Slovenské rozprávky

Pro československou mládež z pohádek P. Dobšinského a A. H. Škultétyho

vybral a vysvětlivkami opatřil

Karel Kálal

Znění tohoto textu vychází z díla Slovenské pohádky tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím L. Mazáč v Praze v roce 1929.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Karel Kálal: Slovenské pohádky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 5. 9. 2025.

České mládeži

Doufám, že se knížkou touto dobře pobavíte. Z množství pohádek vybral jsem ty nejlepší. Ale jsou to pohádky slovenské. Porozumíte-li jim? Nemám starosti; na prvé stránce půjde vám čtení zdlouha, na druhé už hbitěji a na třetí, čtvrté budete již jako doma. Nemám rád čtenářů, kteří odvrhují knihu, jakmile už na prvé stránce není plna zábavnosti, nebo jakmile tu a tam některému slovu nerozumějí. Jsou to zajisté lidé ducha mělkého; hlubší duch nedá si pokoje, dokud neporozumí každé myšlence a každému slovu a dokud nepřečte knihu až do konce. Lépe je čísti méně knih, ale zato pomalu, se stálým rozmyslem; a hlavní věcí je, když jste pohádku, povídku nebo celou knihu přečetli, abyste si dali otázku: Čemu mě chtěla pohádka neb povídka naučit? – Budete-li takto čísti, vyrostou z vás lidé moudří, důkladní a učení.

Také po každé pohádce v této knížce dejte si onu otázku. Nemyslete si, že pohádky jsou plané povídání. Lid prožívá mnohé radosti a žalosti a vždycky přemýšlí, třeba nikdy do školy nechodil a ani čísti neuměl; a zkušenosti, myšlenky a city svoje vyjadřuje příslovími, pohádkami a písněmi. Hleďte z pohádek v knížce této podaných zkušenosti a myšlenky prostého lidu vystihnouti a přiučíte se mnohému. Jak hluboké poučení skrývá v sobě např. pohádka prvá: O človeku, čo nikdy nehrešil! Lid vycítil, že kořalka (pálenka) je počátek všeho zlého, i nazval ji vynálezem ďáblovým a hrozné své zkušenosti vylíčil zábavnou pohádkou. Člověk po celý život přímo svatý opil se z návodu ďáblova kořalkou a hned potom zabil dítě, lál Bohu i lidem. Tak hrozný, děsný následek má pití kořalky!

Povšimněte si ještě druhé pohádky, Mlynček (mlýnek) nazvané. Za starých dob lid byl sužován robotou a zpupností pánův. Z naší pohádky poznáme tu pánovitost a pýchu, poznáváme také dobrotu lidu trpícího, který i tenkráte, když měl pána v moci, byl ještě dobrý a nemstil se; potěší vás, že nakonec zvítězí přece ten, kdo těžce pracuje, že zvítězí právo a spravedlnost. „Vraždy“ v pohádkách ať nezarmucují srdce vaše, při nich krev neteče.

Při ostatních pohádkách sami vylupujte jádro ze skořápky.

A proč vám podáváme pohádky po slovensku?

Slovenština vám lépe připomene bratrů Slováků, a přiučíte se slovenskému čtení. Lid český má v každé krajině jiné nářečí, ale stejně píše. Také Slováci, část to národa československého, mají svou řeč; dříve psávali česky, ale jsouce od nás všelijak odloučeni a nemajíce svých škol, zapomínali na spisovnou češtinu, až skoro nikdo neuměl správně česky psáti. Tak začali psáti svou domácí řečí. Je to řeč krásná; přečítejte si pohádky zvolna a hlasitě a jistě se potěšíte a přesvědčíte, jak krásná je řeč slovenská. Kéž všecka česká mládež oblíbí si slovenskou knihu a s ní slovenské bratry naše, kteří ze všech národů evropských nejkrutěji byli pronásledováni, dokud neudeřila naše hodina… Naučte se slovensky dřív než jinému jazyku!

* * *

Ještě vám podám kratičký návod ke slovenskému čtení.

ä čte se: ea, ia (rychle vyslovené), ale nechybíte příliš, když je budete čísti jako obyčejné e, např. mäso, päsť;

ô = uo, vo, např. môj (muoj, mvoj, čte se jednoslabičně), vôňa, kôl (obyč. tam, kde je české ů);

ĺ (dlouhé l), ŕ (dlouhé r) čtou se trochu dlouze, např. tĺcť (tlouci) vĺn, slz, sŕdc (2. pád množ.); ľ (měkké l) čte se sice měkce (podobně jako pražské l), nikdy však ne lj, např. ľan, ľúbiť (milovati);

dvojhlásky ia, ie, iu se čtou: ja, je, ju, např. čiara (čjara = čára), žiara (žjara = záře); cudzie dieťa (cudzje ďjeťa = cizí dítě), božiu vôľu (božju vuoľu = boží vůli);

slabiky de, te, ne čtou se: dě, tě, ně, ačkoli se v slovenštině háček nad e nedělá (jako se v češtině nepíše háček v slabikách di, ti, ni), např. deti (čte se: děti), (Detva = Dětva), teta (těta), neviem (něvjem), nehrešil (něhrešil); jen zájmeno tie čte se s tvrdým t, např. tie (tje) hory, tie slová (ta slova), podobně ten, tedy, teraz aj.;

kde se čte v češtině v jako f, tam se čte ve slovenštině jako u, např. Václav (Václau), lávka (láuka), spev (speu = zpěv), zábavka (zábauka), pozdravte bratov Čechov (pozdrautě bratou Čechou).

Rozdílná slova jsem vysvětlil v závorce; čím dále, tím méně je těchto vysvětlivek, protože čtením se hodně přiučíte, a netřeba vám už tak často vykládati. Některá slova pohádek jsou z nářečí a neužívá se jich jinde v slovenských knihách. Kdo bude čísti kromě této i jiné slovenské knihy, a chce čísti důkladně, tomu dobře poslouží M. Kálala Slovenský slovník z literatúry aj nárečí s Praktickou srovnávací mluvnicí čes.-slovenskou (Ban. Bystrica), kde nalezne všecka rozdílná slova a potřebná poučení z pravopisu a mluvnice slovenské.

Několik krátkých slovíček, kterých se často v řeči užívá, napíši tuto, protože jsem jich v pohádkách obyčejně pominul.

Aj = i; bol = byl; čo = co; dačo, dakto (= niečo, niekto) = něco, někdo; dajaký, dáky (= nejaký) = nějaký; hora = les; keď = když; kedy = kdy; mal = měl; mať = míti; mávať = mívati; nenie, niet, nieto = není; odrazu, zrazu = najednou; raz = jednou; teraz = teď; veď = vždyť; veľa = velmi, mnoho, příliš; viac, viacej = víc, více; voľačo, voľakto = něco, někdo; voľakde = někde, kdesi; vraj = prý.

Vedle ich, im, psávalo se též někdy jich, jim, vedle ostatné též ostatnie, vedle krýdlo též krídlo aj.

O človeku, čo nikdy nehrešil

V jednej dedinke býval (bydlil) raz (jednou) jeden chudobný, ale pri tom aj (i) veľmi statočný (řádný) a pobožný človek; lebo hoc (třebas) bol šedivý ako holub, predsa ešte nikdy za života nezhrešil, nikomu neublížil ani čoby len najmenším slovom, nikomu sa ničím neprevinil, nikoho neukrivdil. I mrzelo to čerta v pekle, škriabal sa za ušami a vravel (pravil): „To je predsa len do popukania s tým človekom! Druhý, čo jak statočný, aspoň raz za živa mi poslúži; ale tento dnes, zajtra zomrie a ešte neurobil mi v ničom po vôli. No, ale počkaj si, veď (vždyť) ti ja ukážem (ukážu)!“

Chudobný človek nevedel o ničom nič a najmenej o čertovi, ako strojí sa naňho. Žil spokojne vo svojom domčeku, modlil sa k Bohu každý deň, neublížil nikomu, nepožiadal veci cudzej a spravoval sa vo všetkom podľa prikázania božieho. Tu raz – kde sa vzal, tu sa vzal, bodaj sa radšej prepadol ta (tam) do sitna (pekla) až na dno! – čupne mu do izby čert, a to taký, ako ho Pán Boh stvoril; zuby mal ako koly, nohy ako kôň, na hlave rožky a – pekne prepytujem (prosím za odpuštění) – na zadku ešte aj chvost (ocas) a hneď začal: „A hejže ty, vieš, kto som ja? Od tvojho narodenia neprestajne chodím za tebou a ešte ani raz nemohol som priviesť ťa do hriechu. Teraz vyvoľ si, čo chceš: alebo zabiješ človeka, alebo budeš sa rúhať Bohu, alebo opiješ sa. Z tých troch hriechov, chceš nechceš, jeden urobiť musíš! Zajtra zase prídem (přijdu), aby som počul, ktorý si si vyvolil.“

Ako dopovedal, vyletel hore kochom (komínem). A statočný človek čo? Veru nezľakol sa tak veľmi; lebo vedel, že kto s Bohom, s tým aj Pán Boh. Už len premýšľal celý deň, čo má urobiť: ale mu to nijak nešlo po remesle. Čítal celý deň od Boha v pobožných knihách a naostatok (konec) aj pomodlil sa a zavzdychol si: „Neuveď nás v pokušenie, ale zbav nás od zlého.“ Ale čože? Na druhý deň ráno zas len zviezol sa dolu kochom čert a stanul pred ním: „No, rozmyslel si si už?“

„Ej, rozmyslel, rozmyslel. Keď si ty čert, choď do pekla, kde ťa Pán Kristus zatvoril a daj statočným ľuďom pokoj. Už ja raz tebe (tobě) kvôli nezhreším!“

„Ale ja ti zas povedám, že ty tomu nevyhneš; lebo niet (není), ani nebude na tom svete človeka, ktorý by nezhrešil aspoň raz za života. Keď budeš protiviť sa tomu, tak ti porobím (učaruji), že dopustíš sa všetkých tých troch hriechov. Dobre si to rozhútaj (rozmysli). Zajtra zase prídem.“

Vtom hybaj čert pobral sa hore kochom.

Chudobný človek sám ostal za stolom s hlavou o dlane podopretou. Myslí, myslí. Čím ďalej láme si hlavu, tým viac presvedčuje sa, že ten čert voľačo (něco) povedal. „A veru čert predsa mal pravdu,“ tak hútal (přemýšlel) sám v sebe (sobě), „veď sme všetci hriešni: veď by azda (snad) Pán Kristus nebol nadarmo zomrel aj za mňa – a ja som ešte nezhrešil. Ej, veru ten čert môže mať pravdu. No, nebudem (nebudu) ťahať sa s ním za palce. Ale človeka zabiť? Ej, to by bol veľký hriech! Veď po celý život neublížil som nikomu, ani najmenšiemu dieťaťu, ani len čoby maličkým prstom nedotkol som sa nikoho – a teraz odrazu (najednou) človeka zabiť? Z toho nebude nič. – Pánu Bohu rúhať sa, aj to by bol veľký hriech! Veď od mojej mladosti chránil som sa aj ľuďom povedať zlé slovo a teraz na svoje staré kolená mal by som rúhať sa Pánu Bohu? Ani to neurobím (neudělám). – Opiť sa? Hm, to by azda (snad) bol najmenší hriech, veď s tým nikomu nezhreším? Čože? Opijem sa – prídem domov (čti: domou) – vyspím sa – bude koniec veci a mám pred čertom pokoj.“

Takto premýšľal statočný človek a pri ostatných (posledních) slovách vstal od stola a šiel do hostinca, kde plným pohárom hodne díval sa na dno.

Príde domov. Tu hneď proti svojmu obyčaju začal robiť garazdu (rámus). Na nešťastie rozplakalo sa malé vnúčatko, a on chcel ho udrieť po chrbte (hřbetě) – udrel ho po hlave, že hneď na večnosť onemelo. Tu naraz (najednou) nebolo hroma, ani paroma (peruna), ani čerta, ani svätého, ani Boha, ktorého by nebol pospomínal, ktorému by nebol rúhal sa.

Tak hľa, čo robí opilstvo? Keby nebol opil sa, mohol svätý umrieť, a potom by nebolo väčšieho zlolajca, zlodeja a zbojníka (lupiče) od neho! Bo, vraj, najtiaž len raz opiť sa, potom to ide ako po masle. A ten čierny v pekle radoval sa mu a raduje sa podnes, že nie nadarmo vymyslel pálenku (kořalku)!

Mlynček

Kedysi pred veľa (mnoha) rokmi žil jeden sedliačik. Čo mal nejakú zemičku, tú pooral a zasial ešte za vidna (za světla) a na noc zašiel do lesa svoje dva volky popásť. Pasie tie (ty) volky, pasie a rozmýšľa o svojej biede: „Čože si už teraz počneš, biedny človek? Ostatok zbožia (poslední obilí) si vysial, čo budeš jesť so ženou a deťmi na zimu? Či vari (snad) tieto volky zjeme? Ale s čím potom budeme v jari orať a siať?“

Ako tak rozmýšľa, zakváka nad ním starý krkavec: krá-krá! „Čože mne to za hosťa?“ ozve sa sedliak. „A veru hosť,“ povie krkavec, „len daj, čo máš; lebo hneď teba zjem!“

„Zješ lebo nezješ, všetko jedno; veď čože ti dám, keď sám nič nemám?“

„Máš dva voly; či mi dáš jedného, keď ho sám na večeru strovím (strávím)?“

„Ako strovíš, veď si vychudnutý (vyhublý) ako trieska; dosť by bola na teba i jedna myš!“

„No, len či dáš lebo nedáš?“

„Dám, ale že ti z neho nezostane ani srsti.“

Tu krkavec spustil sa na vola a o (za) chvíľku nebolo z celého ani srsti. Len kde sa to podelo doňho? – Rozžialil sa sedliačik, že takto pre (pro) nič prišiel o vola a povedal: „No, keď si mi zožral jedného, zožer si ešte aj druhého!“ A krkavec spustil sa zase na vola a o (za) chvíľku nezostal ani z toho čoby len jeden paznecht. „No, veď si ma doriadil (seřídil)! Akože ukážem sa už teraz žene na oči? Ja sa veru radšej tu zmárnim (zničím),“ vravel sedliak.

Ale tu nasýtený krkavec zakvákal veselo a povedal: „Škoda by ťa ešte bolo. Keď si ma len nachoval (nakrmil), neboj sa už teraz nič; ja ti tie volky zaplatím, len či za mnou pôjdeš?“

„Ej, pôjdem – noci do pažeráka (chřtánu), veď je tma ako v rohu; bodaj (bodejť) by ma (mě) radšej už bola prehltla.“

„Ticho, človiečku,“ hovoril krkavec, „radšej uží mojej rady. Choď domov (jdi domů), uchláchoľ ženu, že si predal voly bohatému krkavcovi, ktorý ti ráno zaplatí. Žena nájde spôsob, ako ťa vypraví s dostatočnou potravou za mnou; lebo pôjdeš tri dni a tri noci, čo ja ešte toho večera preletím. Aby si trafil (trefil), budem lámať vrcholce svrčín (smrčin), kadiaľ (kudy) poletím; tie (ty) ťa z mojej cesty nepustia a zajtra po vidne (světle) jich uvidíš. Prídeš do môjho zámku a tam ťa potom trebárs zlatom, striebrom obsypem. No, len už nemeškaj a urob (udělej), ako ti kážem.“

Krkavec vzal sa na krídla a len čo by klipnul (mžiknul), už ho nebolo vidno, iba (leda) čo bolo počuť (slyšeti), kadiaľ (kudy) tie vrcholce svrčín drúzgal (lámal). Bedárovi (ubožákovi) pripravenému o všetko nebolo ani sem, ani tam; bál sa, že mu zlá žena doma oči vydriape, a potom že jednak nebude nič ani z toho, ani z onoho. Odvážil sa na to najhoršie – predstúpiť pred ženu. Ale žena, keď počula o zlate a striebre, skrotla ako holúbok a hrkútala okolo zlatého mužíčka: „Netráp sa nič,“ hovorí mu, „hneď to máme. Tam si nechal na panskom dvorci ešte voz, čo si drevo privážal, na ten mi tam požičajú (půjčí) ešte za meričku múky; hneď ti napečiem placiek (placek) a pôjdeš.“

Ešte ani nesvitalo, už ho vykúrila s plackami z domu, aby len čím skôr prišiel, zlatom alebo striebrom obsypaný.

Sedliačik neboráčik (ubožáček) šiel, ako šiel, kým (dokud) videl znaky na svrčinách a s plackami v kapse (kabele). Ale na tretí deň k večeru nebolo už v kapse nič, a svrčiny, čo by aj boli bývali oblámané, nevidel ich pre tmu. Nablúdil sa a iba (leda) čo nohy ukonal (unavil). Zrazu (najednou) ale ako by mu niečo bolo svitlo. Našiel sa na veľkej zelenej lúke a okolo neho ako nový svet – leskli sa tri zlaté hrady. Stvorenia tu žiadneho. Iba naprostred lúky stojí bača (ovčák) s vatráľom (s okovanou holí, kterou sa vatra [oheň] rozhrabává), chlap to vysoký ako tá svrčina.

„Len smelo sem, človiečku; čože ty tu chceš?“ zavolá naňho bača.

„Ej, bača môj drahý, čože ja tu chcem, keď sám neviem, kde som? Ale mi aspoň povedzte, kto býva (bydlí) v tých lesklých zámkoch?“

„Nuž, moje kŕdle (hejna), moji krkavci tam bývajú.“

„No, veď to hľa, tých ja hľadám,“ zaradoval sa človek, keď počul o krkavcoch. I rozpovedal bačovi celú vec.

Bača len pokrútil hlavou a povedal: „A či by si poznal toho svojho dlžníka medzi druhými krkavcami?“

„Ešte by aj to bolo, že by som ho nepoznal; veď bol na jednu nohu krivý (kulhavý) a bol starý, už viac šedivý ako čierny. Iba zobák mal tvrdý, lebo mi vola v okamihu zobal, a hora (les) sa len tak drúzgala (praskala), kadiaľ (kudy) vrcholce lámal.“

„To hneď zvieme, či ho poznáš,“ riekol bača a zahvízdal na palci, len tak ozvali sa hory (lesy).

Priletel prvý kŕdeľ (hejno) krkavcov a obsadnul jeden zámok; ale sedliačik nepriznal sa k žiadnemu. Zahvízdal bača druhý raz (po druhé); ozvali sa hory. Doletel druhý kŕdeľ krkavcov a obsadnul druhý zámok; ale sedliačik zas nepriznal sa k žiadnemu. Zahvízdol bača i tretí raz, hory zahučali, krkavci doleteli zo všetkých strán sveta a obsadili tretí zámok; ale sedliačik nemohol priznať sa ani teraz k žiadnemu z nich. „Či ste všetci tu?“ opýtal sa na to bača krkavcov. „Všetci,“ odpovedali krkavci, „iba starý krivuliak (kulhavec) ešte dakde (někde) kýva sa.“ – „No to bude on,“ povie bača. „Ale už kde sa kýva, tam sa kýva, ty sedliačik, počuj (poslyš) zatiaľ (zatím), čo si máš pýtať (žádati). Môj sluha kriviak (kulhavec) zavedie ťa do toho tretieho zámku a tam by ťa obsypal zlatom, striebrom; ale to si neber, to by sa ti obrátilo na piesok. Vypýtaj (vypros) si iba ten starý mlynček tam na stole; veď potom uvidíš, čo to za mlynček, keď mu prikážeš:

Mlynček, zvrtni (zatoč) sa,

stôl, vytiahni sa,

obrus, prestri sa:

daj, čo máš jesť a piť!“

Vtom už doletoval z tej strany od hôr starý krkavec krivuliak. „Kde si bol, sluha môj?“ opytuje sa (otazuje se) ho bača. „Pane môj, hľadal som tohto človeka v hore (lese), aby nezablúdil po noci,“ riekol krivuliak. „Teda ty si to bol, čo si ho o voly pripravil; daj mu hneď, čo si zapýta (zažádá).“

Ako to bača rozkázal, iba raz kývol vatráľom, hneď krkavci rozleteli sa každý po svojom a starý krivuliak viedol (vedl) človeka do tohto tretieho zámku. Tu by ho bol zo samej vďačnosti zlatom, striebrom obsypal; ale človek nechcel nič, iba ten starý mlynček, čo tam stál naprostred stola. „Na čo ti to bude? Nevieš (neumíš) s tým zaobchodiť,“ prehováral (přemlouval) ho starý krkavec. „Viem, neviem, ale inšie nechcem,“ hovoril človek. Nuž mu krkavec naposledok len dal ten mlynček a on strčil si ho do prázdnej kapsy (kabely).

S tým šiel, bo (neboť) sa už aj rozvidnievalo. Ale bez chleba vraj na ceste clivo (smutno). Zachcelo sa i jemu. „Ej,“ rečie (praví), „chlieb predsa dobrý kamarát; skúsme my, čo ten mlynček môže.“ Vytiahne ho z kapsy a rozkazuje si:

„Mlynček, zvrtni sa,

stôl, vytiahni sa,

obrus, prestri sa:

daj, čo máš jesť a piť!“

Len ako by to bolo z toho mlynčeka vyrástlo, stôl vytiahol sa, obrus naň prestrel sa, a na tom už jedlá a nápoje: koláče, pečienky, ovocie, víno, a čo ja viem, čo! Ej, čiže s chuťou dal sa do toho. Trebárs toho veľa (mnoho) bolo, mizlo to predsa z toho obrusa, akoby bol zametal.

Prizeral sa na to hladný ovčiar, čo tam neďaleko po stráni ovce pásol. Ten priklonil sa mu hneď: „Veďže (vždyť),“ vraví, „ponúkni aj mňa, keď som tu.“ – „A veď si ber a jedz,“ vravel sedliačik, „vidíš, že je toho tu vyše práva (nad hlavu).“

Keď najedli, napili sa, popratalo sa (vměstnalo se) všetko naspäť do toho mlynčeka. A ten ovčiar mu hovorí: „Ej, ale je to za mlynček.“ – „Ej, veru je,“ povie sedliak, „nedal by som ho za celý svet.“ – „Ej, ale môj kyjak (veliká hůl) predsa inakší (jinačejší, lepší),“ hovorí ovčiar, „páč (pohleď) ho len!“ Vtedy obzrel sa sedliak a videl v ruke ovčiara kyj, ktorým mohol ho ovaliť (udeřiti) len raz a bolo by bývalo po ňom. Veru aj predesil sa; ale už len povedal, že čo by to mohol byť za kyjak. „To je,“ vraví ovčiar, „tajný kyjak, keď mu rozkážeš, všetko sám pobije a čo chceš, to ti donesie. Nechcel by som rozlúčiť sa s ním; ale tebe ho dám za ten mlynček. No či čaruješ (vyměníš)?“ Sedliak si pomyslel, že by to dobre bolo mať taký kyj, čaroval sa a rozišli sa.

Ale o (za) chvíľku začalo ho to domŕzať, že vlastne ešte ani nevie, za čo mlynček dal a kyj že ho predsa len nenachová (nenakrmí). Toľko ho to domŕzalo, že rozkázal kyju, aby valacha (ovčáka) zabil a mlynček mu doniesol. Kyj začal metať sa z konca na koniec a hneď bol pri ovčiarovi, udrel ho, že hneď prestrel sa (natáhl se) mŕtvy, a kyj pekne rúče (svižně) doniesol sedliakovi naspäť jeho mlynček.

Mal teraz mlynček aj kyj a hneď bezpečnejšie poberal sa ďalej. Vtom stretne (potká) ho vojak, ktorý vyhladovaný vracal sa domov z ďalekej vojny. „Ej, človeče,“ povie vojak, „či nemáte hoc (třeba) len omrvinky (drobečky) chleba v tej kapse (kabele)? Veru by som sa vám hľadel odslúžiť.“ A sedliak už teraz hrdo: „Chleba nemám ani omrvinky, ale mám dačo viac; len si sadnite, hneď sa najete, napijete do sýtosti.“ A hneď vytiahol mlynček, a ten mlel svoje. Bola zas hostina. Po hostine vraví vojak: „Ej, ale je to za mlynček! Ale moja šabľa predsa hádam aj viac stojí.“ – „Čo za šabľa?“ pýta (dotazuje) sa sedliak. „Táto moja stará škrablica tu pri boku. Keď tej rozkáže, tá hneď všetko na kusy rozseká. Ale ja iste mám už tej vojny a bitky dosť; čarujte (vyměňte) mi ten mlynček za ňu.“ Sedliak zase čaroval. Ale vojak nebol od neho ani na tri strelenia (dostřely), už ho to zase domrzelo. „Čože by mi bolo z toho, čo by som celý svet pobil a jesť by som nemal; ba čo by som ubránil sa doma svojej žene? Kyj, šabľa, za vojakom sa (pospěšte), zroňte (sražte) mi ho a mlynček mi doneste.“

Kyj metal sa z konca na koniec po zemi, šabľa len ako v povetrí zacvendžala (zazvučela); a v okamihu boli pri vojakovi, zronili ho a mlynček sedliakovi doniesli.

Ide si on ďalej. Prichodí proti nemu delostrelec a prosí o kúsok chleba, že mu už ide na skapanie (zhynutí), ak ho nenachová (nenasytí). Hneď teda bola nová hostina. Strelec ďakoval za hostinu; ale že on, vraví, ešte dačo (něco) inakšieho má, ako je ten mlynček. „Čo takého?“ opytuje sa sedliak. „A veru tento môj trojrohý klobúk na hlave. Keď ja ten obrátim prvým rohom napred a poviem: dbrr! hneď sa zaiskrí a strely len tak vysypú sa, akoby zo štyri a dvadsať diel zahrmelo. Zvrtnem (zatočím) ho druhým rohom napred, vysypú sa strely zase; zvrtnem ho tretím rohom, zahrmia strely znovu. A tak koľko ráz ho zvrtnem, toľko ráz vypálim, a pred mojimi strelami neobstojí nič. – Ale,“ vraví delostrelec, „za ten mlynček čaroval (vyměnil) by som ho; len tebe kvôli, že si ma takto nachoval.“ Čarovali sa (vyměnili si).

Ale sedliaka aj toto čarovanie domrzelo. „Veď,“ vraj, „kohože strieľať budem? Ženu, deti si vari (snad) len nepostrieľam?“ Hneď poslal za strelcom kyjak a šabľu. Tie (ty) strelca zabili a mlynček mu doniesli.

Ide si ešte ďalej, stretne akúsi bielu osobu; vyzerala ako nejaká vojankyňa, aj naozaj vracala sa z tábora, kde predtým tuhá bitka stála. I tá ho prosí pre milosrdenstvo božie, čo len o kúsok chleba. Hneď mlynček mlel, a biela osôbka mala od čoho oblizovať si prsty. Keď sa dosť nachovala, začala chváliť (chlubiti) sa sedliakovi, že ide z tábora, kde veľa vojska pohynulo; ale že to zahynul iba ten, na koho ona svojou bielou šatkou chujavnula (zavanula); ale komu oči utrela, každý hneď ožil. „A,“ hovorí, „zišla (sešla) by sa táto šatka aj tebe, a mne už raz taký mlynček, ako je ten tvoj. Či sa čaruješ?“ Z reči do reči, z jednačky do jednačky – čaroval aj teraz vec za vec.

Ale ho to ešte teraz dopieklo (dopalovalo), čo mu z tej šatky bude, keby nemal čím živiť sa. „A čo,“ vraj (pravil), „jedna vojankyňa? Zmárnim (zahubím) i tú, keď som tam tých zmárnil!“ I hneď kyj a šabľa mali zase robotu a doniesli mu mlynček.

Už vychodil von z hory a zazrel (zahlédl) zďaleka svoju dedinu. „Hej, predsa som nepoblúdil a mám všetky veci,“ podskočil si teraz veselo. Ale ho tu začalo voľačo (něco) do srdca pichať a len mu jednostaj (ustavičně) šeptalo: „Predsa si ty planý (špatný) človek, toľkým ľuďom veci pobrať, toľkých pobiť. Veci ako veci, ale toľko životov!“ Nedalo a nedalo mu to pokoja. Konečne si pomyslel: „Veď nič, veď ako všetci majú pravdu, nuž mala ju aj tá s tou šatkou.“ Hneď rozkázal: „Šatka moja milá, choď a tým v hore pobitým poutieraj oči!“ V tom okamžiku vyletela mu šatka z ruky a o (za) krátky čas navrátila sa zase a doniesla mu krv a slzy na znamenie, že tých všetkých pekne poutierala a vzkriesila, ktorých tam kyj a šabľa boli usmrtili.

* * *

Dosiaľ teda bolo pre sedliaka všetko dobre, a doma úfal (doufal) sa najlepšiemu, keď žene len ten mlynček ukáže. Ale tu nastala ešte len kucapaca (pranice). Dolámala praslicu na ňom, na starom vraj bláznovi, čo si vybral starý mlynček miesto toho, čo by ho boli zlatom, striebrom obsypali. No ale vraj po búrke aj slniečko krajšie usmieva sa na svet; nuž aj tuná (tu). Keď búrka utíšila sa, a muž dostal sa k slovu:

„Mlynček, zvrtni sa,

stôl, vytiahni sa,

obrus, prestri sa:

daj, čo máš jesť a piť,“

hneď bolo všetko dobre; všetci najedli, napili sa dosýta. Žena muža hladkala, že to predsa dobre bude takto sýtiť sa, deti hopkali si po izbe, že ešte nikdy nenajedli sa tak až po hrdlo.

„Ej, ale vieš ty čo, mužíček,“ začala starostlivá žena po chvíli. „S tým pánom zo dvora, kde sme si voz nechali v zálohe (v zástavě), mala som ja doma celý kríž. Veď ti mne ten každý deň odkazuje, že načo mu bude starý voz, aby sme mu len jeho múku vrátili. Viem, že mlynček tú meričku múky ľahko namelie; ale by toho nahnevaného pána bolo aj niečím udobriť. Veď by nám hádam veľa neubudlo, keď by sme mu takto z toho mlynčeka k tej meričke múky pridali ešte aj jedného pečeného moriaka (krocana) a zajaca. Ja by som mu to všetko hneď zaniesla.“

„A veru voľačo (něco) hovoríš,“ riekol muž, „tak ho najskôr (nejdříve) udobríme; len mu ty to zanes.“

Žena to všetko s pekným pozdravením a poďakovaním zaniesla do zámku a položila pánovi na stôl. Čakala aspoň na dobré slovo, keď aj nie na dar za dar. Ale tu pán osopí sa na ňu: „Ty taká a taká flandra, kde ste to vzali? Moriaka ste ukradli z dvora, zajaca ste v mojej hore (lese) lapili. Počkajte si za to na pokutu!“ Ani nečakal, čo tá na to, len ju dal sotiť (strčiti) do temnice (vězení) a po (pro) muža poslal hajdúcha (sluhu), aby hneď s hajdúchom ustanovil sa pred pánom.

Spurno postavil sa hajdúch s rozkazom pred sedliaka. A náš sedliačik sprvu len ticho hajdúchovi: „Ale človiečik, vari (snad) sa vám rozum čistí, že by ste mňa a moju ženu mali do temnice dávať za to, čo sme zavďačili sa pánovi?“ Ale keď hajdúch vždy spurnejší bol a naposledok chcel ho aj chytať, tu namrzel sa a zavolal: „Kyjačik, šablička, bráňte ma!“ Kyj skákal hajdúchovi po chrbte a šabľa blýskala sa mu popred oči. Ušiel hajdúch a vrátil sa so svojou obnôžkou (výslužkou) do zámku. Škriabal sa po chrbte a sotva vyjajkal (vynaříkal) pánovi, čo to stalo sa s ním.

„Ty si baba, keď si sa dal nabiť,“ povedal pán a poslal hneď druhých dvoch mocnejších pre sedliaka. Ale ti vrátili sa ešte s väčšou obnôžkou (výslužkou) a spolu s tým chýrom (zprávou), že tu ide za nimi sám sedliak a že ich všetkých pobije, ak mu ženu nevypustia z temnice. A veru sedliak až tam bol s kyjom a šabľou na dvore a robil (dělal) veľký krik, že ich všetkých hneď tam domláti, doseká, ak mu ženu nevypustia. Nahnevaný pán okríkne sa na hajdúchov a na čeľaď: „Nuž, vy daromníci, načo vás chovám (živím), že mi ešte aj tohto kriklúňa sem pripustíte?! Hneď mi ho zviažte a hoďte do temnice!“

Všetka čeľaď oborila sa na sedliaka. Ale tento už teraz nežartoval, ale rozkázal: „Kyj, šabľa moja, pobite ich všetkých, iba pána nechajte!“

Hneď bola všetka čeľaď pobitá, iba sám pán triasol sa tam ako osika pred tým kyjom a mečom.

„No, veríš už teraz, že ja mám teba v moci a nie ty mňa?“ povedal sedliak pánovi. A tento už len bedákal (naříkal):

„Ach, verím, verím; ale čo si počnem teraz bez čeľadi? Nebude mi mať kto robiť, tu ja od hladu zahyniem.“

„Zahynieš, nezahynieš, ako príde. Ale aby som ťa presvedčil, že som nič z tvojho nevzal, ešte tebe aj s čeľaďou vychovám (nasytím) a teba povolám so všetkým domom o (za) hodinu na obed. Neboj sa, títo všetci vstanú a z tejto hostiny pôjdu na inakšiu (jinačejší) hostinu; len či moja žena tuná (tu) bude.“ Tak vravel sedliak, a pán hneď vypustil mu ženu z temnice.

Keď už bol sedliak i so ženou doma, rozkázal svojej šatke: „Šatka moja, choď a poutieraj tým tam na dvore pobitým oči.“ Šatka vyletela a doniesla mu naspäť krv a slzy na znak, že ich všetkých vzkriesila.

Uveličený (potěšený) pán, že mu čeľaď zase na nohách, rozkázal naložiť ten založený (zastavený) sedliakov voz plný jedivom (jídlem), dal zapriahať štyri voly a poslal mu všetko, aby vraj mal z čoho ten obed pripraviť. Sedliak poslal mu všetko naspäť, že on toho nepotrebuje, aby len prišli sedať za stôl. Pán tomu nedôveroval, ale zo strachu pred kyjom a šabľou, aby niečo horšieho neporobila, bez meškania ustanovil sa i s čeliadkou u nášho sedliačika.

Dobre si oči nevyočili, keď tu nikde nič a len čo sedliačik postavil mlynček a prikázal mu mlieť, už stôl vytiahol sa, obrus prestrel sa a každý vyberať si mohol, aké jedlá a nápoje živo zažiadali sa mu. Bola hostina nad hostiny!

Po hostine poďakoval sa pán a vrátil sa domov. Doma ale jednostaj (stále) iba na tým rozmýšľal, akoby sedliaka o všetko pripraviť mohol. Videl dobre, že z toho nič nebude, kým (dokud) sedliak kyj a šabľu má; nuž si zaumienil, že najprv tieto veci od neho vyklame. Aj dosť dobre si to naplánoval. Zobral všetko vojsko svoje a šiel ku sedliakovi, že takto a takto musí do vojny, lebo že traja susední králi stroja sa proti nemu a že so svojím vojskom netrúfa si oproti trom odrazu (najednou), aby mu požičal (půjčil) toho kyjaka a tej šable. Sedliak sa iba smial a požičal mu ich.

Pán nevedel, ako má rozkazovať kyjaku a šabli, ale už len či ich mal pri sebe, postavil sa so všetkým svojím vojskom pred sedliackym domom a žiadal, aby mu už teraz aj mlynček vydal, lebo že ho hneď so všetkým, aj zo základov vyvráti.

„Ale či to naozaj (dozajista), môj pane?“ spytuje sa (otazuje se) sedliak.

„Naozaj!“ rečie pán.

„No, keď naozaj, nech bude naozaj; ale nie mne, ale vám!“ S tým skrútil (zkroutil, zatočil) sedliak svoj trojrohý klobúk na hlave a povedal: dbrr! Zaiskrilo sa, vysypali sa strely, a bolo po pánovom vojsku. Skrútil ho druhý raz (po druhé) a ako vypovedal dbrr! už bol pánov dvor na prach zmetený. Skrútil ho tretí raz (potřetí) a ako vypovedal dbrr! už bol pánov zámok zo základu vyvrátený.

Pán iba teraz videl, do akých rúk sa dostal a ako chytil sa do pasce. Začal na kolenách prosiť sedliaka, aby mu len odpustil, že mu radšej slúžiť bude.

„No, veď takej podvodnej babe, ako ty si, inak ani netreba,“ povedal sedliak a pri tom ostalo.

Ale aby takto sami tuná (tu) bez ľudí neostali a sedliakovi už teraz mal kto ako pánovi slúžiť a ten mlynček aby vždy mal pre koho mlieť, teda sedliak ešte raz rozkázal svojej milej šatôčke, aby tých pobitých vzkriesila a tá to aj urobila. Keď zas boli všetci na nohách, sedliak ešte raz rozkázal kyju a šabli, aby všetkých dobre vymastila, ani pána nešanovala na príučku. A na to doložil: „Takáto vám bude hodina, keď proti mne budete! Ale aby ste aj to vedeli, ako vám bude, keď mi verne slúžiť budete, teda sem sa na hostinu!“ Vtom rozkázal ešte raz:

„Mlynček, zvrtni sa,

stôl, vytiahni sa,

obrus, prestri sa:

daj, čo máš jesť a piť.“

A bola ešte len teraz hostina nad všetky hostiny!

Starý človek a dvanásť oviec

Počúvajte, deti, idem (jdu) vám rozprávať rozprávku, akej ste ešte nepočuli, ale že dajte pozor, aby ste si ju dobre zapamätali.

Nuž, mal raz jeden chudobný otec troch synov, s ktorými sa veľmi psotne živil. Hockedy (ledakdy) im prišlo tak, že si už ledva (sotva) životy obrániť mohli. Tu raz zavolá otec všetkých troch dovedna (dohromady) a takto k nim prerečie: „Synovia moji drahí, my takto koniec koncov nič nenadobudneme (nezískáme), ale musíme pohynúť, ak len inakšie nezaratujeme (nezachránime) sa medzi ľuďmi. Ja som si to tak premyslel, aby jeden z vás šiel do sveta, azda (snad) že dačo (něco) vyslúži, čím si aspoň na čas biedu odtisneme (oddálíme). Čože vy poviete na to?“ – „Čože by sme povedali,“ ohlásili sa synovia, „my pristávame (přistupujeme) na vás a pôjdeme trebárs aj všetci.“ – Ale ich otec nechcel pustiť všetkých naraz, že vraj čo by si on starý doma osamote počal. – Vypravili teda najskôr (nejdříve) najstaršieho.

Ide ten najstarší syn, ide neboráčik (ubožáček) dlho – a o živej duši nikde ani chýru (zprávy) ani slychu. Naveľa (konečně) se stretnul (potkal) s jedným staričkým. „Kdeže ideš, syn môj, kde?“ – „A veru, starý tatko, sme traja bratia v dome so starým otcom a veľmi sme chudobní, nuž som sa ja pustil do sveta hľadať si dáku (nějakou) službičku.“ – „Dobre, syn môj, dobre,“ povie na to staričký, „aj u mňa by sa našla služba, ak by si mal vôľu.“ – „Nuž a čože by ste mi dali za robotu?“ – „Nič inšie, syn môj, len dvanásť oviec pásť. Veď ovce pásť poznáš?“ – „Poznám, starý tatko, poznám.“ – „No, keď znáš, poď so mnou!“ A pobral sa za tým staričkým človiečikom.

Hneď na druhý deň pojal staričký sluhu a zaviedol ho k tým svojim dvanástim ovciam. „No,“ vraví, „syn môj, toto sú tie moje ovce; ta (tam) mi ich, hľaďže, dobre pas a nepusť ich s očú; veď ti ja za tvoje ustávanie (namáhání) statočne (řádně) zaplatím. A nezaháňaj, že ich dáko (nějak), len ich slobodne pusť, nech idú, kde sa im len páči (líbí), veď sa ti ony budú sami pásť. Tu máš túto kapsičku (kabelku); tam si nájdeš, čo ti treba. A aj túto píšťalku, na tej si môžeš preberať.“

Sluha vyviedol ovce na pašu a pískajúci na píšťalke šiel len tak z nohy na nohu za nimi, kadiaľ (kudy) sa mu rozpásali, až pomaličky prišli ku jednej rieke. Tu milé ovce rozbehli sa rovno do vody a preplávali na druhý breh. Sluha by bol rád za nimi, ale sa mu nedalo: rieka bola široká a veľmi hlboká. Nuž tu v strachu o ovce pustil sa do plaču, že čo bude robiť, keď sa mu nevrátia. Dlho chodil hore dolu brehom a pozeral smutný na druhú stranu. Potom sa prevalil na zem a pekne krásne zaspal a spal, spal, iba (až) pred večierkom sa prebudil. Ako sa prebudil, prvé mu bolo pozrieť na druhý breh, a hľa, milé ovce blížili sa práve ku brehu i pekne krásne preplávali nazpät. „Ach, chvála ti, milý pane Bože, keď ste sa mi len šťastne vrátili!“ Tak si vzdýchnul a veselo pískajúci šiel zase pomaly za ovcami až k samému domu.

Tu ho ten staričký už chvíľu vyzeral. „No,“ vraví, „či si mi tie ovce napásol?“ – „Veru som ich, starý tatko, napásol!“ – „Nuž, akože sa ti vodilo? Nuž mi no dačo vykladaj!“

Sluha vyrozprával všetko, ako sa mu vodilo; že pekne išiel pískajúci na píšťalke za ovcami až k jednej rieke; tam že mu ovce cez vodu prešly a ta (tam) kdesi odišli a on že nijakým činom prejsť nemohol; že potom veľmi plakal a v trapoch (v trápení) zaspal a večer, keď sa prebudil, ovce už dobre napasené cez vodu prechádzať videl; ale že on veru nezná, kde sa tak dobre napásli, ani kde chodili.

„No, dobre, syn môj, dobre!“ riekol staričký. „A teraz mi povedz, čo chceš za tú službu, lebo ti už rok vyšiel. Dám ti, čo si vyvolíš: či spasenie večné a či peniaze?“ – Sluha mu na to odpovedal: „Hej, starý tatko, veru by bolo treba aj toho spasenia večného; ale my sme veľmi chudobní, nuž nám dajte radšej len tých peňazí!“ – Nuž mu dal tých peňazí, koľko si len uniesol.

Ako prišiel domov, všetci sa mu veľmi zaradovali, lebo vyslúžil pekný peniaz.

Nezadlho vypravili zas toho stredného a tomu sa všetkým činom (způsobem) tak vodilo ako tomu najstaršiemu.

Na ostatok vybral sa aj ten najmladší a vravel: „Keď sa vám tak dobre vodilo, i ja ešte skúsim šťastia.“ – Zachytil sa tou istou cestou, ktorou chodili jeho bratia, a idúc rozmýšľal i tak i tak, ako mu bude v tom svete. Zrazu stretne sa aj on s tým staričkým človiečikom.

„Kdeže ideš, syn môj,“ rečie starec, „taký zamyslený, kde?“ – „Ach, kdeže idem, starý tatko, idem do sveta hľadať si u dobrých ľudí dáku (nějakou) službičku. Doma sme traja bratia s otcom už starým a nemáme sa ako uživiť. Nuž, už dvaja starší bratia boli v službe; každý doniesol peňazí: teraz ale chytil som sa ja probovať šťastia.“ – „Dobre, syn môj, dobre,“ hovorí staričký. „Aj u mňa by sa ti našla služba, ak by si chcel prísť.“ – „Ozaj že (kdepak) by nechcel, ba veru chcel; len by som sa do takej práce rozumel, akú by ste mi dali.“ – „Či ovce pásť znáš?“ – „Znám, starý tatko, znám.“ – „No, keď znáš, poď so mnou!“ A zaviedol ho ta, kde býval.

Na druhý deň ráno pojal staručký sluhu a zaviedol ho k tým svojim ovciam. „No,“ povedá, „syn môj, toto sú tie moje ovce. Dvanásť ich je, ako vidíš. Ta (tam) že mi ich dobre pas a nespusť ich z očí; veď ti ja statočné zaplatím. Ale jich dáko (nějak) nezaháňaj, len ich pusť slobodne, kadiaľ (kudy) sa im samým páčiť (líbiti) bude. A tu máš túto kapsičku aj s touto píšťalkou, pískaj si za ovcami.“

Sluha zabral sa s ovcami, a tie pekne šli svojou cestou; ani sa mu nerozbehovali, ani nič a on len pomaly za nimi pískajúci na píšťalke. Tu prišli k rieke a milé ovce schytili sa a rovno do vody. – Ale ten najmladší brat nerozmýšľal veľa (velmi). Chytro (rychle) zachytil sa jednej ovci za rúno a pekne krásne preplával s ňou na druhý breh. A zas len obďaleč pískajúci na píšťalke, vykračoval za tými ovcami.

Čosi kamsi prišli ovce na jednu lúku a na tej lúke tráva taká až do pása a v nej plno oviec, ale také chudé (hubené) ako len tie chrty. „Ach,“ pomyslel si ten najmladší brat, „milý mocný Bože, čože je to za príčina, že sú tie ovce také chudé v takejto utešenej tráve?“ A zas len šiel za tými ovcami; lebo sa tie tam ani neobzreli, ale akoby ich bol na povrázku viedol, išli ďalej na druhú lúku, na ktorej travička len veľmi malá rástla, ale musela byť veľmi užitočná, bo ovce, čo sa na nej pásli, boli také krásne, také utešené, akoby ich z tisíc kŕdľov (stád) po jednej navyberal. Tu sa aj tých dvanásť oviec zastavilo a pásli sa, že to bola len milá vec na ne pozerať. A kde sa tie ovce len pohli, jedno veľmi milé vtáča všade poletovalo nad nimi. Keď sa tie ovce už napásli, obrátili sa sami od seba a pobrali sa pomaly tou istou cestou, ktorou boli prišli. Tak prišli zas k tej rieke a keď prechodili cez vodu, najmladší brat zachytil sa jednej za rúno a tak prešiel na druhý breh. Pred samým večierkom navrátil sa s dobre napasenými ovcami domov. Staričký ho už chvíľu vyzeral.

„Na,“ vraví, „či si mi ovce dobre napásol?“

„Veru som ich, starý otec, chvalabohu dobre!“

„Nuž a či si môj príkaz zachoval? Akože sa ti vodilo? Nuž mi voľačo (něco) vykladaj!“

„Ej, veru som zachoval všetko tak, ako ste mi prikázali; lebo som ja za ovcami všade len obďaleč pomaličky išiel.“ A potom vyrozprával všetko, ako sa mu prihodilo; ako sa prepravil cez tú vodu; ako tam prišli na tú lúku, kde tráva bujná, ale ovce chudé a že jeho ovce tam sa ani nezastavili; ako šli rovno na druhú lúku, kde bola tráva len maličká, ale sa ovce veľmi dobre napásli. A že ich naveky (stále) jedno veľmi utešené vtáča obletovalo.

„No dobre, syn môj, dobre,“ pochválil ho staričký, „spokojný som s tebou. Teraz mi už len povedz, čo si žiadaš za tú službu, lebo ti už rok vyšiel. Dám ti, čo si vyvolíš: či spasenia a či peniaze?“

„Ach, starý tatko,“ povie na to sluha, „pravda, že sme traja synovia s otcom už starým a sme veľmi chudobní; ale veď už starší bratia dačo vyslúžili, už sa azda (snad) dáko (nějak) tam vyživíme; dajte vy mne toho spasenia!“

„Dobre, syn môj drahý,“ potľapkal (potleskal) ho staričký, „keď si žiadaš spasenia, máš ho mať, lebo si ty statočný (řádný) človek, ktorému je spasenie viacej ako peniaze. A okrem toho dostaneš ešte aj peniaze. Vidíš, syn môj drahý, ja som Kristus; tých dvanásť oviec, čo si pásol, to sú moji dvanásti učeníci; tá lúka s bujnou trávou je rozkoš svetská, a tie chudé ovce na nej sú synovia sveta tohto; tá lúka s tou drobnou trávou je cnosť, a tie utešené ovce sú ľudia statoční. Ako na tamtej lúke úžitku žiadneho niet, tak je na tejto druhej veľký. A to vtáča, čo ponad ovcami poletovalo, som bol ja: lebo ja som s mojimi učeníkmi naveky.“

Takto vykladal ten staričký človiečik. Potom požehnal toho najmladšieho brata a dal mu aj peňazí, koľko si len uniesol.

Tak hľa, ten najmladší pre svoju statočnosť dostal aj spasenia aj peňazí a jeho bratia len peňazí, lebo sa tým len peniaze žiadali.

Sirôtky

„Ach Bože môj, Bože!“ tak horekoval raz jeden chudobný sedliačik. „Len čo to už s tebou, so svetským bedárom (nešťastníkem) bude sa robiť? Doma ti dvanástoro nahých detí od hladu narieka; žene treba do hrnca a až jej (jí) nedáš, sám nebudeš mať pod zuby; a čože jej dáš, keď na celom bydle nemáš ani toľko ako kostolná myš?“ – I začal vyvracať všetky vrecká (kapsy) a prevracať staré kapsy (kabely), čiby v nich ešte dačo nenašiel. Ale kde nič, tu nič; lebo deti ešte včera všetko až do najmenšej omrvinky (drobečku) boli vyzbierali. Tu ho zabolelo srdce veľmi, a on neborák (ubožák) – čože už mal robiť? – pustil sa cestou do sveta. „Azdaj (snad) že mi,“ vraví, „nejeden statočný (řádný) človek udelí kúsok chleba, keď mu vyrozprávam všetku svoju biedu.“

Ide, ide po prašivej ceste a ešte neprešiel žiadnych sto krokov, keď stretne (potká) dakoľko (několik) chudobných ľudí, čo práve vtedy vracali sa z panštiny (z práce na panském poli) domov. Tu sa im on hneď začne prosiť, že tak a tak, že už nevie ani, kde sa má podieť od hladu, aby sa len zmilovali nad ním. „Už je,“ vraví, „tretí deň, čo som nemal kúska chleba v ústach. Ale ja, ako ja; ja by som si len spomohol; ale doma dvanástoro detí a k tomu ešte aj žena. Nuž ma, no, len dáko (nějak) poratujte (zachraňte); veru vám to sám Pán Boh vynahradí.“ A tak božeká, tak vykladá, žeby aj ten kameň slzy zaliali. Ale chudobní ľudia, čo by aj od srdca radi, spomôcť mu nemôžu, lebo sami nemajú ničoho. – „Veru, dobrý človek, len sa ďalej majte; kde nič nieto, tam ani smrť neberie.“

Tu sa on rozžehnal s tými poctivými ľuďmi a smutný kráčal ďalej. Ale ani by sa nebol nazdal, iba keď vidí na cifrovaných (okrášlených) hyntovoch (kočárech) bohatých pánov, čo mali plné vačky peňazí. Začne sa im prosiť, ako prvej tým chudobným; žaluje im svoju biedu, naťahuje proti nim chudobnú dlaň; ale páni nevideli, ani nepočuli (neposlechli) chudobného sedliačika pod sebou; lebo boli veľmi bohatí a práve preto nenadelili mu ničoho.

Hoci (třeba) si on už dosť biedy pojedol na tom svete, predsa mu ešte tak ťažko nepripadlo nikdy ako práve teraz; až sa mu dvíhalo od srdca, už aj od hladu aj od toho veľkého žiaľu. „Tak hľa,“ žaloval sám sebe, „chudobní nemajú, bohatí nedajú. Keď to jeden človek len na biedu a trápenia rodí sa na svet!“ Užialený, utrápený ani sám neznal, kade (kudy) išiel, len keď už hodne zvečera zastavil sa v jednej dolinke (údolí) pri potôčku. Potôčik, čistý ako krištáľ, tiekol jelšami (olšemi) husto zaclonený; po ňom bolo plno vymytých hlbočín a v hlbočinách plno tých najkrajších pstruhov. „Bože!“ vraví. „Či je to naozaj (doopravdy), či sa mi to len sníva, že tu toľko tých pstruhov?“ I veril i neveril svojim očiam, kým mu len tých najkrajších štrnásť pstruhov v kapse nebolo. Tu potom kľakol na kolená, poďakoval sa Pánu Bohu, že ho zaopatril; vzal kapsu (kabelu) pod kabanicu (kabát houněný) a ako znovuzrodený stúpal hodnými krokmi domov, kde ho vyhladnuté deti plačom a radosťou uvítali.

Za chvíľu uvarila matka večeru. A keď položila plnú misu na stôl, môžete si pomyslieť, že to netrvalo dlho a bolo po pstruhoch. Ale potom po večeri, potom len (jen) bolo, čo bolo! Miesto plaču samé veselé reči, a to všetko o pstruhoch. Otec vykladal, ako ich nachytal, a tie deti, to sa jedno cez druhé chválilo pred matkou: „A môj pstruh bol väčší!“ – „A môj lepší!“ – „A ja som sa po toto najedol!“ – „A ja po toto!“ – Lebo aby ste vedeli, že na týchto pstruhoch spočívalo požehnanie božie a čo len kúsok z jedného, už by dosť bolo bývalo na ukojenie hladu.

Od toho času nevedela viac rodina nič o hlade. Otec sám chodieval každý od Boha deň na tie pstruhy do toho potôčka. Ale nikdy nezanedbal ďakovať Pánu Bohu za tie dary. Len to mu bolo divné, že štrnásť pstruhov naveky poľahko ulapil, ale toho pätnásteho, čo sa mu len tak okolo nôh plietol, nikdy nijakým činom dolapiť nemohol.

* * *

Dobre lebo nebárs (nevelmi). Len sa tu raz stalo, že ten otec umrel. Matka, neborka, i s dvanástimi sirotami oplakávala ho a vykladala na jeho hrobe horkými slzami svoju biedu celý boží deň; iba (leda) keď ju už okolo večera hlad začal upomínať na pstruhy, vstala, utrela si slzy, a deti tiež s ňou prestali plakať. Potom zobrala sa ku potôčku. Ta (tam) idúc, tešila sa, že už odteraz naveky zvýši sa (zbude) im ten štrnásty pstruh, keď ich je o jedného menej. Jaj, ale sa to nestalo tak, bo len čo vstúpila do vody, trinásť pstruhov ulapila hneď; ale štrnásteho nedaj Bože dostať, a to ani teraz ani potom nikdy. Krútila hlavou nad takým poriadkom a pozdejšie ju to aj mrzelo. A čím viac zabúdala na smrť svojho muža, tým väčšmi (více) jej vrčal ten štrnásty pstruh v hlave. Lebo si myslela: Ešte si ty nie taká veľmi stará, že by si sa nemohla dostať za iného muža. Mohol by prísť a čím ho ponúkneš, keď na celom bydle ani skybky chleba. A tak sa mrzela, tak premýšľala a nemala pokoja, kým len nevymyslela spôsob, že to veru dobre bude dvanásť pstruhov uvariť a trinásteho odložiť na stranu, keby ju tak nevdojak (nenadále) dakto navštívil. – A od toho času boli ukrivdené dietky; lebo nedostávalo sa im viacej po celom pstruhovi, keď matka jedného vše (vždy) odkladala nabok.

I díval sa Pán Boh z vysokého neba na všetko, ako tá žena s jeho božím darom hospodári a nahneval sa nad jej neprávosťou veľmi. Zavolal teda svojho posla, aby ta (tam) šiel povedať smrti, že by tu ženu priviedla pred jeho božský trón skôr ešte, akoby do väčších nepravostí upadla. Posol šiel vykonať podľa rozkazu, a že práve večer dostúpil na zem a príbytok tých dvanásť sirôtok bol mu po ceste, zažiadalo sa mu veľmi poznať tú rodinu, o ktorú sa Pán Boh tak milostivo stará. Ako starý žobráčik vstúpil do toho domčeka, že či by ho len túto jednu noc neprenocovali. I obzerala sa vdovica na starého žobráčika a keď videla, že je len žobráčik, začala sa mu vyhovárať, že ho ona veru nemá ani čím ponúknuť, ani kde uložiť, aby len ta (tam) šiel ďalej, azda (snad) ho dakde inde prijmú. Ale keď žobráčik len prosil a prosil, že takto a takto, on jesť (jísti) nepotrebuje a uloží sa hockde (ledakde) do kútika: tak mu vdova naveľa (mnoho) prosenia dovolila ku dverám do kútika si sadnúť. – Utúlil sa on do toho svojho kútika a ukrčil sa ako najlepšie, že bude spať; ale tu veru nemohol celú noc ani oka zažmúriť, čo tie deti neprestajne nepokoj robili. Hneď jedno pýtalo (prosilo) sa von, hneď druhé zakryť, tretie začalo nič po (pro) nič plakať, štvrté mrčalo, aby ho poškrabkali. A tak to šlo celú noc, a matka ku každému vstávala, každé vysluhovala, aby len neplakalo. A ráno bolo ich treba riadiť, česať, umývať, obliekať.

Toto všetko pohlo božieho posla k ľútosti. On miesto toho, že by bol ta (tam) šiel s rozkazom ku smrti, vrátil sa naspäť do neba k Pánu Bohu, že keby len smel povedať, čo on tej noci videl a skúsil. – „No, čože si videl a skúsil?“ ozval sa Pán Boh. – „Hej, Hospodin, Bože môj drahý, čože som ja videl a skúsil? Len som ja tej noci ta šiel na nocľah ku tej vdovici. Ale ja len to poviem, že ak my tú ženu preč vezmeme, tak tie deti jedno za druhým vykapú (zhynou) – nikdy z tých ľudia nebudú. Veď som ja celú noc nemohol oka zažmúriť, čo to jedno pýtalo sa von, druhé kričalo zakryť, tretie plakalo – a ktože mal každému poslúžiť? Len tá biedna matka sto ráz vstávala a sto ráz každé vyslúžila. A ráno všade plno riadenia (uklízení), to česania, to umývania, to obliekania! Ej, veru by sa zišlo, čo by sme ju ešte kus nechali, pokým (dokud) aspoň jedno lebo dve z tých detí odchová.“

„Hm, hm,“ zakýval Hospodin hlavou a začal k svojmu poslovi takto: „Či vidíš tamto na mori, na samom prostriedku, tu zápoľu (holý svah, skálu)? Ta (tam) ty teraz! Rozdrv tú zápoľu na malé kúsky až do samého dna a potom mi príď povedať, čo si v nej našiel.“

Uposlúchol posol rozkaz svojho pána. Zostúpil dolu lámať tú zápoľu a keď ju už celkom až do dna morského bol vylámal a rozdrvil, vrátil sa naspäť do neba. – „No, či si rozlámal tu zápoľu?“ – „Rozlámal.“ – „A čo si našiel v nej?“ – „Ach, nič, čo by bolo do reči; okrem v samom prostriedku našiel som jedného maličkého chrobáčika (červíčka), takého ani (jako) ten máčny mak!“ – „A či ten chrobáčik ešte žil?“ – „Žil; ešte sa mrvil, keď som sa ho dotkol.“ – „A akože ten tam mohol žiť?“ – „Hja,“ kývol posol plecom (ramenem), „to ja neviem.“ – „No, ale ja viem,“ povedal Hospodin. „Ja by som bol vedel aj to, ako mám tých dvanástoro sirôt vyživiť, aj bez ich matky. Ty ale za pokutu svojej neposlušnosti odstúp odo mňa. Tam tebe od týchto čias bydlo na zemi. Ani sa mi viac neukáž pred mojou tvárou!“

V tom okamžení zhrmel posol dolu na zem, kde potom miesto nebeskej slávy zemskú biedu trel a paril sa (potil se v práci) ako druhí ľudia. Jeho jedinké potešenie bolo, keď si pomyslel na tých dvanástoro dietok, o ktorých sa nazdával (domníval), že je on ich osloboditeľom, že im on zadržal matku na žive.

* * *

I zabral sa posol jeden raz k nim na návštevu, aby videl, ako vodí sa im už teraz, či lepšie a či horšie. – Jaj, ale tu už teraz celkom inakšie vyzeralo ako dakedy! Starý vojak, Boh zná, skade (odkud) sa bol pritúlal a že nenašiel na celom svete miesta, kde by svoju plešivú hlavu pred dažďom bol ukryl, vzal si tú vdovicu za ženu a držal s ňou svadbu. Ešte hneď vo svadobný deň vykapali (vymizeli) pstruhy z čistého potôčka, ani sa tie viac nevrátili doňho. Na druhý deň nemala už žena čo dať jesť mužovi, a on ju začal biť a bíjal ju i s dietkami od toho času každý od Boha deň, že jej taký bol chrbát osinutý (zesinalý, zmodralý) ako to súkno. „Načo si ma,“ volal jej, „brala za muža, keď ma nemáš čím chovať (krmiti) a napájať?“ – A dietky, nebožiatka, toľko trpeli od nového otca, že sú to nevypovedané veci, lebo to bol pol čert. Aj vtedy, keď ich teraz boží posol navštívil, ubité a od hladu umorené sedeli tam von na smetisku. Ten posol boží ledva ich mohol poznať, čo ich tak bola premenila tá veľká bieda.

A keď mu ešte vyrozprávali, ako sa im teraz vodí, ako ich ten nový tatuško bije, ako sa oko materino nikdy na nich neohreje: vtedy ešte len zhrozil sa ten posol boží nad tým, čo jeho neposlušnosť narobila. Padol na kolená a od toho času nič inšie nerobil, len sa modlil Pánu Bohu, aby tie dietky pre tú jeho neposlušnosť takú veľkú pokutu netrpeli. Na mnoho, mnoho modlenia dal sa uprosiť Pán Boh; prijal posla na milosť a rozkázal mu, aby dušičky všetkých dvanástoro dietok k nemu priniesol.

Tu posol boží ako tuhý sen priľahol jednu noc na prsia tým dvanástim dietkam a v tom tuhom sne, sám Pán Boh zná ako, pobral z nich dušičky a priniesol ich do neba pred Pána Boha. Pán Boh ale pokládol ich hneď ako malé hviezdičky na nebeskú oblohu, kde ešte aj teraz jako Sirôtky ligocú (lesknou) sa ticho za jasnej noci.

Kubove príhody

Bol že to šuhaj (chasník) voľakedy, ten náš Kubo! Celé leto minulo sa mu na holiach (lysinách horských), na salaši (pastvisku), dolu do dediny ani nenakukol; nevedel ani, čo je, či je, kde je čo v dedine. Pod jaseň, keď mali prísť košarovať[1] role, povedal mu otec, aby pokošaroval tú roľu, čo tam mali neďaleko na pokraji hory (lesa). Kubo zohnal ovce z hole na polia, postavil košiare a pokošaroval roľu, že v tej mohlo už len urodiť sa toho žitka raz toľko ako na susedovej. Otec nato príde ku košiaru a len rukami zalomí: „Nuž, Kubo, čože si ty to urobil?“ – „Nuž čo? Pokošaroval som vám zem!“ – „Pokošaroval si veru susedovu, ale nie moju!“ – „Ej čože, aj to by bolo?!“ – „A už to inak nemáš; z toho sa nám roľa neomastí (nepohnojí)!“ – „A veď by som sa bol prisahal, že je toto naša. No ale, otec, nič to preto. Každej veci spôsob; aj tomu spomôžeme!“ Zavolal si honelníka (chlapce, který ovce shání) na pomoc a chytili oba zem jeden za jeden, druhý za druhý koniec ako dajaký obrus, a prehodili so všetkou omastou (hnojivem) na svoju vlastnú roľu. Tak bola roľa omastená. Otec šiel s pokojom domov a Kubo pošiel ku kolibe (k boudě na pastvisku).

Naraz obzrie sa na roľu – len čo ti nevidí?! Konopa vyrástla na nej, a to taká až do neba! Chytil sa Kubo rozumu a poď zaživa do neba. Ta tam vyškriabal sa vám po tej konope ani (jako) dáky chrúst až do samého samučičkého neba, že on už tam bude na Abrahámovej lúke ovce pásť. Jaj ale mu tam ovce pásť nedali a on inšie robiť nevedel. Dobre by mu vraj bolo bývalo so všetkým, len že on takto bez tej robotičky hrozne unúval (nudil) sa. Aj mu zišlo na um, že čo je tu dolu s jeho košiarom a s ovcami. Nuž vtom už len čím skôr (dříve) chcel tu dolu byť.

Hore bolo ľahko, ale dolu ako? Na zemi bola zatiaľ (zatím) búrka a konopu mu zvalila. Skočiť? To bolo privysoko. Krídla? Tie mu nenarástli. Zachytil sa on po nebi povrazníkov (provazníky) hľadať, čoby mu usúkali povraz, po ktorom spustil by sa, ale tam povrazníkov nebolo – nebolo ani len z čoho usúkať si, keby sám bol chcel oddať sa do remesla. Vrátil sa zase ku dverám neba a škriabal sa za ušami, čo si on tu počne. Vtom zazrie za dverami plný sud otrúb. Usúkal si skoro (brzy) z nich motúz, ktorý mu síce dosahoval, ale bol pritenký. Bál sa, aby nepretrhol sa mu hneď pri vrchu a on by takto nezgegol (nesheknul) dolu a neodkvecol na večné časy. Splietol si ho vo dvoje a spúšťal sa už potom smelo dolu. Pekne zliezol až na koniec motúza; ale bol ešte ďaleko od zeme. Poručeno bohu i tak! Zažmúril (zavřel) oči, aby ani nevidel, koľko letí – a skočil. Letel ako anjel a padol ako čert, zaryl sa do zeme!

Akože tu von? Rozbehol sa domov po motyku a vykopal sa von. Ej, čože si vydýchol, ani (jako) kto si sto centov z pliec (ramen) zhodí!

Potom doma druhej roboty nebolo, iba postarať sa o ten milý ohrev na zimu. Zabral sa on, viete, tam do toho vysokého javoria drevo rúbať, a vzal si sekeru – tú s tým veličizným obuchom. Na to by nebol ani pomyslel, čo v tom obuchu (čepel sekery) trčí. Položí si ju na plece a ide. Tu ti začnú štebotať škorce (špačkové) za ušami. Obzerá sa, ale nič nevidí; vždy mu to len za samými ušami šteboce. „Pane Bože, kdeže sú už teraz tie škorce, či sú v mojej hlave a či v tom obuchu? Len tu dakde byť musia!“ Hlavou najprv trepnúť (udeřiti) dakde o skalu? Ej, to by predsa bolelo! Pochytil sekeru a trepol tým obuchom o skalu. Vysypalo sa mu toľko škorcov, ako čoby všetky z celého chotára (okolí) boli utiahli sa na zimovisko (přezimování) do tohto obucha.

Čo teraz s nimi? Vreca (kapsy) nemal, ale do jedného vreca ani by neboli popratali sa (směstnali se). Mal našťastie sebou dlhý tenký povrázok. Na ten ich skoro postýkal (navlékl), a aby mu to nezavadzalo, okrútil (otočil) okolo seba a podskočil od radosti, ako si to dobre poradil. Lež (leč) vtom rozopnú sa milým škorcom krídla a človeka podchytia a vynesú vysoko, vysoko hore do povetria. Milý Kubo lietal s nimi tam dakde ponad Čierne more.

Tak ako zazreli ho ľudia, zbehli sa na brehy a kričali: „Černokňažník, černokňažník letí; zraz ho, zviaž ho!“ Dopočul sa (doslechl) ale tak, že mu volajú: „Rozviaž, rozviaž!“ Aj doletovali škorce ku brehu, nuž i sám pomyslel, že čas bude rozviazať.

Rozviazal povrázok a zbavil sa krídel, ale privčas (předčasně). Ďaleko od brehu odcupital do šíreho mora. No plávala tadiaľ (tudy) ryba po vrchu vody, po tej treskol, že hneď zgegla a vyvrátila sa hore bruchom. Víťaz Kubo posadil sa na ňu ako na koňa. Ale čože? Keď tu pripálilo dvanásť párov volov za reťaz, reťaz trhala sa, ale Kuba s tou rybou nevládala (neměla síly) na breh vytiahnuť. Na veľa (na mnoho) kriku dobehol ku brehu jeden bez rúk (bezruký člověk). Ten pochytil rybu aj s Kubom ako pierko a ukazoval ako na dlani divákom, ktorí na to iba ústa otvárali a to tak veľké ústa, že ten bez rúk strčil to všetko tomu poslednému (poslednímu) do papule. Tento potom zaplatil za kašu. Lebo aby mu to vyňali, musel nasypať nahému plnú kapsu (kabelu) peniazí, o ktoré bez rúk a nahý podelili sa; ešte aj jednému slepému žobrákovi dostalo sa voľačo (něco) z nich. Slepec potom doviedol Kubíka z tých ďalekých krajín domov.

Doma ako bol, viezol raz do mlyna raž (žito) na chleba rozmleť. Zastal (zastavil se) pred mlynom a že bolo mäkko, zastrčil bič do blata, že mu tam lepšie bude stáť ako napred voza za lesicou (lískou), aby nestratil sa mu. Bič iste nestratil sa, kým on z voza poskladal, ale páčte (patřte) len zase, čo tu stalo sa! Bičisko vyrástlo mu zatiaľ na vysokú osiku, a bič triasol sa tam sa vrchu na nej zasídlený. Nič to preto! Mal Kubo dlhé vlasy, chytil sa za šticu, vymrštil sa hore do povetria a odlomil si vršok osiky aj s bičom, just iba toľko, koľko mu bolo treba na bičisko. Šibol (šlehl) kone a bol doma.

Raz potom veľmi ochorel. Baby pozháňali všetky lieky; ale pomôcť mu nemohli naozaj (dozajista) ani všetky baby zo sveta. V noci prisnilo sa mu, že čo by tam nemoc, žeby len podvíhal sa a nachytal si do starého hrnca rýb a rakov a najedol sa ich do chuti. Bolo to práve v tú noc pred sv. Janom Krstiteľom. Na deň na Jána teda podvíha sa a ide s tým starým hrncom na jarok (potůček). Tu celý potok zamrznutý ako sklo! Trepe (bije) tým hrncom na ľad, že si vybije prielubu (díru do ledu); ale hrniec rozletel sa mu na kúsky. Nahneval sa, schytil svoju vlastnú hlavu z pleca (z ramen) a treskol (třískl) ňou na ľad. Hneď urobila sa mu prieluba.

Ale do čoho tu už chytať? Pobral sa domov pre druhý hrniec. Ako ide, počuje tam v jednom humne mlátiť. „Aj akáže toto skaza – o Jáne a mláťa!“ Ide ta a tam naozaj mláti gazda aj s troma kohútmi. Kubo mu povie: „Či si rozum potratil, že si si najal takých mlatcov! Či nevidíš, že čo zrno vymlátia, každé vyzobú a prehltnú, ty blázon, ty!“ – „Blázon si ty,“ povie mu gazda, „keď bez hlavy po svete chodíš!“ Vtedy spamätal sa náš Kubo, že je naozaj bez hlavy! No, toľko ešte vedel, že si ju naposledy tam nechal na tom jarku. Vrátil sa pre ňu. Hlava tam bola na ľade, ale čože, keď za tým prileteli vrany a všetok rozum mu z nej vyzobali – – ak ho mal!

Ale, vraj, potom už nazbieral si rozumu do hlavy, aby mu prázdna nebola!

1 Ohrada, do které se ovce shánějí k dojení a na noc, zove se košiar; košiar se posunuje z místa na místo, aby se pole neb louka trusem ovčím pohnojila, a takto hnojiti zove se košarovať.

Chudobných rodičov syn

Syn chudobných rodičov umienil si službu hľadať, bo doma nebolo, čo treba, veľa ráz (mnohokrát) ani tej soličky. „Počujte že,“ povie rodičom, „troviť trovíme, ale nám nepribúda; pôjdem ja k dobrým ľuďom slúžiť, azda (snad) nám ľahšie bude.“

„Pravdu máš, synak,“ povedal otec, „my ledva žijeme – a tebe (tobě) azda Pán Boh pomôže. Vezmi si tie lepšie krpce, aj tú novú halenu, aby ľudia vedeli, kde sa obrátiš, že sme ťa pri našej chudobe statočne vypravili do sveta. A ty, mať, daj mu do kapsy (kabely), ak ešte dačo máš.“

Mať si iba slzu utrela, keď mu už do tej kapsy toho kus chleba kládla – a srdce jej stislo, keď synovi kapsu podávala – ale poručila všetko Pánu Bohu!

Vo meno Božie pobral sa milý synak z domu a išiel. Išiel i prvý i druhý deň, išiel z dediny na dedinu, až prišiel k jednej starej žene a prosil ju, aby mu poradila gazdu (hospodáře). „Zostaň u mňa,“ riekla žena, „dám ti plácu statočnú (plat řádný), iba čo mi budeš drevo nosiť a pri tom kravy, ovce a svine zavracať.“ – „No, nech si bude,“ povie on, „veď je rok nie celý svet.“ – I zjednal sa jej do služby.

Ale on nevedel, že mu to na zlé vyjde. Keď išiel na drevo, rozbehal sa mu statok (dobytek); keď statok zaháňal, dreva nenanosil. Cez deň vyparil sa, vybehal sa; večer ledva pozde na noc ten statok pozháňal, gazdiná vyvadila sa naňho a potom ho aj ubila. Bola to veľmi jedovatá žena; dobrého slova mu nikdy nedala, naveky na ňom pílila (řezala). A najhoršie bolo s ním, keď statok sama zvolávať musela. Iste jej to ľahko šlo; bo iba na voľajakej píšťalke zapískala, hneď primlel sa jej všetok statok domov. Ale on v taký čas nikdy suchý neobstál.

A čo by ešte len to! Ale ak ukonal (unavil) sa vo dne, v noci ani tak nemal pokoja. Jeho gazdiná chodievala na Tokajský vrch, tam hostila sa s druhými bosorkami (čarodějnicemi), tancovali spolu a od tej najväčšej učili sa čariť. A to vám všetky bosorky prišli na trliciach (trdlech), na omeloch (pometlech), niektoré na bočkách, v ktorých potom soľ a víno domov nosili. Ale táto bosorka chodila si na sluhovi. Keď bol čas odísť, udrela ho jedným kantárikom (uzdou) a on hneď obrátil sa jej na tátoša[2]. Ako tátoš zadnými nohami v povetrí plával a prednými na bubon bil, ktorý mu na hrdlo priviazala, to mu bola do cesty muzika. Keď z neho doma po polnoci zosadla, zase ho kantárom udrela a takého ustatého (unaveného) na posteľ zavalila (hodila). Neborák, všetok dounúval sa (zemdlel) a vycivel (zhubnul) na triesku, kým (než) došiel mu rok.

Keď si po roku nájom pýtal: „Ej,“ povedá gazdina (hospodyně), „čože sa ti robí? Či ti je u mňa nie dobre? Čo že ti chybí? Veď by si azda (snad) mal rozum odo mňa odísť!“

„Veď vy to dobre viete, prečo chcem odísť,“ odpovedá sluha. „Nedbal by som i ďalej slúžiť, ale ten váš statok dovedna (dohromady) pozháňať nemôžem, a potom ma bez príčiny bijete. Ale ak mi tú píšťalku dáte, nuž vás ešte len vyslúžim do roka.“

„Ej, pravda, takú píšťalku, len by som ti ju nedala! Môžeš ty aj bez nej byť!“

„Nuž je z nás nič! Len teda za tento rok zaplaťte!“

Ale gazdinú mrzelo. Naostatok (konec) riekne: „No, na ju, keď si taký! Ale nikomu o nej nepovedz!“

Sluhovi poľahčila sa robota; vo dne drevo zbieral a večer len trochu zapískal, hneď strhnul sa mu všetok statok domov. Ale milý sluha pochválil sa voľakomu si s tou píšťalkou, a gazdiná hneď zvedela o tom. Bolo to hriechu v dome! „Bolo sa ti vytŕčať (vystavovati) s tou píšťalkou? Či to každá straka má o tom vedieť?“ A chcela ho biť. Ale on postavil sa jej, že ani za hodinu tam nebude a že by mu nájom von dala. Len veru bosorka stíchla: „Nenačím (netřeba) sa ti,“ vraví, „duriť (durditi); radšej ti ešte na týchto husličkách každý večer zahrám; aspoň niekedy večierkom rozveselíš a rozihráš sa.“

Páčilo sa mu to a priam hneď si zaskočil odzemok (zvláštní tanec), lebo mu ozaj pekne zahrala. Ale čože, keď to boli husličky také, že pri nich každý tancovať musel, či chcelo, či nechcelo sa mu. A stará bosorka, kedykoľvek nahnevala sa naňho, pochytila husle a hrala – hrala, dokiaľ stačila, čo on neraz ukonaný vyvrátil sa ako snop a ešte aj na zemi natriasať sa musel. – „Čoby hrom do toho uderil!“ pomyslel si šuhaj a po roku poberal sa preč. Ale gazdina o tom ani počuť. On odmáhal sa na všelijaký spôsob, ale to mu neosožilo (neprospělo). Na ostatok (konec) jej (jí) povedal: „Poručeno Bohu, ešte u vás aj ten tretí rok slúžiť budem; ale iba ak mi tie husličky dáte.“

„Ej, tie by som si už nerada odmárnila (utratila)!“

„Nuž tak rozídeme sa!“

„Mali by sme sa celkom rozísť, nuž ti ich radšej po roku len dám,“ riekla baba. A pri tom ostalo.

* * *

Po roku vzal husličky a odišiel. Cestou mu len to v hlave vrtelo, že keby len nadhodil sa mu dakto, na kom by on oprobovať mohol tie husličky. Nadhodil sa mu žid s puškou na pleci (rameni).

„Eje,“ povie mu, „či vy viete strieľať, že pušku máte?“

„Akožeby som nevedel?!“ odpovie žid.

„Ukážte tú pušku, či je na dačo súca (způsobilá). Azda (snad) by som i ja dačo zabil.“ Žid mu ju len tak ako na žart podal a šuhaj vidí vrabce na trní, namieri – a vrabce jeden frnk brnk z toho tŕňa do druhého tŕňa, ale zo šesť ich padlo do chrasti. Žid priam (hned): „Moja puška, môj nábitok (náboj) – budú i vrabce moje!“ – „Len,“ rečie mu, „choď si po (pro) ne!“ Ale si pomyslel: „Počkaj, nebudú ti tie vrabce nádobnie (snadno nabyté)!“ A keď žid v najhustejšom trní bol, tu vytiahne šuhaj husličky a hrá, hrá a len si prehravá na nich všelijaké nôty od výmyslu sveta. A ten v tom trní ak natriasa, tak natriasa sa, ak si podskakuje, tak si podskakuje; nohavice i hnáty dodriape, doznojí sa (zpotí se), doparí sa a na ľudí volá: „Pre Boha, vezmite mu tie husličky!“ Ľudia pribehajú ako na ratu (pomoc), ale kto dobehne, drobčí každý a natriasa sa akokoľvek i žid. Šuhaj nasmial sa na nich do vôle. Potom prestal hrať a išiel svojou cestou ďalej.

* * *

Dva i tri dni cesty ušiel, ale tam viac ani mesta, ani dediny nebolo nikde. Stratil cestu a zablúdil do takej úzkej doliny, čo z nej ani sem, ani tam. Potrava dávno minula sa mu a veru už od hladu ťažoba prichodila naňho, aj oslábol ako mucha na podzim. Na ostatok (konec) najde tam dakúsi podzemnú dieru. „Sem sa,“ rekne, „vovlečiem, aby ma aspoň vtáci a zvery neroznosili, keď zomriem.“ – Ale ho to voľako samo ťahalo vždy ďalej do tej jaskyne. Nuž len išiel, pokiaľ ho neprevládla ťažoba; potom zvalil sa a zaspal. Spal dlho a keď sa prebudil, skočil na rovné nohy. „Ej,“ rečie, „keď som sa už dnu (vnitř) domotal, pôjdem aj ďalej túto jaskyňu preopáčiť (přehlédnouti).“ – Ide – ide; raz počne broneť (zapalovati, ozařovati) sa mu, ako keď svitá. Ide za svetlom a tu naraz vidí utešený svet pred sebou, statku (dobytka) hrúzu velikú – ale žiadneho pastiera, nikde ani človiečika!

Zďaleka ale ukázalo sa mu jedno mesto; stúpal teda rovno doňho. V meste nikoho! Jedenia, pitia v každom dome dosť, ale živej duše nikde. Na ostatok (konec) vníde i do kráľovho domu. Tu vidí kráľa s vylúpenými očami a kráľovnu s odťatými rukami.

„Synak, akože dopravil si sa ty sem, a čože ty tu hľadáš?“ rekne mu kráľ.

„Najjasnejší kráľ,“ hovorí šuhaj, „ja si po svete službu hľadám, a veru som zablúdil. Tam v tej úzkej doline mal som už aj od hladu zakapať. Na šťastie pochodil som do tej tmavej jaskyne, čo odtiaľ sem vedie, a v tomto vašom meste už aj obživil som sa. Bo dôstatku by tuná, chvala Bohu, len bolo; ale čože je to za robota, že v celom meste živej duše nemáte? A ten mnohý pekný statok v tom velikom poli – čože ten tak blúdi bez pastiera?“

„Hľa, synak, neveril by si, aká zkaza robí sa tuná! Veď ti tam za horou v tej dolinke bývajú ježibaby. Tie nás spustošili; ľudí požrali a statok rozbehal sa sám. Každý deň jedna z nich zbehá celé mesto i vidiek (krajinu) a koho pochytí, zabije i odvlečie. Ani do večera si tu nie bezpečný. I na mňa i na moju ženu oborili sa; ale nás pre naše kráľovské pomazanie usmrtiť nemohli. Nuž od zlosti mňa o zrak a moju ženu o ruky pripravili, a našu jedinú dievku na mosadz obrátili. Teraz už všetko vieš; iba ratuj (pomoz) sa, ako sa môžeš.“

„Oj veru, dá Boh, ratujem sa, aj vám ešte pomôžem. Len si ja ta (tam) idem najprv ten statok pozháňať, bo mi je ho veru ľúto. Dávno ten už nebol opatrený; preto ten tak poneviera (povaluje) sa sem i tam,“ riekol šuhaj.

„Lenže teda choď,“ rekne mu kráľovna, „keď už dávaš sa na to. Pán Boh ti buď na pomoci! Tamto hľa, sú kľúče od komory; pohľadaj si tam voľačo sebe na poživenie; bo vidíš, ja ti ho sama podať nemôžem.“

Doniesol z komory slaninky aj chleba; a zabral svoju valašku, píšťalku a husličky a vyšiel von, do toho velikého poľa. Ako zapískal, hneď zbehol sa všetok statok dovedna (dohromady) a začal od radosti ručať, bľačať, vyskakovať a šuhajovi ruky lízať, akoby ďakoval, že má pastiera. Pohol sa on potom s tým statkom ta (tam) k tým horám a popásal ho tam. Len tak od príhody sťal strom, peň mu rozštiepil, kliny ukresal a namastil a do rozštiepeniny vrazil.

Vtom prijde ježibaba. „Hoj,“ zavolá ona, „dobre sme! Dávno moja mať nemala takú dobrú pečeňu, ako dnes večer mať bude!“

„Horká (toť se ví) tebe (tobě) pečeňa!“ vraví šuhaj a prizerá sa, ako tá sedem hláv okrúca, siedmimi jazykmi zalizuje sa a vytŕča (vystrkuje) zuby. Zrazu začne hlavy natriasať, hrdlá vyťahovať a na šuhaja hnať. A milý šuhaj začne len tak zvoľna po tichúčky prehrávať si na husličkách. A v babe tiež žilky zahrajú, i počne trmosiť (natřásati) sa. Šuhaj hrá vždy strmšie (prudčeji), a baba natriasa sa vždy viacej. Konečne zahral jej (jí) tak strmo, že celá udychčala sa a fučala ako mechy, až od nevlády (slabosti) strepala sa na zem.

„Nehraj že už, nehraj, šuhajčok,“ prosila ho, „radšej ti ja už zahrám, čo by si si aj ty trocha zaskočil.“

„Šialená baba,“ riekne šuhaj, „akože mi zahráš, keď ti prsty krivo narástli. Daj si ich naprostiť (narovnati)!“

„Čože by som si nedala? Len povedz, ako?“

„Doskackaj tamto k tomu pňu a vtisni ruky čo najhlbšie do rozštiepeniny, iste naprostia sa ti tam.“

Baba skackala ako šuhaj hral, i vtískala ruky do rozštiepeniny, ale si myslela: „Sblíž sa mi len, veď ja ťa zdrapím!“ Šuhaj blížil sa, ale sa aj varoval. Odrazu vyrazil klin, a ježibaba ostala zaseknutá! No, daromne tá už potom ruky von ťahala, iba čo domordovala sa tak, že ani údom hnúť nevládala. Už videla, v čom je, a začala revať ako hovädo. Šuhaj postínal jej hlavy, jazyky z nich povyrezával a strčil do kapsy. A ako čo by nič nebolo, pomaly so statkom vrátil sa domov.

Na druhý deň, ako vyhnal statok do poľa, hneď šiel ku pňu a pripravil si ho ako na hotové. Sadol si naň a pískal si na píšťalke, až milo! – Vtom pripáli druhá ježibaba: deviatima hlavami kosila, pysky rozťahovala, zubami škrípala a rozfúkaná blížila sa k nemu. „Tu si mi, ty, čo si mi sestru zabil!“ revala a len toľko, že neskočila naňho, ako dáka medvedica.

„Čo sa máš tak náhliť,“ rekne šohaj, „počkaj, zahrám ti aspoň jednu, bude ti lepšie do skoku.“ A už vtedy hrál, a baba musela tak tancovať, ako jej húdol. Na ostatok od nevlády strepala sa na zem; ale metala sa ešte i tam ako had.

„Nehraj že už, nehraj, šuhajčok,“ prosila ho: „radšej ti ja už zahrám.“

„Šialená baba,“ riekne šuhaj, „dávno ja hľadám dakoho, čo by aj mňa málo rozveselil. Ale ako že mi zahráš, keď ty krivé prsty máš? Daj si ich naprostiť!“

„Čože by som si nedala? Len povedz, ako?“

„Dotancuj tamto k tomu pňu a vtisni ruky do rozštiepeniny. To je už vyzkúsená vec, že sa tam prsty naprášťajú (narovnávají).“

Baba pritancovala ku pňu a vtisla ruky do rozštiepeniny; ale si myslela: „Keby si sa mi len zblížil, čo by som ťa aspoň jediným nechtom zachytila.“ Aj zblížil sa k nej, ale mal sa na pozore. Odrazu vyrazil kliny, a ježibaba ostala zaseknutá. Hádzala sa ako zbesnelá (vzteklá); ale iba čo mordovala sa. I ručala (ryčela) ako bujak (býk). Šuhaj pochytil valašku (sekyrku), hlavy jej odrúbal, jazyky vyrezal, do kapsy odložil; všetko preč popratal (odklidil). Potom zahvízdal na svojej píšťalke; statok zbehnul sa mu do čriedy (stáda) a jedným ťahom uberal sa z poľa do domu.

„Nuž ale, šuhajčok,“ hovoria mu doma, „či si ty ozaj tie ježibaby ešte nevidel, že tak bez prekážky prichodíš domov aj so všetkým stádom?“

„A čo ma tam po nich,“ hovorí šuhaj, „nech ich tam porance (mrtvice raní)!“

I na tretí deň pekne vyhnal statok, peň si ponaprával a husličky držal už naporúdzi (pohotové); vedel, že niet čo žartovať sa so starou ježibabou. Tá ti už išla nariekajúci za svojima dvoma dievkami; len tak hory hučali, čo ručala. Dvanásť hlav mala a jazykmi zalizovala sa, ako dákymi ohnivými palošmi (meči). A iba zašomrala: „Hej, bude že mi to za pečenka z takého mlaďocha! Tu si mi ty, čo si mi dievky skántril (zničil)!“

„Nuž, stará mamo, vyvŕšte (vymstěte) sa za seba aj za svoje dievky,“ vravel šuhaj a už vtedy hrál.

Ježibaba začne kývať a natriasať sa ako starý medveď. Čím viacej natriasala sa, tým prudšie jej hral. Na ostatok jej dych vychodil, skydla sa na zem; ale i tam ešte šklbala sa, metala sa, čo ju to vždy natriasalo. Vyfukovala už len ako mechy: „Jaj, ja nevládzem (nemohu). Radšej už mne podaj tie husličky; keby si vedel, ako by som ti pekne zahrala!“

„A čo, babo? Ale krivé prsty máš!“

„Keď sú krivé, naprav mi ich!“

„Tamto v tom pni naprávam krivé prsty; dovleč sa ešte k nemu a daj dlane do škáry (skuliny).“

Ježibaba poslúchla. „No tak vidíš; ale ešte hlbšie!“ povedá jej šuhaj.

„Jaj, už hlbšie nedá sa!“ vraví baba, a to len čo ho chcela chmatnúť.

„No, keď hlbšie nedá sa, tu ti budem hrať a ty budeš trmosiť (natřásati) sa, trebárs do súdného dňa!“

Nuž baba zase postrčila ruky, že veď sú jej už cele tam dnu (uvnitř). „Počkaj, nech obzriem!“ prerečie šuhaj; ale nedal jej ani na pomyslenie, čím by mohla ho zachytiť, už boli kliny vyrazené.

„A čo si mi už v klepci!“ povie on. Husličky odložil a postavil sa pred ňu s valaškou. „Teraz vrav, ako osmelila si sa toľký národ zmáriť, aj kráľa a kráľovnu okaličiť (zmrzačit), aj ich dievku zakliať?“

„A čo tebe (tobě) do toho?“ metala sa stará.

„Mňa je do toho,“ rečie šuhaj a zrazí jej šesť hláv dolu, že rozkotúľali sa ako jablká. „Vravže, kým čas máš: kde kráľove oči, kde kráľovej ruky, ako mám kňahyňu odkliať? Darmo ti je zpierať sa!“

„Ja nezpieram sa, nespieram; všetko vypoviem, len mi aspoň pol života daruj.“

„Ten ti, hádam, darujem; ale ak nechceš priam (hned) a priam tu zkazu vziať, nuž hovor!“

„Ach, čože by som ti už mala tajiť. Choď domov, do tej najspodnejšej pivnice (sklepa). Tam najdeš v stene zapravenú kasničku (skřínku) a v tej kasničke v peknom bielom papieri poukrúcané kráľovnine ruky a v pohári kráľove oči. Vedľa toho bude tam ešte i jeden prútik. Odtrhni si tamto tú zelinku, čo sa ti pred očima zelenie; ňou potrieš tie rány, kde kráľovej ruky a kráľove oči zaceliť sa majú. Prútik vezmeš si do ľavej ruky a tak pošibeš (pošlehneš) tú mosadz do deviateho razu, hneď ti kňahyňa odžije a potom bude aj tvoja.“

„Môž byť, babo, že ty pravdu vravíš,“ povie šuhaj, „ale ja to preskúsim. Veď ty mňa iste tu dočkáš.“

Natrhal si tej zelinky, čo mu baba ukázala, a rozbehol sa domov. Kráľovna zazrela ho ešte zďaleka, že letí ako bez duše, a naľakala sa ho veľmi; lebo si myslela, že ho už tie ježibaby naháňajú.

„Čože sa ti stalo, že tak paríš (ženeš)?“ opytuje sa ho, keď dobehol.

„Nič také; len som si tu doma voľač zabudol!“ Ale ani nečakal, kým by opýtali sa ho, čo; len vpravo pálil do tej pivnice a tam vyhľadal všetko, ako mu baba rozpovedala. Všetko vyniesol na biely deň – a tu na podivenia, kráľ dostal dobré oči, kráľovna zdravé ruky, len čo im ich priložil a tou zelinkou potrel. Nikdy ste nevídali tej radosti, čo ti mali, a len ho požehnávali a objímali, ako svojho syna.

„Ej, veď mi,“ vraví, „už raz pokoj dajte a na vlastniu dievku si nezabúdajte. Či neviete, že tá ešte v mosadzi?“ A s tým vyšmykol sa im z rúk.

Idú k tej, a on vezme prút do ľavej ruky, pošibe ním deväťráz tu mosadz. Kňahyňa vyskočila ľahká ako vtáčik, ako keby jej nikdy nič nebolo bývalo. Od radosti vybozkávala hneď tam toho šuhaja. Ale on vykrútil sa jej z rúk a poponáhľal sa ešte raz ku babe a riekol jej: „No, ježibabo, máš ty šťastie, že si mi pravdu povedala hneď na poprvé; lebo by si ty bola videla, ako kosti praštia, kým by predsa len všetka pravda nebola vyšla najavo. Ale pre toľký národ, čo si ho tu skazila, teraz sama skazu vezmeš!“

Ježibaba iba zaručula, a šuhaj pozrážal jej hlavy; jazyky z nich povyberal a všetko telo na kusy rozsekal. Zatým na píšťalke zapískal a s veselým stádom došiel domov.

Teraz už predstavil sa pred kráľa, jazyky z kapsy povyťahoval a vyrozprával, ako pokántril (zhubil) tie ježibaby, že už nikto viac nemá čoho obávať se od nich. Teraz uchopil husličky a kráľovi a kráľovnej vesele zahrál. – Kráľ iba vzal dcéru za ruku a vložil ju do ruky šuhajovej, a hneď ich tam spolu oddali.

Potom už na všetky strany chýr (zprávu) pustili, že je krajina od ježibab bezpečná a to veliké pekné pole že už môžu ľudia zaujať a obrábať. Mesto že je už každému otvorené, aby len prišli a prebývali si v ňom pokojne. Zo všetkých strán prihrnuli sa ľudia a mesto aj krajinu zaplnili.

Prišli aj rodičia šuhajovi a tam im bolo dobre; bo po smrti starého stal sa kráľom ich jedináčik – chudobných rodičov syn.

2 Tátoš je vybájený kůň v pohádkách; někdy bývá ohnivý, někdy zlatý a obyčejně létající.

Sitno

Králevič Loktibrada vyšiel do hôr (lesů) na lovy a zablúdil, a blúdil tri dni po horách samotný. Na tretí deň dostal sa do veľmi tmavej doliny (údolí), kde nevidel nič okolo seba, iba čo za jedným hrkotavým potôčkom hore kráčal, nič nepoznajúc, kde ide a kde ešte dostane sa. Na veľa idenia zazrel veliký, jasno osvietený hrad; ale aj ten bol ešte ďaleko. Pozbieral svoje ostatnie sily a ponáhľal sa k nemu.

Pred bránou hradu našiel starca šedivého s dlhou bradou až do pása. Pekne poklonil sa mu a preriekol: „Starčok môj drahý, úprimný, povedzte vy mne, kde som ja to dostal sa sem, čože je toto za hrad? Hádam ma len vďačne prijmete a opatríte?“ – „Oj vítaj, králevič Loktibrada, vítaj,“ rečie starec. „Tu si v novom svete, kde ináč neozve sa nikdy hlas ľudský.“ Nato vzal ho popod pravú ruku a voviedol dnu do veľkej priestrannej svetlice (světnice). I uhostil ho vyberanými jedlami a nápojmi.

Boli ale v tej svetlici tri veľké stoly: jeden zlatý, druhý strieborný a ten tretí železný. Krásny mládenec prenášal neprestajne velikú knihu z jednoho na druhý a na každom stole vyčítal dakoľko (několik) mien (jmen) z tej knihy. Divil sa králevič všetkému, divil sa najviac tej knihe a tomu mládencovi. I opýtal sa naposled: „Čože je to tu? Čože deje sa tuná s tou knihou?“ – „Miesto toto,“ hovoril starec, „do ktorého teba noha tvoja doniesla, je Sitno[3]. Odtiaľto vychádzajú na svet tie duše, ktoré ešte len narodiť sa majú. V knihe tej zapísané sú mená všetkých a čie meno mládenec vyrekne, toho duša ihneď vyjde odtiaľto na svet a vteľuje sa. Čie meno príde mu vyriecť na zlatom stole, ten človek bude šťastlivý a vo všetkom bude vodiť sa mu dobre. Čie meno vyrekne na železnom stole, ten bude nešťastlivým, čokoľvek by pred seba bral. Koho ale vyčítame na stole striebornom, ten v živote svojom stredné šťastie mať bude.“

„Keďže je tak,“ rečie králevič, „povedzte že mi, na ktorom stole narodil som sa ja?“ – „Teba sme vyčítali na železnom stole,“ odpovedal starec. – „Veru nebodaj (pravděpodobně),“ vzdychne si králevič, „ale či by ste mi ešte spomôcť nemohli?“ – „Spomôženo ti môže byť,“ hovoril starec, „ale iba tak, ak prídúc domov vezmeš si vášho pecúcha (pecivála) dievku za ženu.“ Pokrútil králevič hlavou, ale prisľúbil, že tak urobí.

Zatým podal starec Loktibradovi jedno zlaté klbko a prikázal mu, aby ho pred seba pustil a kadiaľ ono gúľať sa bude, tadiaľ aby šiel, že tak vymoce sa z tých hôr a príde domov. To urobil a šťastne dostal sa do domu otca svojho.

A tu doma hneď zlé chýry (zprávy) preňho! Otec umrel, kým on tam blúdil a najmladšieho Loktibradu, ako skapaného (zmizelého) vynechal z dedictva. Dvaja starší bratia poženili sa, pobrali si dcéry druhých mocných kráľov za ženy a bývali (bydleli) hrdo v kráľovských palotách (dvoranách) – a najmladšiemu viac ani čuchnúť nedali. Čože mal urobiť! Vzal si on tú pecúchovu dievku za ženu a šiel s ňou bývať do obďalečnej chalupy, ktorú nebohý (nebožtík) otec často navštevoval a ktorá teraz opustená stála.

Raz prizerala sa tá jeho žena, ako psi ruvali sa na podstení chalupy. „Páč (pohleď) len,“ povie mužovi, „ako tí psi rujú (rvou) sa!“ Vtom psi buchli sa o stenu a námaza (omítka) odpadla. Zo steny vyvalil sa kotlík, plný zlata, ktorý dakedy bol ta (tam) dnu (dovnitř) zapravil jeho skúpy otec a náhle zomrúc, nemohol starším synom o tom poklade nič vyjaviť.

Pomocou tohto pokladu Loktibrada vydobyl si dedictvo nazpak (nazpět) od bratov, poddal ich sebe a stal sa ešte aj nad nimi kráľom.

3 Sitno je krásná, opěvaná, širému okolí vládnoucí hora v kraji hontském u města Štiavnice, je plna pověstí jako český Blaník, chovajíc v sobě též spící rytíře.

Čert slúži

Jeden chudobný rubár (dřevorubec) vybral sa do hory (lesa) s posledným kúskom chleba, ktorý si v plátenej kapsičke (kabelce) niesol; lebo o tom kúsku chleba mal byť celý deň. Keď do hory prišiel, kapsičku zavesil na haluz a dal sa do roboty. Rúbal, neborák, rúbal a kálal (štípal) hrubé duby, až mu tak z čela tieklo. Tu čosi kamsi priplichtil sa čierny zasmolenec z najhlbšieho pekla ku kapsičke a ukradol mu ten ostatný (poslední) kúsok chleba.

Ako sa vrátil do pekla, hneď začal chváliť sa kamarátom: „Hlaďte že, toto malo byť jednomu rubárovi na celý deň a ja som mu to ukradol!“ – „Čo to tam, čo?“ ohlásil sa na to Lucifer. A keď vyrozumel, čo je vo veci, zhrozil sa nad ukrutnosťou tohoto zlodeja, že smel takému chudobnému človeku ostatný kúsok chleba vziať. I naskutku (hned) mu vyriekol súd: aby hneď stúpal slúžiť do roka tomu rubárovi.

Na druhý deň zberal sa znovu do hory ubiedený rubár a kládol ťažkú sekeru na plece (rameno). Tu otvoria sa dvere, a mladý, silný parobok (chasník) vkročí do izby. „Dobrý deň, gazdo!“ poklonil sa príchodzí. „Či by ste ma nevzali do služby?“ – „Ach syn môj, načo že by si mi bol,“ odpovedal rubár. „Sám nemám čo jesť a v kúte či vidíš pláče hŕba (hromada) lačných detí!“ – „No len ma vezmite; ja vás za službu nič nežiadam a uvidíte, že pri mne dobre sa mať budete.“ – „Nuž poď že teda so mnou do rúbania, keď už len tak chceš,“ povedal rubár a podal mu do ruky sekeru.

Neminuli tri dni a hora, ktorú by rubár sám do roka nebol zrúbal, ležela na hromade, až to bola radosť hľadieť na rovné rady poukladaných siah (sáhů). Od toho času počalo sa nášmu rubárovi dobre vodiť, a deti jeho neplakali viac od hladu v kúte; boli veselé a zdravé ako ryby, lebo boli syté.

„No, gazdo,“ povie raz ten sluha, „vy po kuse len rúbajte, a ja pôjdem dakde na mlatbu, aby ste mali na zimu chleba aj všetkého nadostač (dostatek) v dome.“

„Choď len, choď,“ odpovedal rubár, „ja budem zatým rúbať, čo budem môcť.“

Na jednej veľkej pustatine býval bohatý pán. Tristo stohov zbožia (obilí) stálo mu na poli, a v chlievoch ležalo tristo krmných bravov (vepřů). U tohto pána zastavil sa rubárov sluha a ponúkal (nabídl) sa za mlatca. „Nuž a kdeže ti kamarátstvo?“ opýtal sa ho pán. „O kamarátstvo sa vy nestarajte; len či dáte to zbožie mlátiť?“ – „Pravdaže dám; ale ho azda (snad) sám nebudeš mlátiť?“ – „Ej, či sám, či nesám; veď sa potom nahľadíte!“ – „Nuže a čože budeš žiadať na výmlatok?“ – „Nič, pane, len čo si naraz odnesiem,“ odpovedal sluha. „No,“ pomyslel si pán, „veď žiadnych sto kýl (měřic) neodnesieš!“ A privolil k tomu.

Keď bolo blízko polnoci, tu okolo stohov ozve sa odrazu tritisíce cepíkov: cup, cup, cup, cap, cap, cap! cup, cup, cup, cap, cap, cap! Čerti z horúceho pekla zbehli sa pomáhať svojmu kamarátovi, tak že do rána všetko zbožie bolo vymláteno, vyviato i pomerano. – Ešte len svitať počalo, zobral sa mlatec k pánovi, aby prišiel robotu opáčiť (obhlédnouti). A ten sa nemohol vynadívať na tej skorej (časné) robote. Ale bol rád, že zbožie bolo dobre vyrobené a povedal mlackovi, aby si výmlatok bral.

Milý mlacko káže si vykladať zbožie na široké pleciská (ramena), a pánova čelaď vyloží mu na ne dobrých sto kýl pšenice. „No či ti to dosť?“ spytuje sa ho pán. „Hoj, čože by to bolo?“ rozosmeje sa mlatec. „Len ešte klaďte; veď vidíte, že ešte pod ním vyskočím.“ I vykladú mu všetko zbožie na plecia a pánovi dúpkom stávajú vlasy od strachu. „No či ti to dosť?“ spytuje sa poznovu. Ale sa mlatec zase rozosmeje, že čoby to ešte bolo. „Len klaďte,“ povedá, „čo máte; veď vidíte, že ešte vyskočím, ako čoby som nič nemal.“

Sto tučných vykŕmených bravov valí sa z chlievov, mlatec sobere všetko na chrbát. „No u čerta, už ti to len azda (snad) dosť bude?“ Ale čert sa len smeje, ľahko vyskakujúc a káže klásť. Pán puká od zlosti; ale v slove si stojí! – od slova odstúpiť ani on nemôže. „Vypusťte sto vykŕmených volov,“ zakričí na čelaď, „tie azda len nepoberie!“ Ale mlatec soberie aj tieto a rozosmejúc sa do očú nahnevaného pána uteká, ako čoby nič neniesol, k svojmu gazdovi.

„No, gazdo, tu máte!“ zvrhne bremä vo dvore rubára. „Myslím, že sa už nebudete báť hladu, trebárs vás i tu nechám, lebo mi už vychádza rok. Ale či viete, kto som ja? Či pamätáte, keď vám v hore ten ostatný kúsok chleba bol skapal?“ Rubár pokýval hlavou: „Pamätám,“ povedá, „pamätám!“ – „No tak vedzte, ja som čert; ten kúsok chleba ja som vám bol ukradol a za pokutu musel som vám do roka slúžiť. Majte sa dobre!“

Vtom sa stal okolo domu smiech, ako čo by tritisíc koňov bolo zarechtalo. Boli to čerti, ktorí vysmievali svojho kamaráta, že musel u chudobného rubára slúžiť.

O troch grošoch

Raz kopal jeden chudobný človek pri hradskej ceste (císařské silnici) priekopy. A neviem, ako sa stalo, ako nie, dosť na tom, že sám kráľ voľakde si šiel po tej ceste a opýtal sa chudobného človeka: „Povedz že mne, ty môj drahý, akú máš plácu na deň za túto ťažkú robotu?“ – „Ha, najjasnejší kráľu, já mám na deň tri groše.“ Zadivil sa kráľ nad tým a opýtal sa ho, že ako môže na tých troch grošoch vyžiť. „Jaj, Vaša Jasnosť, čoby len vyžiť, to by ešte bolo ľahko; ale ja z tých troch grošov prvý vraciam, druhý požičiavam (půjčuji) a na tom treťom sám žijem.“

Ale to veru kráľ nerozumel, čo to znamená; trel si rukou čelo, že si rozhúta (rozmyslí), čo by to, ako by to mohlo byť. No, nevyhútal nič, len pekne krásne priznal sa, že on veru nerozumie, ako by to mohlo byť, zo troch grošov i vracať i požičiavať i vyžiť. „Nuž, najjasnejší pane,“ povie chudobný človek, „to je takto: Chovám (živím) si otca už starého a nevládneho (bezvládného), tomu vraciam, bo ma on vychoval. Ale chovám i jednoho malého syna; tomu požičiavam, aby mi vrátil, keď ostariem sa. A na tom treťom groši aj sám potrebujem žiť.“ – „No dobre, keď je tak,“ zaradoval sa kráľ. „Vidíš, môj drahý, já mám doma dvanástich radcov a čím väčšiu jim plácu dávam, tým viacej ponosujú sa (stěžují si) mi, že nemajú z čoho žiť a troviť. Teraz jim ja zahádam túto hádanku, čo si mi ty povedal. Ale ak by prišli k tebe opýtať sa, nepovedz že jim, čo to znamená, pokým (dokud) len môj obraz neuvidíš.“ Ako to dopovedal, daroval ešte sedliakovi za hrsť dukátov a odišiel domov.

Len čo došiel, dal zavolať tých dvanástich radcov pred seba: „Vy,“ povedá jim, „čo na toľkých peniazoch nemôžte vyžiť, jesto tu v krajine jeden človek, ktorý má na deň tri groše a ešte z tých jeden vracia, druhý požičiava a iba (leda) na tom treťom sám žije – predsa statočne vyžije. Teraz, keď ste múdri, povedzte mne vy, ako je to možno; lebo ak mi do pozajtrajška nepoviete, dám vás všetkých z krajiny vyhnať, aby ste mi aspoň darmo chlieb nejedli.“

Pobrali sa slávni radcovia s ovesenými nosmi domov a zasadli do rady, čo ako by to bolo. Každý chcel byť múdrejší, a ono za rozumom prostého človeka žiaden pohodiť nemohol. Minul deň, míňal sa i druhý; na tretie ráno mali už postaviť sa pred kráľa a ešte nevedeli tej veci ani vývod ani rozvod. Naveľa, naveľa (na mnoho přemýšlení) voľakto (někdo) jim pošepnul, kdeby vyhľadali toho chudobného človeka, že im ten najskôr spod závozu (z tísně) pomôže. I vyhľadali ho a dostavili sa hneď všetci k nemu. Prosbou, hrozbou, zle, nedobre dotierali doňho, aby jim povedal, ako je to s tými tromi grošmi. Ale on veru nezľakol sa jich: rozpovedal kráľovský rozkaz a že krem ešte ak by mu kráľov obraz ukázali, tak by mohla byť z tej raži (žita) múka. „Kdeže ti my, hriešni ľudia, kráľov obraz ukážeme,“ hovorili títo, „veď kráľ na naše slovo k tebe neprijde, a ty ani tak nesmieš pred neho. Len daj voliak (nějak) ináč nakriatnuť (nakloniti) sa na tu rozpoveď.“ – „A už keď ani to neviete, tak z tej múky chleba nenapečieme!“ Pokúsili sa aj o to ostatné: nasľubovali mu hory, doly, navláčili mu veľa peňazí, že veď už aj bez kráľovej milosti má na čom žiť, aby jim tu vec len rozpovedal. Ale on nič! Iba keď už peniaze na hŕbu nosili a on už dosť aj navysmieval sa im, že takí múdri páni nevedia si porady, vtedy vytiahol z vrecka (kapsy) jeden z tých dukátov, čo mu kráľ podaroval a riekol: „No vidíte, tuná je kráľov obraz, sám mi ho podaroval, vidím ho dobre; nemám čo obávať sa, že by som prestúpil kráľov rozkaz. A tak vám, čo chcem, vyjaviť môžem.“ – A vyjavil jim hádku!

Tu potom na tretí deň radcovia ľahko rozprávali s kráľom, keď im chudobný človek svojho rozumu požičal (půjčil). Ale aj kráľ hneď zavoňal (vyčenichal), čo je vo veci; dal zavolať toho chudobného človeka a opýtal sa ho: „Povedzže mne ty, ako je to, že si ty ináč taký statočný (řádný) človek a teraz predsa previnil si sa proti môjmu kráľovskému rozkazu?“

„Neprevinil som sa, najjasnejší kráľu, lebo som mlčal ako kameň, kým som neuvidel váš spravodlivý obraz. Tu ho mám ešte aj teraz, sami ste mi ho darovali.“ A vytiahnul dukát s obrazom kráľovým a rozpovedal mu všetku príhodu s tými dvanástimi, i ako hrozili i prosili i nadarovali sa mu i ako on navysmieval sa im.

„No,“ povedal na to kráľ, „keď si ty taký múdry, že ty viac rozumu máš ako moji dvanásti radcovia, nebudeš ty viac priekopy kopať, ale budeš ako veľký pán v mojom dvore prebývať a vedľa mňa v rade zasadať.“

„A vy?“ – to zas k tým radcom hovoril. „Či sa vy nehanbíte? Čože akože teraz s vami? – Vám nielen že platy nepovýšim, ale vám ešte aj z toho utiahnem, čo máte!“ – Neprišli tí viacej kráľa o plácu unúvať (obtěžovati).

O sirote

Opustená ako prst ostala Hanka na šírom svete. Pred tromi rokmi zomrela jej dobrá matka. Otec oženil sa znovu a to bolo jeho nešťastie, lebo mu zlostná žena hrýzla srdce, tak, že pod rokom vyschnul ako trieska. Otec, matka, bračok, sestra, všetko vymrelo; len Hanka ostala, aby trpela krivdu od ukrutnej macochy. Neborkej (nebohé) ústa boli spuchnuté (oteklé) od zauškovania (pohlavkování), chrbát očernetý od palice (hole), ruky doškriabané od roboty, oči červené od plaču, tvár bľadá od žiaľu, líca vpadnuté od hladu. Kto ju len videl, zaplakal nad ňou. Miesto múky popol, miesto kaše piesok, miesto chleba skalu (kámen) dávala jej mrchavá (zlá) macocha. A k tomu nebolo toho hniliaka, toho žráča, toho daromníka, do ktorého by jej nebola nadávala.[4]

I zabrala sa nevoľná sirota na cintorín (hřbitov), aby zaplakala nad hrobom matkiným a vyžalovala biedu svoju otcovi. Jasne svietil mesiačik na vysoké topole, ktoré povyrástali z hrobov, a Hanka stojí pred bránou cintorína. Rada by dnu (uvnitř), ale nemôže, lebo sú dvere mocne zamknuté. Tu zalomí rukama a počne žalostne nariekať. Ako tak narieka, postavil sa pred ňou jeden staričký žobráčik a pekne sa jej opýta: „Kdeže, kde, dievka moja, tak pozde?“ Vyžalovala Hanka krivdu svoju a prosila, aby jej otvoril bránu, že ide žalovať sa matke, otcovi, sestre, bratovi. „Ach, dievka moja,“ povedal jej ten staričký, a to bol Pán Kristus, „veď ťa tvoji rodičia nepočujú; ale na, ty, tento šípový prútik, šibni (šlehni) tri razy ním na hroby svojich milých, a v tom okamžení otvoria sa!“

Brána rozletela sa, a Hanka kráčala ponad staré i nové hroby k svojim milým. Prijde k sestrinmu hrobu, šibne prvý raz šípovým prútikom naň a z hlbokého hrobu ozve sa hlas sestrin: „Kto to klope na môj hrob?“ – „Ach, sestrička moja, otvor že mi, otvor!“ zaplače Hanka. Šibne prútikom druhý i tretí raz a sestrin hrob otvorí sa. V bielej plachtičke okrútená (zamotaná) sedí v ňom sestra. I žaluje Hanka svoju biedu, a umrelkyňa plače s ňou. Po chvíli jej slabým hlasom povie: „Obzri že sa, sestrička, obzri, kde ti bračok leží!“ Hanka sa obzrie, sestra zmizne, hrob zavrie sa.

Ide ďalej k bračokovmu hrobu; šibne naň prvý raz šípovým prútikom a z hlbokého hrobu ozve sa hlas bratov: „Kto to klope na môj hrob?“ – „Ach, bračok môj, otvor že mi, otvor!“ Šibne prútikom druhý raz i tretí raz, a hrob bratov otvorí sa. V bielom kepeni (plášti) okrútený sedí v ňom brat. I žaluje Hanka svoju biedu, a umrlec plače s ňou a po chvíli slabým hlasom povie: „Obzri že sa, sestrička, obzri, kde ti otec leží!“ Hanka sa obzrie, brat zmizne, hrob zavrie sa.

Nevoľnica kráča k otcovu hrobu; šibne naň šípovým prútikom prvý raz, a z hlbokého hrobu ozve sa otcov hlas: „Kto to klope na môj hrob?“ – „Ach, otec môj drahý, otvor že mi, otvorte!“ Šibne prútikom druhý raz i tretí raz, hrob rozletí sa a v ňom sedí umrlý otec. I rozpráva Hanka krivdy svoje, žaluje na macochu, a umrlec plače s ňou a o (za) chvíľu slabým hlasom povie: „Obzri že sa, dievka moja, obzri, kde ti matka leží!“ Nešťastná dcéra sa obzrie, otec zmizne, a hrob zavrie sa.

Slzy ju od žiaľu zaliali a tak sa pobrala na matkin hrob; ale si umienila, že už viacej neobzrie sa. Šibne šípovým prútikom na zarastený matkin hrob prvý raz, a z hlbokého hrobu počuje volať matku: „Kto to klope na môj hrob?“ – „Ach, matka moja drahá, otvorte že mi, otvorte!“ plače Hanka. Šibne prútikom druhý raz i tretí raz, hrob rozletí sa a v ňom sedí umrlá matka. I rozpráva Hanka krivdy svoje, žaluje sa na macochu a dobrá matka plače s ňou. Po chvíli prerečie žalostným hlasom: „Obzri že sa, dievka moja, obzri, aký tam mládenec stojí!“ Hanka ale odpovie: „Veru sa ja, matka moja, neobzriem; lebo by ste sa mi skryli!“ I objíme dobrá matka opustenú sirotu; zem trasie sa a zasype matku i dceru! – Hanka leží pri vlastnej materi!

4 Tak krutá macecha bývá jen v pohádkách.

Motýliky

I šli traja motýliky na prechádzku. Jeden bol biely, druhý červený a tretí žltý. Ako sa oni prechádzajú po krásnej zahrade, s kvietkami sa zhovárajú, zabávajú, spustí sa veľký dážď, a nemali sa kde skryť. Prišiel biely motýlik ku bielej ľalii a ako sa prosí, tak sa prosí: „Pekná biela ľalia, pusť nás schovať sa do svojho kvetu a zachráň nás pred týmto dážďom.“ Ľalia odpovedala: „Teba pustím, ale červeného a žltého nie.“ – „Keď nepustíš mojich bratov, nepôjdem ani ja, radšej budem spolu s nimi moknúť.“ Išiel probovať šťastia červený motýlik k červenému tulipánu hovoriac: „Prosím ťa, krásny červený tulipán, pusť nás schovať do svojho kvetu pred týmto dážďom.“ – „Teba pustím, ale bieleho a žltého nie.“ – „Keď nepustíš mojich bratov, nepôjdem ani ja – radšej budem spolu s nimi moknúť.“ Teraz už bol rad na žltom, ten šiel k tulipánu žltému útulok pred dážďom hľadať. „Zmiluj sa ty, žlto skvúci tulipán, nad nami, pusť nás schovať do svojho kvetu pred týmto dažďom.“ – „Teba pustím, ale bieleho a červeného nie.“ – „Keď nepustíš mojich bratov, nepôjdem ani ja, radšej budem spolu s nimi moknúť.“

Počulo to slniečko, ako sa tie motýliky radi vidia, zahnalo čierne, dážďové oblaky, utešene zasvitlo, zmoknuté motýliky obsušilo a oni sa zase pekne spolu až do večera tešili a zabávali.

Zakliaty zámok

Deti obyčajne unúvajú (obtěžují) starších, aby jim rozprávali. Tu starší človek započne: „Bol raz jeden oráč a ten vyoral jednu truhličku a v tej truhličke bol jeden zajačik a ten zajačik mal chvostík; pozriteže – aha, len takýto krátky!“ Pri vykríkníku „aha!“ ukáže rozpravač malý prst a pokrčí ním – a stíchne. Deti ozvú sa: „A potom? A ďalej? Jaj, to je krátke!“ Rozpravač povie: „Veď keby ten zajačik bol mal dlhší chvostík, nuž by aj rozprávka o ňom bola dlhšia; ale pozrite, keď len takýto krátky bol – aha (ukáže malíčkom ešte raz) nuž vám je aj rozprávka toľká!“ Deti ale neprestanú prosiť a unúvať, až kým (pokud, jen) rozpravač nepovie: „No, tichože! Počúvajte!“ Tu zatíchnu ako nemé a počúvajú až do konca.

Jeden otec mal troch synov; najstarší z nich bol stolár, stredný kováč, ale najmladší nemal žiadneho remesla. Otec ale poslal všetkých troch (tři) spolu do sveta hľadať si živenie. Prišli na nocľah do pustej hory (lesa). Tu ako najmladší spal, pozhovárali (domluvili) sa tí dvaja majstri, že keď ten nemá žiadneho remesla, nebudú ho ani po svete chovať (živit) a naňho zo svojho remesla zarábať (vydělávat). Len veru (a tak skutečně) ho obrali zo všetkého, čo tam ešte niečo na cestu mal a nechali tak.

Zobudil sa a videl, že ho bratia nechali, aj že už nemá ničoho nič. Poplakal sa ako dieťa a pomyslel si, že pôjde nazpak (nazpět) domov, aby o hlade nezahynul. Ale on zamotal sa (zabloudil) v tej pustej hore a prišiel ku jednej chalupe. „Čo je v nej, to je v nej,“ pomyslel si, „už len idem dnu (dovnitř), aspoň sa opýtam (zeptám se), kadiaľ (kudy) najbližšia cesta do dediny.“ Lež (leč) tu mu zakročia cestu dva psi a brešú do (štěkají na) neho a len roztrhaž, čo raz (kdykoli) chcel napred kročiť. Sadol (sedl) si teda a bol ticho ako muška. Tu aj psi zatíchli a začali chvostmi krútiť okolo neho. Jeden z nich pritočil sa až k nemu a povedal mu: „Ej bratku, veď ty ani nevieš, že sme my tvoji vlastní bratia. Takto povodilo sa nám, už sme my na psov zakliati, keď sme ťa obrali a v pustej hore nechali. Aj my sme sem zablúdili ku ježibabe a tá šibla (švihla) nás prútom a premenila na psov; ale ty nedaj sa. A poď už k nej tam dnu. Už ťa pustíme; aj my za tebou pôjdeme.“ – Išiel teda už smelšie tam dnu (směleji tam dovnitř).

Tam ho ježibaba pekne privítala a hneď aby si sadol u nej k obedu. Sadol si a ona vyšla von do kuchyne po polievku, len čo mu zastrela (jen co mu prostřela) a položila pre seba aj pre neho tanieriky (talířky). „Nejedz že z toho taniera,“ povie mu starší brat, „to je mrcha (špatný) tanier, z toho nám dáva.“ A hneď chytil tanier do pysku a premenil druhý. Ježibaba nič nezbadala a chutne si zajedala aj z toho psiarskeho (psího) taniera; jej nič nevadilo. O chviľku začne všelijaké vravy (řeči) hovoriť a chce toho za tým stolom šibnúť svojim prútom. Ale tento mal sa už na pozore, zachytil jej prút a vychytil z ruky a šibnul ju nazak. Hneď ju premenil na mačku a kričal na ňu: „Povedz teraz, ježibaba, ako mám mojim bratom odčarať (odčarovať)?“ Dlho nechcela, ale naposled mu povedala, aby obrátil prút a hrubším koncom tri razy buchol, že hneď budú ľudia. Urobil to a bratom bolo odčarané.

Ježibabu nechal už teraz (teď) tak ako mačku tam mňaukať a sám odišiel s bratmi preč. Dlho nič nevídali, ani nechýrali (neslyšeli o ničem). Raz ti vidia tam v tých pustých horách zakliaty zámok. Bratia už nechceli do zámku, žeby tam zase zle povodilo sa im a tohto (tohoto) nechali samého. On si ide. A tam pod zámkom celé mesto, ale v ňom nik (nikdo) nehýbal sa, ani nežil. Prešiel si celé mesto sám, až po bránu zámockú dostal sa. Tu stáli dvaja železní zbrojníci na stráži; ale ani ti nehýbali sa. Brána otvorila sa mu a on vošiel dnuká. Ani tam nebolo chýrať nikoho, nuž si on smelo chodil po zámku ako pán.

Prišiel do jednej izby. Tam bolo prestreté (prostřeno) na stole; ale iba (jen) pre jednoho a jedlá najlepšie. Hladný (hladový) bol; sadol si a najedol sa. Ide do druhej izby; tam najde posteľ pripravenú. Ľahne si a vyspí sa dobre v perinách. Včas ráno vstane a ide do tretej izby. Tam našiel na stolíku strieborné husličky. Keď chytil slák (smyčec) do ruky, čo (třebaže) sa nikdy neučil hrať, predsa tak zahral, až to bola radosť počúvať. Na druhý deň šiel zas do inej izby a tam videl zlaté husličky, až sa tak svietilo od nich. Ešte krajšie si zahral ako na strieborných. Na tretí deň zas kutil ďalej a našiel drahými kameňmi vykladané husličky. Myslel, že oslepne, keď pozrel na ne. Začne hrať – a tu tak hral, že i mŕtveho zobudil. V ostatných izbách hromady zlata a drahého kamenia ponachodil (našel).

Dlho on tam býval, až prišli aj dlhé večery a noci a on počal unúvať sa (nudit se) sám po tme. Len našiel v prvej izbe ako ruka tlstú (tlustou) a na dve siahy dlhú (dlouhou) voskovú sviecu. Aknáhle (jakmile) ju zažal, počuje buchot a tí dvaja železníci spod brány prídu a pýtajú sa ho: „Jasný pane, čo chcete?“ Janko naľakaný (polekaný) sfúkne sviecu a dvaja železní zbrojníci odídu (odejdou) preč.

Lež potom mu prišlo do pamäti, čo mal robiť! Zažal sviecu zase; zbrojníci prišli. Vypytuje sa ich všeličo, až mu povedia, že sú zakliati a že ich život visí od života tej sviece. Čo (třebas) bude sto míl ďaleko a zažne si ju, hneď v okamžení sú pri ňom a čo chce, to mu vykonajú.

Nuž Janko na druhý deň nabral si zlata, peňazí; šiel inde hľadať šťastie. Len príde do jednoho mesta, kde kráľ býval. Mal peknú dcéru, ktorá ale nikoho nechcela. Pomyslel si Janko: „Počkaj, šelma, veď ja ťa dostanem, keď si mi len taká pekná!“

Janko si najal dom s krásnymi izbami pri paláci kráľovskom. Večer si zažal voskovú sviecu a zbrojníci prišli. Tu jim kázal strieborné husličky doniesť. Zavčas rána začal vyhrávať, až sa tak ozývalo. Tu kráľova dcéra, keď ho počula, zažiadala si tie husličky mať a on jej ich poslal. Na druhý večer ale dal si doniesť zlaté husličky, a keď druhé ráno vstal k obloku a tieto do ruky chytil, všetci ľudia sa zbehli k palácu; lebo (neboť) sa nazdali, že horí, čo to od tých husličiek všetko sa svietilo. A keď Janko začal hrať ako nik druhý, tu všetko už len tú hudbu chválilo a natriasalo sa to každé, čo mu tá hudba žilky preberala (v žilách hrála). A kráľova dcéra nemala pokoja, kým jej neposlal aj tieto zlaté husličky a od radosti nevedela sa kde podieť, keď aj ona mohla tak pekne prehrávať na nich.

Na tretí večer dal si prihotovať husličky drahými kameňmi vykladané. Keď si potom na ráno stal do obloka a začal hrať, ľudia od blesku husličiek ani nevideli, oslepli; a pri tej hudbe zase čo by (i kdyby) kto mrtvý bol býval, rozveseliť sa a poskočiť si musel. Kráľova dcéra sama pribehla k nemu, aby jej, pre Boha, ešte aj tie husličky dal, lebo že sa jej voľač stane, ak ich mať nebude. Janko jej povedal: „Dám ti ich – ale či ma budeš chcieť?“ – „To si ma príď od otca pýtať, potom uvidíš,“ povedala mu ona, a že jej medzitým časom husličky do rúk podal, nuž už len utekala s nimi domov.

Pobral sa Janko ku kráľovi kráľovskú dcéru pýtať. Kráľ mu povie: „Keď si ty taký majster, že si si už ako vidno moju dcéru zajal, vystanov (opatři) mi ešte kráľovstvo, aby si bol mne roveň, potom vám spravím svadbu.“

Odišiel Janko od kráľa a zažal svoju voskovicu. Železníci prišli: „Jasný pane, čo chcete?“ – „Čože by som chcel?“ povie jim Janko. „Kráľovstvo chcem mať, keď mi kráľ svoju dcéru inak dať nemieni.“ – „Kráľovstvo zakliateho zámku,“ povedia zbrojníci, „dávno je vaše; ibaže (jenže) je ešte neodkliato (není osvobozeno ze zakletí). Ono bude aj odkliato, keď táto svieca dohorí. Lenže my vám potom iba jednu jedinú službu preukázať (prokázat) môžme, keď si v súrke (v tísni) na nás spomeniete. Dobre si to rozmyslite.“ – „Poručená Bohu,“ riekol Janko, „keď len kráľovstvo zakliateho zámku odkliato bude a kráľovu dcéru dostanem!“ S tým nechal voskovicu tak, aby dohorela.

Keď už svieca spolovice dohárala, prebudili sa v tom zakliatom zámku a v meste všetci kňazovia a prišli mu pokloniť sa. Keď už len kúštik bol, prišlo vojsko, aby počúvalo jeho rozkazy. A keď celá svieca zhorela, prišiel národ všetek – vyvolili si ho za kráľa.

Mohol sa už teraz Janko predstaviť kráľovi ako kráľ a dostal jeho dcéru. Aj ten ako sľúbil, spravil im tam svadbu.

Po tej svadbe pobral sa on s ňou do toho svojho odkliateho kráľovstva. Kňazov a vojsko boli poslali napred, aby ich to tam vítalo. Išli teda len sami. Tu ako prídu k horám, prepadnú ich dvaja zbojníci, čo medzi tým časom tam sa boli uhniezdili a zle nedobre garazdovali (řádili). Janko v tej súrke (tísni) spomenul si ešte na svojich železných zbrojníkov. Hneď tí tam (objevili se)! A oddali sa (dali se) zrovna do zbojníkov. Hej, bola to pračka, keď tí pochytili sa; lebo aj zbojníci boli mocní a nechceli ustúpiť ani železníkom (železným rytířům). Raz (jednou) si tí postrhávajú odenie, i tí tým i títo týmto (navzájem). A tu Janko pozná v tých zbojníkoch svojich bratov. „Nuž ale ste to vy?“ zavolá na nich a oni ho poznali. Hneď bol koniec pračky a všetci sa upokojili a šli s ním a slúžili mu.

Keď prišli do Jankovho kráľovstva, tu už miesto pustých hôr všade ľudia a dediny a v odkliatom meste všetko na nohách víta si svojho kráľa a kráľovnú. Slávne vtiahli do zámku ešte raz krajšieho (jednou tak pěkného), ako predtým bol. Janko poznal v ňom už všetky izby a uviedol svoju nevestu do tej najkrajšej.

Janko mal ešte len tu veselie veselé (teprve tu měl veselou veselku), a panuje dosiaľ – ak neumrel!

Bača a šiarkan

(Ovčák a drak)

Bol jeden bača (první ovčák); a keď bol bačom, musel bývať aj vysoko na horách na salaši (pastviště a bouda v horách). Keď odvaril (navařil) sýr i žinčicu (svařené ovčí mléko), do komory odpratal a zamkol, prepustil tak niekedy kolibu dajednomu (některému) z ovčiarov varovať (hlídat), a sám si ešte zašiel za ovcami zapískať si na píšťaľke, podívať sa okolo po holiach a dolách, i po tom širokom belasom nebi.

Raz – bolo to tak v jaseni, keď idú hadi do zeme spať – zastal si (zastavil se) milý bača, podoprel sa na vatrál (obušek) a zahľadel sa pred seba, dolu do hustej hory (lesa). Tu div že nepodlomili sa mu kolená! Sila hadov hrnula sa zo všetkých strán a priliezali všetci ku zápole (skalní stěně), milému bačovi zrovna pred oči. Keď k zápole doliezli, vzal každý had na jazyk akúsi zelinku, čo tam rástla, dotknul sa zelinkou skaly – a tá otvorila sa mu sama od seba. Hadi, jeden po druhom, mizli v tej skale, len (právě) akoby boli prepadali sa.

Bača hútal – hútal (přemýšlel), čoby to bolo, až i sám rozhútal sa na voľač (rozmyslel si něco). Prikázal psu Dunajovi, aby ovce zavracal (sháněl), a sám poď (hajdy) k zápole: „Musím ja,“ rečie si, „vyskúsiť, čo to za zelinka a kde to tí hadovia lezú.“ Zelinka bola ako zelinka – neznal jaká; keď ju ale otrhnul a dotknul sa ňou skaly, skala otvorila sa i jemu. Vošiel dnu (dovnitř) – a tu jaskyňa priestranná, jej steny len tak ligotali (třpytily se) sa od zlata a striebra, ako čoby to bolo hviezdami posiato. Naprostred jaskyne stál zlatý stôl, na stole ležal pokrútený velikánsky starý had; ostatní hadovia takže (taktéž) ležali okolo stolu a po jaskyni. Spali už všetci, ani nehnuli sa, keď bača vnišiel (vešel).

Bačovi páčila (líbila) sa jaskyňa, nuž poobzeral (prohlédl) si ju zo všetkých strán. Potom ale pomyslel si aj na ovce a na salaš. „Eh,“ rečie, „videl som, čo som chcel, idem nazpak.“ Bolo mu ľahko riecť „idem“; ale ako von (ven)? Zápoľa zavrela sa i za ním, ako i za hadmi, a on veru nevedel, čo robiť, aby otvorila sa mu. Milý vtáčik v klepci probúval (zkoušel) i tak i tak, ale skala bola neústupná.

„Nuž čože? Keď nemôžem von, budem i ja spať!“ rozmyslel sa konečne, ukrútil (zakroutil) sa do širice, ktorú našťastie sebou vzal, ľahol si a usnul. – Nezdalo sa mu, že by dlho bol spal, keď ho tu akýsi šust a šumot prebudil. Strhol sa (lekl se), ký čert mu to po kolibe (pastýř. bouda) šuští; bo nazdal sa (neboť se mu zdálo), že si spí v kolibe v salaši. Ale keď oči pretrel, zasvitlo mu, kde je. Zaligotali sa mu steny jaskyne a na prostriedku zlatý stôl. Starý had ležal ešte vždy na ňom pokrútený, ale ostatní hadovia dvíhali hlavy, lízali zlatý stôl, a tu i tu zasipeli: „Či už čas?“ Starý had ten počúva (poslouchá) ich sipenie, až i sám zdvihne pomaly hlavu a povie: „Už čas!“

Ako to vypoviedal (vyřkl), natiahol sa od hlavy do chvostu jako prut, zliezol zo stolu na zem a poberal sa (vybral se) von. Všetci hadi liezli za ním. Bača tiež roztiahnul sa ako bol dlhý, stačil si pár ráz ešte aj zívnuť, a tak a tak pobral sa (vybral se) za hadmi, mysliac sebe: „Kadiaľ oni pôjdu, pôjdem i ja.“ Ľahko riecť „pôjdem i ja“, len ako? Starý had dotknul sa skaly, tá otvorila sa a hadi vylezli von. Za posledním chcel aj bača, ale zápoľa zavalila sa pred ním, len mu tak v očiach mrklo. A starý had zvonku hvízdajúcim hlasom zasyčal: „Eh, človiečku, musíš ostať tu!“

„Eh, čoby som tu robil?“ ozve sa bača. „Gazdovstvo tu nemáte, robotu mi nedáte a spať naveky nebudem. Pusťte ma von, mám ovce na salaši a doma zlú ženu; bude ma hrešiť (vadit se se mnou), kebych včas neprihnal.“

„Ty skorej odtiaľ nevyjdeš, dokiaľ nezložíš trojnásobnú prísahu, že nebudeš vravieť, kde si bol a jak si sa dostal k nám,“ zahvizdol had.

Čo mal bača robiť, vďačne zabožil sa (zapřisáhl se) jim do tretice, nie, že nepovie, len aby ho pustili von.

„Ak nebudeš prísahu držať, veru že povodí sa ti zle, nedobre!“ zahrozil sa had bačovi, keď ho von vypúšťal.

* * *

Ale tu ešte len vtedy, keď na biely svet vystúpil, začali sa pod bačom kolená podlamovať. Preľakol sa (polekal se) toho, čo tu videl. Veď ti tu, na miesto jaseni, už rozvité bučky a stráne okopnelé (zbavené sněhu) zelenajú sa jarňou pašou (pastvou)!

„Beda mne!“ zalomil rukama. „Ja človiečik sprostáčik, čo som to urobil (udělal)! Veď (vždyť) som ja zimu prespal vo skale! Jaj, ovce moje, kde vás najdem. Jajže žena moja, čo tá na to povie; tá mňa umučí!“

Tak bedákajúc (běduje), pobral sa v tú stranu, kde jeho koliba stála. Pri kolibe zazrel ženu, že tam voľač upratuje (něco uklízí). Bojac sa, že hneď nanosí sa mu do vlasov (vykráká mu), schoval sa za košiar (ohrada pro ovce). Ako tam čupí, vidí teraz, že tu od voľakiaľ si prikvitnul (objevil se) akýsi pekný človek a dopytoval sa jej, kde má muža. Bačová pustila sa do plaču a rozprávala tomu pánovi, že jej muž ešte hen (už tamhle) v jaseni odišiel za ovcami a viac nevrátil sa. Pes Dunaj že ovce podvečer priviedol, ale o bačovi niet viac ani chýru (zvěsti) ani slychu. „Iste toho vlci zožrali, alebo bosorky (divé ženky) na kusy po hore rozvláčili,“ nariekala bačová.

„Ej, neplač, žena moja,“ ozval sa na to bača spoza košiara, „veď som ti ja tu! Nezožrali ma vlci, ani ma bosorky po hore nerozvláčili, len som sa bol tu hľa pod lesice (proutěný plot) uložil, zaspal som, a prespal som zimu v košiaru.“

Ej, ale si to milý bača zle poradil! Ako bačová slová jeho začula (zaslechla), nechala plač byť plačom a pustila sa nemilobohu do hrešenia (do nadávání až Bůh bránil), až hora ozývala sa: „Bodaj ti sto hromovitých bohov do duše udrelo, ty pochábeľ, ty pľuhák (blázne, otrapo)! Si ty statočný chlap (čestný člověk)! Aký si ty bača? Poručí ovce do vôle Božej a sám ľahne pod košiar a spí ako had v zime! Či to kto slýchal?“

Bača si pomyslel v sebe: „Tá to už len uhádla!“ Ale mlčal jako peň, lebo pravdu poviedať nesmel. Ten pekný človek poviedal jeho žene, aby len utíšila sa, že to nebude tak, ako muž povieda, že ten musel kdesi inde zimovať; ale že im to ešte na dobré vypáli (obráti se), keď len muž pravdu povie, kde bol. Hľa, ale (tak tu teprve) bačová začala rozhadzovať sa ešte len teraz, aby muž dúškom (hned a hned) vyjavil, kade (kudy) túlal sa, kde u kadejakých (jakýchsi lidí) zimoval. Kto vie, čo by z toho bolo porobilo sa, keby ten pekný pán nebol bačovej volač (něco) do hrsti šuchnul (vstrčil) a nahovoril ju, aby už len (jen) ticho bola a šla radšej domov do dediny, že je už aj tak nepotrebná na salaši, keď je sám bača tu a zariadi (zařídí) si všetko.

Keď bačová odišla, vzal pekný pán na seba svoju opravdovú podobu a tu videl bača pred sebou černokňažníka (kouzelníka) z hôr. Poznal ho hneď, preto, že černokňažník má v čele tretie oko. Černokňažník je človek veľmi mocný, sám premení sa na akúkoľvek podobu, a kto by chcel sprotiviť sa mu, toho urobí hneď trebas i baranom lebo capom (kozlem). Nie div, že preľakol sa (zalekl se) i bača náramne, mal pred ním ešte väčší strach ako pred ženou.

A černokňažník vzal si naozaj baču na mušku, a len aby hneď a naraz vravel, kde bol, čo videl. Bača zanemel (oněměl), zarazil sa; mohol ho kresať (tesat) ako drevo, nebol by údom pohol, bál sa starého hada, bál sa ešte viac zrušiť prísahu: nuž mlčal. Keď ale černokňažník po druhý – po tretí raz – a už hrozným hlasom pýtal sa, kde bol a čo videl, ba keď postava černokňažníkova rástla pred ním ako zo zeme, tu zapomnel bača na hada i na prísahu. Priznal sa, kde bol, ako dostal sa do skaly a čo tam skúsil.

„No dobre,“ riekol černokňažník, „tedy poď so mnou; ukážeš mi tú skalu i tú zelinku.“ – Bača musel stúpať.

Keď prišli pod zápoľu, odtrhnul bača zelinku, položil na skalu, a skala otvorila sa. Černokňažník ale nešiel dnu, ani baču nepustil; len vytiahol akúsi knihu a začal z nej čítať – a čítal len a čítal. Bača triasol sa na celom tele ako prut.

Zrazu (naráz) zatriasla sa zem; zo skaly ozývalo sa syčanie, hvízdanie a von vyliezol ukrutný šiarkan (drak), na ktorého bol premenil sa starý had. Z tlamy mu šľahal plameň, hlava bola hrozitánska, chvostom ťal napravo i naľavo a ktorý strom zasiahol, ten prerazil.

„Hoď mu túto ohlávku na hrdlo!“ kázal černokňažník, podávajúc bačovi akési opraty (opraté), pritom ale oči z knihy nespúšťal. Bača vzal ohlávku, ale bál sa čo len (třeba jen) pristúpiť k šiarkanu. Iba keď (teprve když) mu to černokňažník po druhé i po tretie rozkázal, vôľ nevôľ (volky nevolky) poslúchnul.

Jaj ale, beda bačovi! Ako mu už ohlávku na šiju (na krk) hodiť chcel, šiarkan zvrtol sa len raz a bača ani nezbadal sa (než se vzpamatoval), ako sedel na šiarkanovi na chráte, a ten zdvihol sa s ním ponad hory, ponad doly. V tom okamžení urobila sa číra tma, len plameň, čo šiarkanovi z tlamy a z očú vyšľahoval, svietil im na cestu. Zem otriasala sa, kamenie sypalo sa z vrchov dolu. Strašne šibal (švihal) šiarkan chvostom na všetky boky, ktorý bučok, ktorú jedlinu zasiahol, zlomil ako prútik, a vody toľko hrčalo z neho na zem, že tiekla po stráňach vrchov dolu ako Váh. Strach na dač takého len pomyslieť. Bača nebol už ani živý ani mrtvý; len troška marilo sa (zdálo se) mu, že je ešte pri svete.

Pomálu, pozvoľna utichoval predsa hnev šiarkanov, neoháňal viac chvostom, prestal vodu púšťať, z tlamy nešľahal mu oheň. Bačovi hneď odľahlo na srdci, vydýchol si a čakal už len na to, kedy započne šiarkan spúšťať sa dolu. Ale šiarkanovi na tom dosť nebolo; zaumienil (umínil) si ešte len teraz milého človiečika strestať. Pomály, pomáľunky zdvíhal sa s ním od zeme do hora, vždy vyššie a vyššie, až zdali sa bačovi vysokánske vrchy a hole kremä (jen) jako mravenčie kopky; a ešte vyššie vyzdvihoval sa šiarkan, až bača nevidel nič viac len slnce, hviezdy a mraky. Tu zastal s ním šiarkan v povetrí viseť.

„Jaj Bože, čože si počnem, tu visím v povetrí; ak skočím dolu, nezostanú zo mňa ani franforce (cáry), a do neba vyletieť nemôžem!“ bedákal bača a plakal ako decko. – Šiarkan ani neuchnul (nemukl). „Šiarkane, veľkomožný pane šiarkane, zmilujte sa!“ prosil sa, žeby kameň bol pohnul sa na jeho prosby. „Oj zleťte že, zleťte dolu, prisám Bohu, vás do svojej smrti nepohnevám.“ – Šiarkan iba čo (jen) fučal a frkal, ale nereknul ani bé ani cé, ani nehnul sa.

Tu zrazu donáša sa k ušiam bačovým hlas škovránka (skřivánka). Zaradoval sa bača. A milý škovránok priletoval k nemu vždy bližšie a bližšie; keď už nad ním zatrepotal krídelencami, prosil sa mu bača: „Škovránku, vtáčku Bohu milý, prosím ťa, doleť že ty k Otcu nebeskému, a vypovedz mu moju biedu. Povedz mu, že ho pozdravujem na stokrát, že volám o Božiu pomoc!“

Škovránok zaletel k Otcu nebeskému, a rozpovedal tam, jako volá bača o Božie zmilovanie. I zmiloval sa Otec nebeský nad úbohým bačom, napísal čosi zlatým písmom na blánku brezového listu, dal lístok škovránkovi do zobáčku a prikázal mu, aby ho spustil šiarkanovi na hlavu.

Letel škovránok poveternými výšavami a zletel nad šiarkanovu hlavu, pustil na ňu brezový, zlatým písmom popísaný lístok. V tom okamžení spustil sa šiarkan s bačom potichúčky na zem.

Keď opamätal (vzpamatoval) sa bača, videl, že stojí pri svojej kolibe na salaši, videl, že Dunaj – ako čo by nič nebolo stalo sa – zavracia ovce dnu do košiara k dojeniu – videl na vŕbe zvonec – rozprávke koniec!

Statočný valach

(Poctivý ovčák)

V jednej sedliackej izbičke za bielym lipovým stolom sedelo raz dakoľko (několik) dobrých susedov, zhovárajúcich sa medzi sebou o veciach gazdovských (hospodářských).

Jeden sťažoval sa, že má mrcha (špatné) kone: „Ani neviem,“ povedá, „ká zlá nevoľa (choroba) stala sa im, či jich sluha dakde prehnal, či sú ochvátené (přejedené), či ká im je zkaza?! Ale čože robiť – človek nemôže vždycky sluhovi za pätami chodiť, ako mu zaobchodí so statkom.“

„Eh, ba moje volky sú ta (tam)!“ povedal druhý. „Môj Ďuro je na oko dosť ťarbavý (nemotorný), ale ku statku je dobrý, a moje volky poprávajú (spravují) sa od pol roka tak, akoby kládol na ne.“

„A už, susedia moji,“ povie domáci gazda (hospodář), „viete, že ja nerád veľa hovorievam; ale čo poviem, to stojí. Keď je reč o čeľadi, nuž ja vám len toľko poviem, že nad mojho valacha nieto v celom svete statočnejšieho, čo by tak verne slúžil a v ničom gazdu neoklamal. A – veď vám je to radosť len pozrieť na tie ovce, čo ten pasie; a nikda ešte nič pri nich neschyblo.“

„Pekné sú, pekné, tie vaše barance,“ povie sused, „lebo na to už každý len prisvedčí, že ten váš valach rozumie sa do svojho. Ale oklamať, neoklamať, to sem tam (to je jiné). Keby tak na to prišlo, verte mi, že je aj váš valach len taká stonoha (šejdíř), jako ktorýkoľvek druhý.“

„Ale môj Janko?“

„Veru, váš Janko – je taká stonoha, jako ktorýkoľvek druhý.“

„A už to zas nie!“ povie gazda.

„A už to veru hej (áno)! A keď sa vám vidí, že len z pestva (čtveráctví) hovorím, čo stojí stávka (sázka) – no!“

„Pre mňa trebárs sto zlatých!“

„Dobre, stojí tých sto zlatých,“ povie sused, podávajúc gazdovi ruku. „Ak mi váš valach nepredá najkrajšieho baranca – a nepovie vám, že mu ho alebo vlk uchytil alebo čo také – ja vám dám tých sto zlatých!“

Ostatní susedia potvrdili stávku, „že nebude statočný človek, kto nedá“.

Na tretí deň, ešte len brieždiť sa (svítat) počalo, už milý sused bol ďaleko za domami za horami. Stúpal hore (vzhůru) chodníkom na salaš. „Hej, sto zlatých – pekný groš pre sedliaka!“ Podskočil si; ba dobre, že z kože nevyskočil od radosti, lebo jich držal už jako v hrsti. „Čože? Dám mu pekné slovo a tvrdý toliar, ten sa mu tiež pekne v očiach zablyští!“ Už popredku (předem) videl, jako mu valach vysadí baranca – a medzi takýmto premýšľaním tak ľahko minul sa mu čas, že ani nevedel, kde sa vzal, len keď už psi zhaučali (zahafali) naňho pri samej kolibe.

„Pán Boh daj šťastia, Janko! Ako že sa máš?“

„Pán Boh daj – Pán Boh daj! Ta – ďakujem pekne – vítajte!“

Z reči do reči, pustili sa do rozprávky – jako obyčajne na salaši. Rozprávali si, Boh vie, o čom, len o barancovi nie. Lebo statočnosť valachova ukazovala sa z každého slova, čo len preriekol. A táto statočnosť, hneď z počiatku, akoby sama zavrátila (odvrátila) milého kupca natoľko (tolik), že si tento nijak netrúfal, len tak nič po nič (pro nic za nic) pustiť sa do veci. Už sa aj bál, že boh daj ak nepríde (nedej bože, přijde) o tých sto zlatých. A v tom strachu aj pozabúdal všetko, čo si bol popredku cestou premyslel. Ani nevedel, čo má ďalej povedať a jak to navliecť.

Adaj (snad), že by bol pri poctivosti ešte aj odišiel, ale ho to len omínalo (hnětlo) a tie nešťastné barance (beránci) zbľačali (zabečeli) v košiari. Nebodaj obadali (bezpochyby cítili) svoj čas, kde jich valach vypúšťať zvyknul. Aj že už bola rosa obschla, ta šiel (odešel) tento vyhnať si ovečky na zelenú pašu (pastvu). „Alebo teraz, alebo nikdaj!“ posmelil sa sused a začal hneď k veci.

„Ej, čiže (ale jsou) to pekné barance! Koľko že ich máš?“

„Malo by jich byť päťdesiat a sto; ale veru som jich ja už dávno nečítal.“

„Ej, tam ten s tým zvoncom, čiže je pekný! Či by si mi ho nemohol prepustiť?“

„Ej, čože (proč) by vám ho nie? Ba veru vám ho prepustím, aj krajšieho vám vyberiem; len skorej (dříve) musím gazdovi poviedať.“

„Eh, čože tam po gazdovi! Adaj (či) gazda o všetkom musí vedieť? – Janko!“ tľapol (plácl) mu sused na plece a pozrel mu do očú. „Janko! – – Ja – – a ty!“

„Ja – a vy? Hm!“ zahľadel sa milý Janko do neba, jakoby za bieleho dňa chcel hviezdy čítať, lebo nechápal, čo to má znamenať.

„Veď ti ja to adaj (snad) darmo nežiadam,“ hovorí sused podávajúc mu tvrdý toliar, „no na, na – na, len si vezmi – čože máš cifrovať sa (upejpat se); lepšie zíde sa to tebe, ako tvojmu gazdovi – a len mi daj toho baranca, a len mi daj toho baranca – ešte sa ti môžem dobre odslúžiť – veď to azdaj (přece) nie celý svet, čo len jeden baranec – daj ty mi Bože!“ – A tak ďalej prehováral, cifroval (pěkně mluvil), ako vedel najlepšie. – Dobrý valach už mu aj päťráz chcel dať toho baranca na toľké unúvanie (tolikeré naléhání); ale Boh vie, čo mu to nedopustilo; dosť i chcel a predsa nemohol. Aj napokon (nakonec) mu ho len nedal a nedal; tak že pán sused musel s prázdnou kapsou nazpak do domu.

Príde domov, tu ani (jako) kyslé mlieko! Zamosúrený, namrzený (zamračený, rozmrzelý), nemal nikde posedenia, nikde spočinku (pokoje); jesť sa mu nechcelo, spať nemohol; ľúto mu bolo, že valacha pokúšal; ale mrzelo ho aj, že nevykonal, čo chcel. „Boh daj ťa (bodej tě), aby ťa, veď (vždyť) si toto len neslýchal; to mi čert musel pošopnúť tú celú stávku!“ – Domáci ľutovali svojho dobrého gazdu, lebo ho radi mali; ale najväčšmi ho ľutovala jeho krásna jedinká Hanka, lebo ho aj najradšej videla. „Ale tatko, pekne vás prosím, povedzte že mi, povedzte, čo sa vám to stalo? – Veď ste ráno taký veselý vyšli z domu, a teraz ste taký ako obarený (opařený)!“ A dotiaľ ho unúvala (potud ho trápila), dotiaľ chodila za ním, kým (až) jej všetko nevyrozprával, čo prihodilo sa mu.

„Už bych,“ povedá, „neľutoval tých sto zlatých, čert tam po nich, len by som mohol dák dostať toho baranca; veď by som hľadel potom aj valacha odškodovať.“

* * *

Zelené hory, krásny háj! Pod ním v hlbokej doline počuť hrkotanie bystrého potôčka; nad ním počuť zvonce pasúcich sa po zelenej pažiti barancov. Pekné sú to barance, poslušné ako dobré deti; lebo ich aj dobrý šuhaj pasie, spravodlivý, čo nikdy v ničom svojho gazdu neoklamal. „Hoj, nie že tam, barance moje, krajom húšťavy (na kraji houštiny), nie! kde ešte rosa neobschla; sem sa na čistinu (mýtinu), sem, budem vám gajdovať (hrát na dudy), aby ste sa mi lepšie pásly!“

Zahučali gajdy (dudy) a valach preberá na nich dierky. Ale choci (ačkoliv) on jak krásne preberá, predsa ešte sto ráz krajšími hlasy ozývala sa k nemu blízka húšťava. „Ej, ba či by moje gajdy tak pekne vedeli gajdovať?“ pomyslí si šuhaj a pristúpi k húšťave. A hľa, na kraji húšťavy vidí susedove (sousedovic) Hanku, jako spievajúc zbiera okolo kríkov zrelé jahody. – Prestali gajdy a Janko, jakoby sa nič nebolo stalo, zohol (sehnul) sa, aby odtrhol pred nohama peknú jahôdku – potom druhú, tretiu, a čo ja viem, koľko, všetko to najkrajšie jahody. Len keď už jich mal hodné pierko (kytičku), osmelil sa a podal jich dievčaťu. – Usmialo sa dievča na pekné jahody, zaradoval sa šuhaj nad úsmechom (úsměv) dievčaťa. Pierko a úsmech obznámili dve duše tak, že potom popri jednodruhom kráčajúc, zbierali krajom húšťavy jahody.

Až keď (teprve až) už plný bol košík jahôd a plné bolo srdce šuhajovo krásou dievčaťa, sadli si obidvaja ku pokojne pasúcemu sa stádu pod tôňu konáristého (rozložitého) buka. – Zahrávalo sa tu dievča s bielym barancom, a zabával sa šuhaj s krásnym dievčaťom; bozkávalo dievča krásneho baranca, a dal bozkávať sa baranec; ale keď šuhaj chcel bozkať pekné dievčatko, uhlo ono hlávkou. „Daj mi,“ povedá, „daj mi skorej tohoto baranca!“

„Ach, veru by ti ho dal, duša moja; dal nielen jednoho, ale aj viac pekných barancov; keby tak boli moje, jako sú nie. Ale čože by mi potom povedal gazda?“

„Veď o tom gazda nemusí vedieť; a ty mu ľahko povieš, že ti skapalo.“

„Nuž veď je tak – ale hop, to by nebolo dobre, veď by to bolo cigánstvo (lež). – Ach, ta choď len, ta; radšej ťa nebozkám, jako by potom pre teba mal cigániť.“

Nezahrávala sa viacej Hanka s tichým barancom, a nezabával sa Janík s krásnym dievčaťom. Ona odchádzala smutná domov, a smutný dlho za ňou pozeral šuhaj. – „Prídi,“ tak volá, „prídi zajtra; adaj (snad) namyslíme sa inak, alebo ty alebo ja.“

Sotvy znovu vyšlé slnce obsušilo studenú rosu, vyhnal valach stádo na pašu, aby páslo sa ponad húšťavou, a on aby čakal na krásnu Hanku. – I prišla ona zase, a obšmietajúc (pobíhajíc) sa okolo šuhaja, hládkala (laskala) a objímala jeho biele barance. – Ale keď ju on chcel objať, vyšmykla sa mu jako ryba. „Daj mi,“ povedá, „daj mi skorej tohto baranca; veď ty ľahko povieš gazdovi, že ti skapalo.“

Myslel neborák valach, myslel, čo má urobiť, nebolo mu ani tak ani tak. „Uverí mi môj dobrý gazda, uverí; čože by mi neuveril? Ale, keď to zas len nemôže byť dák (nějak) po pravde. – Eh, ta choď ta; radšej ťa nebozkám, jakoby som mal pre teba gazdu oklamať!“

Prestalo dievča hládkať baranca, a smutné poberalo sa preč. – Aľe ešte smutnejší za ňou pozeral valach. Ľúto mu bolo aj dievčaťa aj baranca, už ju aj nazpak (zpět) chcel volať, že jej (jí) ho dá; ale to nešťastné cigánstvo, zavše (vždy) ho odradilo od toho. „Prídi,“ tak volá za ňou, „prídi na ráno; ak inak nebude, možno že ti ho len dám, toho baranca.“

Na tretí deň ráno zdalo sa nášmu valachovi, jakoby i to slnce bolo popreobliekalo sa do krajších bleskov, akoby tie jeho barance boli krajšie, poslušnejšie; obliekol si teda aj on čistú košeľu, pristrojil sa jako do kostola, a tak vyhnal svoje stádo na zelenú pašu ku hrubému buku.

Hľadali si barance mäkkú trávičku. – Onedlho došlo i dievča a hľadalo krajom húšťavy zrelé jahody a to vedno (spolu) i s dobrým valachom. Až keď už plný bol košík jahôd, a plné bolo srdce šuhajovo láskou k dievčaťu, zasadli si pod starý konáristý buk. – Hladká tu dievča biele barance, a hladká šuhaj líce dievčaťa; bozkáva ono tiché barance, ale keď ju chce šuhaj bozkať, uhne skoro hlávku. „Sľúbil si mi,“ povedá, „sľúbil si mi toho baranca.“ – „Ach,“ zavzdýchlo sa dobrému Jankovi, „sľúbil som ti ho, sľúbil; nuž poručeno Pánu Bohu, keď inak nie, už si ho len vezmi!“ A hľa, dievča stalo sa tiché ako jahniatko a neodchýlilo viacej hlávku od dobrého šuhaja.

Dobre lebo nebárs. Prišla tu po kuse noc a chladný vetrík ochladil horúcu krv valacha. Neborák valach! Včera, pokým bavil sa pri boku krásneho dievčaťa, trápila ho láska; a dnes, len čo prebudil sa, hneď začala ho obracať stará poctivosť, volajúc k nemu neprestajne: „Valach, valach, kde ti baranec?“

Jako čo by už na tretí deň nič nebol jedol (jedl), tak smutno vypúšťal z košiara kŕdeľ (stádo). – Či by to naozaj tak bolo s tým barancom? – Prečíta kŕdeľ; ale čo chybí, to chybí: nemohol nikdy dočítať do tých sto a päťdesiat! Čím ďalej, tým väčšmi kaboní sa; pozerá hneď na baranca, hneď do doliny k hrubému buku; ale tu nemáš ani baranca ani dievčaťa. – „Eh,“ zahrozí proti húšťave päsťou, „keby si mi teraz prišla, veru bych ti nedal toho baranca, čoby si storaz krajšia bola! Ale čože? na Mitra (sv. Demetria) budú počty – a baranca nieto! Jakože povieš gazdovi?“

Podoprie sa na valašku a myslí, myslí za hodnú chviľku (delší chvíli); tu i tu poškrabe sa za ušima, tu i tu zakyvká (zakýve) hlavou; ale dák (jaksi) nič nemohol vymyslieť. Zrazu vyskočí naradovaný: „No,“ povedá, „už viem, takto: Opýta sa ma gazda: ‚Valach, kde ti baranec?‘ Ja mu poviem: ‚Hľa, gazdo, kdeže baranec! Keď som pásol na úslní (výsluní) stádo, zablúdil baranec do húšťavy, a tam ho čert vzal!‘ – Ale veď mi ho čert nevzal, veď som jej ho sám dal. No, z toho je nič, nepoviem tak; to by bolo cigánstvo!“

Jako prvej, zas len zamyslí sa neborák (ubožák) valach; čo pobehne zaháňať barance, to postane a na valašku podoprený myslí – myslí: „Poviem, že mi ho vlk schytil. Hm, to by bolo, veď vlk neraz uchytil baranca; ale čože, veď mi zas len vlk neschytil. No, aj to by bolo cigánstvo, ani tak nepoviem. Ale mu len predsi dačo musím poviedať. – Gazda sa ma spýta: ‚Valach, kde ti (kde máš) baranec?‘ – Ja ‚nuž!‘ kývnem plecom (pohodím ramenem). ‚Či ti ho ukradli?‘ – ‚Nie!‘ – ‚Či ti ho vlk schytil?‘ – ‚Nie!‘ – ‚Či si ho sám predal?‘ – ‚Nie!‘ – ‚Nuž, kdeže ti je v pekle?‘ No, jakože teraz poviem? Eh, poviem, že som ho dal peknému dievčaťu, aby sa mi dalo bozkať. – No, na moju pravdu, hľa, to bude; to je aspoň nie cigánstvo. Tak poviem, nech že mi gazda stiahne zaň, veď ja preto ešte budem chlap!“

* * *

Príde tu Demitra, gazdovia sa schádzajú, aby odobrali počty a baču a valachov vzali na otázku; ale náš statočný valach veru poviedal pravdu, a milý sused musel tých sto zlatých složiť.

„Hej, kmotre,“ ozvali sa druhí susedia, „to bol drahý baranec!“

O vetrnom kráľovi

Jeden kráľ kdesi kedysi mal jednoho syna a jedno dievčatko. Bol to párik: šuhaj ako slnce a dievča ako zora! Mal sa na čom starý otec tešiť, mal sa na čo celý svet dívať, keď sa ruka v ruke brat so sestrou po zahrade prechodili. Raz ale, ako sa kráľ s tou svojou dcérou za mestom vozí, preváža: zafučí vietor – a princezna z koča zmizla. Kráľ sa díva, pozerá na všetky strany, ale o nej ani chýru; rozpošle svojich sluhov po celej krajine, tí hľadajú – hľadajú ako ihlu (jehlu), ale nikde nič! Vtedy sa len kráľ pustil do nariekania, do žalovania! „Ach, otče môj!“ prerečie jeho syn k nemu, ktorému tiež nebolo ľahšie (lehčeji) okolo srdca. „Nermúť že sa tak, nesmúť (netruchli), netrať nádeju; idem (jdu) ju ja ešte hľadať a Pán Boh dá, že ju najdem.“ Kráľ požehnal svojho syna a vypravil dobre ozbrojeného vo meno Božie.

Ide on cez vršky, cez doliny, volá, spytuje (vyptává) sa – a o sestre nikde ani chýru ani šľaku (ani slechu ani stopy). Ako tak chodí horami dolinami, sem i tam, príde raz k jednomu jazeru, kde sa kŕdeľ (houf) kačiek pľachtal. Strhne flintu z pleca (ramene) a namieri do tej najväčšej; vtom „Hop, šuhaj, hop! nestrieľaj do mňa, ver, budem ti na dobrej pomoci!“ zavolá tá kačka naň. „Viem, kde ideš, dobre ideš; tvoja sestra je na vetrnom zámku!“ On zadivený zakvačí (pověsí) flintu na plece a ide ďalej. Onedlho nadišiel k jednomu veľkému kopencu mravcov (mravenců), práve mu boli v ceste a on sa zastaví a začne palicou (holí) do neho pichať. Mravce sa začnú hemžiť, až raz vyjde jeden veľký s krídlami a povie mu: „Nebúraj môj palác, nebúraj, veď ti je nie v ceste; obídi ho napravo, budem ti na dobrej pomoci.“ Milý kráľovič sa len usmial nad touto rečou a nechal kopec v pokoji. Tu raz zase prijde do jednej húšťavy; tak sa zamotal, že neznal už ani sem ani tam. Práve skade (odkud) by sa bol mohol vytiahnuť, tam mu zavadzal jeden suchý peň a ten bol plnučičký plný včiel. Vytiahne šabľu, že ho ide vyťať; vyjde von kráľovná: „Nerúbaj, veď ti je môj dom nie v ceste; obídi ho len napravo a ja ti budem na dobrej pomoci.“ Poslúchol ju, nechal tak ten peň a kliesnil si ďalej cestu.

Ako sa raz preťal cez tú húštinu, vidí pred sebou na holom vršku jeden vysoký zámok. „No, chvala Bohu, predsa som už raz tu!“ – a pustí sa hore vrškom. Ale tu bolo ešte to najhoršie; taký vetor fúkal dolu, že sa vo štvornožky akosi po psote (s bídou) len mohol hore (vzhůru) dostať. Prijde do zámku, klope – nič; ide do izby jednej, druhej, tu ani živej duše; iba v tej tretej najde pána kráľa, ako si von oblokom hvízda. Ako vetrný kráľ príchodzieho zazrel, hneď sa obrátil k nemu: „Vítaj,“ povedá, „môj dobrý priateľu, vítaj!“ – Tento ale hneď len prikročil k veci a pýtal (žádal) si svoju ukradenú sestru naspäť. „Ej,“ povedá, „aký si ty chytrý. Počkaj si málo; teraz si v mojej moci.“

Vtom ho pojal zo sebou na breh mora, stiahol si z palca prsteň a zahodil do mora. „Teraz, ak mi ten prsteň do rána donieseš, tak ti ju vydám; ak nie, pôjdeš, odkiaľ si prišiel.“ – Milý kráľovič len mrzol od strachu a nepovedal nič. Kráľ vetrov ho so smiechom tam nechal a len to doložil, že sa ráno uvidia. – Tak on tam chodí, chodí okolo toho mora ako umučený. Tu zrazu priletí k nemu jedna kačka. „Ej,“ povedá, „bračok, ty si mne život daroval, nič sa ty nesmúť, len si ty ľahni spať a ja ten prsteň donesem.“ Za svitania sa zobudí a vidí si už prsteň na palci (prstu). Ako sa tak teší, pritrieli (připádí) k nemu ten jeho švagor. „No,“ povedá, „čo je, ako je, kde prsteň?“ – „Tu je!“ Ukáže mu ho princ. „Tak! dobre, no ale ešte jedno; pojďže ty so mnou, švagríku môj drahý.“

Zaviedol ho na tú najvyššiu zámockú vežu, vyniesol so sebou hrsť máku a stade dolu vetrom rozsypal. „Hľaď že, keď mi do rána tento mák pozbieraš, tak si svobodný aj s ňou!“ – Smutný princ pozerá dookola na ten rozsiaty mák a vzdychlo sa mu. Vtom, kde sa vezme, tu sa vezme ten krídlatý mravec a povie mu: „Nič sa ty netráp, choď, lahni si, veď my ti do rána všetko pozbierame!“ Vtedy princovi troška odľahlo a šiel spať v dobrej nádeji. Ráno, keď prišel vetrný kráľ, už bol mák všetok do jednoho pozbieraný a na vežu vynosený. „Dobre, no teda, švagre, keď si ty taký hodný chlap, tak si ju len maj; ale si ju medzi dvanástimi paničkami musíš poznať.“ – „No, to by bol za brata, čo by si sestru nepoznal,“ pomyslel si kráľovič, „daj mi, Bože!“ Len keď mu ich predstaví, tu všetkých dvanásť ako jedna, každá sa naň jednak usmieva a hovorí: „Vítaj, braček, vítaj!“ Vtedy sa mu začalo meniť pred očima, vtedy len zbadal, že je na ľade (ledě).

Ako tak dumá, priletí jedna včela a pošepne mu do ucha: „Počuješ, braček, nič sa neboj; na ktorú si sadnem, to je sestra tvoja.“ Zaradovaný pozeral, kde si včielka sadne a keď videl, na ktorej sedí, išiel k nej a objal ju hovoriac: „Táto mi je sestra moja!“ – „Tak je,“ povie nafúkaný kráľ vetrov, „teraz choďte s Bohom!“ – A oni sa aj nedali dlho ponúkať – šli s radosťou ku svojmu zarmútenému otcovi. Vtedy sa otec ešte len (teprve) potešil, keď ich zazrel, ako si idú ruka v ruke brat so stratenou sestrou – vtedy sa ešte len mal na čo dívať šíry svet!

Poznámka

Pohádky jsou většinou vybrány ze sbírek P. Dobšinského a A. H. Škultétyho, zapsány byly např. Š. M. Daxnerem, J. Králem, B. Němcovou atd. v různých krajích Slovenska (a proto někde obsahují ještě stopy slovenských nářečí anebo i odchylné výslovnosti). Jiné pohádky byly poprvé uveřejněny v prvém vydání těchto pohádek, např. Motýliky aj., zapsané uč. Zochem. Vyd. I, II, III vydal Fr. Hrnčíř.

K. K.

Karel Kálal

Slovenské pohádky

Ilustrace v knize a na obálce Karel Ladislav Thuma

Korektura Svetlana Salontay

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4719-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4720-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4721-3 (prc)

Table of Contents

České mládeži

O človeku, čo nikdy nehrešil

Mlynček

Starý človek a dvanásť oviec

Sirôtky

Kubove príhody

Chudobných rodičov syn

Sitno

Čert slúži

O troch grošoch

O sirote

Motýliky

Zakliaty zámok

Bača a šiarkan (Ovčák a drak)

Statočný valach (Poctivý ovčák)

O vetrnom kráľovi

Poznámka