního divadla Jaroslav Krombholz a Bohumír Gregor půjčili Vášovi své partitury Janáčkovy Káti Kabanové a dovolili mu, aby si z nich opsal všechny poznámky a retuše, které v opeře udělal jednak Václav Talich a později také oni sami. Váša tuto kolegiální pomoc velmi oceňoval a neopomněl ji vždy znovu zdůraznit. – pozn. M. S.)

Práce na opravě orchestrálního materiálu Káti Kabanové byla velmi pracná a ubývala jen pomalu. O víkendech jsme sice přijímali pozvání členů naší legace a přátel k výletům do jejich „chaletů“, ale jeli jsme s aktovkou plnou not, a zatímco společnost užívala volna a slunce, Váša opodál celou dobu pracoval. Po návratu domů jsme mu s Vendulou pomáhaly pozdě do noci, někdy až skoro do rozednění.

Česká kolonie, ubytovaná v našem domě, se po příletu režiséra Jerneka a jeho choti Olgy Filippi rychle rozrostla. Z Berlína přiletěla „Katěrina“, sopranistka Jarmila Rudolfová, z Lodnýna Otto Kraus a z Prahy paní Domanínská s chotěm a manželé Žídkovi. Byly Velikonoce. Neradostné. Karel a Olga Jernekovi, s nimiž jsme se mezitím velmi sblížili, objevili sice v blízkém německém pekařství pravé české velikonoční mazance a přinesli nám jeden líbezně nazdobený, ale k radosti nebyl ani čas, ani důvod: situace ve světě, a hlavně u nás doma nás všechny příliš tížila. Prožívali jsme víc utrpení Velkého pátku než radost z velikonočního Vzkříšení.

Teatro Colón 26. 4. 1968

Dmitrij Dmitrijevič Šostakovič: KATĚRINA ISMAILOVA

(latinskoamerická premiéra)

Režie: Karel Jernek

Sbormistr: Romano Gandolfi

Scéna: František Tröster

Kostýmy: Olga Filippi

Boris Ismailov: Otakar Kraus

Katěrina: Jarmila Rudolfová

Sergej: Ivo Žídek

Divadlo bylo večer v lesku. Měl jsem radost, že mi obecenstvo bouřlivě tleskalo při každém mém nástupu k pultu. Orchestr hrál dobře a také sbor se držel. V sólových partiích se přihodily jen nepatrné chyby, jimž je však těžko v tak náročném díle zabránit. Konec představení byl v půl jedné. Utekli jsme davům před divadlem tím, že jsme vyklouzli východem přímo z ředitelny. Ostatní slavili úspěch premiéry, ale my jsme si s Mílou po malé večeři v půl třetí v noci sedli k práci a vstali jsme od ní v půl jedné po poledni. Vendulka se nám starala o přísun jídla. Za deset hodin jsme upravili hoboje, klarinety a fagoty ve 2. a 3. jednání Káti. Ani jsem neměl pocit přílišné únavy, když jsem šel po obědě do orchestrální zkoušky na Káťu. Od pěti odpoledne jsme pak pracovali do půlnoci a ukončili jsme úpravu tří trompet a trombonů s tubou.

(27. 4. 1968)

Janáčka tu prostě neznají a nehrají. Ale já jsem nekompromisní, a proto to dá tolik práce. Tentokrát nemohu orchestru slevit ani minutu. Na Katěrinu jsme měli zkoušek dost, ale na Káťu je jich vzhledem k obtížnosti orchestrálního partu málo. Těžce postrádám italské sedací zkoušky na rampě s doprovodem orchestru. Naštěstí jsou všichni sólisté výborní. Růženka Hořáková je stále ještě ve formě a její Marfa má v sobě ten správný náboj. Paní Domanínská s Ivo Žídkem jsou ovšem perfektní, oba jsou bezpečnými pilíři celého představení. Ty ostatní už si nějak ohlídám.

(29. 4. 1968)

Teatro Colón 10. 5. 1968

Leoš Janáček: KÁŤA KABANOVÁ

(latinskoamerická premiéra)

Režie: Karel Jernek

Scéna: František Tröster

Kostýmy: Olga Filippi

Káťa Kabanová: Libuše Domanínská

Boris Grigorjevič: Ivo Žídek

Tichon Kabanov: Eugenio Valori

Dikoj: Otakar Kraus

Marfa Kabanová: Růžena Hořáková-Firkušná

Večer gala. Plno. Obrovský úspěch, zdálo se mi, že vřelejší a spontánnější než po Šostakovičovi. Obecenstvo šlo s námi od prvních taktů předehry a nadšení se stále stupňovalo. Ředitelství mi nabízí pro příští sezónu řízení Evžena Oněgina, Prodané nevěsty a Glagolské mše.

(10. 5. 1968)

NÁVRAT

26

Memento mori

Na podzim roku 1974 byl můj muž pozván k řízení dvou koncertů orchestru Maggio Fiorentino. Připravil si krásný, ale náročný program: dvě velká, poměrně málo hraná díla, Mahlerovu desátou, vlastně její fragment, a Brucknerovu devátou symfonii. Do Florencie jsme se těšili, jak také jinak? Klenot Toskány poskytuje umělecké požitky, které nás samozřejmě vždy znovu lákaly. Kromě toho se Váša velmi těšil na provedení obou symfonií, které si zamiloval a které se pro tuto příležitost naučil zpaměti.

Večer jsem byl hodně unavený, ale k ránu už jsem nemohl spát. Po snídani jsem si ještě prohlédl Mahlera, kterého jsem dopoledne zkoušel. Mají americké vydání, kde se to jen hemží i ve vypjaté technice dvojkřížky, a to dělá hlavně smyčcům potíže. Orchestr však kupodivu dešifroval tuto obtížnou hudbu velmi dobře. Ve večerní zkoušce jsme dřeli těžká místa v Brucknerovi. Po návratu domů jsme šli ještě na malou procházku, ale nebylo to příjemné. Ulice, uličky i nábřeží byly plné vozů a zápach výfukových plynů strašlivý. Na několika budovách jsme si všimli značek, kam až sahala voda z Arna při zátopě. Bylo to mnohde nad tři metry. Voda v hledišti divadla sahala prý až k lóžím prvního pořadí.

(20. 11. 1974)

V noci jsem se opět přikrmoval Noxyronem. Dopoledne jsem měl v divadle zkoušku, která trvala dvě hodiny. Přišel i náš Pavel, který je tu se svou skupinou, a seděl v přízemí s Mílou. Po zkoušce šel s námi na oběd. Můj dnešní koncert měl nahradit generálku a byl věnován správou divadla a orchestru odborům a zaměstnancům nějaké právě zrušené továrny. Úspěch byl srdečný a v přestávce mi přišla poděkovat početná delegace odborů a dělnic s nádhernou kyticí růží… Bohužel jsem pak dostal silnou srdeční arytmii a musel jsem si vzít dvakrát prášek. Teprve potom uklidnění a spánek.

(22. 11. 1974)

Dopoledne volno. Procházku jsme začali u S. Maria Novella, pokračovali jsme k San Lorenzo. Poslední zastávka patřila galerii Uffizi. Byli jsme překvapeni novou moderní instalací, která činí celý obsah sbírek daleko přehlednějším. Zdá se, že i tady zapůsobila povodeň směrem k renovaci. Byli jsme opět okouzleni uměleckými poklady galerie. Domů jsme sotva vlekli nohy. Nemohl jsem únavou ani pořádně obědvat. Odpoledne se mi nepodařilo usnout.

(23. 11. 1974)

Večer jsme se jako obvykle připravili na koncert a šli pomalu pěšky do divadla. Váša šel k pultu s výbornou náladou. Divadlo bylo do posledního místečka plné. Posadili mne do ředitelské lóže. Tato místa nebývají akusticky dobrá, ale já jsem ráda sedávala blízko pódia, protože jsem byla Vášovi blíž a cítila s ním těsnější kontakt. Orchestr hrál výtečně, ještě lépe než předchozí večer. Vemlouvavá Mahlerova hudba zněla plně a na dirigentovi bylo vidět, že je spokojen. Dramatické, tragicky vyhrocené forte závěrečného Adagia bylo mimořádně působivé. Náhle se mi na okamžik zastavilo srdce a sevřelo hrdlo: udělal pohyb, který jsem u něj dosud nikdy neviděla, podivný a nezvyklý: nechal levou ruku klesnout dolů podél těla, jako by si potřeboval na chvíli odpočinout.

V tom jediném, krátkém okamžiku jsem pochopila, že se stalo něco strašného. Něco, čeho jsem se ve svém podvědomí už dlouho děsila. Celý svět se mi zúžil do pohledu na muže na dirigentském stupínku. Stál pevně a vzpřímeně jako vždy. Hudba plynula dál, ale už jsem ji nevnímala. Viděla jsem jen jeho levou ruku, těžkou, bezvládnou. Odložil taktovku a obrátil pravou rukou stránku partitury, kterou si ten večer položil na pult. Zkameněla jsem, jen mozek horečně pracoval. Přikázal sebrat všechnu sílu a zůstat klidná: jen neztratit hlavu, jen neztratit hlavu! Tiše jsem vstala. Vedle mne sedícímu intendantovi jsem zašeptala: „Rychle lékaře, mému muži je špatně!“ Udiveně na mne pohlédl. Nebyl však čas na vysvětlování. Vyběhla jsem z lóže do labyrintu chodeb a bez dechu doběhla za pódium. Vzadu stojící divadelní personál se po mně překvapeně ohlédl. „Lékaře! Rychle! Prosím vás, zavolejte lékaře!!“ Intendant i ředitel divadla přiběhli za mnou, ale nikdo ještě nepochopil, co se stalo. Všichni se natlačili do mezer mezi závěsy a dívali se na pódium. Hudba zněla dál, klidně a plně, bez známek jakéhokoliv důvodu k znepokojení. Fragment Mahlerovy symfonie skončil. Několik vteřin hrobového ticha a pak výbuch potlesku. Viděla jsem Vášovi do tváře, byla nehybná a mrtvolně bílá. Pomalu se obrátil ke koncertnímu mistrovi a podal mu ruku, vtom však už přiskočili hráči od prvních pultů, kteří sledovali jeho heroický zápas o stabilitu, a podepřeli jej. Zároveň přiběhl jakýsi mladý muž, vykřikl, že je lékař, a vběhl na pódium. Všeobecné rozčílení. Konečně přivedli úředního lékaře. Váša ležel bezvládně na lehátku ve své šatně. Nemohl mluvit, levá ruka i levá noha byly nehybné. Oči však byly jasné a já v nich četla ne strach, ale bolestné zklamání: „Tak přece jsem neunikl. Je konec…!“ A moje oči mu odpovídaly: „Neboj se, miláčku! Jsem tady, budu stále s tebou. Buď klidný!“ Po krátkém vyšetření dal lékař příkaz k okamžitému převozu do nemocnice. Za několik minut přijela sanitka. Muži s nosítky byli oblečeni do černých hábitů, trochu mne to vyděsilo, připomínali mi obraz středověkých sběračů mrtvol z dob moru, jak je známe z historických filmů. Jeli jsme za kvílení sirény plnými florentskými ulicemi a prodírali se mezi tisíci aut. Držela jsem pevně Vášovu ruku a šeptala mu nepřetržitě slova naděje a odvahy. Chvílemi mne však zaplavoval hořký pocit křivdy, že právě ON leží v téhle ječící sanitce, zatímco lidé na ulicích se smějí, baví, bezstarostně se procházejí. Za námi jela svým autem sekretářka divadla paní Rosanna Paumgartnerová, dcera slavného ředitele salcburské konzervatoře, spolu s intendantem divadla a mladým lékařem z publika, který Vášovi poskytl první pomoc.

Přijímací kancelář v nemocnici, opět lékařská prohlídka. Rosanna s panem intendantem zavolali do bytu profesora Antoniniho, známé florentské kapacity, přednosty oddělení intenzívní péče. Nepouštěla jsem Vášovu ruku ani na okamžik a všemi silami se snažila vypadat klidně a bezstarostně. Zdálo se mi, že je mu trochu lépe. Pokusil se promluvit a podařilo se mu artikulovat několik slov. Jeho hlas zněl nepřirozeně a bezbarvě, ruka zatím odmítala poslušnost, ale pohnul trochu bezvládnou nohou. Naplnilo mě to takovou radostí a vděčností, že se na mne vyšetřující lékař podíval s trochou údivu, ale Vášovy oči mi rozuměly. Ambulance nás odvezla labyrintem nemocničního areálu do jiného pavilonu. Pacienta se ujal štáb sester a lékař, šedovlasý, sympatický doktor Sdraffa. Strach, který mi nepřestal bolestivě svírat srdce, pomalu ustupoval pocitu, že už smím uvolnit silné vnitřní napětí, jímž jsem se podvědomě snažila poutat Vášu k životu. Nikdo mě z šera bělostného nemocničního pokoje nevyhnal, mlčky jsme jej se sestrami svlékly a uložily na lůžko. Sestry byly vlídné a usměvavé. Ujistily mne, že se od něho celou noc nehnou. Monitor začal klikatě sledovat tep unaveného srdce. Konečně mi dali pokyn, abych už odešla, a sestra za mnou tiše uzamkla dveře resuscitačního oddělení.

Novinová zpráva o florentské „příhodě“

z 24. listopadu 1974

Odbila půlnoc. Divadelní lékař, který byl po celou dobu s námi, mi při loučení stiskl ruku a řekl: „Velmi obdivuji vašeho muže, paní. Je to veliký umělec, ale také velmi statečný člověk. To, co dnes dokázal, to je hrdinství. Dá Bůh, že se uzdraví.“ Teprve za zavřenými dveřmi hotelového pokoje jsem mohla dát volný průchod slzám. Ranní florentské noviny přinesly zprávu s titulkem: „Skvělý český dirigent stižen při Mahlerovi vážnou poruchou krevního oběhu.“ Přátelé v Itálii se o tom dozvěděli z rozhlasu. Doma to zaslechla rodina v nočním vysílání Hlasu Ameriky.

Tichý dvoupatrový pavilon uprostřed řídkého lesa nádherných pinií, součást obřího areálu Arcispedale Careggi na pravém břehu Arna, vypadal spíš jako lázeňský dům než jako útulek těch, kteří se právě vrátili od prahu věčnosti. Šéf kliniky prof. Antonini svého nového pacienta hned příští ráno navštívil, vyšetřil a po několika minutách rozhovoru se mnou nabídl, abych se na dobu Vášovy hospitalizace nastěhovala do jeho lékařského pokoje, sotva třicet kroků od resuscitačního oddělení. Bylo to nádherné gesto dobrého psychologa, které jsem s nadšením a hlubokým povděkem přijala. Pan profesor se po celé čtyři týdny při svých návštěvách kliniky uchyloval do pracovny svého zástupce.

Vzpomínka na nemocnici Careggi mne neděsí, naopak. Vzpomínám na ni ráda a s vděčností. Dny, které jsme tam strávili, byly pro nás oba začátkem mnoha poznání. Objevili jsme v sobě skryté zdroje síly i citu, vůle i víry. Podzimně šedé, babím létem protkané dny, které Váša prožil na nemocničním lůžku, byly pro nás dobou rozmýšlení, zvažování a účtování. První chvíle úzkosti minuly a my se radovali, že můžeme být spolu a že se jeho stav hodinu od hodiny zlepšuje. Denně za ním přicházel někdo z divadla, přicházely dopisy a telegramy z řad posluchačů, kteří byli osudnému večeru přítomni. Téměř denně volal někdo z našeho velvyslanectví v Římě. A mladý lékař, který k Vášovi přiběhl v divadle jako první, jej navštěvoval každé ráno nebo večer s téměř synovskou oddaností. Přinášel drobné dárky, veselý, uklidňující úsměv a nezbytnou dávku optimismu. MUDr. Enrico Terzani, kardiolog, syn známého florentského chirurga. Říkali jsme mu „sluníčko“. Jsme dodnes přáteli.

Všichni mi tu říkají Maestro a jsou ke mně velmi laskaví. Znamenitá je vrchní sestra, Signora Ganozzi. Je jí všude plno, řídí své podřízené pevnou rukou, ale laskavě a za každou práci jim vlídně poděkuje. Neštítí se žádné práce a každý nedostatek odstraňuje okamžitě sama. Termín „sestra“ se tu nepoužívá. Ošetřovatelky se oslovují buď „paní“, nebo „slečno“. Návštěvy jsou povoleny denně a obzvlášť v době jídla, protože se asi předpokládá, že návštěva zejména nepohyblivým pacientům pomůže. Ke každému lůžku smí však vždy jen jedna osoba, a tak se v předsíni tísní další členové rodin a známí, aby se u pacienta mohli vystřídat. Návštěvy jsou dovoleny i večer, protože mnoho lidí pracuje do pozdních hodin. Míla, kterou tu přijímají, jako by patřila k nemocnici, u mne smí být stále. Potichu mi předčítá Vančurovu knihu Obrazy z dějin národa českého, kterou nám Pavel půjčil. Dnes jsem byl překvapen nejkrásnější návštěvou: odpoledne se tu náhle objevili Padre Fernando a Padre Remo z Perugie. Jak srdečně jsme se objali a políbili! Oba byli velmi znepokojeni a myslím, že si oddechli, když zjistili, že se mi už daří lépe. Ostatně i dnešní noviny přinesly zprávu, že „se můj stav podstatně zlepšil“. Už dva dny za mnou přichází cvičitelka a zvolna mi rozhýbává ruce i nohy.

(28. 11. 1974)

Devátý den po „příhodě“, jak taková onemocnění lékaři nazývají, jej vytáhla paní cvičitelka opatrně z postele a vykročila s ním na první procházku po pokoji.

Zavěšen do jejího rámě jsem došel bez potíží až ke dveřím a u každé postele, kolem které jsme kráčeli, jsem udělal svému spolutrpiteli poklonu, která byla vždy opětována.

(2. 12. 1974)

Procházky s paní Gianelli se pomalu prodlužovaly přes celou chodbu, ven do haly a další chodbou, a konečně až do pracovny pana profesora, mé dočasné rezidence. Zakrátko jej přestěhovali do prvního poschodí mezi rekonvalescenty. Bylo vyhráno.

V oddělení rekonvalescentů se každý pohybu schopný pacient musil ráno alespoň na dvě tři hodiny obléknout do civilních šatů a směl ulehnout až po obědě. Vášovo první „levée“ bylo slavné, i když postižená ruka neměla v prstech ještě dost citu k zapnutí košilových knoflíčků. První návštěva patřila signorinám v přízemí, v oddělení intenzívní péče. Jejich bývalý zubožený a bezmocný svěřenec, nyní ve svém elegantním „esterházy“ obleku a s kravatou, způsobil rozruch a kdekdo se přiběhl podívat, jaký je Maestro fešák. Za několik dnů jsme dostali povolení vyjít na chvíli ven před dům, do chladného, ale jasného prosincového dopoledne. Cvičitelka nám byla v patách a měřila tep. Pacient obstál na výbornou. Denně jsme cvičili „facialis“, cviky a masáž obličeje, především té části, která byla příhodou postižena. V mém pokoji se učil znovu řádně artikulovat a ovládat hlasivky, které ztratily pružnost. Bylo to pro nás oba celodenní zaměstnání, ale výsledek byl znatelný.

Blížil se den propuštění z nemocnice. Trochu nám zamotal hlavu striktní zákaz transportu pacienta vlastním autem, ale musili jsme to respektovat. Obstarala jsem tedy letenku a poprosila našeho přítele MUDr. Karla Bernátha, tehdy primáře interního oddělení nemocnice ve Slaném, aby na letišti Vášu očekával a vzal jej pod svou ochranu. Ošetřující lékaři začali psát závěrečné zprávy, přicházeli se loučit naši noví přátelé, lékaři, cvičitelky, sestry z oddělení intenzívní péče i ostatní zaměstnanci pavilonu; přišla se rozloučit i delegace orchestru.

Na cestu do Říma nám mávalo mnoho lidí a my měli oba slzy na krajíčku. Doprovázela nás mlha s drobným deštěm. Na římském letišti jsem Vášu předala ochotnému zástupci našich aerolinek, který se vracel se členy československého zastupitelského úřadu na Vánoce domů. Rozloučení, poslední polibek a za chvíli už jsem jej viděla nastupovat do letadla. Počkala jsem ještě, než se letoun pomalu rozjel po letištní ploše a než mi clonou slz zmizel v dálce.

Letušky se o mne pečlivě staraly, každou chvilku se mne ptaly, jak se mi daří. Přečetl jsem si po dlouhé době české noviny. Přelet zasněžených Alp byl překrásný. Přistáli jsme v Praze před druhou hodinou. Poděkoval jsem našemu velvyslanci za zájem, který náš zastupitelský úřad projevoval po celou dobu mé nemoci. Vystupoval jsem z letadla jako poslední. Na letištní ploše stály dvě sanitky. V jedné byl letištní lékař, který přijel zjistit, zda nepotřebuji okamžitou pomoc. Předal mě ihned MUDr. Bernáthovi, který mne očekával v té druhé. Zavazadla jsem neměl, ta má Míla v autě a letuška mi při výjezdu z plochy dala orazítkovat pas, takže jsme byli za okamžik na dálnici. Šofér si zapnul „dulidátko“ a za chvíli jsme byli ve slánské nemocnici. Karel mě obklopil veškerou myslitelnou péčí, prostudoval se svou kolegyní neuroložkou zprávu profesorky Lucchini a prohlásil, že převedení na naše léky bude snadné. Od šesti večer jsem spal a od jedné do dvou v noci píšu tento deník. Kde asi přenocuje dnes Míla?

(20. 12. 1974)

Hned ráno přišel Karlíček se zprávou, nad níž srdce poskočilo: včera v deset večer ho volala Míla, že už je doma. Kromě mlhy v pádské nížině měla prý cestu prosluněnou. Už po poledni jsme si leželi v náručí.

(22. 12. 1974)

Narodil se Kristus Pán!!! Jak miluji tento den, nejkrásnější v roce! Před rokem jsme byli s Mílou v Tokiu. Tenkrát mi ještě Ježíšek dovolil dokončit japonskou cestu a řídit šest provedení Beethovenovy Deváté. Jako kluk jsem měl vždycky ohromnou radost z každé maličkosti, kterou jsem našel pod stromečkem, ale ještě větší radost jsem měl později z rozradostněných tváří nad dárky, které jsem sám svým drahým věnoval. V posledních několika letech převzala obstarávání dárků Míla. Má už větší přehled o tom, co kdo z dětí, vnoučat a dalších příbuzných potřebuje nebo po čem touží. Není tomu tak dávno, co jsem se ještě těšil z přítomnosti své maminky při štědrovečerních večeřích. Jak rád bych byl dnes mezi všemi svými dětmi a vnuky, jak rád bych se těšil z jejich radosti. Nejvyšší však rozhodl jinak. Není divu, že přemýšlím o tom, jak dál. Nechci být náročný. Vím, že se už nikdy nevrátí to, co bylo. Byl bych spokojen, kdyby z toho všeho zbylo jen něco málo, co by mě udrželo při životě a co by mi zachovalo alespoň nějakou kontinuitu s tím, co jsem celý život dělal. Usoudí-li však můj Pán, že to má být jinak, chci být pokorný a poslušný. Prosím jen Boha, aby stál při mně a aby mě neopouštěl. A děkuju mu za to, že mě neopustil ten celý měsíc ve Florencii a že mi dovolil, abych se vrátil do své rodiny, ke svým dětem a do vlasti, v níž jsem zakořeněn a které patří celá má duše i práce.

(24. 12. 1974)

Za rok, 16. prosince 1975, vystoupil Váša znovu na dirigentský stupínek a řídil v Košicích koncert Štátne filharmónie.

27

Stmívá se…

Náš život „po Florencii“ se velmi změnil. Vášova životospráva musila být ještě přísnější, z občasných lékařských prohlídek se staly pravidelné návštěvy, bez nichž by se nebyl obešel. Měl však neobyčejné štěstí. Byl ve vlídných rukách odborníků, jejichž profesionální zájem byl umocněn osobními vztahy k němu i k jeho umění. A tak se EKG u pana profesora Widimského v IKEMu odehrávalo na pozadí vzrušených debat o posledním Neumannově Mahlerovi v České filharmonii a vyšetřování u neurologa profesora Hanzala se stalo přátelským rozhovorem o koncertních plánech do budoucna i o nejnovějších politických událostech.

Po náhlé smrti přítele Antonína Svobody, kdy jen svému deníku prozrazoval, jak těžce a bolestně tuto ztrátu nese, přijal vděčně od dobrého osudu nové, nečekané přátelství člověka, kterého si velmi vážil a kterého měl upřímně rád. Byl jím bývalý ředitel Supraphonu Jaroslav Šeda. Znali se mnoho let, ale v dobách Šedova ředitelování se stýkali pouze takříkajíc služebně. Teprve poslední léta zformovala důvěrný vztah, který do Vášova života vnesl mnoho světlých chvil. Dr. Šeda k nám přicházel pravidelně každý týden a přinášel zprávy a novinky z hudebního světa, jemuž jsme se už pomalu vzdalovali. Na jeho návštěvy jsme se oba upřímně těšili, svěřovali se mu se svými tužbami i zklamáními a přítel Jaroslav dovedl vždy najít ta pravá slova povzbuzení i uklidnění.

Posledních deset let života uložilo Vášovi jako člověku i jako umělci těžké zkoušky vůle a sebezapírání. Stále se vracející zdravotní obtíže, pocity únavy, nevolnosti, slabosti a nejistoty překonával především přísným a cílevědomým osobním režimem. Denně ráno cvičil. Měla jsem příležitost nahlédnout do tajů jógy a on s důvěrou přijal do svých denních sestav i některé její prvky, spinální cviky a relaxační a meditační polohy. Když se pokusil poprvé o sed na patách, vydržel sotva deset vteřin. Za rok dokázal v klidu a bez námahy sedět na patách čtyři až pět minut. Denně chodil několik kilometrů, aby udržel nohy v dobré kondici. V posledních letech nevypil ani kapku alkoholu. Nedělal to z opatrnosti, ze strachu nebo z asketismu. Dělal to všechno jenom proto, aby se mohl opět vrátit ke své práci a ke své taktovce. Těch návratů bylo několik. Vždy znovu mu osud kladl do cesty překážky – a on je s neuvěřitelnou houževnatostí vždy znovu překonával.

Míla přišla ve tři hodiny odpoledne. Pak už jsme jen čekali na večer. Pomohla mi obléknout se do fraku, sestřičky se na to přiběhly podívat. To se tu ještě nestalo, aby jim pacient před operací (a s cévkou!) utíkal ve fraku do práce. Měl jsem před začátkem koncertu veliký strach. Stalo se však něco, co jsem vůbec nečekal: všechno dopadlo při vyprodaném sále skvěle. Smetanova síň bouřila pochvalou. Nikdo netušil, za jakých podmínek pracuji. Obecenstvo by bylo tleskalo dál, kdybych to nebyl ukončil, protože jsem musil zpět do nemocnice.

(Urologická klinika Na Karlově 1. 1. 1977)

Pooperační komplikace, dlouhá rekonvalescence, stále znovu se opakující drobné mozkové příhody. Byl to nadlidský zápas s potížemi, které se mu dařilo skrýt před orchestrem i před posluchači. Málokdo tušil, kolik úsilí, přemáhání a pevné vůle jej stojí usměvavé, klidné vykročení na pódium, pružný, svižný krok a vzpřímené držení těla.

Velikou pomocí a často záchranným lanem mu byl o několik let mladší soused na Ořechovce, věrný a oddaný přítel MUDr. Karel Sláma. Téměř denně zaskočil, chvilku popovídal, změřil tlak, uklidnil, povzbudil. Do krajnosti obětavý, sám naprostý nemuzikant, doprovázel Vášu ochotně na každý koncert a svou pouhou přítomností mu pomáhal zdolávat nejrůznější pocity nejistoty a nevolnosti. Několik koncertů dokonce absolvoval se mnou přímo na pódiu, maskován černým oblekem a motýlkem, skryt za notovým pultem, aby byl „Vašíčkovi“ co nejblíž a mohl sledovat každé jeho hnutí. Leckterý pozorný divák se možná podivil těm dvěma vzadu, kteří po celý koncert nespustili oči z dirigenta, a přitom nehráli na žádný nástroj. Jen pár zasvěcenců vědělo, že je to tělesná stráž a lékařská pohotovost. Přesto se potíže hromadily.

Nevím, kam to povede. Jsem téměř na pokraji sil.

(7. 7. 1983)

Dopoledne jsem pracoval na Kabeláčově Zrcadlení. Taková nádherná hudba to je, ale ještě nikdy se mi nezdála tak těžká jako nyní. Jsem celý den doma, protože nemám sílu jít na procházku.

(18. 7. 1983)

Proč jen jsem tak strašně unavený? Je přece teplo a krásně! Bože, pomoz mi!

(27. 7. 1983)

Růži v pravé paži a infekční zápal plic se lékařům podařilo zdolat poměrně brzy, takže mohl už 9. září dirigovat v Kolíně nad Rýnem. Zdráv se však necítil. Únava se stupňovala, dostavily se deprese. Přestal spát. Hospitalizace na neurologii IKEMu. Zdrcující diagnóza mladé lékařky při nástupní prohlídce mě měla připravit na nejhorší: velké zlepšení už čekat nelze. Přes únavu i skleslost se i v nemocnici připravoval na několikeré provedení Beethovenovy Missy solemnis, kterou měl řídit v listopadu 1983 v Miláně.

Jsem k smrti unaven. Zase jsem celou noc nespal. Co se to se mnou děje? Míla musí odříci koncerty v Miláně. Tak jsem se na ně těšil! Je to beznadějné, vidím všechno podvojně. Já už nejsem já. Na nic nemohu myslet.

(15. 10. 1983)

Byla jsem zoufalá, třítýdenní pobyt v nemocnici pomohl jen málo. Na radu přátel jsem se v nejvyšší nouzi obrátila s prosbou o pomoc na lékařku-antroposofku, znalou v homeopatii, a na moudrého moravského bylináře. Váša začal po několika týdnech léčby pomalu ožívat. Přesto nebylo vyhráno. Nikdo netušil, že po celou tu dlouhou dobu probíhal v jeho těle skrytý proces zákeřné a poměrně vzácné cévní choroby, která zakrátko zaútočila s nečekanou krutostí: připravila jej o zbytek zraku. Opět hospitalizace. Ani svědomitá péče a snaha mnohých odborníků mu už zrak nevrátila. Bylo pozdě, zůstalo mu pouze obrysové vidění. I za to jsme však musili být vděčni.

Byly to tvrdé měsíce pomalého zotavování. Přes den mu bylo nerozlučným společníkem rádio, večer jsem nastupovala já: nahlas jsem mu předčítala. Zprvu mě to trochu namáhalo, ale brzy jsem si zvykla a našla v tom společném čtení netušený půvab. Byly to překrásné hodiny, na které ráda vzpomínám a za které jsem osudu vděčná.

Vzácných a svědomitých ochránců svého zdraví si Váša velmi vážil a byl šťasten, když z úctyplného vztahu pacienta a lékaře se postupem času vyvinulo přátelství, daleko přesahující hranice ordinačního prostoru. Tak se stalo, že se u nás začala scházet okouzlující společnost lékařů, kteří spolu v mládí studovali: kardiolog prof. Jiří Widimský, naše laskavá a obětavá sousedka-ortopedka MUDr. Marta Jiroutová a internista MUDr. Karel Bernáth. Sedánky s nimi a s jejich duchaplnými protějšky se konaly (a dosud občas konají!) většinou u nás doma na Ořechovce a Váša se cítil v této vzdělané, vtipné a veselé společnosti upřímných milovníků hudby velmi šťasten. Díky jim a vlastní vůli a kázni se vždy znovu vracel ke své taktovce a na koncertní pódium.

28. 3. 1984 Palác kultury, Sjezdový sál

Orchestrální cyklus k roku České hudby

Symfonický orchestr hl. města Prahy FOK

Antonín Dvořák: SYMFONIE č. 3 Es dur op. 10

Josef Bohuslav Foerster: CYRANO DE BERGERAC,

pět symfonických obrazů op. 55

Orchestr hrál znamenitě. Paměť mi fungovala bezvadně. Dostal jsem spoustu květin. Tu nejkrásnější kytici mi přinesl vnuk Vašík, Ládík ho musil na pódium vyzvednout.

(28. 3. 1984)

Po obědě jsme jeli na Václavské náměstí k optikovi, který mi udělal nové brýle na čtení. Do jejich skel jsou vsazena a přilepena jakási kukátka. Vypadají hrozně, tíží mě na nose, ale mohu si zase konečně sám přečíst noviny!! A večer jsem se mohl zase pustit do studia Svaté Ludmily.

(30. 3. 1984)

Koncem dubna se už cítil natolik zdráv, že jsme mohli odjet do Mönchengladbachu, kde řídil čtyři koncerty. Po každém z nich dostal z rukou koncertního mistra květinový dar od orchestru. Krásná pozornost a důkaz sympatií a úcty!

Doma, během cesty i v hotelu mu byla nerozlučnou společnicí veliká partitura Dvořákova oratoria Svatá Ludmila. Pracoval na ní s nesmírnou láskou a naučil se ji bezpečně zpaměti. Brzy po návratu z Německa ji na Pražském jaru 1984 dvakrát ve zcela zaplněné katedrále provedl.

Přes všechny svízele lístečků v koncertní kartotéce přibývalo: abonentní koncert FOKu s málo známou Foersterovou Suitou ze Shakespeara. Ke studiu bylo třeba partituru zvětšit na trojnásobek. Počátkem ledna 1985 za dvacetistupňového mrazu řídil Slovanské tance v Ostravě, v únoru Mou vlast v Paláci kultury v Praze, v dubnu koncert v Karlových Varech. V červnu točil Krátký film úseky ze zkoušky a koncertu Jihočeského státního orchestru v Alšově galerii na Hluboké.

V říjnu 1985 nahrál další, v pořadí už třetí desku Foersterova díla. Foersterovy skladby si zamiloval a myslím, že nepřeháním, řeknu-li, že jim vdechl život.

Po obědě jsem si vzal Foersterovu partituru Jaro a touha a znovu jsem dlouho přemýšlel, jak vydobýt tu krásu, která je v té symfonické básni skryta. Zde jde přece o lásku (jaro) a vášeň (touha). Hledám téma za tématem. Slyším, jak je ta polyfonická struktura složitá a hledám příčinu. Dovoluji si občas změnit tempo a některá obzvlášť poutavá témata vyzvedám, aby nezanikla v té spleti ostatních hlasů. Dá mi to ještě hodně práce, ale snad se mi to podaří.

(20. 7. 1985)

Shledání s FOKem bylo milé. Začali jsme hned s Jarem a touhou. Orchestr pochopil rychle mé záměry a rozezpíval se do plné šíře. Myslím, že nahrávka bude pěkná.

(15. 10. 1985)

Dnes jsme šťastně dokončili i Suitu ze Shakespeara, kterou ovšem většina orchestru zná ještě z našeho koncertního provedení. Poslouchali mne na slovo a práce nám šla dobře. Doufám, že se mi podařilo přesvědčit všechny o kráse a velikosti Foersterově.

(20. 10. 1985)

Před Vánocemi jsme jeli do Zlína. Řídil tam zpaměti čtvrtou symfonii Bohuslava Martinů, klavírní koncert Luboše Fišera a další milované dílo O věčné touze od Vítězslava Nováka.

V dopolední generálce jsem zastavoval jen málo. Šlo nám to dobře. Večerní výkon orchestru byl bezvadný, nikde ani chybička. Všichni si dali velmi záležet a všichni hráli naplno. Martinů byl líbezný a křehký, souhra s mladým Maxiánem dokonalá. V Novákově symfonické básni se mi podařilo orchestr široce a vášnivě rozezpívat. Odezva v obecenstvu nadšená. Pracovalo se mi dobře a měl jsem radost z elánu orchestru a z jeho zájmu. Když jsme v mlze odjížděli, cítil jsem v duši uspokojení. Děkuji za to Pánu Bohu.

(5. 12. 1985)

V kartotéce přibyl lístek s číslem 2000.

Chvíle, kdy mám odejít, je tady.

Dobrý boj jsem bojoval,

svůj běh jsem skončil,

víru jsem uchoval.

Teď jen už mě čeká věnec spravedlnosti…

PRVNÍ EPIŠTOLA SV. PAVLA K TIMOTEOVI 4, 6–8

Poděkování

Za vznik této knížky vděčím neúnavnému naléhání redaktora Jana Jelínka, autora krátkého filmu Život plný hudby, který byl zároveň i prvním recenzentem původního rukopisu. Spisovateli dr. Františku Kožíkovi, dnes již žel zesnulému, děkuji dodatečně za nezměrnou trpělivost s pročítáním rukopisu a za laskavá slova povzbuzení. Za konečnou podobu původního vydání svých vzpomínek vděčím nesmlouvavosti dr. Josefa Hajného, kritickým připomínkám dr. Karla Jerneka a radám lektorů, paní Marii Bělíkové a dr. Jiřímu Kutinovi. Zejména však děkuji své vnučce Petře, lektorce tohoto nového vydání,[1] bez jejíž odborné pomoci a svaté trpělivosti by se nemohlo nikdy uskutečnit.

AUTORKA

1. 1 2006, autorka vydala vlastním nákladem. Pozn. red.

Míla Smetáčková

Život s taktovkou

Fotografie z archivu autorky

Ilustrace na obálce CodexSerafinius/Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4716-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4717-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4718-3 (prc)

Obsah

1. BĚH ŽIVOTA

1. 1 Na počátku bylo…

2. 2 Čarovný kruh

3. 3 Z rodinné kroniky

4. 4 U nás na Ořechovce

5. 5 Kdybych štětcem vládnout znala…

2. DEVATERO ŘEMESEL

1. 6 Řekové mu říkali AULOS

2. 7 Jděte! Hle, posílám vás jako ovce mezi vlky!

3. 8 Devatero řemesel…

4. 9 Zpěvem k srdci

5. 10 V potu tváře

6. 11 Klíč k tajemství

7. 12 Ale Smetáček, to je především FOK…

8. 13 Má vlast

3. CESTA ZA VAVŘÍNY

1. 14 Cestování s taktovkou

2. 15 Zvučná jména

3. 16 Dveře se otvírají

4. 17 Země našich snů

5. 18 Země milovaná

6. 19 Kolem světa za 80 dní

7. 20 Pod vlajkou Jejího Veličenstva

8. 21 Lety přes oceán

9. 22 V zemi vycházejícího slunce

10. 23 Cesta na Olymp

11. 24 V sídle bohů

12. 25 Náruč vavřínů

4. NÁVRAT

1. 26 Memento mori

2. 27 Stmívá se…

5. Poděkování

Table of Contents

BĚH ŽIVOTA

1 Na počátku bylo…

2 Čarovný kruh

3 Z rodinné kroniky

4 U nás na Ořechovce

5 Kdybych štětcem vládnout znala…

DEVATERO ŘEMESEL

6 Řekové mu říkali AULOS

7 Jděte! Hle, posílám vás jako ovce mezi vlky!

8 Devatero řemesel…

9 Zpěvem k srdci

10 V potu tváře

11 Klíč k tajemství

12 Ale Smetáček, to je především FOK…

13 Má vlast

CESTA ZA VAVŘÍNY

14 Cestování s taktovkou

15 Zvučná jména

16 Dveře se otvírají

17 Země našich snů

18 Země milovaná

19 Kolem světa za 80 dní

20 Pod vlajkou Jejího Veličenstva

21 Lety přes oceán

22 V zemi vycházejícího slunce

23 Cesta na Olymp

24 V sídle bohů

25 Náruč vavřínů

NÁVRAT

26 Memento mori

27 Stmívá se…

Poděkování