Vězněná

Pavel Renčín

Znění tohoto textu vychází z díla Vězněná tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Argo v Praze v roce 2015.

§

Text díla (Pavel Renčín: Vězněná), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 9. 2025.

Kapitola I

Probudil jsem se, a když jsem zprudka otevřel oči, vtrhla do nich tma a vyplnila celou moji duši…

Ležel jsem na zádech v široké posteli a nade mnou visel strop, jen o stupeň šedi světlejší než stěny pokoje. Útržky snu, který jsem si nepamatoval, ale který ve mně zanechal svíravý neklid, se pomalu vytrácely a já si uvědomoval, že jsem doma, v pankráckém bytě. Poslouchal jsem vlastní dech, který trhal ticho jako ztupený nůž, a v závratné výši třináctého patra jsem slyšel, jak z hlubiny hučí noční magistrála. Od železničního seřadiště ke mně doléhalo kovové narážení vagonů a klinkání kolejí, které si našlo cestu i přes zavřené okno pokoje. Muselo být hodně po půlnoci, venku tma tmoucí a po ránu ani památky. Zatímco jsem na jedné úrovni vědomí přemýšlel, co mě vlastně vzbudilo, na druhé nabývala vrch ospalost a já začal pomalu usínat. Pak se to ozvalo znovu:

Podivné zaskřípění v předsíni.

Co může v předsíni skřípět ve tři ráno? Teď už jsem neměl na spánek ani pomyšlení. Pokoj strnul v nehybnosti. Ozývalo se tikání hodin zavěšených vedle dveří. Prach sedal na rozkládací sušák na prádlo, jehož dráty se roztahovaly jako dlouhé nohy pavouka sekáče. Měsíční světlo se dralo škvírami mezi záclonami a dopadalo na hromadu časopisů na nočním stolku, které vévodil tři měsíce starý Reflex. Na zdi vedle vestavěné skříně visela kůže stažená z varana, nesmyslný suvenýr z cesty do Indie. Varan na mě poulil vyschlé bulvy, které jako by říkaly: ťuk, ťuk, máš tu návštěvu, kamaráde.

Pak mi došlo, že dívka, s níž tu bydlím, možná jen odešla na záchod. Už se mi téměř ulevilo, když jsem se otočil vlevo a uviděl pokrývku kopírující tvar jejího těla. Ležela vedle mě, tiše a nehybně. Dřív, než jsem se nad tím stačil zamyslet, ozvaly se znovu ty zvuky v předsíni, zřetelněji než předtím. Šouravé kroky.

Zadržel jsem dech, ani jsem nedutal. Zíral jsem na zavřené dveře ložnice a bál jsem se pohnout. Někdo se plížil mým bytem. Bylo to jako noční můra, kterou jsem už mnohokrát prožil, teď se to ale dělo doopravdy. Byl tu někdo cizí a já ležel v posteli na zádech bezbranný, plný strachu. Kroky se zastavily přede dveřmi do ložnice. Hrůza mě vmáčkla do postele. Srdce bilo jako splašené.

Hlavou mi blesklo, jestli nemám po ruce nějakou zbraň, jestli by se dal použít sušák na prádlo, nebo jestli jsem na nočním stolku nezapomněl nůž od večeře… Hypnotizoval jsem kliku dveří, nedokázal jsem od ní odtrhnout pohled. Zdálo se mi to, nebo se její konec pohnul a pomalu klesal? Nekontrolovaně se mi roztřásly prsty. Klika dosáhla spodní úvrati a mezi dveřmi a temným prostorem předsíně se rozšířila škvíra. S určitostí známou jen ze snů jsem věděl, že za dveřmi je něco strašného… Obrátil jsem se k ženě… chtěl jsem ji probudit, varovat, zacloumat s ní, vyburcovat ji… ale nešlo to. Bylo pozdě.

Dveře byly dokořán a za nimi čekala temnota. Mhouřil jsem oči, snažil jsem se ji prohlédnout, ale nedokázal jsem to, a když se ozvaly ty skřípavé kroky, to šátravé a opatrné našlapování, a zamířilo ke mně, už jsem to nevydržel a vykřikl jsem. Vymrštil jsem se z postele a hmátl po lampě, kterou jsem sevřel jako palcát. Vrhl jsem se proti neznámému útočníkovi, ale nevšiml jsem si kabelu, který se táhl těsně nad zemí. Zakopl jsem a vrazil do židle, přes kterou jsem přepadl a letěl po hlavě vpřed. Reflexivně jsem pád zbrzdil rukama, dlaně ale narazily jen na sušák, který pod jejich tlakem odlétl, a já se střetl se zdí, až mi před očima vybuchly jiskry.

Možná jsem nakrátko ztratil vědomí. Když jsem se konečně vyhrabal na nohy, nahmatal jsem si na čele pořádnou bouli. Rozsvítil jsem a světlo mě bolestivě šlehlo přes oči. Ložnice vypadala jako po výbuchu. Sušák převrhnutý a pokroucený, lampa rozbitá, kabel od počítače vytržený ze zdi, odnesla to i zásuvka, která slabě jiskřila. Nočního návštěvníka jsem neviděl.

Světlo mi dodalo dost odvahy, abych se doplížil do kuchyně pro kuchařský nůž. Svíral jsem ho křečovitě, když jsem jeden po druhém procházel pokoje. Všude jsem rozsvítil, dokonce jsem otevřel i šatní skříň. Zkontroloval jsem vstupní dveře, všechny zámky byly neporušené a zajišťovací řetěz na místě.

V bytě jsem byl úplně sám, a nic na tom neměnilo, že ještě před chvílí jsem cítil intenzivní nebezpečí. Také jsem si uvědomil, že jsem ve své posteli viděl nějakou ženu. Jasně jsem si pamatoval, že při pohledu na ni mi to přišlo tak samozřejmé, správné, a přitom… kdo byla ta žena? Ta otázka mě vyděsila, a tak jsem se přiměl radši na to nemyslet.

Sáhl jsem po láhvi, která se v poslední době zabydlela vedle mé postele. Měla tam takové útulné, roztomilé místo, něco ji tam evidentně táhlo, když se tam pořád vracela. Ze stříbrného plata jsem vyloupl dvě tablety proti kouření. Málem mi vyklouzly z prstů, když jsem je pokládal na jazyk. Chutnaly hořce jako ten prášek, co si ho v televizi sportovci sypou na dlaně, zmuchlaly mi obličej do šklebu, dokud jsem jazyk nepřelil hřejivou záplavou Jacka Danielse. To mi pokaždé udělalo dobře, protože najednou jsem tu už nebyl sám, kromě mě tu žil i jack a hřál mě v krku i na prsou, sklouzl mi do břicha a pohodlně se tam rozvalil. Evidentně mi byl nakloněn, protože mi dopřál dalších pár loků nezbytných k tomu, abych za svítání usnul.

Věděl jsem, že až ráno zamířím do školy, budu vypadat jako mrtvola. V tu chvíli mi to ale bylo jedno.

Byl květen a už několik týdnů pršelo. Slunce letos nikdo neviděl, mezi lidmi se povídalo, že ho po Novém roce pánbůh vyměnil za jeho vybledlou fotku. Ulice byly mokré a kluzké, barevnou vrstvičku olejů, která vždy přinášela jaro, z nich už slejváky dávno spláchly, takže byly louže nudné. Na cestě ze školy jsem se zastavil na zahrádce kavárny Italiano Vero, která patřila kamarádovi Luďkovi, zvanému Lucin. Popíjel jsem široko daleko nejlepší espreso a užíval si nakysle hořkou chuť, černou jako asfalt. Po silnici kolem projížděla auta, v korunách stromů vyrůstajících z betonu šumělo listí a Lucin se vznášel po kavárně s utěrkou přehozenou přes ruku. Přísným pohledem odhaloval každou nečistotu či šmouhu a bez meškání je odsuzoval k smrti, a když dospěl ke mně, usmál se.

„Tak co, byls na ty koloušky hodnej?“

Nikdy se nezeptal jinak. Vždycky mu pusa s tenkým knírkem praskla úsměvem, zamával dlouhými řasami a ptal se na koloušky…

„Banda debilů je to,“ odvětil jsem vlídně a usrkl kafe.

„Ale Martine… Oba víme, že je zbožňuješ, stejně jako zbožňuješ svoji práci…“ smál se mi ten parchant.

„Nevim, na čem jedeš, ale chci to taky… Oba víme, že mi jde o prachy.“

„Je všeobecně známo, že učení je práce sice těžká, zato výborně placená…“ kontroval ve stejném duchu.

„Amen. A přihoď mi k tomu espresu navrch jednoho jacka.“

„A protože jsi dobře placenej, tak to tentokrát nebude na futro, že?“ Když jsem říkal, že Luděk byl můj kamarád, trochu jsem to přehnal. Byl spíš známý, ale v mém případě to znamenalo, že je mi vlastně blízko.

Častokrát jsem přemýšlel nad tím, jestli bych se rozhodl stejně, kdyby mi znova bylo osmnáct. Šel jsem studovat peďák, a přitom ze mě mohl být chirurg, nebo právník, nebo popelář, nebo pornoherec… to vlastně můžu být pořád, populace stárne a gerontologické porno má budoucnost. Úlevu mi to ale nepřineslo.

Lucin se vzdálil pro sklenku, já jsem ho ale nevnímal. Koukal jsem se na slohovky před sebou, ani ty jsem ale neviděl, protože moje paměť si v posledních dnech dělala, co chtěla. Z koruny stromu se bezhlesně snesl list a drnknul mi o okraj hrnku. Visela na něm zelená housenka s miniaturními červenými tečkami a předstírala, že je mrtvá.

Ani tu jsem ale neviděl. Byl jsem ve své hlavě a bloudil chodbami vzpomínek. Stálo přede mnou tiskací PROČ, jímž začínala věta, která mi zněla v uších. Bylo to PROČ z řádu otravných, radši bych ho zametl pod rohožku, v hlavě jsem ale žádnou neměl, a tak se připomínalo. Může mi někdo říct proč, když jsem bez větších problémů vystudoval vysokou, proč se pokaždé, když se mě někdo zeptá na povolání, za svou odpověď stydím? Copak není učitelství prestižní zaměstnání? Copak nemají učitelé v rukou budoucnost národa? Copak nejsme inteligence? „Kecy, prdy, beďary, bez prachů si štěstí nekoupíš, kamaráde,“ odpověděl jsem si nahlas. Rozčilovalo mě to, nemůžu si pomoct. U prachů všechno začínalo i končilo.

S realitou jsem se tvrdě srazil vloni, kdy jsem se z nostalgické nerozvážnosti zúčastnil třídního srazu po dvaceti letech, přestože jsem tomuto neuvěřitelnému lákadlu devatenáct let odolával. Sešli jsme se ve vyhlášeném Lokálu, kde je pivo jako křen, i když za ně dáte to, co jinde za dvě, a chvíli na sebe nevěřícně čučeli. Na první pohled mi totiž připadalo, že dorazili jen členové učitelského sboru – samozřejmě že to byli spolužáci. Poté co jsem se vzpamatoval z toho, že z největších koček se staly boubelaté panímámy, a z největších ošklivek vyrostly sexy dračice, překvapeně jsem zjistil, jaký rozruch mezi spolužáky způsobilo, že pracuju jako učitel.

Zahrnovali mě otázkami i pozorností, a tak jsem se o učení a čase stráveném ve škole doširoka rozpovídal, přestože to nemám ve zvyku. Po několika pivech jsem básnil o tom, jak krásná a bohatá je čeština, jak je čtení pro mysl povznášející a jak smysluplné je tlačit to po dobrém i po zlém do těch prázdných makovic. Byl jsem hrdinou večírku, téma se točilo kolem učitelů, které jsme poznali nebo potkali, každý měl se školou nějakou zkušenost, někteří dokonce už měli na školách vlastní či nevlastní děti… Byl jsem na sebe skoro pyšný. Když jsem se vrátil ze záchodu, přisedla si ke mně dávná láska Petruška, vysolárkovaná a předčasně zestárlá Petruška, které jsme kdysi říkali Spanilá odpanilá, a zeptala se: „Hele, a jak dlouho chceš tu legraci ještě dělat?“

„No furt,“ řekl jsem jí, protože poslání jsem si nevybral já, ono si přece vybralo mě.

„A jak chceš živit rodinu? Nebo vydělat na barák? Něco mi evidentně uniká.“

Nastala trapná chvíle ticha, kterou se snažila zachránit tím, že rychle pokračovala: „Jasně, je i spousta hůř placenejch prací, že jo, a dneska to navíc neni žádná ostuda, když ženská živí chlapa, že jo? Jsme emancipovaný.“ A pak rychle zdrhla k baru.

Myslela to vážně. Fakt mě to tehdy vzalo. Takhle prostě lidi uvažujou, hlavně chlapi, protože je bezpodmínečně nutné poměřovat si délky svých… kravat. Společenská užitečnost je chiméra, nad kterou můžou učitelé někde v koutku onanovat, než je smete realita všedního dne. Rozhlédl jsem se tehdy skelným pohledem po bývalých spolužácích, kterým jako by spadly masky.

Pořád tu vládlo veselí, zároveň ale po očku každý koukal, co má ten druhý, jestli barák, anebo sockuje v paneláku, čím kdo jezdí do práce, jestli má hromadu podřízených a jestli se klouže na vydřeném svahu na Monínci, nebo lyžuje v Alpách. S hrůzou jsem si uvědomil, co způsobili! Uvědomil jsem si, že se za to, že jsem učitel, stydím, a vzápětí jsem se na sebe strašně rozzlobil. Musel jsem pryč, musel jsem odtamtud okamžitě vypadnout. Vyběhl jsem bez rozloučení ven a ztratil se do tmy. Účet jsem nechal nezaplacený… co jiného byste čekali od vysokoškolsky vzdělané socky? Jsme Řím těsně před pádem a Vizigóti už stojí před branami, letělo mi hlavou, když jsem se zpitý potácel domů. A jestli někdo neví, co mám na mysli, tak by měl zatraceně rychle sáhnout po učebnici dějepisu, anebo radši ne, protože pak už nebude spát tak klidně.

V dalších dnech jsem se v myšlenkách k tomu srazu vracel, učení mi načas zhořklo a usadila se ve mně zlost, která ne a ne zmizet. Nedokázal jsem tehdy Petrušce odpovědět, přesto jsem ale cítil, že odpověď mám někde v sobě, a asi po dvou týdnech se skutečně zformovala do myšlenky.

Odjakživa jsem byl trochu cholerik, lidi kolem zneklidňovaly náhlé změny mých nálad, a co hůř, zneklidňovaly i mne. Připadal jsem si někdy trochu jako divák toho temného bouření, které se ve mně odehrávalo, ale právě učení na mě fungovalo jako spásná oáza. Ne snad, že by mě uklidňovalo, ale dařilo se mu obracet mou pozornost a soustředění jinam, na něco smysluplného. Vždycky mě přitahovala ta bezprostřednost, kontakt s mladými, z nichž někteří ještě nebyli zkažení… dávalo to člověku naději. Když jsem ale nahlédl ještě hlouběji do sebe, našel jsem něco fascinujícího, nehezkého, a přitom vábivého, jako když sáhnete až na dno odpadu a vylovíte z něj ohavnou, šlemem olepenou zlatou náušnici… Byla to moc. Moc, kterou cítí každý učitel, když se postaví před třídu. Moc nad stovkou lidí, kterou jsem na gymnáziu učil, a slovem moc nemyslím známkování. Z titulu povolání jsem pro tu sebranku nebyl člověkem, lidskou bytostí, která taky něco cítí a která má radosti i starosti podobné jejich vlastním. Jako učitel jsem byl symbolem. Třebas někdy neoblíbeným, opovrhovaným nebo obávaným, zároveň jsem byl autoritou, která stála nad spolužáky, nad jejich kamarády i nad rodiči, nad vším, co dosud ve svém životě potkali. Byl jsem bohem, který rozhodoval o jejich úspěchu nebo selhání. Ať už jsem byl ve své práci dobrý nebo ne, zásadním způsobem jsem formoval jejich životy.

Cítil jsem tu moc jako něco svatého, jako důvěru, kterou nesmím zradit, protože bych tím zničil její smysl. Zároveň mi to zjištění ale způsobilo smutek, protože tohle by Petruška stejně nedokázala pochopit, stejně jako nikdo, kdo to na vlastní kůži nezažil.

Učení mě vyčerpávalo, pořád ale byly i dny, kdy jsem měl pocit, že mi stejnou dávku energie vrací. Když jsem nad tím teď přemýšlel, marně jsem se snažil vzpomenout si, kdy skončily.

Jako by Lucin uhodl, že přišel správný čas, třískl mi o stolek s jackem a opřel se o desku dlaněmi.

„Ohledně tvýho učení jsem klidnej. Stěžuješ si už roky, ale kdybys dokázal přestat, dávno bys to udělal. Máš ty koloušky pod kůží, a dokud neodmaturuje poslední z tvý třídy, tak to nevzdáš. A pak dostaneš novou třídu.“

„O tom mi ani nemluv. Podívej se na ty sračky,“ udeřil jsem pěstí do papírů. „No jen se na ty slohovky podívej. Jestli budou předvádět to co teď, tak jich neproleze ani půlka…“

„Tak víš co? Až tě to přestane bavit, můžeš mi tu cídit skleničky, učitelskej,“ navrhl Lucin. „Anebo si otevři kavárnu jako já! Uvidíme, jak se budeš tvářit po pěti deštivejch, k smrti nudnejch tejdnech, kdy ti tam nepáchne ani noha…“

Málem jsem se urazil. „Moje nohy, koukám, nepočítáš.“

„Ty seš kamarád, to je něco jinýho. To se nepočítá, protože sem chodíš za mnou.“

„Nech si zdát. Chodím sem na dobrý kafe a platím za něj. Ty jsi něco jako nutný zlo.“

Lucin mi předvedl přehlídku bílých zubů. „Seš ošklivej. Myslím, že ti do toho kafe příště něco přimíchám.“

„Mrtvej zákazník neplatí… to je základ většiny služeb. Tak na to mysli.“

Cítil jsem se čím dál hůř, náhle mě sevřela úzkost. Sáhl jsem do kožené bundy a vylovil plato prášků, dva jsem vyloupl do dlaně a hodil si je do krku.

„Chceš něco na zapití?“

Zuřivě jsem zavrtěl hlavou a zkoušel je nasucho polknout.

„Co je to za svinstvo?“ nedal se Lucin.

„Přestávám kouřit, tak žeru nějaký nikotinový pilule. Málo spím. Moc piju,“ shrnul jsem to.

„Ani jsem nevěděl, žes hulil. Tak proto jsme takový netýkavý?“

„Tady máš kilo, drobný si nech. A pozdravuj Romana. Jak se vlastně má?“

Lucin se odmlčel, dost dlouho na to, abych jeho další větě nevěřil. „Roman? V pohodě. Vždyť ho znáš, furt by seděl doma a lepil si modýlky. Jak malej kluk.“

Zeptal jsem se sám sebe, jestli chci vědět, co za problémy řeší se svým přítelem. Lucin byl fajn. Tak maximálně půl hodiny denně, což právě uplynulo, a tak jsem se radši vydal domů.

Bylo mi líp. Zatraceně líp. Když jsem vcházel do našeho činžáku, skoro jsem si pískal. Napadlo mě, že Lucin mi do toho kafe nejspíš přisypal nějaký drogy. Nebo to byla práce jacka? Good work, jack!

Ve stinném vestibulu jsem málem zakopl o sousedku, která bydlí ve dvanáctém pode mnou. Matylda Blechová byla osamělá stará paní, což ale nebyl přesný popis. Mnohem lépe k ní sedělo označení záštiplná potvora, která šůruje po baráku schody jen proto, aby věděla, co se kde šustne. Měli jsme už dřív několik konfliktů, jednou to byl úklid chodby, podruhé mě obvinila z toho, že jí klepu popel na balkon, kde suší prádlo. Já jsem ale popel nikdy z okna neklepal, čestně, to bych si pamatoval. Můj chabý odpor tehdy bez problémů rozbila tím, že mě vůbec neposlouchala. „Nemáte žádnou úctu k práci člověka. Všichni jste stejný!“ ječela na mě, a já si v duchu říkal, že sice nevím, kam se poděl pan Blecha, ale pro jeho dobro doufám, že někam zatraceně daleko, nebo že je mrtvý.

Když jsem ji při návratu domů zahlédl cestou k výtahu, napadlo mě, jestli existuje víc stereotypní představa než klevetivá sousedka drbající schody? Ona je ale fakt šmudlala, akorát neměla hadr, ale nějaký příšerný vehikl pocházející z teleshoppingové dílny zlatem ověšeného guru – Horsta Fuchse.

„Dobrej, paní Blechová.“

Něco zamumlala, nechala mě dojít až ke kovovým dveřím zdviže. „Tak si, pane Drást, představte, že někdo zas hulil ve výtahu.“

„Fakt?“

„Je to bezohlednost, tohleto…“

„Však vy toho parchanta dostanete. To se klidně vsadím,“ řekl jsem stále v dobré náladě a pronásledován jejím ublíženým pohledem jsem nastoupil do kabiny. Přirazil jsem za sebou dveře, zatímco jsem těžko dusil rozverný smích. Bylo mi dobře a bříško mě hřálo. Zmáčkl jsem knoflík se třináctkou a výtah se měkce rozjel. Vzdálené hrkání a lehké otřesy kabiny mě nesly k nebesům. Protřel jsem si palec a ukazovák, protože jsem ucítil na bříšku prstu vlhkost. Podíval jsem se na prst a podivil se, protože byl upatlaný od něčeho tmavého. Vzápětí mi došlo, že jsem se asi o něco otřel při stisku tlačítka na panelu. Tmavá sraženina se mezi prsty drolila. Přičichl jsem k ní, ale nic výrazného jsem neucítil.

Když jsem přišel domů, zamířil jsem do koupelny, abych si umyl ruce. Pustil jsem vodu a pod vlažný proud vrazil prsty. Podíval jsem se do zrcadla.

„Nazdar, rošťáku,“ řekl jsem už beze stopy úsměvu. Tmavé pytle pod očima nešlo přehlédnout. Hnědé duhovky se ztrácely pod opuchlými víčky, na vrásky na čele by se dala obstojně vybrnkat serenáda. Pleť jsem měl bledou od narození, ve strništi plnovousu i na skráních přibývalo šedých nitek. Radši jsem ten neveselý pohled opustil a vypnul vodu.

V umyvadle se slévalo několik světle červených kapek, nevšiml jsem si, že bych se někde říznul, a pak mi došlo, že to jen voda rozpustila drobky sraženiny z výtahu. Stěny koupelny jako by se kolem mě sevřely, místnost se zmenšila a pokřivila a odraz v zrcadle se zdeformoval tak, že připomínal petřínské bludiště. Byla to krev. Zatočila se mi hlava tak, že jsem ztěžka dosedl na vanu. Musel jsem se opřít o zeď, bílé kachličky mi tančily před očima.

Něco zachrochtalo v odpadu vany – v labyrintu trubek se cosi hemžilo. Ozývalo se to z černého hrdla odtoku. Sklouzl jsem k němu očima a na předloktích mi vyskočila husí kůže. Další zabublání bylo mnohem hlasitější, vylekalo mě tak, že jsem sebou trhl. Vstal jsem a opatrně se nad odtok nahnul. Uvnitř se něco chvělo, možná i hýbalo. Slyšel jsem chroptění, z něhož má představivost téměř tvořila slova… Stejně jako mě děsilo, mě i přitahovalo. Sklonil jsem se až dolů a ucítil podivný nasládlý pach. Byla to zvláštní a nepříjemná vůně, jakou vydává tlení a vyčpělý květinový parfém. Díval jsem se do té černé díry a najednou jsem měl intenzivní pocit, že se něco skrz mřížku odtoku dívá na mě. Ucítil jsem, jak mi vstávají na zátylku vlasy. Hrůza mi stáhla hrudník tak, že to zasyčelo, když z něj unikl vzduch, a já se roztřásl.

„Tohle není normální,“ zašeptal jsem. „Magoříš. Jsi dost statečnej, abys to přiznal aspoň sám sobě?“ Zvuk hlasu se mi vrátil zkreslený dlaždičkami.

Nejsem, pomyslel jsem si.

Uprchl jsem z koupelny, proběhl obývákem a zapnul rádio i televizi. Rozsvítil jsem všechna světla, přestože byl den. Odešel jsem do kuchyně, abych si uvařil kafe, a zůstal hledět na plnou nákupní tašku postavenou na kuchyňské lince. Nedůvěřivě jsem se k ní vydal, nahlédl do ní a opatrně, jako by byly z porcelánu, začal jsem z ní jednu po druhé vykládat potraviny. Zteplalé mléko, uvadlý salát, gumové rohlíky, tvaroh, camelky a další potraviny. Ze všech kapalo něco podivného, sladkého, až jsem se propracoval ke dnu, kde ve žluté břečce plavala krabička od oblíbené zmrzliny. Marně jsem si lámal hlavu, kde se tu taška vzala, paměť mi nenabízela nic. Úplně na dně lepkavého moře ležel papírek, který jsem opatrně zvedl a hřbetem ruky otřel.

Byl to mokrý paragon. Odnesl jsem ho k oknu a v denním světle zkoumal drobná písmena a stěží čitelná čísla. Kousl jsem se do rtu. Byl to včerejší nákup, zaplacený kartou. Já si ale nepamatoval, že bych včera nakupoval.

Fascinovaně jsem přešel k počítači. Když jsem se logoval do internetového bankovnictví, ani jsem nevnímal čvachtavé zvuky, jaké na klávesnici vydávaly olepené prsty. Devítimístný kód jsem vyťukal zpaměti, konečně jsem se přihlásil a nechal si zobrazit výjezd včerejších plateb. Z mého účtu dnes ráno opravdu odešlo čtyři sta sedmdesát korun.

Chvíli jsem jenom tak seděl s dlaněmi položenými na stole. Cítil jsem ulepená bříška prstů, dotýkající se ubrusu. Chvěly se. Pohled mi sklouzl ke krabičce cigaret. Popadl jsem ji a z přihrádky vytáhl krabičku sirek. Vydal jsem se na balkon.

Foukal vítr. Opřel jsem se o zeď a pomalu jsem se po ní sesunul až do sedu. Třesoucími se prsty jsem roztrhl camelky a jednu vyklepl.

„Vem si mě do pusy, řekla cigareta,“ řekl jsem a zmocnil se jí svými rty. Přisál jsem se k filtru jako pacient JIPky ke kapačce a vtáhl do plic blahodárný smrtící kouř. Vstřebával jsem ho celou svou bytostí, až se mi zatočila hlava, cítil jsem, jak do mě proniká horký, pálící vzduch, a pak jsem se rozkašlal, až mě bolely plíce. Nedbal jsem ale a natáhl znovu. Nutil jsem se k tomu, protože to byla medicína, bylo to pro mě dobré, očišťovalo mě to… Jen málo věcí mě teď mohlo zachránit.

Opřel jsem se ramenem o mříže balkonu a pohlédl na svět z výše třináctého patra.

Jen malý kousek od baráku hučela dálnice, která se ve městě každý večer měnila v šedočernou řeku plnou dravých ryb se svítícíma očima. Cenily na sebe zuby, pluly s proudem, jedna s druhou závodily a rvaly se o kořist. Vlevo od domu se povalovalo parkoviště, auta seshora vypadala jako barevné krabičky od sirek, kolem nich se šnečím tempem motaly postavičky z výšky připomínající špendlíkové hlavičky. Zrzavý špendlík dotlačil minikrabičku k pískovišti, kde ji evakuoval a plácnul doprostřed béžové hromady, aby si dělala bábovičky. Dalších pár špendlíků se pohybovalo klouzavě, svištěly po asfaltu v rytmu kolečkových bruslí a další zas podivnými přískoky tancovaly kolem keřů a travnatých ploch, spojené neviditelnými pouty se štěkajícími mikroby. Shlížel jsem na červené střechy rodinných domků a šedé krabice garáží, uvědomil jsem si, že tisknu čelo na pruty zábradlí, jako bych se mezi nimi chtěl protáhnout a rozletět se do kraje… Bylo to zlé.

Něco se dělo s mým mozkem. Vypadávaly mi kusy paměti, o nichž jsem ani netušil, že mi chybí. Chvílemi jsem si připadal, že jsem se ocitl v cizím životě. Přestože jsem si včerejšek pamatoval a viděl ho jako celistvý obraz, bylo zřejmé, že místa, která jsem považoval za souvislá, se hemží mezerami. Z těch mezer na mě zírala propast. Děsila mne. Vydechl jsem kouř a ani jsem si neuvědomoval, že se mi z cigarety odlomil popel a v podobě meteoritického reje zamířil vesmírem k balkonu paní Blechové. Co se děje v těch mezerách paměti? A jak dlouho to už vlastně trvá? Nebo to tak bylo vždycky?

Uvažoval jsem, co budu dělat. Jako první mě napadlo, že si pořídím zápisník. Co si do něj ale psát? Úplně všechno? Nic? To spíš… Jako druhé mě napadlo, že půjdu k doktorovi, a současně mi naskočila i další myšlenka: co když je to něco vážného? Co když mám na mozku nádor jak broskev, anebo hůř, co když mi kvůli tomu zakážou učit?

Postavil jsem se. Naklonil jsem se nad hlubinu a omráčila mě závrať, které jsem se nedokázal zbavit ani za čtyři roky, co tu už bydlím. Opíral jsem se o zábradlí a díval se na děti, hrající si na pískovišti, na hnědovlasou holčičku ve světle červených šatech, má na tričku medvídka Pú a právě teď s lopatkou v ruce hloubí příkop kolem plastového kbelíku. Na kbelíku byla kytka. Dívka povystrčila jazyk soustředěním, na tváři se jí uchytilo několik zrnek mokrého písku… svět se zostřil do neskutečného detailu. Něco ve mně vyšlehlo, jako když skočí šelma, prsty se mi zaťaly do zábradlí jako drápy, svíraly ho stále silněji, celé tělo se mi napjalo, všechny šlachy byly jako struny, udeřila křečovitá bolest a já si náhle uvědomil, že mi po tvářích tečou slzy. Nebyly to ale slzy bolesti…

S nechutí jsem odhodil zpola vykouřenou cigaretu a odešel jsem z balkonu. Krabičku camelek jsem stiskl v pěsti a vstoupil do obýváku, v televizi akorát začínaly zprávy. Otevřel jsem barovou skříňku, abych do ní hodil cigarety. Jak dovnitř dopadlo světlo, zarazil jsem se a zůstal zírat. V tu chvíli by se ve mně krve nedořezal. Na polici ze švestkového dřeva jich leželo šestnáct. Šestnáct zmuchlaných krabiček s velbloudem. Všechny byly otevřené. A ve všech chyběla jen jedna cigareta.

Zhoupl se mi žaludek. Měl jsem co dělat, abych to stihl na záchod, než jsem začal zvracet.

Probudil jsem se a v první chvíli jsem vůbec netušil, kde jsem a kdo vlastně jsem. Kolem byla tma. Paměť naskakovala jen pomalu. Bílé stěny, varaní kůže z Indie, reprodukce Čapkova Námořníka, nevkusný zdobný lustr s parohy, který tu zbyl po předchozích nájemnících a který jsem se nikdy nedonutil vyměnit. Zavřené dveře do předsíně. Jasně jsem si pamatoval, že před spaním jsem před ně přitáhl židli a zajistil kliku opěradlem. Teď židle odpočívala spokojeně u okna a bylo na ní vyskládané vyžehlené prádlo. Nahoře ležely puntíkované šaty, jejichž barvu jsem v šeru nedokázal rozpoznat, mohla být červená nebo také černá.

Napínal jsem uši. V předsíni bylo ticho, zatímco do levého ucha mi znělo oddechování. Vedle mě ležela žena zachumlaná do peřiny. Díval jsem se na oblinu jejího těla a uvědomoval si, že teprve teď jsem se probudil z předlouhého zlého snu. Celý můj předchozí den, týden plný nočních můr, se mi zdál. Byl jsem zpátky! Ležel jsem v propoceném pyžamu a na rty se mi kradl bláznivý úsměv. Podíval jsem se na budík, na kterém svítily červené číslice půl třetí v noci. Tohle byla skutečnost… Úsměv se stále rozšiřoval, zavřel jsem oči a šťastně se zabořil do polštáře.

Naplňovala mě nesmírná úleva. Bez souvislosti mi před očima vyvstala představa podivného lesklého předmětu, otáčel se přede mnou, tvarem připomínal kovový zapalovač, z jedné strany jej zdobila dvouvrstvá děrovaná mřížka. Jeho povrch vrhal mámivé odlesky jako svatý grál, působil důvěrně a známě, a přitom jako něco dávno zapomenutého. Poznal jsem tátovu foukací harmoniku. Neviděl jsem ji snad tisíc let, nikdy ale nezapomenu na den, kdy mi ji brácha předal.

Bylo mi tehdy stěží deset a usedavě jsem brečel, protože mě spolužáci ve škole zase zbili za to, že jsem měl křivé zuby a štětinaté zrzavé vlasy, a den předtím za to, že jsem byl nejmenší ze třídy, a minulý týden, že jsem neměl tátu a máma na nás byla s bráchou sama, a ještě dřív za to, že jsem nebyl jiskra ani pionýr, a za to, že jsem si prostě koledoval, ať už jsem udělal nebo neudělal cokoli…

Karlovi bylo čtrnáct a měl na škole svých problémů dost, takže mi mohl jen těžko pomoci, tehdy za mnou ale přišel a pohladil mě po vlasech, což obvykle nedělal, a sedl si ke mně na postel. Obličej jsem měl samý monokl a věděl jsem, že až máma přijde z práce, tak mi vynadá, bude se rozzlobeně ptát na to, co jsem zase vyváděl, a pak bude vzdychat a nejspíš se rozbrečí, a tahle představa byla ještě horší než nakládačka, kterou jsem dostal.

Přestože mezi námi byl velký věkový rozdíl a celé mládí jsme se starali spíš každý sám o sebe, tehdy mi dal Karel tu harmoniku a řekl mi, že patřila tátovi. Klekl si ke mně a pohlédl mi do očí. Dlouho tam něco hledal a zdálo se, že to našel, protože nakonec pronesl s vážností nezvyklou pro naše rozhovory: „Teď je tvoje, Martine. A když na ni zahraješ, pokaždý se ti uleví. Musíš ji ochraňovat… Nenech si ji vzít.“

Přestal jsem tehdy bulet a otevřel jsem pusu dokořán. Nudle mi stékaly na bradu, ale já si toho ani nevšiml, protože tohle bylo něco naprosto výjimečného. Táta byl pro mě legenda, vlastně spadal spíš do stejné kategorie jako Ježíšek, Lenin nebo Polednice, a náhle jsem držel fyzický důkaz jeho existence, jeho odkaz, kdybych to slovo znal, řekl bych artefakt. Fascinovaně jsem si prohlížel stříbrné linie pokryté dávnými škrábanci, které připomínaly letokruhy stromů, rytinu zvlněného hada nebo možná písmena. Nejspíš byla dílem táty, kterého jsem nepoznal, a mohl jsem se jen dohadovat, co znamenala.

Když mi tehdy brácha harmoniku předal, vyzval mě pohledem, a já ji opatrně přiložil ke rtům a samým vzrušením jsem do ní mimoděk vydechl. Ozvala se kakofonie tónů tak překvapivě hlasitých a zvučných, až mě to zarazilo a rozesmálo. Znovu jsem do ní zlehka foukl, dotkl jsem se jí jazykem a ucítil její kovovou, studenou a slanou chuť.

Pamatuju si to, jako by to bylo včera. Byl jsem šťastný a věděl jsem, že mám nejlepšího bratra na světě. Nevím, jestli ta harmonika byla doopravdy od táty, někde uvnitř jsem si byl ale jistý, že ano. Tak jsem získal věc, ke které jsem se utíkal, když stál život za houby, a protože stál za houby skoro pořád, naučil jsem se skvěle hrát. Prakticky jsem ji neodkládal až do nějakých čtrnácti, patnácti, kdy se doba přece jen změnila a mě začaly zajímat holky.

Když tehdy přišla máma z práce domů a uslyšela, jak na ni hraju, zamířila za mnou do pokoje. Nevešla ale dovnitř, zastavila se ve dveřích a dlouho mlčela. Byla bledá a já jsem foukal do té harmoniky a sledoval ji velikýma očima.

Nikdy jsem tátu nepoznal, umřel dřív, než jsem se narodil. Máma s bráchou o něm moc nemluvili, takže jsem si kolem něj vytvořil vlastní příběhy. Máma říkala, že byl dřevař. Ne ale nějaký obyčejný dřevorubec z vesnice, prý na to měl dokonce školu. Řekla, že když se podíval na strom, udeřil do něj hřbetem dlaně a hned věděl, jak na tom je, jestli je zdravý, jestli ho napadli škůdci nebo zevnitř usychá. Dokázal předpovědět, jak dlouho vydrží, a uhodnout, kdy je nejlepší kácet. Představoval jsem si ho jako hnědovlasého chlapíka s hodnýma očima a s velkýma chlupatýma rukama, který byl oblečený v kostkované košili, voněl lesem, síly měl za dva a byl něco jako král zvířat.

Ještě než jsem se narodil, bydleli máma s tátou a bráchou někde u lesa, ale po tom, co se stalo to neštěstí, se odstěhovali pryč. Tedy jen máma a maličký brácha, který ale tvrdí, že si z té doby už nic nepamatuje. Zbylo nám strašně málo věcí, které by tátu připomínaly, protože prý odcházeli nalehko, takže ta harmonika byla opravdu strašně cenná.

Náhle jsem po ní celou bytostí zatoužil, strašně jsem si přál, abych ji měl znovu v ruce, abych si ji mohl prohlédnout a po letech si zase poslechnout její zvučný tón. Kde vlastně skončila?

Ležel jsem v posteli a snil. Pátral jsem po ní v myšlenkách. Jako první mě napadly skříňky vedle televize, kde jsem přechovával kromě alkoholu a suvenýrů z cest i další zajímavosti. Hodila by se tam, ale cítil jsem, že tam není. Stejně jsem vyloučil další police a šuplíky a postupně celý obývák. Přemýšlel jsem o vestavěné skříni v ložnici, v levé horní polici jsem skladoval krabice se starými fotkami a snad ještě skripta z peďáku, která jsem se dodnes nepřinutil vyhodit. Tam, mezi vzpomínkami, by pro ni také bylo vhodné místo, ani tam ale nebyla. Prohledal jsem v mysli i komoru, stinné místo vonící moukou, bylinami a kompoty, a postupně jsem si byl stále jistější, že tátova harmonika nikde v bytě není. Vzpomínkami se mihnul temný prostor s úzkým oknem, které se krčilo až u stropu, zmatnělé a téměř slepé. Železné, rzí prokvetlé dveře s jednoduchým visacím zámkem. Ta představa mě udeřila do obličeje jako kladivo a po zádech mi současně přeběhl mráz…

Sklep.

Jako bych náhle ztratil kontinuitu, zamrkal jsem a dopadla na mě hrůza. Ale proč? Proč mě tolik vyděsila pouhá myšlenka na to místo? Něco v šeru sklepa čtrnáct pater pod postelí, kde jsem právě ležel, se pohnulo. Vyvolalo to ve mně úzkost a sevřelo mě to. Jako by přes všechna ta poschodí vzlínal vzhůru zápach něčeho studeného, zatuchlého…

Otřásl jsem se. Už jsem se zase potil a cítil váhu peřiny, jak mě tiskne k posteli a tlačí mi na plíce tak, že stěží dýchám. Věděl jsem, že je to jen nepříjemný pocit, který bych dokázal překonat pohybem, provedeným s nekonečně malým úsilím, stačilo by odsunout peřinu a obrátit se na bok, jak jsem se ale opět propadal do spánku, ležel jsem jako paralyzovaný.

Nad hlavou se mi ozvalo tichounké vrzání. Umíněně jsem držel oči zavřené, rozhodnutý, že to zaspím, ať je to cokoli. Peřina ale byla stále těžší. Marně jsem si opakoval, že je to jen pocit… věděl jsem, že každou chvíli už to nevydržím a otevřu oči. Prošívaná látka mi drtila ramena a plíce, bylo mi horko, můj pot se vsakoval do prostěradla i matrace…

Znovu to zavrzalo a dřív, než jsem tomu dokázal zabránit, rozlepila se mi víčka. Narovnal jsem se na loktech a přehlédl pokoj. Byl temný, nehybný, varan ustrnul na místě, kde jsem ho zafixoval před spaním, trpělivě čekal, až zase zavřu oči… cukr-káva-limonáda-čaj-rum-bum! Pozdě, už tě mám, polevil jsi v pozornosti a už se vezeš, na cestě do pekla ti budu celou cestu zpívat: lálalá. Vnitřní hlas drmolil nesmysly. Pískalo mi v uších. Začal jsem zvedat oči ke stropu.

Mám pocit, že i dřív se mi čas od času zdálo něco zlého, třeba že po mně jde maniakální vrah a já se před ním ukrývám v šatní skříni, které nejdou zavřít dveře. Nebo že je válka a hledají mě nacisti, jednou se mi u dveří bytu objevil dokonce Bin Ládin, vtrhl dovnitř s několika teroristy a chtěl si o život celé rodiny zahrát šachy. Ve snu jsem hrozbu nakonec pokaždé dokázal odvrátit: vrahovi jsem utekl, nacisty zabil a arabáše ukecal. Ve snu však platí zvláštní pravidla, a zabití protivníci prostě odmítali umřít; ožívali, vraceli se a intrikovali a já jsem jim musel čelit znovu a znovu, až do rána, kdy zazvonil budík a já musel do školy. Ať už ale byly sny sebehorší, nestávalo se mi, že bych je neměl alespoň trochu pod kontrolou.

To, co se teď dělo, proto nemohl být sen. Zvedl jsem oči ke stropu a pohlédl jsem na lustr. Trojramenná dřevěná konstrukce z paroží, na níž visely tři skleněné polokoule, se pohybovala. Nepatrně se zhoupla na jednu stranu, což vydalo tiché zavrzání, chvilku ustrnula a pak se začala vracet, aby se zhoupla na opačnou stranu.

Otočil jsem se a zadíval se na oblinu ženského těla vedle sebe. Stále tam leželo. Lustr se znova zhoupl zleva doprava jako kyvadlo. Ten pohyb byl nepatrný, ale stále nabýval na dynamice, při každém zhoupnutí se výchylka zvětšila. Kapičky z broušeného skla, kterými byl ověšený, pokaždé zacinkaly o hlavy žárovek. Wolframová vlákna žhnula rudě, jako by někdo jen před okamžikem zhasl. Štípl jsem se do předloktí a ucítil bolest, nic to neznamenalo. Díval jsem se vzhůru a cítil, že moje noční můra ožívá. Tik tak. Tikání hodin se zpomalovalo. V prstech jsem cítil mravenčení. Ti-i-i-k. T-a-a-a-ak. Lustr svištěl. Křišťálové kapky cinkaly. Zig. Klink. Zig. Klank. Jeho stín se míhal. Létal ze strany na stranu jako smrtící Poeovo kyvadlo. Tvář mi ochlazoval zvířený vzduch, ve kterém se zrnka prachu z lustru snášela jako sníh. Zig. Zig. Tik. Tak. Klink. Klink! ZIG! ZZZIG! ZZZIG!

Z předsíně jsem zaslechl tichý hlas, kterému jsem nerozuměl. Vzápětí mu odpověděl jiný, vyšší a zvučnější, který mohl a nemusel být ženský. Je možné, že jen někdo mluví nahlas na chodbě u výtahu? Za dveřmi se zablesklo, jako by někdo zmáčkl spoušť fotoaparátu, a do sítnice se mi propálila silueta postavy, která stála za matnými, prosklenými dveřmi. Ruce měla položené na skle. Oči jí žhnuly stejně jako wolframová vlákna umírajících žárovek. Věděl jsem, že chce vstoupit do pokoje. Že tlačí dlaněmi proti dveřím. Že se do nich opírá celou svou silou. Po půlvteřině oslnění se všechno ponořilo do naprosté tmy. Vydal jsem tichý zvuk mezi povzdechnutím a vzlykem, posadil jsem se na posteli. Divoce jsem se rozhlížel.

Otočil jsem se k ženě vedle sebe, byla zachumlaná v peřině. Viděl jsem obrys jejího obličeje pod tenkou pokrývkou. Něco na peřině se černalo… byly to dvě tečky, fleky, ne větší než hrášky, které se rychle rozpíjely po bavlněné látce tak, že za chvilku připomínaly zčernalé pivní podtácky a pak už byly velké jako talíře. Zdálo se mi, že zpod kraje peřiny vyčnívá pramen vlasů. Nad hlavou mi létal ze strany na stranu lustr, sklo bolestivě zvonilo při nárazech na strop, studené závany mě chladily na krku. Třásl jsem se. Nechtěl jsem to udělat, jako by ale někdo jiný vztáhl mou ruku a sevřel mezi prsty okraj přikrývky, halící tělo vedle mě. Začal jsem ji pomalu zvedat. Náhle zaskřípěly dveře a cosi za nimi nelidsky zakvílelo. Něco tvrdě narazilo do jejich skleněné výplně, po které se rozběhly praskliny. Ve stejnou chvíli se rozprskl lustr a mně se na hlavu sesypaly střepy.

Zapomněl jsem na pokrývku a vykřikl jsem hrůzou. Jakmile ze mě hlas vyrazil, jako bych otočil zarezlým kohoutem, který vypustil natlakovaný proud vroucí vody. Nešlo to zastavit. Křik ze mě tryskal ve vlnách, hrůza prýštila ven jako tepenná krev. Několik minut jsem jenom křičel a nebyl schopný přestat, tiskl jsem si dlaně na uši, oči jsem měl křečovitě zavřené. Řval jsem jako zvíře a nakonec jsem jen chraptěl, krčil jsem se schoulený do klubíčka v rohu postele. Tváře jsem měl pokryté slzami.

Uběhly dlouhé minuty a já se postupně uklidňoval. Zdálo se, že je to pryč. Bytostně jsem toužil se napít, věděl jsem, že jen malý kousek od postele leží načatá whisky, ale neodvažoval jsem se vylézt, bál jsem se i pohnout, abych nerozbil křehkou rovnováhu reality, a tak jsem se jen krčil a modlil se, aby přišlo ráno.

Noc ale nekončila. Těžko říct, kolik uběhlo času, než temnotu prořízl ostrý drnčivý zvuk. Ozvalo se bušení na dveře bytu. Ani jsem se nepohnul. Tiskl jsem se ke zdi a divoce dýchal.

Drnčení se nevzdávalo a přidalo se i bušení. Pěst dutě dopadala na dveře a rozeznívala je nárazy jako pekelný buben. Vchod do bytu byl pod útokem. Stejně tak ale něco číhalo v předsíni, cítil jsem tu sílu, která se snažila dostat do ložnice. Pode dveřmi se cosi protlačilo, bylo to štíhlé a ohebné. Chapadlovitý šlahoun se svíjel po koberci jako pulsující pijavice přitahovaná čerstvou krví. Škvírou se dovnitř rvaly další, odíraly se o hranu dveří a krvácely temnou mízu. Ložnice voněla lesem, páchla jeho vlhkostí. Couval jsem před šátrajícími slepými chapadly, až jsem zády narazil na studenou zeď.

„Pane Dráste, otevřete!“ zaslechl jsem z předsíně a v odpudivém drnčivém zvuku konečně poznal zvonek. Šlahouny se ke mně svištivě stahovaly, syčely a proplétaly se mezi sebou. Cítil jsem, jak se postel otřásá, zatímco ovíjely její nohy, jak praská pod silou škrtičů. Sáhl jsem po vypínači a rozsvítil.

Světlo mě oslnilo a já okamžik mžoural a neviděl jsem nic. Veškerý pohyb ale ustal, stejně jako zvuk, zbylo jen bušení a já si konečně uvědomil, že dokud nevstanu a nedojdu ke vchodovým dveřím, tak neskončí.

Narovnal jsem se opatrně, jako bych očekával, že se každým okamžikem vymrští zpod postele had, obemkne mi kotníky a stáhne mě přes čtrnáct poschodí do hrůzné jámy sklepa. Nic takového se ale nestalo, koberec mě zaškrábal na chodidlech. Šel jsem jako po žhavém uhlí, oči jsem upíral přímo před sebe. Šel jsem rychle, protože jsem věděl, že mi co nevidět dojde odvaha. Doklopýtal jsem ke vchodu a nahlédl do panoramatického kukátka.

Za dveřmi stálo několik postav. Jednu z nich jsem poznal okamžitě.

Musel jsem vypadat hrozně, protože když jsem otevřel, všichni tři lidé přede mnou couvli. Byli to dva muži v uniformách a za nimi se krčila ustrašená malá paní se šedými rozcuchanými vlasy. Blechová.

Zaznamenal jsem výměnu pohledů mezi ní a dvěma muži, kteří se pravděpodobně ujišťovali, kdo před nimi stojí.

„Policie,“ řekl jeden z nich a váhavě pokračoval: „Pan Drást?“

Jen jsem kývl a opřel se o rám dveří, aby neviděli, jak se mi dosud třesou kolena.

„Jste v pořádku, pane?“ zeptal se mě jeho kolega a já si teprve teď uvědomil, že je to žena, sice vysoká a silnější, o pohlaví ale nebylo pochyb.

Nedokázal jsem odpovědět. Pořád jsem před sebou viděl ty šlahouny, z předsíně ke mně i v této chvíli doléhala intenzivní vůně tlení, kapradí a mokrého mechu… zápach močálu.

„Necítíte nic? Necítíte to?“ zeptal jsem se.

Policisté si znovu vyměnili pohled. Blechová se do mě pustila:

„Vy ste mi teda dal! Víte, jak jste křičel? Strašně jste křičel, a dlouho. Mohla jsem z toho mít smrt, jak jsem se lekla. Co se vám stalo?“ Hubovala mě a po starých tvářích jí stékaly slzy.

Pokrčil jsem rameny, protože jsem nevěděl, jak jí to vysvětlit.

„Užil jste alkohol nebo nějaké psychotropní látky?“ zeptal se mě policajt.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ale stejně nám radši foukněte. Tady. Jste tu sám?“

Kývl jsem.

„Takovej to bejval klidnej dům,“ pobrekávala sousedka.

„Prý se z vašeho bytu ozýval křik. Hlásilo to hned několik partají.“

„To jsem křičel já.“

„Co se vám stalo?“ měřila si mě policistka.

„Já…“ pokrčil jsem rameny a marně se to snažil zformulovat. „Já jsem se stal.“

Před očima se mi děsivě rychle střídaly obrazy. Temné šlahouny, drápy skřípající na dveřích, žena v ložnici, kroky ve tmě, krev na tlačítku výtahu, sklep…

„Můžete…“ hlas mi odumřel. Knedlík v krku mi stěží dovoloval dýchat. Poulil jsem oči na ty modré uniformy a překvapené, odtažité výrazy, a hledal u nich pomoc. Pohledem jsem se zachytil známé tváře Blechové. Zkusil jsem to znovu. „Můžete se, prosím, podívat dovnitř?“

Hlídku to evidentně překvapilo, chvíli na mě civěli, já mezitím získal odvahu a prosbu jsem zopakoval.

„Můžete jít, prosím, zkontrolovat, že je všechno v pořádku?“ Ustoupil jsem stranou a upřel na ně oči. Museli v nich vidět moje zoufalství, protože ten muž si sundal čepici a rozpačitě si prohrábl vlasy, nakonec kývl a jako první vstoupil dovnitř.

Všude jsem rozsvítil a společně jsme rychle prošli můj byt. Exkurze se zúčastnila i stará sousedka, její ostražitost by mě za jiných okolností rozesmála – plížila se místnostmi, jako by čekala, že v každé další uvidí oběť vraždy. Všechno se ale zdálo v pořádku, když byli v ložnici, zadívala se Blechová na skříň, která vyplňovala celou jednu stěnu.

„Mrtvolu tam doufám neukrýváte,“ zažertoval policajt, který se během chvilky dokázal srovnat s nezvyklou situací a začínal se bavit.

Beze slova jsem přistoupil ke skříni, která byla rozdělena na čtyři samostatné oddíly. Neměl jsem ani tušení, co v ní je. Vzal jsem za madlo a otevřel ji. Muž o ni jen zavadil pohledem, to Blechová byla zvědavější, pořád se ale ode mě držela dál, evidentně jsem byl stále silně podezřelý. Policistka se u skříně zdržela déle. Teprve potom jsem se dovnitř podíval já a zarazil se. Za mými bundami, saky a kabáty visely aspoň desatery ženské šaty. Zvlášť jedny poskládané z několika pruhů červené látky se mi vpálily do sítnice, zíral jsem na ně, zatímco policisté rychle prošli zbytek bytu.

„Pane Dráste,“ zavolal na mě policista ode dveří a já konečně odtrhl pohled. „Řeknete nám konečně, co se tu stalo?“

„Trpím nočními můrami.“ Otočil jsem se ke staré sousedce. „Omlouvám se, že jsem vás vyděsil. Něco se mi zdálo.“

Ta policajtka mě vzala za předloktí. „Měl byste s tím navštívit doktora. Tohle asi není úplně normální, když uprostřed noci křičíte tak, že několik vašich sousedů zavolá na policii.“

„Omlouvám se. Už se to nebude opakovat.“

Dívali se na mě rozpačitě. Nakonec se jen dotkli štítku čepice a zavolali si výtah. Blechová se na mě ještě ohlédla, když odcházela po schodech. „Myslela jsem, že vás někdo vraždí.“

„Jste hodná, paní Blechová. Dobrou noc.“

„To zrovna. Jsem tak vystrašená, úplně cítím, jak mi buší srdce. Mám vysoký tlak, abyste věděl, teď kvůli vám už neusnu.“

„To mě mrzí.“

Něco zamumlala a ztratila se. A já v bytě opět osaměl. Po tom, co jsem přibouchl dveře a několikrát otočil klíčem, jsem opět ucítil, jak se ke mně začíná ze stran stahovat vlhkost. V koutech se cosi hemžilo. Temnota páchla tlejícím listím. Žárovky zimomřivě poblikávaly a v ložnici zavrzaly otevírané dveře skříně.

Pohled se mi zúžil a já se vrhl skrz předsíň do kuchyně. Prolétl jsem bytem a přirazil za sebou dveře. Prsty se mi třásly, když jsem rval obal z tablet proti kouření a sypal si je do krku. Hmátl jsem po láhvi jacka, která stála na kuchyňské lince, a hltavě pil. Ohryzek mi lítal nahoru a dolů jako zfetovaný netopýr. Slyšel jsem šouravé kroky, ale ztrácely se v hukotu pálící lávy, která se mi valila do žaludku. Knokaut přišel záhy, a když jsem spal, zdál se mi divný sen. Tolik jiný než všechny předchozí.

Kapitola II

„Tudum, tudum. Tudum, tudum,“ zašeptala, jako by si zpívala nějakou písničku. Mladá holka tiskla tvář na studené sklo a z prázdného kupé sledovala ubíhající krajinu. Vlak svištící po kolejích páchl podivnou směsí dehtu, vydýchaného vzduchu, dezinfekce a tepla vydávaného lidskými těly. Dívka pach už nevnímala, přestože ještě před chvílí, kdy nastoupila a mávala z okna rodičům, nad ním krčila nos.

Teď si listovala knížkou Marie Majerové, aniž by ji doopravdy četla, koukala se z okna a pobrukovala si: „Tudum, tudum.“ Knížka byla zabalená v novinovém papíře, do kterého si ve škole museli balit všechny knížky, a protože ona měla knížky ráda, balila si do novin nejen učebnice, ale taky verneovky, mayovky i první dívčí romány. Všechny její knížky tak měly umně zhotovené a často pomalované vlastní přebaly.

Za oknem míjely lány polí jako nekonečná zlátnoucí moře, v poryvech větru se po nich valily obří vlny, takže připomínaly skutečnou vodu, ze které se remízky stromů vynořovaly jako palmové ostrovy. Po obloze se sunul divný mrak, takový černý, na celém nebi byl jen jeden. Dívka ho zkoumala, přemýšlela nad jeho tvarem, ale po chvíli ji přestal zajímat, protože vlak minul ceduli Strakonice a za divokého skřípání a úpění železných kol zastavil ve stanici.

Po nástupišti pobíhali lidé, jak už to na nádražích bývá, dívku ale překvapilo, jak se vagony vyprazdňují. Jestli to takhle půjde dál, zůstane ve vlaku za chvíli sama. To ji vystrašilo.

Neuběhla ani minuta, když se rozletěly dveře a do kupé se vkolébala stará paní s boky tak širokými, že musela dveřmi projít bokem. Opírala se přitom o berle a funěla jako lokomotiva. Měla rudé tváře, nikoli ale od kosmetiky, jakou používala maminka. Pleť téhle paní pokrývala síť popraskaných žilek, které na některých místech zbarvovaly tvář téměř do modra.

Dívka si uvědomila, že na ženu civí, a rychle sklopila oči. „Dobrý den,“ pípla. Neznámá si toho ani nevšimla a zapadla do lavice naproti. Funěla, chvilku se dívala z okna, nakonec se opřela o opěradlo a přivřela oči. Téměř vzápětí začala slabě chrápat. To vše dokázala tak, že se kromě prvního pohledu při vstupu do kupé na dívku ani nepodívala.

Bezva, napadlo dívku. Třeba jsem neviditelná. To ji vzápětí přivedlo na myšlenku, jaké báječné věci by se daly provádět, kdyby to byla pravda. A začala by právě s touhle otylou paní, která neumí ani pozdravit. Dostala hroznou chuť se k ní úplně potichu nahnout a těsně vedle ucha houknout: „ASI JSTE SI MĚ NEVŠIMLA, ALE JÁ TU JSEM. JMENUJI SE MARIE. JAK SE DNES MÁTE?!“

Ta paní se jí nelíbila, ale Mája byla ráda, že už není v kupé sama. Aspoň si mohla někoho prohlížet, a tak mlčela a prohlížela si její obličej.

S nadšením objevitelů zkoumala detaily – zjistila například, že na levé tváři má žena bradavici, ze které roste šest černých chlupů. Mája si je prohlížela s obličejem staženým odporem. Civěla na ně tak dlouho, že se najednou lekla, jestli si toho její spolucestující nevšimla, protože opět otevřela oči. Dívala se ale z okna, a tak si Mája mohla prohlédnout i rašící knír.

Já nikdy nebudu takhle ošklivá, umiňovala si a najednou ji napadlo: Co když je to čarodějnice? Zkoumala tu myšlenku. Třeba bydlí v chaloupce na kuří nožce? Vybavila se jí živá představa, jak se do ní hrabe na těch francouzských holích, které měla opřené o sedačku vedle sebe, a to ji rozesmálo.

Na příští zastávce do kupé přistoupil další pasažér. Uštvaný tmavovlasý chlap, který nemohl být o moc starší než tatínek, na rozdíl od něj měl ale špínu za nehty a na tvářích několikadenní strniště. Tatínek si také nechával čas od času narůst vousy, ale špínu za nehty neměl nikdy. Mája si ale všimla, že poslední dobou míval kruhy pod únavou zarudlýma očima, a taky se snadněji rozzlobil, i když se za to pak omlouval.

Vždycky, když se to stalo, posadil si Máju na koleno, jako když byla malá, a říkal jí: „Už jsi vyrostla a já se k tobě musím chovat jako k velké. Nezlob se, že jsem na tebe křičel. Nepatřilo to tobě, ale jiným lidem, kteří mě trápí.“ A ona mu na to vždycky řekla, třebaže měla pláč na krajíčku: „Ale já se na tebe nezlobím. Já se zlobím na ty lidi, co tě trápí. Proč to dělají? Tys jim něco provedl?“

„To je strašně složité, miláčku,“ cvrnkl ji do nosu. „Na tohle jsi ještě malá.“

To ji vždycky dožralo. „Tati, bude mi jedenáct!“ řekla s vše vysvětlujícím důrazem na číslovce.

„Už jedenáct?“ podivil se a pokaždé se přeptal mámy. „Tomuhle pískleti prý je už jedenáct, nevymýšlí si, maminko?“ Máma se jenom usmála a zavrtěla hlavou. Nezasahovala do té hry, kterou spolu hráli už tolikrát. „Tak se na to podívejme, jedenáct,“ zopakoval tatínek. „No tak dobře, to už jsi velká a máš právo leccos vědět. Co tě tedy zajímá?“

„Řekni mi, proč jsi poslední dobou tak unavený. Jsou na tebe v práci zlí?“

„Mám toho hodně, to víš. Ve fabrice je to náročná práce, pracujeme tam s ocelí.“

„A proč už nepíšeš? Měla jsem ráda, když jsi psal na stroji, vždycky to tak pěkně ťukalo. Oni ti to zakázali?“

Otec se podíval na mámu a pokračoval, aniž by odpověděl na její otázku.

„Taky si mě často volají úřady, mám toho hodně, víš?“

„A proč si tě volají?“

„To už úřady dělají,“ vysvětloval trpělivě. „Volají si tatínky a maminky, oni jim říkají občani a občanky, a něco jim přikazují nebo zakazují… zmrd…“ To poslední slovo mu téměř proklouzlo přivřenými rty, zarazil se, když už bylo napůl venku.

Máma položila hrnec na linku, až to prásklo. Rodiče si vyměnili pohled, jehož význam jí unikl, ale přesto ji znepokojil. Jako by teplota v pokoji klesla o několik stupňů. Hra skončila. Táta ji postavil na zem a obrátil se k mamce, která náhle vypadala smutně. Dotkl se její ruky a pak odešel z pokoje. Ještě slyšely, jak za ním klaply dveře komory.

„Těšíš se na prázdniny?“ zeptala se najednou máma a pohladila ji po rameni.

„Strašně!“ povzdychla si Mája a zapomněla na všechno ostatní, protože jí do hlavy vtrhla představa slunce hřejícího na kůži, představa tajícího polárkáče a vůně posečené trávy a kytek a rozteklého asfaltu, co se lepí na podrážky bot. Prázdniny, to byla představa kola a zpívajících ptáků a rudého sluníčka klesajícího za obzor pšeničného pole. Prázdniny…

Úplně jí to zlepšilo náladu, když teď vyhlížela z okna vláčku a kolem se míhaly sloupy elektrického vedení, bylo to náhle zpět v celé síle: Začínaly prázdniny! A Mája si je hodlala užít.

„Kampak jedeš, mladá dámo?“ zeptal se ten unavený chlap a ji to polekalo, protože to nečekala.

„Do zastávky Kubova Huť.“

„No jo, tam je pěkně. Já jsem původem ze Sedlčan, ale kousek od Kubovy Hutě jsem byl na vojně. Na Borových Ladách, znáš to tam?“

Neznala. Nikdy takhle daleko od domova nebyla. Nikdy tam ani jet nechtěla.

Chvíli mlčeli. Muž se díval z okna, za kterým teď ubíhala lesy porostlá vrchovina. Jestli si chce povídat, tak má smůlu, rozhodla se Mája. Byl cizí a prohlížel si ji zvědavě, což jí nebylo příjemné. Naštěstí si po chvíli rozložil Rudé právo a ukryl se za jeho strany. Všimla si, že noviny jsou včerejší.

Kvůli Sedlčanům si Mája vzpomněla na benešovskou babičku, protože obě obce ležely jen kus od sebe. To ji rozlítostnilo. Mája k ní jezdila na prázdniny už spoustu let a mělo to dost výhod. Tak za prvé tam bydlela Anča a Renata, se kterými se dalo chodit na plovárnu a do kina. Za druhé byla v Benešově nejlepší cukrárna v okolí, do které jezdili na zmrzku lidi až z Bystřice, a Mája se v ní s babičkou stavovala pokaždé na cestě z konzumu. Za třetí to byly rybářské výpravy k Jarkovickému rybníku s dědou, při kterých sice většinou nic nechytili, zato mohli spolu sledovat klidnou hladinu, zatímco děda vyprávěl zajímavé příběhy ze starých českých pověstí a tak podobně. Mája ale musela přiznat, že vloni už s dědou moc nechodila – měla jiné myšlenky a nejedna z nich se točila kolem Tondy, který bydlel o ulici vedle. Tonda půjde po prázdninách do sedmičky. Vloni spolu několikrát vyrazili na kolo a bylo to dost zvláštní, a zároveň docela opojné. Mája věděla, co to znamená, a stejně tak tušila, kdo jí druhého dne nechal na okně položený karafiát.

Když se dozvěděla, že rodiče na poslední chvíli změnili plány, neměla z toho ani trochu radost. „Pojedeme na Šumavu, Marie,“ řekl jí táta a podle tónu poznala, že o tom nehodlá diskutovat. To ji ale nezastavilo, nejdřív si stěžovala, potom se vztekala, došlo i na slzy. Rodiče ale byli neoblomní a ani její pláč je neobměkčil. To, že plány změnili pouhý den před začátkem prázdnin, byla pořádná křivda a Mája jim to nehodlala odpustit. Jako by to nestačilo, poslali Máju napřed, protože prý potřebovali ještě něco zařídit. Poslali ji samotnou přes celou republiku z Prahy až bůhvíkam, kde ji má na nádraží vyzvednout pan Šváp, jakýsi vzdálený strejda nebo co. Byla uražená!

„Chcete se mě zbavit! Pošlete mě pryč jako… jako…“

„Nech toho, Marie. Nikdo se tě nezbavuje. Potřebujeme prostě připravit nějaké věci. Maminka musí ještě stihnout vyšetření v nemocnici, víš, jak je to důležité. A teď mě dobře poslouchej. Za chvíli vyrazíme na nádraží, a kdyby se nás někdo ptal, kdyby tě někdo zastavil a zjišťoval, jak dlouho plánujeme dovolenou na Šumavě, tak řekni, že už to víš měsíc. Rozumíš mi? Je to důležité.“

„Lhát se nemá,“ odsekla.

„Pořád tvrdíš, že jsi velká, tak se tak aspoň jednou chovej!“ houkl na ni táta a měl ruce v bok.

Mája začala natahovat a máma se k ní sklonila. „Já vím, že to zvládneš, miláčku. Tři dny, to uteče jak voda. Budeš taková Robinsonka, jako v té knížce od Majerové… Pak budeme zase spolu, dobře?“

„Dobře,“ pípla nakonec. Co jí taky zbývalo.

Mája zvedla oči, připadalo jí, že už v kupé vyseděla důlek. Vlak právě projížděl nějakým městem. Vimperk. Poznala to podle zámku na kopci, za nímž vykukovala zřícenina hrádku Haselburg. Táta jí řekl, že podle toho pozná, že už je skoro na místě.

Zámek byl pěkný, ale byl hned pryč. Navíc Vimperk vypadal, že je ještě menší než Benešov, a vůbec, proti Praze jí připadal jako pěkná díra. Bůhví, jestli tu mají alespoň plovárnu. Vlak minul řeku a vnořil se do lesa, všude se rozlilo zelené moře, Mája z toho tedy nadšená nebyla, vypadalo to totiž, že les nikdy neskončí a vlak ji najednou vykopne uprostřed houštiny stromů, kde ji zanechá samotnou a opuštěnou.

Lokomotiva právě supěla do kopce, když Mája uslyšela zvonící návěstí. Míjeli závory a ona si všimla, že za nimi stojí kolona vozidel, tatrovek pohraniční stráže. Na korbách seděli vojáci v jehličnatých maskáčích, vtipkovali a pokuřovali, někteří dokonce mávali na lidi ve vlaku. Jeden z nich se podíval přímo na Máju a poslal jí vzdušný polibek. Mája sklopila oči a opět se opřela. Věděla, že z dálky vypadá starší, a tomu chlapovi muselo být už aspoň osmnáct! Vlak se vyšplhal na kopec a rozjel se opět do luk a lesů, které trať lemovaly až do Kubovy Hutě. Ozvalo se syčení a skřípění brzd, které tahalo za uši, cuklo to a vlak najednou zastavil. Vydýchával se a supěl jako starý kůň, který má nejlepší léta za sebou a před sebou už jen střívka salámu.

Mája popadla zavazadlo a drala se chodbičkou, protože si uvědomila, že i když jí máma kladla na srdce, ať se už po zastávce ve Vimperku přesune k výstupním dveřím, úplně na to zapomněla, a teď jen doufala, že nevznikne nějaká tlačenice a ona neodjede i s vlakem do končin, kde ji nikdo nezná. To by byl pořádný průšvih, letělo jí hlavou, zatímco se drala k výstupu. Vláčela za sebou omlácený kufřík narvaný až k prasknutí. Stihla to! Jeden pán jí dokonce pomohl otevřít dveře.

Vpadla na nástupiště a do tváře ji udeřila sluneční záře a pach nádraží. Kolem se prohnali další vystupující, kterých ale bylo jen pár. Mája se zastavila a rozhlížela se, očima hledala toho pána, kterého jí popsal tatínek. Rodiče říkali, že mu poslali její fotku, takže ji určitě pozná.

Co když ale ne? Teprve teď na Máju dopadla plná hrůza z odloučení od rodičů… Co když mě nepozná? Co když sem vůbec nepřišel, a ona tu zůstane až do večera sama… co bude dělat pak? Zpáteční jízdenku neměla, takže ji to pořádně vyděsilo.

Posledních pár cestujících se odšouralo z perónu. Starý výpravčí máchl plácačkou a vlak se opět rozjel a za chvíli zmizel v hustém lese za ohybem trati. Cestu mu ukazoval vyšisovaný transparent, který na budově zůstal nejspíš ještě z května: Sovětských soudruhů sbor – náš vzor.

Mája se zoufale rozhlížela. Zachytávala pohledy kolemjdoucích, ti jí ale sotva věnovali pozornost a nakonec zůstala na nádraží skoro sama. Došourala se k lavičce, na kterou se posadila, a kufr si tiskla mezi koleny. Bylo jí horko a měla pořád větší žízeň. Cítila, jak se jí v podkolenních jamkách tvoří čůrky potu. Vedle stánku s novinami seděl nějaký chlap a listoval Mladým světem. Sem tam se napil lahvového piva, obrátil stránku a znovu se ponořil do čtení. Vypadal, že na někoho čeká. Mája se k němu už skoro vydala, když se muž náhle podíval na hodinky, zvedl se a odešel. Chtělo se jí brečet.

Minuty běžely. Co bude dělat? Beton nástupiště byl starý a popraskaný, do škvír vtrhla tráva a plevel, a udivující silou přírody ho pomalu a beze spěchu trhaly na kusy. Z jedné praskliny vyběhl černý brouk, na okamžik se zastavil, jako by se Máje klaněl. Pozorovala ho. Hladil si předníma nohama tykadla. Ulpívala mu na nich nějaká tekutina. Jako by se neustále střídavě dotýkal kusadel a tykadel. Vzápětí se zarazil a ztřeštěným broučím způsobem se rozběhl pryč. Padl na něj stín, ozvalo se křupnutí krovek a tělo brouka zahalila oprýskaná kožená bota.

Příchozí si toho nejspíš ani nevšiml, tyčil se teď nad Májou proti slunci, takže si musela zastínit oči, aby mu viděla do tváře.

„Ty jsi Maruška?“ řekl hlas, který byl zvučný a zároveň popraskaný jako beton nástupiště.

„Marie Svobodová.“

Vstala. Muž před ní byl nižší, než si v první chvíli myslela. V těch několika sekundách, které uplynuly, ho zkoumala a rozhodovala se, jestli v ní budí důvěru. Byl starší než oba její rodiče, celý vypadal takový šlachovitý, a přestože měl na mnoha místech kůži svrasklou věkem, hrály pod ní tenké a tuhé svaly. Měl zvláštní obličej, potažený nažloutlou pletí, která jako by na něj byla malá. Jeho tvář připomínala masku. Měl pootevřená ústa, nerovných spodních zubů se dotýkal jazykem. Rty se zformovaly v grimasu, která musela být úsměv, protože koutky směřovaly vzhůru, přesto ale nebudila dojem veselí. Máju přesvědčily až oči. Živé a pichlavé oči, ve kterých se šeď přelévala jako rtuť.

„Rád tě poznávám, mladá dámo. Já jsem ňákej Šváp. Telefonoval jsem s tvym tátou.“

„Dobrý den.“

„Tak tě vítám na Šumavě.“ Napřáhl ruku a potřásl tou její. Měl studené dlaně.

Spokojeně se usmál. „Máš stisk. To je dobře.“

Potom se otočil a s kolem se vydal k východu z nádraží. Mája chvilku zaraženě stála, pak ale popadla kufr a zamířila za ním.

Počkal na ni za hlavní budovou nádraží. „Puč to sem,“ vzal jí z ruky kufr a naložil si ho na kolo. Šlapali po asfaltce lemované topoly a míjeli červené odpadkové koše, chodník byl posetý vajgly. Mlčeli. Za nadšeného výskání kolem nich projeli dva kluci na rozhrkaném kole. Minuli dva obchody s oprýskanými výlohami. Muž vykračoval ráznými krátkými kroky, levou rukou tlačil kolo, na kterém pravou přidržoval Májin kufřík. Ona sama přes rameno táhla batůžek. Kolébala se krok za ním a stěží jeho tempu stačila.

Něco na tom pánovi bylo zvláštního, možná jeho vůně. Taková kořeněná a zatuchlá, jako staré obrazy nebo myšina.

„Ty toho moc nenamluvíš, viď?“

Nadechla se, aby mu odpověděla. Jak mu ale říct, že když je mezi svými, pusu nezavře?

„Máte staré kolo.“

Byla to pravda. Bicykl, který muž vedl, vypadal jako z první republiky. Neměl žádné převody, jenom jeden, tvořilo ho několik černých trubek a černá kola s dušemi projetými skoro skrz. Minuli ceduli s rudě přeškrtnutým názvem obce. Vesnice skončila a oni se napojili na polní cestu, která vedla k lesu.

„Já myslela, že bydlíte v Kubově Huti. Táta mi říkal, že budeme v Kubově Huti…“ Silně ji to znepokojilo.

„Žijeme na samotě. Je to bejvalá hájovna, bude se ti tam líbit.“ Zastavil se a zadíval se na ni. „Není se čeho bát.“

Četl v ní jako v knize. Mája se bála. Ale nevěděla, co by dělala jiného, rodiče tomu pánovi věřili, a tak potlačila strach a šlapala dál. Aby zahnala úzkost, která se jí zmocňovala, začala mluvit sama.

„Bydlí tu v okolí nějaké děti?“

„Ale to víš, spousta. Za vesnicí je rybník, tak jsou u něj přes léto pečený vařený. Když budeš chtít, můžu ti pučit kolo. U rybníka jsi na něm coby dup.“

Mája ho znovu přelétla pohledem. Kolo bylo poškrábané, staré, černé… „Asi mi bude velké.“

„Snížíme mu sedačku i řídítka, a třeba to pude. Zítra to můžeš vyzkoušet.“

Zase šlapali mlčky. Mája si přehodila batoh na druhé rameno, protože ji už začal tížit. Řídký hájek skončil a oni se vnořili do smrkového lesa. Cesta byla kamenitá, chvílemi se pod nánosem loňského jehličí ztrácela. Dívka si uhladila za ucho neposlušný pramen vlasů, které se teď v zapadajícím slunci leskly jako živá měď.

„Už tam budem?“

„Už brzo, holčičko. Brzo,“ bleskl po ní pohledem Šváp.

„A tady v okolí žádné další samoty nejsou?“

„Jsou, ale řídce. To víš, neříká se tomu samota pro nic za nic. Do lesů si místní děcka hrát nechodí. Maj to zakázaný.“

„Proč? Jsou tu nějaká divoká zvířata?“

„To je svátek, když se tu objeví rys nebo vlk. Obyčejně jsou tak plachý, že jakmile zmerčí člověka, zmizí. Lesy jsou tu ale hluboký a hranice jsou blízko. Je jednoduchý se ztratit a zabloudit.“

„To je strašidelné,“ řekla Mája. Po zádech jí přejel mráz. Jak se nořili pořád hlouběji do lesa, vše temnělo. Šváp se držel na cestě stále kousek před ní, kolo hrkalo po kamenech. Náhle se zastavil a ona do něj málem vrazila. Držela se mnohem blíž, než když šli po ulici.

„Co se stalo?“

„Nic,“ řekl muž a chvíli jen poslouchal.

„Tak proč –“

„Psst!“ utnul ji.

Uběhlo dlouhých patnáct vteřin, než se zase usmál a vykročil.

„Proč jsme stáli?“ zeptala se polohlasem a vůbec si nebyla jistá, že jí nevynadá. Chtělo se jí brečet. Byla unavená, batoh ji tlačil do ramene a začínaly ji bolet nohy. Museli ujít už aspoň čtyři kilometry!

„Je lepší dávat si bacha,“ odvětil muž a mrkl na ni. „Ještě chvilku, a budem na místě.“

Minuli malé rozcestí, kde se přetínaly dvě cesty. Za skalkou ševelil potok, dokonce tu někdo vydlabal kus kmene a vyrobil z něj koryto, do kterého dvěma kusy dřevěného potrubí prýštila voda. Z koryta opět přetékala a dopadala na kapradím porostlý břeh potoka. Byla průzračná. Mája neodolala a ponořila do ní ruku. Ledově to zastudilo.

„Klidně se napij.“

Udělala to a úplně jí zatrnuly zuby. Chvilku vodu ohřála na jazyku, než ji polkla.

Po dalších několika stech metrech se před nimi vylouplo stavení. Ohraničovala ho zeď, která se jako hradba rozbíhala na všechny strany. Za klenutou bránou, jejíž jedno křídlo bylo dokořán, se nacházela usedlost.

Na pravé straně stál dům s patrem. Zdi byly hrázděné, střídaly se v nich tmavé trámy a vápnem vybělené kusy omítky. Uprostřed dvorku stála studna s oprýskaným zeleným rumpálem. Na protilehlé straně zobaly slepice a v klecích podupávali králíci. Na levé straně byla stodola a několik kůlen a dalších domečků neznámého účelu. Tráva tu rostla do půli holení, spousta pampelišek, šťovíku a dalších náletových kytek, žádné spořádané záhony s kytkami či rybízem, na které byla zvyklá od babičky. Místo vypadalo starobyle, udržovaně i zanedbaně zároveň.

Šváp Máju doprovodil ke stavení, kde si všimla svazečků česneku a bylin, rozvěšených v chodbě, na zdi visel i prastarý zdobený koňský chomout. Potom jí ukázal pokoj v patře, malou komůrku s oknem, s jednou rozvrzanou postelí s dřevěným čelem a lampičkou (když uviděla, že je tu elektrika, docela se jí ulevilo). Vedle postele stála skříň s ušmudlaným zrcadlem, na opačné straně stolek s umakartovým ubrusem, napevno přichyceným připínáčky.

„Budu dole,“ prohodil Šváp. Odložil kufr a odešel.

Mája si začala vybalovat věci. Nelíbilo se jí tu. Bylo tu trochu moc vlhko a trochu moc chladno, jako by vše v místnosti dýchalo lesem, který dovnitř nahlížel malým oknem. V jeho rohu byla pavučina a mrtvý vyschlý pavouk. To ji zaujalo, přikradla se k němu a pozorovala ho zblízka. Byl děsivý. Obrovský. Měl osm hnědočerných nohou porostlých řídkými chlupy, všechny byly ohnuté v ostrých úhlech k jeho břichu. Na chlupatých zádech měl bílé plošky, které dohromady skládaly něco mezi křížem a lebkou. Mája k němu přibližovala ukazovák. Chtěla se ho dotknout, lehce do něj šťouchnout růžovým bříškem prstu. Už se ho skoro dotýkala, nakonec ale nepřekonala odpor a prst stáhla. Na tuhle zkoušku odvahy bude čas i později.

Vrátila se k vybalování. Položila si kufr na postel, a když odepnula zámky, víko se samo zhouplo vzhůru, tak byl nacpaný. Začala se v něm přebírat. Věci brala do rukou jednu po druhé, bylo jich žalostně málo ve srovnání s tím, co všechno si chtěla vzít s sebou. Dobře, dokázala pochopit, proč doma musela nechat obrovského chlupatého orangutana Borise, kterého dostala k pátým narozeninám. Stejně si s ním už dávno nehrála, ale usínalo se jí vedle něj dobře. Když se teď podívala na chladnou spartánskou postel, zabolelo ji u srdce – jak ráda by ho tu měla… hlavně že má patery ponožky! Do horní police skříně vyskládala skicák, pastelky Progreso a voskovky. Hned pod ně Rubikovu kostku, malou mrkací panenku, kterou nedávno ostříhala na moderní krátký sestřih. Když vzala do ruky Člověče, nezlob se, zapochybovala o svém správném výběru. Možná si místo toho měla vzít Merkur, s tím si aspoň člověk mohl hrát sám. Do spodní police vyskládala knížky a za ně, do druhé řady, schovala svůj tajný Deník. Zatím byl prázdný, doma jej pouze krasopisně nadepsala Deník (prázdninový).

Když ji přešlo prvotní zklamání, táta se ji pokusil nadchnout. Vyprávěl jí o dovolené, kterou spolu rodina stráví v divočině šumavských lesů. Znělo to strašně dobrodružně a Mája už se jen viděla, jak objevuje tajemné jeskyně, křišťálově čisté vodopády a nové druhy živočichů jako výprava profesora Challengera ve Ztraceném světě Arthura Conana Doyla. Přestože se jí sem vůbec nechtělo, nakonec našla něco, na co se dalo těšit. Den před odjezdem si naostřila všechny tužky, hlavně dvojky, které jí přišly nejvhodnější pro kreslení mapy. O tom nebyla žádná diskuze, mapa byla potřeba, a tak naskládala ořezané tužky do penálu a vzpomínala přitom na Robinsona, který ztroskotal na opuštěném ostrově. Byla něco jako předvoj. Musela prozkoumat nepřátelské území, aby bylo alespoň trochu zmapované, než za ní dorazí rodiče.

Tatínek řekl, že si s sebou má vzít jen naprosté minimum věcí. Že si prý má vzít jen pár nejoblíbenějších hraček. „Tohle může říct jenom chlap,“ řekla tehdy a zamračila se a rodiče se začali smát, přestože vypadali ještě před chvilkou smutně, najednou se smáli jako blázni a mamince přitom tekly slzy. Mája se jí zeptala: „Maminko, ty pláčeš?“, ale ona vrtěla hlavou, přitiskla ji k sobě a zabořila jí obličej do vlasů, a Mája cítila, jak ji maminčiny slzy studí na vršku hlavy. Jinak ale vypadala máma spokojeně, hladila si bříško, které se jí začínalo pod košilí kulatit, a tak si s tím Mája přestala dělat hlavu. Teď si na to ale vzpomněla.

Dokončila vybalování, když do nejspodnější police vyskládala foukací harmoniku, dva speciály Čtyřlístku, několik knížek a úplně nakonec krasohled. Neodolala a zahleděla se skrz něj proti světlu. Na zářícím bílém poli se převalovala žlutá, červená, modrá a zelená sklíčka a vytvářela ty nejfantastičtější obrazce. Některé připomínaly souměrné krystalické květy, další zas pestrobarevné kaňky, až přecházely oči.

„Marie,“ ozvalo se zezdola. „Pojď na večeři.“

„Ano,“ řekla a ještě otočila krasohledem. „Už jdu.“

Pod schody na ni čekal pan Šváp a odvedl ji do jizby s nízkým stropem. V jejím středu stál stůl se čtyřmi dubovými židlemi, u stěny pak pec obložená modrými kachli. Ještě někdo na ně čekal v šeru kuchyně.

„To je paní Matějková,“ ukázal Šváp na ženskou postavu, která právě přinášela polívku, a Mája odhadla, že jí může být asi jako její mámě. Plaše se na sebe usmály.

„Už ses bála, že budu vařit sám, co? Paní Matějková sem chodí třikrát tejdně a stará se o domácnost. Pokaždý navaří i na další den, vypere prádlo, vyspraví oblečení a takový ty ženský práce…“

„Dobrou chuť,“ pípla Mája a ochutnala horkou bramboračku. Přikusovala poctivý krajíc chleba a chvíli vůbec nebyla schopná mluvit, protože si uvědomila, jak strašný má hlad. Slaná poctivá polívka s majoránkou jí klouzala do žaludku jako životabudič, chleba jí nadouval tváře, v tu chvíli by přísahala, že nic lepšího nejedla.

„Stmívá se,“ řekla ta paní po tom, co sklidila ze stolu. „Budu muset jet.“

Šváp kývl.

„Popovídáme si pozítří, děvče. Upeču buchty,“ rozloučila se paní Matějková a naložila si hliníkový trojpatrový ešus na babetu.

„Radši už jeďte,“ řekl Šváp. „Ať jste z lesa dřív, než padne tma.“ Oči se mu leskly jako rtuť.

Žena se na něj ohlédla skoro poplašeně. Možná se to ale Máje jen zdálo. Teď, když si zaplnila žaludek, na ni dopadla únava z celodenní cesty. Zívla.

Paní Matějková nakopla babetu a za chvíli po ní zůstal už jen pach spáleného benzinu, který se rozplýval v těžkém a vlhkém dechu lesa. Za vysokou zdí dvora se pohupovaly černé smrky, kývaly se v mírném větru, který se proháněl mezi jejich vrcholky. Šedivé, rozervané mraky se plazily oblohou.

Mája se bála, že neusne, když se ale zřítila do tvrdé postele, propadla se do spánku okamžitě, jak zavřela oči. Byla příliš unavená. Celou noc se pod těžkou peřinou ani nezavrtěla, netušila, co se děje za zdí, ohraničující pozemek myslivny. Lesy kolem byly hluboké, stromy tiše skřípěly. Predátoři noci procitali a vydávali se na lov. A někteří jen sledovali vyhlédnutou kořist a čekali, až přijde její čas. Čekali.

Když se ráno Mája vzbudila, v první chvíli vůbec nevěděla, kde je. Pak jí ale padl pohled na vyschlého pavouka v okně, na světničku s vybílenými stěnami a lehce rozvrzanou postel, které jí to rychle připomněly. Hned ji to otrávilo. V puse měla jak v polepšovně, uvědomila si, že si včera zapomněla vyčistit zuby. Oblékla se do kraťasů a oranžového trička, z kufru vylovila kartáček a fluorku.

Když sešla po schodech, vydala se z krátké předsíně do pokoje. Pan Šváp tam nebyl, zato na stole ležel talíř překrytý utěrkou, na které seděla moucha. Mája ji odehnala a nadzdvihla jeden cíp. Na talíři na ni čekal chléb s máslem, pár kroužků turistického salámu a rajče. Vrátila utěrku na místo a vydala se do koupelny. Když otočila kohoutkem, který byl nad umyvadlem jen jeden, někde ve vedlejší místnosti zahučelo čerpadlo, a po chvíli z vodovodu vyrazil úplně ledový pramen. Teplota nijak regulovat nešla, a tak si Mája velmi ekonomicky ostříkla obličej a začala si drhnout trnoucí zuby.

Když byla umytá, vrátila se do obýváku, jak začala říkat velké místnosti s kamny. Pan Šváp tam pořád nebyl a neobjevil se, ani když ho zkusila polohlasem zavolat. Bezvadný. To je prostě bezvadný… takže sama uprostřed ničeho.

Snědla chléb se salámem a rajče si vzala s sebou. Slunce už stálo vysoko na obloze, přestože nebylo mezi stromy skoro vidět. Mohlo být mezi desátou a jedenáctou. Mája si nepamatovala, kdy naposledy spala takhle dlouho…

Vydala se na průzkum. Naproti jejímu byl ještě jeden pokoj, možná druhá ložnice. Dveře byly ale zamčené, a tak se o tom Mája nemohla přesvědčit. Do tmavé chodby v přízemí, ze které vedly schody do patra, ústily troje dveře. Za jedněmi byla jakási spižírna plná sušeného masa a zavařovacích sklenic, některé byly tak zaprášené, že nešlo poznat, co v nich je vlastně zavařeno. Druhé dveře vedly do malé koupelny obložené zažloutlými kachlíky a třetí do „obýváku“, kde ráno snídala. Když si teď pokoj prohlížela pozorně, všimla si, že pod stropem visí spousta lebek s rohy a parohy, stěny byly obložené dřevem. Prkenná podlaha slabě vrzala, Mája zvedla hlavu k masivním trámům pod stropem. Byly popraskané, jak dřevo během desítiletí vysychalo.

Vzala blok a tužku a vydala se ven. Nakukovala do kůlen, které stály přilepené ke stěnám hlavní budovy. Jedna byla plná nasekaného a nařezaného dřeva, ve druhé se povalovala hromada rozličného nářadí – motyky, kladiva, sekery a kosa s čepelí kvetoucí rzí. Na dveřích třetí kůlny visel zámek. Mája se rozhlédla, a když nikoho neviděla, přitiskla oko k díře po suku. V první chvíli neviděla nic, jen tmu, pak se ale šero rozjasnilo a ona zahlédla něco strašného, olepeného krví, chlupatého a páchnoucího. Odskočila dozadu. Co to mohlo být? Nějaké zvíře?

Mája to raději nezjišťovala, i když jí po zádech přebíhal mráz. Pokračovala k vysoké dřevěné budově bez oken, stojící trochu osaměle na konci pozemku obkrouženého zdí. Došla až k velkým vratům, kde se zklamaně zastavila. Obě křídla spojovala petlice, na níž se houpal masivní řetěz. Přistoupila blíž a padl na ni stín budovy, která se jí vztyčila nad hlavou jako skalní převis. Fascinovaně natáhla ruku a dotkla se řetězu, který zachřestil. Chladil. Mája hledala nějakou škvíru, kterou by se podívala dovnitř. Stavba v ní vzbuzovala neklid.

„Neni tam nic k vidění,“ řekl náhle hlas, který se ozval za ní.

Lekla se. Strašně se lekla.

Šváp měl ruce od krve. V pravačce držel nůž. V levé nesl podivnou kovovou konstrukci, ve které byla napjatá nějaká kůže. Mája jen tak tak zadržela zaječení.

„Klid, dítě. Stahuju ušáky…“ zastavil se, když si všiml jejího děsu.

Začala rychle mluvit, aby zakryla strach. „Myslela jsem, že až přijedou rodiče, tak budeme bydlet tam. Je to velká budova a do toho malého pokoje se všichni asi nevejdeme.“

„To se povedlo,“ ušklíbl se Šváp. „Tohle je stodola, děvče. Jsou tam hadry, nějaký pasti, spousta harampádí, starýho šatstva a rezavýho železa. Takovej flek pro odkládání nepotřebnejch věcí – něco tam odneseš a zapomeneš. Není to ale vhodný místo na hraní, natožpak na bydlení.“

„Aha.“ Mája si okamžitě udělala mentální poznámku, že se tam musí podívat.

Šváp na ni mrkl (působilo to trochu jako tik) a přešel zpět k provázku, který byl napnutý mezi dvěma kůly zaraženými do země. Viselo na něm už několik kůží, do kterých teď pražilo červencové slunce. Smrděly jako starý sýr. Ty kůly se staženými kůžemi stály hned vedle stodoly, nechápala, proč si jich předtím nevšimla.

„To jsou zajíci?“ zeptala se.

„Králíci.“

Procházela kolem nich. Kožešiny byly různě velké, barevně přecházely mezi šedou a hnědou. A jedna z nich byla úplně lysá, jen narůžovělá kůže bez chlupů.

„Vy si z nich něco ušijete?“

Rozesmál se. „To určitě. Jsou na prodej. Každej dneska potřebuje peníze, nebo ne? A já zrovna tak.“

„Asi jo.“

„No jen si nemysli, taťka se taky pořádně nadře, než vydělá na tvoje hračky a máminy šatičky.“

Pokrčila rameny. „Máma pracovala taky, ale teď čeká Míšu.“

„Vážně? Tak to gratuluju. A Míša bude holka, nebo kluk?“

„To právě ještě nevíme.“

„Tak to je pěkný. Moc pěkný.“

Chvíli mlčeli. Šváp se vrátil k práci. Mája ho sledovala, jak zkušeně nařezává kožešiny a napíná je. Bylo vidět, že v tom má praxi.

„Ten kraj kolem je krásnej, viď? Když se projdeš k potoku, můžeš potkat vydru nebo bobra, a když budeš mít štěstí, zahlídneš i rysa.“

To ji docela zaujalo. „Ve volné přírodě?“

Šváp se zarazil a podíval se na ni. Koutky mu cukaly. „Tady je všechno volná příroda.“

Trochu se jí to dotklo.

„Říkal jste, že místní děti do lesa nechodí.“

„Já ti to řeknu na rovinu, ono je to tak lepší. Místní haranti jsou nevychovaná, uječená verbež, která dělá jen rotyku. Mám radši klid.“

Uvažovala nad tím, jestli by se zařadila do stejné kategorie a co je asi zač ta rotyka. „Já si ráda čtu,“ řekla nakonec.

„Hmm. A co čteš, děvče?“

„O přírodě. Baví mě taky pionýrský příručky, jak rozdělat oheň a jak se staví různá ohniště, jak vázat uzle a tak… Z morseovky mám jedničku.“

„Po-hár-ví-na.“

„To už se neříká. Dnes se říká Pa-pír-ní-ci. Tečka, čárka, čárka, tečka.“

Šváp pověsil posledního králíka a otřel si ruce do kalhot. „Vypadáš jako chytrý děvče.“

Usmála se. Konečně mu to došlo.

Vydal se ke studni, kde začal pumpovat vodu do vědra. Mája šla za ním.

„Odkud vlastně znáte tatínka?“

„Já ho ještě neznám. Jenom jsme si psali.“

„Aha. A co?“

„No tak různě. Máme společný známý, víš?“

„To jsem slyšela.“

Šváp zvedl vědro a vydal se k domu.

„Je škoda, že rodiče nemohli přijet rovnou se mnou,“ řekla Mája.

„Neboj, brzy za tebou dorazí.“

„Já se nebojím.“

„Taky nemáš čeho. Nebo ne?“ Podíval se jí do očí. Ty jeho byly šedé a ledové.

Mája se znovu rozhlédla po hustém lese. Jistěže se nebylo čeho bát. „Můžu se jít projít?“

„Ale jen kousek, nechoď daleko. Drž se pořád na dohled hájovny. Platí?“

„Dobře.“

„Myslím to vážně. Lesy jsou tu hluboký. Kdyby ses ztratila, taky bych tě už nemusel najít. Opravdu nevím, jak bych to vysvětlil vašim. Je to jasný?“

Kývla.

Po obědě si do brašny připravila tužku, blok, nožík rybičku, krasohled a pár dalších nezbytností a vyrazila na průzkum. Vydala se kolem zdí myslivny, stále se držela na dohled, ale kruh, kterým ji obcházela, se zvětšoval. Zvenčí byla z usedlosti vidět hlavně zeď – kamenná, překvapivě vysoká a pevná. Co měla držet venku?

Potom Mája objevila zpráchnivělý pařez, celý pokrytý zeleným plyšovým koberečkem. Obdivovala mech, ze kterého vyrůstaly tenké červené vlásečnice, na jejichž konci se chvěly miniaturní květy. Pak její pozornost upoutal fialový brouk, který lezl pozpátku a zadníma nohama před sebou (nebo vlastně za sebou?) tlačil podivnou kuličku. Sledovala ho asi čtvrt hodiny, dokonce ho zkusila nakreslit a chvíli taky přemýšlela, jestli by se nemohlo jednat o nový živočišný druh. Učitelka ve škole jim na přírodopise říkala, že například v Amazonii dosud žijí desítky tisíc vědě neznámých druhů hmyzu. Tak proč by nemohly žít taky tady. Možná by ho po sobě mohla pojmenovat? Dovolili by to ale, i když není dospělá?

Vysoké sosny jí šuměly nad hlavou, jejich kmeny sem tam zaskřípaly. Mája si zkontrolovala, že se stále drží na dohled myslivny, která zvenčí vypadala jako pevnost.

Překvapila červenohnědou veverku. V první chvíli nebylo jasné, kdo se lekl víc, veverka však zareagovala rychleji a třemi skoky vyběhla na strom a zmizela za jeho kmenem. Mája širokou borovici obešla. Když to veverka viděla, opět oběhla kmen na opačnou stranu a vylezla o nějaký metr výš. Mája strom znovu obešla. Tuhle hru hráli ještě chvíli, dokud zvířátko nebylo úplně nahoře, kde se vydalo na riskantní výšlap po jedné z tenkých větví. Mája ho fascinovaně sledovala. Veverka náhle skočila a přeplachtila na blízký strom. Vážně to udělala? Máje se chtělo vykřiknout obavami i nadšením. Tohle byl slušnej skok!

Chtěla sledovat veverku dál, ale někde se jí ztratila. Přestože strom obešla ještě dvakrát, nebylo po ní ani památky. Možná zalezla do nějaké díry, napadlo Máju, ale zespodu žádná dutina vidět nebyla. Zkusila ještě obejít několik sousedních stromů, na veverku už ale nenarazila. Zato našla obrovskou kupu jehličí, která se jenom hemžila černými těly. Mája přitom do mraveniště málem šlápla! Teď se pro změnu zaměřila na ně. Sledovala tisíce pobíhajících tvorečků, kteří lezli jeden přes druhého jako zběsilí, hemžili se a zdánlivě beze smyslu přenášeli věci z místa na místo. Když se ale dívala déle, začala v jejich počínání objevovat řád. Existovaly určité cesty, dálnice, kterých se mravenci drželi. Když se dva potkali, pokaždé o sebe zavadili tykadly, jako by se zdravili. Většina mravenců, nesoucích náklad, mířila zpět do mraveniště, aby přispěla k monumentální stavbě, nebo donesla ostatním něco dobrého na zub.

Mája si představovala, jaké by to bylo zmenšit se a vydat se jednou z těch černých chodeb, které se noří do země… Jak hluboké základy může mít mraveniště?

Přemýšlela nad tím, dokud ji nevyrušil křik nějakého ptáka. Čas běžel rychleji, než si uvědomovala. Zvedla oči, aby ho našla, protože ten výrazný křik připomínal plačící dítě. Hledala ho v korunách, vykřikl ale jen jednou a potom bylo ticho. Nedokázala ho najít a zneklidňovalo ji to, protože chvílemi zaslechla třepotání křídel. Popošla kousek směrem, odkud křik zazněl. Prodrala se vysokým ostružiním a trochu se podrápala na předloktí. Záplava haluzí s ostrými trny ji zachytávala a nechtěla pustit dál. Mája se ale nenechala odradit. Sklonila se na všechny čtyři, batoh táhla za sebou, a podlezla pod největším maliníkovým chuchvalcem. Vynořila se na tiché lesní louce a strnula. Pouhých pár metrů od sebe zahlédla bílou tvář.

Díval se na ni člověk. Byl až po krk zahrabaný v zemi. Měl bledý obličej a tmavé oči, které se upíraly přímo na Máju… Jeho tvář byla maskou bolesti. Zosobněním děsu. Lezli po ní mravenci. Kůže obličeje jako by se hýbala, zplihlé vlasy se lepily v odporné hádky a něco se mezi nimi hemžilo. Mája vykřikla. Rozhlédla se. Myslivnu neviděla, a tak vyrazila pryč. Pryč od toho… pryč od té hrůzné tváře!

Řítila se mezi stromy. Zaslechla, že ji něco pronásleduje. Pronikavě vyjekla. Slyšela sípavý dech a ruku šátrající po jejích zádech. Větve ji šlehaly přes ruce i tváře. Prolétla kopřivami a prudce změnila směr ve snaze neviditelného pronásledovatele setřást. Rukama odrážela šlahouny křovisek, které ji zachytávaly a zpomalovaly jako drobné pařáty. Hlavu měla skloněnou, oči přivřené ve škvírky. Řítila se vpřed. Dýchala mělce a rychle. Běžela o život. Kroky za ní se přibližovaly, alespoň jí to tak připadalo. Byla příliš vyděšená, aby riskovala pohled přes rameno. Opět změnila směr. Přeskočila shnilý pařez a náhle škobrtla, protože země jí pod nohama zmizela. Stačila jen napřáhnout dlaně před sebe, aby zbrzdila pád. Kutálela se z polomu, který v lesní půdě vymlelo koryto potoka. Až téměř u vody se rozplácla jak široká, tak dlouhá, bolest jí vystřelila do holeně, ona si toho ale ani nevšimla. Hrabala se po všech čtyřech na nohy a konečně se ohlédla, aby uviděla tu strašnou věc, která ji pronásledovala.

Nikdo za ní nestál. Jen tiše šumící les, nemluvné kmeny strmící k obloze, která byla šedá, a přesto oslnivě jasná. Mája namáhavě dýchala, srdce jí bilo jako zvon a brada se jí třásla. Pohledem prohledávala zeleň mezi kmeny, zdálo se jí to, nebo támhle vyhlédla ta mrtvolně bílá tvář?!

Po kmeni blízké borovice zaškrábaly drápky veverky, která vykoukla z dutiny kmene a bleskla po ní očima. Voda za zády Máji pěnila na kamenech. Koryto potoka se kolem ní zvedalo jako válečný zákop. Rozezpívali se ptáci.

Teprve teď odezněl prvotní šok a hrůza a dívka se rozplakala. Seděla u potoka a špinavýma rukama si roztírala slzy po tváři. Byla nešťastná a vyděšená, strašně jí chyběli rodiče, a navíc se bála, že se ztratila. Les kolem stál nehybný, apatický k jejím děsům. A kdo ví, možná se jen kousek od ní skrývala ta děsivá věc a vychutnávala si její strach.

Mája nakonec sebrala dost odvahy, aby se vydrápala do svahu. V dlani křečovitě tiskla otevřenou rybičku, až se jí šupiny na rukojeti nože vrývaly do kůže. Vlastní dech jí zněl hlasitě, trhal lesní ticho jako cizí, nepřirozený zvuk. Vykoukla opatrně za okraj polomu a několik minut se jenom rozhlížela, připravená při sebemenším zvuku vyrazit. Nic se ale nepohnulo, okolí bylo klidné.

Myslivnu nikde neviděla, ale teď už nepanikařila. Vrátila se do koryta potoka a ostražitě se jím plížila ještě několik desítek metrů, potom vyšplhala ven, přikrčila se za kmenem rozložité borovice a chvíli poslouchala. Vítr se honil ve větvích, jediný další zvuk, který k ní les přinášel, byl zpěv ptáků a velmi vzdálené brumlání motorové pily. Snažila si v hlavě srovnat, jak daleko by mohla být od hájovny, chvíli bloudila, ale pak si vzpomněla na tábornické příručky. Vyhlédla si strom, který měl větve až k zemi, a vyšplhala po nich do výše asi čtyř metrů. Zajásala, když zahlédla siluetu vytoužené zdi. Sjela po kmeni tak rychle, že si spálila dlaně, a rozběhla se směrem, který si zapamatovala. Nepodívala se nalevo ani napravo, utíkala, dokud se nezastavila až za zdí, zadýchaná a zpocená, s tvářemi rudými námahou.

Od jedné z kůlen právě přicházel Šváp. Ruce už měl čisté, nesl dva kbelíky naložené poleny. Když uviděl Máju, zastavil se a oba položil.

„Už jsem si říkal, že tě pudu hledat. Kdes lítala celej den?“ Potom si všiml krve. „Rozbila sis koleno?“

Mája se překvapeně podívala na nohu a zjistila, že po holeni jí stéká tenký pramínek zasychající krve. Noha ji začínala bolet. „Upadla jsem na kámen.“

„Ukaž, podívám se na to,“ řekl Šváp a odešel do domu. Za okamžik se vrátil s plechovou krabičkou, kterou otevřel a vytáhl z ní lahev s kysličníkem a obvaz. Tohle Mája už znala.

„Sundej si ty kraťasy, máš je celé od hlíny. Ať se ti něco nedostane do rány.“

To se jí nelíbilo. „Ale já mám pod tím jen kalhotky.“

„Přestaň. Musíme to ošetřit. Rodiče mi tě svěřili a nechci slyšet, co mi řeknou, jestli přijedou a ty do toho chytneš nějakej zánět. Dolů s tím.“

Poslechla ho. Byl přece dospělý. Stáhla si ke kotníkům kraťasy a zůstala tam nerozhodně stát v modře puntíkovaných kalhotkách. Donesl vědro a omyl jí celou holeň. Ledová voda v ráně trochu pálila, rychle smývala z bílé kůže nános bahna a zaschlé krve. Šváp jí drsnou rukou přejížděl po lýtku.

Mája byla pořád mimo sebe, celá se zachvěla. Snažila se přemoci strach, který se v návalech vracel. „Ztratila jsem někde blok.“

„To je škoda. Asi netušíš, kde to bylo?“

Pokrčila rameny. Měla před očima pořád tu hrůznou tvář, teď si držela před rty prst, z očí jí lezli červi. Mája se otřásla. Z nějakého důvodu o své příhodě nedokázala mluvit. Nechtěla to Švápovi popisovat, znova prožívat hrůzu, kterou zažila v lese. A navíc… co se vlastně stalo? Na zahradě myslivny jí to celé začínalo připadat jako sen. Opravdu ji někdo honil? Možná se jenom vyděsila. Co vlastně zahlédla na té mýtině?

Šváp jí omyl ránu a celou nohu. Díval se na ni, na puntíkované kalhotky, pocákané vodou z vědra. Uhnula před ním. Bylo jí to tak nepříjemné, že jí naběhla husí kůže. Šváp sebou trhl a vrátil se k ošetřování; otevřel lahev s oranžovou tekutinou.

„Teď to štípne.“

Vyšplíchl trochu kysličníku na ránu, zapěnilo to a Máje do nohy vystřelilo známé intenzivní pálení. Věděla, co čekat, a tak jen zaťala zuby.

„Jsi statečná,“ usmál se Šváp.

„To je tátova škola. Jako malá jsem měla pořád rozbité koleno.“

„Jako malá?“ Šváp se rozesmál. „Obleč se do něčeho čistýho a pak mi řekneš, cos vyváděla, když jsi byla malá. Já mezitím ohřeju večeři.“

Mája se odešla převléci do čistého oblečení. Dalo jí to alespoň trochu času, aby se uklidnila. Když se o půl hodiny později vrátila do přízemní jizby, vtrhla jí do nosu vůně uzeného, které Šváp ohřál na pánvi a přinesl na stůl s chlebem. Mezi talíře položil zavařovačku s křenem a kelímek kremžské hořčice. Jídlo bylo bezpochyby připravené paní Matějkovou a Máje se bůhvíproč ulevilo. Nějak si nedokázala představit, že by její hostitel uvařil dobrou večeři.

„Tvůj táta doma vaří?“ zeptal se.

„Občas.“

„A dobře?“

Vzpomínky na rodiče jí udělaly dobře, prožitá hrůza jako by ustoupila do pozadí. „No… ty jídla, co vaří, ty vaří dobře… Většinou dělá speciality jako Špagetový dort, Žraločí ploutve nebo Hemenexové hody.“

„Žraločí ploutve?“ divil se Šváp.

„No z uzené makrely… On tomu tak jen říká, protože když jsem byla malá, nechtěla jsem jíst ryby, a…“ Mája se rozpovídala. Vyprávěla o tom, jaká legrace je kolem toho tátova vaření, a že vlastně ani nejde o to, jak to chutná. Nikdy si to pořádně neuvědomila, dokud o tom neřekla někomu cizímu. Táta z každého jídla dělal šou, snad proto, že vařil tak málo. A když už si myslela, že si budou o jídle povídat celý večer, Šváp se jí znenadání zeptal: „Co se ti stalo v lese?“

Mája se zarazila. Před očima jí bleskla vidina lidské hlavy vyčnívající z hlíny. Když začala mluvit, zakoktala se. „U-utrhl se pode mnou kousek podemletého břehu. Málem jsem se skutálela do potoka. Lekla jsem se.“ Vlastně nevěděla, proč Švápovi lže. Snad proto, že pravda byla tak fantaskní, snad protože ji tak děsila. Možná tam jen někdo odpočíval a vypadalo to, že… a možná tam nikdo nebyl.

Šváp ji sledoval nehybnýma očima. „Určitě?“

Najednou z něj měla strach. Zkusila se usmát a kývla. „Jsem v pořádku.“

„Šumava nevypadala vždycky jako dneska,“ řekl po chvíli ticha. Přešel ke krbu a přihodil do ohniště několik polen. Pak si k němu přistrčil židli a dlouze foukl, než z řeřavých uhlíků vzkřísil oheň. Díval se do plamenů a na tváři se mu odrážela jejich rudá záře. „I dneska jsou tu lesy hustý a hluboký a krajina je plná zrádnejch roklí a strží. Prameny řek jsou tu silný a voda se z nich na mnoha místech rozlejvá v mokřiny a močály. I dneska se tu čas od času objeví vlci… to všechno ale působí vedle starý Šumavy jako zoologická zahrada vedle džungle.“ Sáhl na krbovou římsu a vytáhl tenký nůž, kterým si začal čistit nehty.

Mája pojídala kousky uzeného a chtělo se jí trochu spát.

„Všude kolem bejval ještě před dvěma stovkama let prales. Divočina, kterou už nikde v Čechách nenajdeš. Stromy tu vyrůstaly a umíraly, padaly jeden přes druhej, rozkládaly se a hnily, a všude bylo vysoký kapradí a mlází hustý tak, že by ses jím neprodrala. Když přišla zima, nespadlo pár vloček, který hned roztajou, ale napadly takový hory sněhu, že se lidi ze samot nedostali z chalup a po dlouhý týdny museli žít ze zásob. Dovedeš si to představit? Celou zimu neotvírat okna, okenice zabitý hřebíky, aby udržely to, co je venku, venku, a to, co je uvnitř, vevnitř.“

Máju zamrazilo. „A co je venku?“

„V lesech se to hemžilo vlkama, rysama, dokonce i medvědama. Víš, jak to vypadá, když hladovej medvěd vtrhne do ohrady s dobytkem?“ otočil se k Máje, která byla jeho vypravováním jako uhranutá. „Zmagoří krví. Rozdává rány vlevo vpravo, nevšímá si toho, jestli zvíře zranil, dobytek nepronásleduje, jede jako kombajn, trhá a mlátí kolem sebe tlapama a čeká, až se jedno po jeho ráně nezvedne. Než se to stane, potrhá většinou několik zvířat, který tak jako tak chcípnou. Další se při tom masakru splaší a při zběsilym útěku si polámou nohy, spadnou do roklí nebo se utopí v močálu.“

Šváp se odmlčel. Jediným zvukem v místnosti bylo praskání polen v ohništi.

„A tak to tu chodilo, medvědi zabíjeli ovce a lidi zabíjeli medvědy, vlky a rysy. Život tu nikdy nebyl lehkej…“

„Učili jsme se o tom, že se tu dělaly milíře,“ řekla Mája.

„Kvůli sklářům. Vždycky tu bejvalo dost dřeva i kaolínu, dřevo bylo vlastně jediný, čeho tu bylo vždycky víc než dost. Dřeva a sklářů. Lidi ukusovali kousek po kousku z divočiny a přetvářeli ji ke svýmu obrazu. Milíře, sklárny, cesty a železnice, po který přijížděli další lidi… Šumava dneška vypadá proti těm časům jako nemohoucí babizna, byla by ale velká chyba podcenit ostrost jejích posledních zubů.“

„Tomu nerozumím,“ pípla Mája. Nelíbily se jí tyhle řeči.

„Čas od času se někdo z místních ztratí. Jednou za pár let… častějc to ale potkává cizí.“

Mája ani nedutala. Poslouchala a čekala. Šváp si přinesl litinový koflík a horkou vodou si zalil turka. V místnosti to zavonělo kávou. Sedl si zpátky ke stolu, pozvedl hrnek oběma rukama ke rtům a usrkl z něj.

„V lese něco žije. Něco dávnýho, co tu bylo ještě předtím, než přišli lidi. Něco, co má pořád hlad.“

Mája ucítila, jak jí na předloktích vyráží husí kůže.

„Co to je?“ zašeptala.

Šváp pokrčil rameny. „Kdo ví? Stalo se tu hodně zlýho. Země dokáže vsáknout jen omezený množství krve…“ Vstal od stolu a otevřel skříňku nad velkou truhlou. Donesl ke stolu vysokou láhev bez etikety, ve které šplouchala průhledná tekutina. Pečlivě si odměřil skleničku a krátce skrz ni pohlédl proti světlu. Potom si ji nalil do krku.

„To mluvíte o druhé světové válce?“

„Nejen o ní. Před válkou tu Němci žili spoustu let s Čechama v sousedství. Často se zrovna nebratříčkovali, ale kraj tu byl tvrdej, a tak si sousedsky vypomáhali, když někomu teklo do bot. Po vzestupu Hitlera se ale skopčáci začali chovat, jako by Češi byli jen póvl. A to si piš, že spousta našich jim to nezapomněla. Za velký války se tu stalo hodně zlýho, Češi po ní Němcům vrátili všechno i s úroky. Hnali je odsud jak dobytek. Taky dovedli mučit i zabíjet… To jste se neučili, co?“ Šváp se skřípavě zachechtal.

Mája zavrtěla hlavou. Ten rozhovor se jí líbil čím dál míň.

„Po válce zamířila na Šumavu z celý země spousta dobrodruhů, idealistů i grázlů, který chtěli utýct věcem, který provedli za okupace. Tahle sebranka obydlovala statky a stavení, který tu zůstaly po Němcích. I tak ale bylo lidí, který přicházeli, míň než těch, který umřeli nebo odešli.

Celý vesnice byly rozbořený nebo zničený, některý zarostly lesem a zmizely z map. Zbylo tu hodně hořkosti, hodně příběhů, příliš děsivejch, aby se o nich mluvilo. Ukryli je v hloubi lesů, zamkli je pod kamenama a zakopali pod zem, aby shnily a byly navždy zapomenutý. Ony ale nezmizely. A ty nejhrůznější příběhy se pořád nějakým divným způsobem vynořují z generace na generaci. Tak jsem některý potkal i já.“

Nechci je slyšet, uvědomila si Mája.

„Ty chodíš do školy, viď? A chodíš tam ráda?“

Změna tématu ji zaskočila. „Po prázdninách půjdu do šesté.“

Zdálo se, že se Šváp rozmluvil. Oči mu divně svítily, naléval si tu čpící průhlednou tekutinu a mezi dlouhými větami upíjel skleničku za skleničkou. „Před takovejma sto rokama to tu vypadalo všechno jinak. Divila by ses, jak zdejší děcka milovaly školu, jak rády do ní chodily, protože to znamenalo alespoň na chvíli uniknout tvrdý dřině na hospodářství. Jejich rodiče dřeli těžkej život, vesnice byly roztroušený, lidi se hrbili na úrodnejch polích plnejch plevele. Potili krev, aby nehladověli.

Haranti se dostali do školy jen výjimečně, většinou v teplejším ročním období. Jinak museli pomáhat s hospodářstvím, v lese, u milířů nebo na sklárnách. Ve zdejším kraji bylo jen pár škol, takže děcka často chodily spousty kilometrů po cestách, který byly stěží víc než lesní pěšiny.

Do školy na Horskou Kvildu to měly ze Zlatý Studny pět kiláků a z Dolního Antýglu dokonce šest. Po velkou část roku byla krajina zapadlá metrovejma závějema sněhu a většina z děcek měla jediný boty, dřeváky; v těch chodily v zimě, protože v létě chodily naboso.“

Mája si to zkusila představit. „Předpokládám, že aktovky taky neměly.“

„Aktovky? Ty neměly pera ani propisky, většina dětí vlastně neměla ani psací tabulku, a tak jen poslouchaly, co se ve škole říkalo, a snažily se co nejvíc si zapamatovat. Neni divu, že většina lidí tu neuměla číst ani psát.“

„Měly vůbec prázdniny? Nebo pořád jen pracovaly?“

Neslyšel ji, prohlížel si zrovna nově nalitou skleničku. „Královka byla malá vesnice, která vznikla kolem usedlosti nějakýho Stefana Krále, skláře, kterej přišel do pohraničí z německýho Deggendorfu, nebo takhle to aspoň říkali. Vlastně se jmenovala Králova Huť, nikdo jí ale neřekl jinak než Královka. Sklárně se dařilo, ze zdejšího písku vyráběla ty nejlepší pateříky v okolí.“

„Co to jsou pateříky?“

„Korálky pro růžence. Ale ty stejně nebudeš vědět, co je to růženec, viď? To je takovej šperk, co ty svině nosí furt u sebe. Podle toho je lehce poznáš.“

Mája byla zmatená. Šváp ale pokračoval.

„Jak jsem říkal, sklárně se dařilo přímo zázračně. Kolem rodinný usedlosti uprostřed lesů vyrostla malá osada. Král se původně jmenoval König, ale protože se sžil s Čechama, začal používat českou verzi svýho jména. Taková tehdy byla doba, že na tom tolik nezáleželo.

Místní z okolních osad ho sice brali jako přivandrovalce, vážili si ale jeho rozvahy a úsudku, díky kterýmu se dařilo rok od roku rozšiřovat výrobu. Navíc nedaleko těžili písek, kterej byl tak jemnej a bílej, že výrobky z jeho sklárny byly bez poskvrny. Brzy měla Královka víc než padesát obyvatel a zdálo se, že je na nejlepší cestě stát se významnější obcí.“ Šváp si olízl rty a znovu sklenici naplnil průzračnou tekutinou. Zadíval se na Máju. „Napij se.“

„Ne, děkuji.“

„Ochutnej, je to dobrý pití. Veselá vodička. Hmm?“

Mája se dívala na skleničku. Viděla na jejím okraji otisk jeho rtů. Bezbarvá tekutina se v ní převalovala jako olej. Zamračila se. Šváp stále držel nataženou ruku. Vzala ji tedy mezi prsty a přičichla k obsahu. Ten zápach jí vtrhl do nosu a zaštípal tak, až jí zaslzely oči. Nakrčila nos.

Šváp se rozesmál, vzal si skleničku zpět a její obsah obrátil do hrdla.

Rozzlobilo ji to. „Asi už půjdu spát.“ řekla.

„Nezajímá tě, jak to bylo dál?“ zvážněl náhle Šváp. Přiložil opět do ohně. „Po mírnym a výjimečně dlouhym podzimu přišla tuhá zima. Začalo hustě sněžit a zdálo se, že už nikdy nepřestane. Přihnaly se vichřice, který navály sníh do vysokejch závějí, pak přišla obleva, znovu umrzlo a zas nasněžilo. Sníh se sypal bez přestání a přikryl celej kraj, doslova zasypal osady. Lidi se z domů museli prokopávat krumpáči, kterejma rozbíjeli zmrzlej sníh, a lopatama prohazovali cesty ke studnám a ke stájím. Jako by nestačily hory sněhu, který přikryly celou Šumavu, uhodily strašný mrazy.

Do roklí se nikdo neodvážil, protože stačil neopatrnej krok, a člověk se propadl do ledovýho hrobu. Venku bylo kvůli mrazu těžký i dejchat. A nebyl chleba. Na vrchovině se nikdy neurodilo dost obilí, aby to stačilo na vlastní spotřebu, a tenhle rok byl ještě horší, a zima udeřila rychle a nečekaně, s prudkostí, jakou nepamatoval nikdo z místních.

Trvalo to tři dlouhý, nekonečný měsíce. Jedinej člověk neopustil za tu dobu zavátý osady a nikdo zvenčí do nich nepřišel.“

Mája slyšela v jeho hlase skučení větru a praskání ledu a možná někde v dálce i vytí vlků.

„Když v březnu nastala konečně obleva, valily se krajem proudy dravý špinavý vody a zároveň s nima přišly z podhůří i zprávy o hrozný epidemii, která tam vypukla. O nesmírnym hladu, o lidech, který z něj zešíleli.“

Šváp se natáhl pro láhev, a místo aby nalil do sklenky, napil se přímo z ní. Nedíval se na Máju, v jeho skelných očích se odrážely plameny krbu. „Ouřady ustanovily, že se na Kozí hřbety vyšle zdravotní komise, která vyšetří stav horalů a připraví zprávu o škodách. Šumavský města se skládaly na pomoc, vybíraly se předměty životní potřeby i peníze a ta čtyřčlenná komise vyrazila do vrchoviny podmočený vodou, plný mokřadů a ledový mlhy.

Co se stalo dál, neni v žádnejch záznamech, jen v lidskejch řečech. Ať si o tom každej myslí, co chce… Po tejdnu se prej vrátil jen jeden z členů komise, a i ten byl napůl šílenej. Měl rozdrápanou hruď, paži v lokti přelomenou a pod očima černý kruhy z vyčerpání. Tři dny prej bloudil krajinou jako hnaný zvíře, než se konečně vypotácel na kraj lesa a našel pomoc.

Když pak ouřadům vyprávěl to, co viděl a zažil v podhůří, nejdřív mu lidi nevěřili a měli ho za blázna. Nebylo ale jak jeho slova ověřit než vysláním další výpravy. Až do jejího návratu muže zadrželi, protože prej nebylo jistý, jestli nezmagořil a nepřičinil se o zmizení ostatních členů komise.“ Šváp se náhle zarazil a zpříma pohlédl na dívku. Prohlížel si ji dlouho a pak řekl: „Je už spousta hodin, měla bys jít spát.“

Nechci to slyšet, byla si jistá Mája, přesto měl příběh takovou sílu, že ji přikoval do židle. Měla strach. Nedokázala vstát a jít nahoru do tmavé komůrky, stejně jako nedokázala muže naproti sobě vyzvat, aby pokračoval.

Šváp se znovu napil z láhve, vstal a vyšel ze dveří. Vrzly, zavřely se a Mája v místnosti osaměla. Chvíli ještě seděla a dívala se do plamenů. Nevěděla, co má dělat. Nakonec se vydala nahoru a uložila se ke spaní. Usilovně se snažila nemyslet na děsivou bílou tvář. Už ležela v posteli a chtěla zhasnout, když ji napadlo zasunout petlici na dveřích. Nikdy dřív to neudělala.

Podívala se ven z malého okna. Šedé cáry mraků trhaly noční oblohu. Hvězdy nebyly vidět, možná kvůli jasnému světlu měsíce, jehož mrtvolná tvář se propalovala skrz mraky. Usínala, když se jí náhle vybavil poslední pohled před zhasnutím, poslední pohled k oknu, ve kterém byla v rohu pavučina s vyschlým tělem obrovského mrtvého pavouka. Něco bylo špatně… Ale co?

Máje začalo bušit srdce. Přimělo ji to otevřít oči, úplně ji to probudilo. Poslouchala, zdálo se, že zaslechla skřípění na schodech. Posadila se na posteli a péra zavrzala. Pohlédla k oknu a uviděla, že pavučina zůstala netknutá, ale… pavouk byl pryč!

Ten děsivý černý pavouk! Kde je?!

A pak, bez jakéhokoli zvuku, se klika ode dveří pohnula. Dívka strnula, srdce se jí rozbušilo. Nějakým šestým smyslem tušila, ne, věděla, že jakkoli je to iracionální, za těmi dveřmi je obrovský černý pavouk s kusadly tepajícími jedem, se zády pokrytými pichlavými chlupy, se stovkou ledových očí, které pronikají její kůží jako rentgen… byl tam a snažil se k ní dostat.

Uslyšela cinknutí lahve, kterou někdo postavil na schody.

„Vím, že to chceš slyšet,“ řekl chraplavý hlas. „Nemusíme spěchat…“ Ani nedutala. Nevěděla, co má dělat, věděla jen, že ať se stane cokoli, neotevře dveře dřív než ráno. Zdálo se ale, že to jejímu nočnímu návštěvníkovi nevadí…

„Pamatuješ ještě na tu komisi, o který jsem mluvil? Když ouřadové dorazili ke Královce, zhrozili se stavu, v jakym byla vesnice. Potácely se proti nim ploužící se kostry jen tence obalený masem. Nebylo obydlí bez mrtvoly, v některejch staveních leželi tři i čtyři umrlci. Okenice všech domů byly zabitý hřeby. Světnice připomínaly příšerný páchnoucí kobky, zkrvavený, pomazaný hovnama a prolezlý hnilobou a nemocema.

Desítky dní lidi bojovali, v neustálým mrazu a tmě se jich ale zmocnila beznaděj. Během zimy spálili veškerej nábytek, aby nezmrzli, po měsíce nevycházeli, žili v neustálý tmě a mezi několika domama prokopali ledem tunely. Časem se stali apatický, nepohřbívali ani mrtvý členy vlastních rodin… Ležela tam mrtvá matka s dítětem, vedle kterejch po měsíce nocoval otec s dalšíma dvěma harantama. Nejhorší ale komisaře čekalo, když vstoupili do největší z chalup, do tý Královy. Komisaři zapnuli svítilny, tváře si museli zakrýt šátkama, takovej strašnej tam byl zápach. Po tom, co odházeli barikádu ze špíny a bordelu, pronikli až do srdce chalupy. Stála tam dřevěná sesle jako trůn na hromadě ohlodanejch lidskejch kostí vysoký jako půl chlapa. Tam zmizela dobrá půlka vesnice… a na trůně seděl on. Král.

V tu chvíli se na ně vrhli ze všech stran. Poslední přeživší z Královky, na kost vyhublí, s kalnejma očima, v rukou nože, sekery a někteří jen s prstama zkřivenejma jako ptačí spáry. Zaťali jim je do masa, sdírali z komisařů šaty a trhali je zaživa, bili jim hlavama o kameny a zabíjeli je, jako když medvěd trhá krávy. Nic nepomáhaly prosby, volání o pomoc. V útočnících už nezbylo nic lidskýho… Chtěli vypít jejich krev a sežrat jejich čerstvý, tučný, šťavnatý maso.“

Hlas za dveřmi zmlkl. Mája měla v očích slzy. Pokrývku si přitáhla až k bradě, křečovitě ji svírala prsty. Slyšela Švápův chraptivý dech. Ticho přerušilo zašplouchání lahve. Klika na dveřích komůrky se znovu pohnula. Možná se jí to ale jen zdálo, byla totiž tma.

Uběhla nekonečná chvíle, kdy se rozhodovala, jestli začne křičet, a zároveň věděla, že to bude tenký a naprosto zbytečný křik jako hlásek mravence uprostřed hlubokých lesů. Ten za dveřmi stále mlčel. Možná čekal, s tváří přitisknutou na drsné dřevo, po kterém neslyšně přejížděly jeho prsty.

Pod těžkými kroky zaskřípaly schody a rozhostilo se ticho. Máje trvalo ještě několik hodin, než usnula, a když se jí to konečně podařilo, zdálo se jí, že celé okno překrylo tělo černého pavouka, který zvenčí obcházel chalupu. Nakonec se skrz škvíru pode dveřmi prodral až k ní. Spustil se nad postel, i ve spánku na tváři cítila jeho horký dech, začal ji celou omotávat pavučinou, která lepila a byla stále těsnější a těsnější, stahovala se tak, že dívka nemohla dýchat. Ani pak se ale nepohnula, prsty se jí zarývaly do peřiny a ve spánku jí po tvářích stékaly slzy.

Kapitola III

Lidé, kteří se ráno vypotácí z postele, se obvykle tupě dívají do umyvadla. Já jsem zblízka zkoumal jinou porcelánovou nádobu. Křeče mi znovu sevřely břicho a proud páchnoucí štiplavé tekutiny vytryskl z úst a rozstříkl se o stěny záchodu. Bylo mi tak zle, že bych byl radši mrtvý. Ještě hodnou chvíli jsem naprázdno dávil, i když už nebylo co. Konečně jsem se vyhrabal na nohy a spláchl. Odpotácel jsem se do koupelny a snažil se vyhnout pohledu na zombii v pokročilém stádiu rozkladu, která na mě zírala ze zrcadla. Chtělo se mi zachrchlat: Brainzzz!, ale měl jsem tak sucho v krku, že bych se odřel.

Sehnul jsem se k umyvadlu a hltavě pil. Studená voda mi stékala po obličeji, dlaní jsem ji rozstřikoval po zátylku, jako by to alespoň trochu mohlo utlumit bolest. Bolest jako střep – strašná fráze, já jsem ale přesně cítil, jak mi ten střep z hlavy vyráží jedním hrotem někde mezi obratli nosič a čepovec, druhým hned nad čelem a dalšími dvěma ze spánků. Tiše jsem úpěl, zatímco jsem se snažil nasoukat do vražedně úzkých nohavic kalhot. „Nebudu pít,“ sliboval jsem si. „Přinejmenším do večera…“

Když jsem pohlédl na hodinky, ještě jsem svoje úsilí znásobil. „Doprdele,“ v překladu znamenalo, že jsem měl být už čtvrt hodiny na cestě. Blížila se osmá a za chvíli začínala čeština ve třetí A.

Cítil jsem pořád whisku, a tak se nedalo nic dělat, musel jsem jednat. Vylil jsem si do pusy asi půl rybníku ústní vody a snažil se udržet žaludek, který se v tu chvíli rozpomněl na to, že byl v minulém životě mustangem. Podělaný učení!

V obýváku ležela na zemi pohozená fotka v rámu. Byla obrácená k zemi, realita se kolem ní deformovala v obludném víru a mně se bůhvíproč nechtělo ji obracet. V rychlosti jsem ji překročil a přihnal jsem se do předsíně, abych nacpal nohy do lehce sešmajdaných hnědých polobotek.

Za chvíli jsem už bral schody po třech… no, vlastně jsem stál před výtahem a zuřivě mačkal přivolávací knoflík. Vrhnout se dolů tunelem schodiště bez oken, kde každou chvíli zhasínalo světlo, jsem se prostě bál. Tak moc jsem zase nespěchal. Děsiví démoni noci byli stále se mnou, zatím se ale drželi zpátky, vyčkávali, až opět přijde jejich chvíle.

Musím zjistit, co bylo předtím. Svět přece nevypadal vždycky takhle… napadlo mě náhle, když se za mnou zavřely železné dveře. Když se klec výtahu pomalu rozjela, stáhly se kolem mě jeho stěny jako lis.

Hnal jsem se nezvykle prázdnou chodbou mezi třídami, ze kterých se nesl vzdálený šum, a mé kroky se rozléhaly školou. Spěchal jsem, až jsem se potil.

„Stál ten večírek aspoň za to?“ ozval se za mnou ženský hlas.

Byla to má starší kolegyně Vilma, která byla blázen do hudební výchovy, sama byla houslová virtuoska. Nechápal jsem, jak může tak hodný a milý člověk dělat zástupce ředitele.

„Nepamatuju se…“ odvětil jsem a kývl jí na pozdrav. Myslím, že jsem jí připomínal syna nebo tak něco. „Jdu pozdě,“ omluvně jsem zamumlal.

„Říďa teď něco řeší s hospodářkou, ale brzo půjde do druhýho. Poprosila jsem Martinu, ať ti zatím uklidní parchanty, ale znáš ji. Švihej.“

„Jsem tvůj dlužník.“

„Ale houby. A Dráste, dej se dohromady. Poslední dobou to s tebou jde pěkně z kopce.“

„Jak asi dlouho? To jde se mnou z kopce?“

Vrhla na mě pohled, který mě propíchl naskrz. Radši jsem se už na nic neptal a vyrazil do své třídy. Zeptat se můžu i jindy.

Ten pocit, když přijdete do třídy, otevřete dveře a náhle vše ztichne a na vás se upře třicet párů pozorných a vnímavých očí, které jsou branami k bystrým mozkům, připraveným nasávat vaše vědění jako houba… tak ten pocit jsem nikdy nepoznal. Ve třídě vládl bordel a chaos, na tabuli někdo nakreslil mokrou houbou velký kosočtverec, třetina lidí se hrabala v mobilech, třetina kecala a třetina se věnovala obojímu současně. Dva kluci se vzadu prali.

„Dobrý den,“ řekl jsem, když jsem stanul před tabulí, aby si mě vůbec všimli. Na chvíli jsem zauvažoval, jestli do ní nemám praštit otevřenou dlaní po vzoru Komenského, totiž chci říct Igora Hnízda, ale nakonec jsem se spokojil jen s tím, že jsem práskl s třídnicí o katedru, a za chvilku už jsem jim cpal do hlav básníky buřiče. V tu chvíli ustoupila i bolest do pozadí. Soustředil jsem se na výklad a hledal zájem alespoň v několika párech očí, které se ve třídě vždycky našly. Ale kolem a kolem… pánové Gellner, Toman, Dyk, Šrámek a Neumann mohli být rádi, že jsou mrtví.

Další hodinu jsem měl v prváku, kde děti ještě vykazovaly stopové množství respektu. Třetí jsem učil čtvrťák a měl jsem co dělat, abych je neposlal do háje, když se zase ptali na své neopravené slohovky. „Věřte mi,“ mluvil jsem jim do duše. „Na některé věci je lepší se netěšit. Modlete se, abych je někde ztratil… je to pro vaše dobro.“ Po pravdě jsem vůbec nevěděl, kam se poděly, můj život byl v posledních dnech tak nečitelný, že opravdu nebylo jasné, jestli je ještě někdy objevím.

Na oběd jsem vyšel s kolegyní Petrou, která učila biolu a občanku, a tělocvikářkou Viktorkou, která většinou nedělala nic. V jídelně to páchlo jako v létě na jatkách a já jsem měl zase problémy se žaludkem. Raději jsem se na něco vymluvil a zdekoval se do parku před školu, kde jsem pauzu strávil na lavičce hlubokým dýcháním a myšlenkami na to, jak strašně se mi nechce do 3. C, kde mám první odpolední hodinu.

Když jste učitel, tak s tím musíte umět pracovat. Takřka vždycky se ve třídě najde nějaký opravdu zlý prevít, stejně jako se v každé třídě najde i hlavní šašek, třídní otloukánek a romantická naivka, a to vše ve větších četnostech. Nejhorší typ prevíta je samozřejmě takový, kterému to navíc pálí. Málokdo si uvědomuje, jak málo má učitel možností se s takovým zkaženým a chytrým parchantem vypořádat, a zároveň si udržet dekórum před zbytkem třídy. Třetí C byla prevítů plná. Zkažení, malí smradi, které na škole nikdo neměl rád, a nebyla náhoda, že svou třídní ve druháku dostali do psychiatrické léčebny.

Ne, že by učitelé s tímto přirozeným vývojem ve své kariéře nepočítali, jen poločas rozpadu přicházel obvykle později. Alžbětě bylo sotva třicet, a každý z nás tak nějak čekal, že před tím smutným koncem na psychiatrii ještě pár dekád odučí.

Trhnul jsem sebou, protože jsem si uvědomil, že jsem na lavičce v parku regulérně usnul. Probudilo mě zvonění, které sem zaznívalo ze školy. Budíček! No jo, dvakrát v jednom dni jsem přijít pozdě nechtěl. Vyrazil jsem, v kabinetě jsem nasucho spolkl dva prášky proti kouření, popadl podklady k světové poválečné literatuře a už jsem běžel po schodech do třetího patra.

Když jsem tam vystoupal, hučelo mi v hlavě a po zádech mi stékal pot. Nemělo smysl si cokoli nalhávat, dnes jsem opravdu nebyl ve formě. Vpadl jsem do třídy ještě zadýchaný a okamžik jsem si myslel, že jsem si spletl patro.

Byl tam klid. Seděli tiše, soustředěně, oči upírali před sebe. Jen sem tam se tiše bavili, vzduch byl plný tíživého očekávání.

Nervózně jsem je skenoval očima, nic jsem ale neobjevil. Ticho už bylo neúnosné, a tak jsem je pozdravil a sedl si za katedru. Nedal jsem na sobě nic znát a začal jsem učit. Vyprávěl jsem Orwella, a přestože mne zpočátku to abnormální ticho rušilo, zabral jsem se do toho tak, že jsem úplně zapomněl na všechno ostatní, na svoje trápení i hrůzy. Orwell byl moje vášeň. Lehká nervozita mě ale neopustila. Co na mě šijí? Učil jsem. Přecházel jsem mezi lavicemi a chvílemi se díval z okna. Vyprávěl jsem jim a pořád čekal, odkud to přijde… ale nic, byl klid. Sice prakticky nereagovali, ale aspoň neotravovali.

Když jsem se na něco zeptal, nikdo neodpovídal, všichni se na mě ale dívali. Když jsem někoho vyvolal, mluvil krátce a stručně.

Byla to až hrozivá paralela, zatímco jsem vyprávěl o šíleném represivním režimu Velkého bratra, seděli všichni jak zařezaní. Unifikovaní. Jejich tváře připomínaly masky. Nějak jsem vycítil, že se za nimi skrývá strach, a z toho mi běhal mráz po zádech. Když ta divná hodina konečně skončila, byl jsem opravdu zmatený. Se zvoněním se všichni probudili k životu a hrnuli se ke dveřím.

Nevydržel jsem to. Vyhlídl jsem si jednoho z těch, kteří obvykle bývali snesitelní, Jardu Bořila. Dohnal jsem ho u dveří a oslovil ho: „Počkejte, Jardo.“

Natáhl jsem k němu ruku, ale kluk sebou tak trhl, že jsem ji nechal viset ve vzduchu někde napůl cesty k jeho rameni.

„Co to dnes mělo být?“

„Co myslíte, pane profesore?“

„Ten klid tady. To mě mělo vykolejit?“

Zavrtěl hlavou a upíral oči na špičky svých bot. Šmejdil s nimi po modrém linu. Po židlích a lavicích, kdekoli, hlavně aby se mi nemusel podívat do očí. Mezitím jsme ve třídě osaměli.

„Vy se něčeho bojíte?“

„Ne, pane profesore,“ přispěchal s odpovědí. Po spánku mu stékala kapka potu.

„No tak, ven s tím. Nebo to chcete radši říct panu řediteli? Nevím, o co tu jde, ale věřte mi, že to z vás dostanu!“ přitlačil jsem.

Jeho reakce byla překvapivá. Rozplakal se.

„Ale no tak, neblázněte…“ najednou jsem nevěděl co říct. „Nikdo tu na vás nekřičí.“

„Pane profesore, co je s Tůmou?“

„Co by bylo s Tůmou? To mi řekněte vy, nebyl dneska na hodině.“

Pohlédl mi do tváře, jako by v ní něco hledal.

„My nevíme, kde je…“

„No tak to doufám, že se to rychle dozvíme. Neomluvených hodin už má dost, z pololetí ředitelskou důtku… jestli nebude mít štempl od doktora, kolegyně třídní mu utrhne hlavu.“

Chvíli tam nerozhodně stál. „Vy byste mu nic neudělal, že ne?“

Teď jsem pro změnu otevřel pusu já.

„Cože?!“ Možná jsem to řekl důrazněji, než jsem chtěl, ale dost mě to překvapilo.

Ticho.

„Něco jste říkal, Bořile, zatraceně! Zopakujte to.“

Kluk mlčel, už zase klopil oči k zemi.

Vzedmula se ve mně zlost. „O co šlo?!“ křikl jsem mu do tváře. Chtěl vyklouznout a utéct, tak jsem ho popadl za tričko, až bavlna zapraskala, a přirazil jsem ho zpět ke zdi. Z kluka uniklo syčivé vydechnutí. Neměl daleko k hysterii. Byl tak vyděšený, že ani nekřičel.

„Ptám se vás naposled, Bořile, co jste naznačoval o mně a Tůmovi?!“

„Mi-minule jste mu říkal, že… ve středu, jak se s vámi hádal, řekl vám, že… že jste debil a ubožák, a vy jste mu řekl, že to už nikdy nezopakuje…“ zajíkl se, „ale on to zopakoval…“

„A?“

„Říkal jste, že ho zabijete.“

„…“

„A on se vám smál do ksichtu… a vy jste se držel za spánky a říkal jste, že toho šmejda zabijete, a pak jste odešel ze třídy.“

Rozšířily se mi oči. „Co to kecáš?! To se nestalo!“ zakřičel jsem na něj.

Pokrčil rameny.

„To se nestalo! Lžeš! Co to na mě zkoušíš?! Lžeš. Lžeš!“

Bořil se před silou mého hněvu úplně schoulil, já jsem s ním zacloumal, a pak se mi znenadání pokusil vytrhnout. Zatmělo se mi před očima.

Když jsem je znovu otevřel, seděla přede mnou Vilma a brečela. Díval jsem se na její tvář, trochu nechápavě, trochu účastně, měla zarudlé oči, stopy slz se jí na tvářích leskly jako dráhy hlemýžďů. Ucítil jsem kouř, a když jsem pohlédl vlevo, našel jsem i jeho zdroj – hulícího ředitele za obrovským černým stolem. Kromě nás dvou v místnosti seděl ještě rozložitý školník Machek a měřil si mě nenávistným pohledem. Ředitel se koukal z okna, Vilma brečela a Machek mě nenáviděl. Podíval jsem se na svoje ruce a viděl jsem, že jsou od krve. Stejně tak se mi pomalu začalo ozývat pravé oko, jeho výhled byl ohraničen podivnou nateklou boulí, která se mi nadouvala pod obočím.

Jako někdo probouzející se ze sna jsem se rozhlížel a snažil se pochopit, jestli je to realita, nebo jen další noční můra. Hledal jsem záchytné body, kousky puzzle, ze kterých si poskládám současnost. Ředitel se dokoukal z okna a típl cigaretu. Tvrdě se na mě podíval, ten pohled by se dal používat na jatkách místo kolíku k usmrcování prasat, a pak bez toho, aby něco řekl, vyklepl z krabičky další cigaretu. Držel ji mezi prsty, obracel ji v nich, a já si všiml, že se mu třesou ruce.

„Jestli rodiče toho kluka podají trestní oznámení, půjdete sedět,“ řekl konečně.

Mlčel jsem. Měl jsem z toho zatraceně špatný pocit. Čekal jsem, co řekne Vilma, pokračoval ale ředitel.

„Nezajímá mě, proč jste to udělal. Je mi úplně u prdele, jestli vám dali na židli připínáček, nebo se vám vychcali na houbu. Přestoupil jste hranici, ze které není návratu!“

„Co přesně se stalo?“ zeptal jsem se s obavami.

Machek málem vyskočil, jak sebou trhl. „Šéfe, nechte mě zavolat na ty policajty!“ naléhal na ředitele.

„Machek, uklidněte se! Jestli se tohle dostane do novin, můžeme gympl rovnou zavřít. A vy, Dráste, co si to vůbec dovolujete?! Děláte si ze mě prdel? Tak víte co? Vypadněte, zmizte mi z očí. Pokud po tom půjdou, uvidíme se u soudu, a jestli se ještě někdy přiblížíte k týhle škole na sto metrů, tak vám přísahám, že ty policajty zavolám. Řekl jsem to dost jasně?!“

„Ale…“

„Žádný ale. Opovažte se ceknout. Jen se modlete, ať z toho ten kluk nemá následky. Máte okamžitou výpověď. A věřte, že se postarám o to, abyste na žádný jiný škole v Praze práci nedostal.“

„Ale moje třída…“ blábolil jsem. „Před maturitama…“

„Ven!“ vyštěkl, až zadrnčela okna.

Otočil jsem se k Vilmě, tápaje po posledním stéblu. Dívala se do rohu místnosti. Tvář měla mokrou od slz a tvrdou jako žula.

Byl jsem tak vyčerpaný a překvapený, že jsem se stěží postavil. Zamotala se mi hlava. Machek mě popadl svými pařáty, úplně mě nadzvedl, až košile zapraskala. Napůl mě donesl, napůl dotáhl k vysokým dveřím školy. Provázely mě překvapené pohledy několika dětí, rozšířené oči i vyděšené tváře.

Cestou jsem se zmohl jen na otázku: „Pane Machek, ublížil jsem mu?“

„Ještě z tebe táhne chlast. Chudák Vilma, strašně jsi ji zklamal, Dráste. Kdyby se za tebe nepřimluvila… kdyby to bylo na mně, tak bys dnes odešel v klepetech. Psychopaty jako ty by měli zavírat do blázince.“

Ocitl jsem se před školou. Vyděšený. Zmatený. Zrazený. Cítil jsem, jak mi pulzuje v opuchlém oku, několik dalších míst na těle se začalo hlásit tupou bolestí. Mraky na obloze se točily, země se mi pod nohama chvěla. Mimoděk jsem pohlédl na hodinky a má první myšlenka byla, že za sedm minut mi začíná čeština ve druhé B.

Dalších několik hodin mám zamlžených. Toulal jsem se městem jako bez duše, nevím ani, kudy jsem chodil, ale první, na co si pamatuju, je, jak sedím v podniku Italiano Vero a zírám do kafe černého jako noc. Kolem něj stálo na stole v pravidelných rozestupech pět prázdných panáků, které jsem si tam seštosoval bezmála jako olympijské kruhy. To kafe bylo na podnik. Lucinovi se asi nelíbilo, že chci v jeho vyžehlené kavárně spáchat sebevraždu.

Hučelo mi v hlavě. Prožíval jsem nejhorší den svého života. Naproti mně seděl hrobař. A nebyl to ledajaký hrobař, ale Roman, Luďkův přítel, koloušek a tak dále, který si zkrátka vybral zaměstnání, jež byste pro gaye jen těžko tipovali, i takové věci se ale stávají. Roman seděl proti mně se ztuhlým, nevýrazným úsměvem, který musel odkoukat v práci od mrtvol, a už několik minut mě účastně poslouchal. Když jsem se začal shánět po dalším panáku, vynesl ortel.

„Jsi rozštěpenej, kamaráde, je to jasný jak facka. Magoříš.“

„Nasrat,“ zamumlal jsem.

„Znáš ten muzikál Jekyll a Hyde?“

Přes absurditu situace ze mě automaticky vylétlo: „Podivný případ Dr. Jekylla a pana Hyda napsal Stevenson.“

„Bavíš se s češtinářem, koloušku,“ hlaholil Luďa od barpultu.

Roman se zakabonil a vyčítavě se na něj podíval: „Dohodli jsme se, že mi takhle před lidma říkat nebudeš,“ pak se obrátil zpět na mě. „To je přece fuk, kdo to napsal. Víš ale, o čem to je, ne? Zamysli se nad tím – vždyť to se ti přece stalo v tý škole, ne? Že jsi o sobě nevěděl a začal jsi šílet…“

„Mohl jsem mu ublížit, chápeš to?“ vyklouzlo ze mě, i když jsem strašně nechtěl. Před očima se mi zatmělo, jako bych se na okamžik opět ocitl v nočním bytě a ve vedlejším pokoji ječely přízraky stahované z kůže, krev pode dveřmi, šlahouny šátrající po mně ve tmě… Popadl jsem sklenici, která byla velmi hmotná a rychle mě vrátila do reality. Byla ale prázdná.

„Existujou na to prášky. Dneska na všechno existujou prášky,“ trpělivě vysvětloval Roman a čistil si nehty, které měl i tak bez poskvrnky. „Nebuď blbej. Zajdi za nějakým cvokařem, ať ti je předepíše.“

Možná měl pravdu. Asi to opravdu sám nezvládnu. Můj život bez učení…

„Nějakého najdu. Zavolám mu,“ řekl jsem.

„Slibuješ?“ chtěl vědět Lucin.

„Nemáš cigára?“

„Pořád přestáváš?“

Pokrčil jsem rameny. „Nepamatuju se. Možná jsem přestal. Možná jsem ještě ve fázi přestávání… musím vyzkoušet, jestli mi to chutná.“

„Mně se to k tobě prostě nehodí. Je to odpornej zvyk,“ vandroval do mě Lucin. „Když se líbáš s kuřákem, je to, jako bys olizoval popelník.“

„Neplánuju líbat se s kuřákem,“ zamumlal jsem. Rostl ve mně blíže neurčený pocit, který měl nejblíž ke vzteku. „Ty se bojíš, že na to kouření umřu a přivezou mě za Romanem a bude omejvat moji nahou mrtvolu, že jo?“

„Seš vůl, Dráste. Seš prostě vůl. Nic už ti nenaleju, jsi normálně sjetej.“

„Hele, kámo,“ podpořil přítele Roman a položil mi svou těžkou ruku na rameno. „Fakt by sis měl dát dneska klidovej režim. Radím ti dobře, najdi si cvokaře, tím nic nezkazíš. Naopak.“

„Bezva,“ řekl jsem a hodil na stůl pětikilo. „Stejně ti za pár věcí visím, Lucine. Nech to být.“ Bylo fuk, že jsem byl skoro švorc.

Chvíli jsem se loudal po ulici jako pes, kterému právě shořela bouda. Bezcílně jsem bloumal Prahou, ani jsem nevnímal, co se děje kolem. Čas se mi pletl pod nohama jako jedovatý had, uštkával mě každou vteřinu, a za chvíli jsem byl tak zpomalený a prázdný, že jsem už jenom stál a díval se. Cítil jsem, že se něco uvnitř mě zlomilo. Prasklina se šířila od srdce po dalších orgánech, objevovaly se na nich trhliny, kterými ze mě utíkal život. Nemohl jsem ale nic udělat, byl jsem paralyzovaný a otupělý. Co se to stalo?

Něco uvnitř mě, co strašně dlouho spalo, roztahovalo drápy. Drásalo mě to zevnitř. Chtělo to po mně, abych se na něco rozpomenul, abych přijal cosi hluboko ukrytého, a jen myšlenka na tu tajemnou věc mě roztřásla děsem.

Zafoukal vítr a odhrnul mi vlasy z čela. Drobné ledové mrholení mě pokrylo jako kobercový nálet. Stál jsem uprostřed Nuselského mostu a chvěl jsem se. Kolem se valil nekonečný proud zuřících aut. Setmělo se, od Vyšehradu zablýskalo a zahřmělo, řev sanitky kdesi v hlubině Nuslí se mi zarýval do mozku jako vrták. Plul jsem nad Prahou jako přízrak. Byl čas jít domů.

Vyhodili mě ze školy. Z práce, která pro mě byla život. S každým krokem, kterým jsem se blížil k bytu, mě svírala větší úzkost. Škola bylo jediné, co mi dávalo řád. Smysl. Bez ní… Sváděl jsem vnitřní boj. Měl jsem žízeň. Měl jsem vztek. Strašně jsem se bál toho, že jestli zítra ráno vstanu a nepůjdu do práce, tak se budu muset zabít.

Ani jsem si nevšiml, jak jsem se z Nuseláku dostal domů. Najednou jsem stál uprostřed předsíně a uvědomoval si ten sílící hnilobný zápach, který se ke mně stahoval ze stran jako chapadla krakatice. Šlahouny temnoty se po mně natahovaly a zkoumavě osahávaly moje chodidla v rozdrbaných ponožkách. Kráčel jsem po žhnoucí lince bolesti jako provazochodec, následoval jsem ji bytem – Ariadninu nit vedoucí k počítači.

Zhroutil jsem se do křesla, zapnul jsem prastarý stroj a zaposlouchal se do symfonie rachtání roztáčeného větráku a skřípění harddisku a mechaniky. Netrpělivě jsem čekal, až obrazovka monitoru naběhne. Najednou mě svrběly prsty, spěchal jsem, málem jsem si kousal nehty nedočkavostí, potřeboval jsem se podívat na internet, předstíral jsem, že neslyším tenké skučení v předsíni ani škrábání drápů, které se rozběhly po zdech a trhaly tapety na tenké bílé proužky… Trvalo to asi sto let, ale nakonec jsem se dočkal. Rychle jsem zamířil do Googlu a vyťukal: psychiatr Praha 4.

Zavalila mě lavina textu, ve které jsem tápal, písmena přelézala z místa na místo jako malí černí brouci, až jsem se zachytil pevného bodu. Jméno MUDr. Jan Váleček mě zaujalo. Bleskla mi před očima vzpomínka z dětství, obrýlená, kulatá tvář asi dvanáctiletého Marka Ebena ze seriálu Kamarádi. Byla to jedna z prvních věcí, kterou jsem viděl ještě na černobílé televizi, něco naivního a krásného, co se nikdy nevrátí. Bylo to znamení.

Popadl jsem mobil a rychle vyťukal psychiatrovo číslo. Dal jsem vytáčet a zarazil jsem se, když mi na displeji současně vyběhlo jméno.

Telefon chvilku zvonil, než se ozval nevrlý mužský hlas.

„Pane Dráste, je půl jedenácté!“

„Omlouvám se,“ vykoktal jsem. Opravdu řekl mé jméno, nebo to byla halucinace? „Dobrý večer. Potřebuju vaši pomoc.“

„Pacient,“ ozvalo se, pak volající překryl rukou sluchátko a tlumeně hovořil k někomu dalšímu.

Skoro jsem žadonil: „Dnes jsem udělal něco špatného… už nemůžu dál… musíte mi pomoci.“

„Podívejte se… pokud nejde o život, tak to určitě počká do rána.“

Jde o život, uvědomil jsem si a řekl jsem mu to.

„A tím myslíte vraždu nebo sebevraždu?“ zeptal se flegmatický hlas a ta otázka mě tak překvapila a vykolejila, až jsem se zarazil. Začal jsem něco koktat.

„Víte co? Nic není tak zlé, jak se zdá. Ráno se v klidu nasnídejte a pak rovnou zajděte do mojí ordinace. A už mi dnes nevolejte.“ Sluchátko cvaklo a ohluchlo.

Noc jsem strávil v kuchyni, protože do ložnice jsem se bál jít. Seděl jsem v rohu a opíral se o zeď. Nechal jsem rozsvíceno, aby se dovnitř nedostala hniloba. Slyšel jsem kroky v chodbě, ale překryl jsem si uši dlaněmi. Tiskl jsem je, až to bolelo, a pak, když už jsem nemohl dál, jsem si začal broukat. Byla to písnička, kterou jsem nedávno slyšel v rádiu, teď se mi její melodie vybavila, přestože na slova jsem si vzpomenout nedokázal. Broukal jsem si a poťukával temenem hlavy o stěnu. Strach pomaličku povoloval.

Nejspíš po té whisce, co jsem vypil u Lucina, jsem měl hroznou žízeň. Ve skříňce pod kuchyňským dřezem jsem nějakým zázrakem našel lahev červeného vína, a protože jsem nic lepšího po ruce neměl, musela stačit. Hltavě jsem pil a hypnotizoval přitom dveře. V předsíni poblikávalo světlo. Klika sebou začala zmítat! Cvakala jako čelist kostlivce. Pil jsem jako o život a doufal, že se mezi světy propadnu do snesitelnější noční můry.

Když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že ležím na posteli v ložnici jako na katafalku. Neměl jsem žádnou peřinu, ruce jsem měl na hrudi složené jako nebožtík, měly propletené prsty. Tak pevně, že jsem je nedokázal rozevřít. Byla mi zima, drkotaly mi zuby. Pohlédl jsem vlevo a uviděl jsem oblinu jejího těla rýsující se pod dekou, kterou prosakovala krev. Opět ten sen, blesklo mi hlavou, ten strašný sen, který mě stíhal každou noc… Slyšel jsem vzdálené volání, znělo jako chrčení a skučení a vytí vlků a houkání vlaku plného lidí vezených na porážku.

Zabral jsem ze všech sil a zaslechl lupání, jak protestovaly klouby, prsty držely u sebe, jako by je někdo slepil lepidlem, nakonec ale povolily… Snažil jsem se nevšímat si hrůz, které se opřely z vnější strany do dveří. Po jejich stěně se rozbíhaly praskliny, skleněná výplň se roztříštila a dovnitř vtrhla řeka hnusu. Dnes to ale bylo jiné než včera. Přestože jsem se třásl hrůzou, dokázal jsem ji ovládnout. Možná proto, že to nejhorší myslitelné se mi už stalo ve škole…

Věděl jsem, že mám jen málo času. Rychle jsem se obrátil a s odhodláním, které mě samotného překvapilo, jsem strhl deku dosud skrývající tělo. Obraz, který se mi naskytl, mě udeřil do mozku. Svět se přepnul do negativu a já před sebou uviděl ležet zkrvavenou ženu. Odpornou a ošklivou. Vrásčitou, s rozcuchanými, nakrátko ořezanými vlasy, trčícími všemi směry. Měla oči podlité krví a rozšklebená ústa s křivými, zčernalými zuby. Upírala je na mě a pohybovala rozpraskanými rty. Snažila se mi něco říct, ale vycházelo z ní jen chrčení.

Moje tělo se vymrštilo a já ji začal škrtit. Pod vrásčitou kůží jsem cítil pevné svaly, krk se jí napjal jako houžev. Její ruce sebou náhle trhly a sevřely moje zápěstí. Cítil jsem, jak do nich zaryla drápy, ale já byl silnější. Nepovolil jsem. Chtěl jsem ji zabít! Doširoka otevřela oči – myslím, že jsem křičel, někde uvnitř jsem chtěl utéct, ale nešlo to, svíral jsem a drtil její krk stále víc. Cítil jsem, že kůže praská a mé prsty se noří do masa. Škrtil jsem ji a mlátil s ní o matraci, která už nebyla matrací, ale kamenným kvádrem.

A v tu chvíli jsem zahlédl odraz v zrcadle vestavěné skříně. Děsivý chlap s nepříčetně vyceněnými zuby rozšklebenými v úsměvu. Vytřeštěné oči mu zářily z obličeje jako černá světla. Kolem postele stála celá moje třída. Děti se na mě dívaly, některé si překrývaly ústa dlaní, možná křičely, ale žádný zvuk jsem neslyšel. Viděl jsem jenom ty jejich bledé obličeje a vyděšené oči…

Vize zmizela. Seděl jsem na zemi v kuchyni, u nohou se mi povalovaly střepy. V dlani jsem za hrdlo svíral rozbitou lahev vína. Byla ještě tma, ale obzor už rozkvetl žlutou linkou. Svítalo.

Kapitola IV

Když se Mája probudila, slunce už stálo vysoko, jeho paprsky pronikaly dovnitř malým oknem a šimraly ji na nose. Cítila pach vápna, vlhkosti a slabě i kouř kamen. Rozhlédla se po pokoji. Vše bylo nehybné a mírumilovné a včerejší děsivá noc plná nočních můr se zdála vzdálená a neuvěřitelná. Mája chvíli uvažovala o tom, jestli se jí to celé jen nezdálo.

Zakručelo jí v břiše. Vstala z postele a rychle se převlékla. Z kufříku vylovila dětské zrcátko ve tvaru sluníčka a prohlédla si v něm svůj obličej. Nelíbil se jí. Oči měla stále opuchlé a bledou kůži pokrývaly (jako vždy) okrové pihy. Váhala, co dál. Znovu jí zakručelo v břiše a zaznělo to tak hlasitě, až se lekla. Protože stejně nevěděla, co jiného by měla dělat, odemkla dveře a sešla do přízemí.

Kuchyň byla prázdná, na stole ležel talíř překrytý utěrkou, aby na něj nelétaly mouchy. Vedle stál hrnek s mlékem. Mája si sedla ke stolu a odhrnula cíp utěrky. Makové a tvarohové buchty se na ni přímo smály, a tak dál neváhala a sáhla po té nejbližší. Za chvíli se už cpala, až se jí dělaly boule za ušima, buchty zapíjela pořádnými doušky mléka, které si dolévala ze světle modré bandasky. Tak ji zastihla i paní Matějková, která vešla do místnosti z kuchyně.

Když na sebe pohlédly, obě se zarazily. Žena sklopila pohled, nic neřekla, jen jí dolila mléko a položila hrnek na stůl. Možná silněji, než chtěla, protože vyšplíchlo ven. Paní Matějková zůstala na rozlitou tekutinu zírat, uběhly snad tři sekundy, než se probrala a donesla rychle hadr. Chvějícími se prsty mléko utřela.

„Dobré ráno,“ pípla Mája.

„Máš ještě hlad?“ zeptala se žena tiše.

„Ne, díky.“ Chtěla říct ještě něco, možná o včerejším večeru, ale nevěděla, jak začít. Přesto se z ní něco prodralo na povrch. „Pan Šváp…“

„Je vzadu na zahradě,“ nepochopila žena. „Ráno kosil trávu, tak ji teď rozhrabuje.“

„Aha.“ Prohlížela si ustaranou, hubenou tvář paní Matějkové. Vlasy měla stažené šátkem, byly kaštanové a lesklé. A taky měla hluboké hnědé oči a nad nimi těžká víčka, kolem kterých se rýsovaly kruhy z vrásek. Přitom ale nebyla tak stará. Usmály se na sebe.

„On je takový… zvláštní, co?“ řekla Mája.

Matějková se podívala stranou, zaposlouchala se do zvuků dopoledne, jako by se snažila zaslechnout odpověď. Za okny pokřikovali ptáci. Žena tiše přiznala: „Ano, je to divný člověk. Místní kraj ale zná jako málokdo. Žije tu celý život.“

„Vy se o něj staráte?“

„Vypomáhám mu v domácnosti. Bydlíme s manželem na kraji vesnice. Co koukáš, víš přece, jaká je doba… každá koruna se hodí.“

Unavená ustrašenost a hluboké oči paní Matějkové způsobily, že ji Mája začínala litovat. „Mám z něj trochu strach,“ přiznala se.

„Já taky,“ usmála se smutně hospodyně. „Věřím ale, že ve zdejších lesích jsou daleko horší věci. A vzhledem k tomu, jak dlouho tu pan Šváp žije, řekla bych, že sem nemůžou.“

To Máju naprosto zmátlo. Opět jí před očima vyvstala bílá tvář muže zakopaného do země. Po zádech jí přeběhl mráz. Obě se tak zabraly do hovoru, že si ani nevšimly, že zpěv ptáků za okny utichl.

„Co žije v tom lese?“ zašeptala Mája.

Matějková utírala vlhkým hadrem stůl. „Šumava je pořád trochu divočina. V lesích jsou divoká zvířata, která už v Čechách jinde nenajdeš.“

„Vy jste ale nemyslela zvěř,“ trvala na svém Mája.

„Kdy za tebou vlastně přijedou rodiče?“

„Měli by přijet v pátek, ale… mluvíte stejně jako pan Šváp. Nechcete mi to říct!“

„Už jsem řekla dost, stejně nic víc nevím,“ odsekla žena. Začala sklízet ze stolu a odnášet použité nádobí do kuchyně. Mája se za ni pověsila jako ocásek.

„Včera jsem v lese něco viděla…“ nadhodila a čekala, co na to hospodyně. Ta ale nedbala, dál odnášela talíře, do dřezu nalila z kýblu vodu, aby je opláchla.

„Vás nezajímá, co jsem tam viděla?!“

Hospodyně strnula a pomalu se narovnala. Stále k ní stála zády, když řekla: „Ne. Nechci to vědět.“

Vzápětí si Mája uvědomila, že dveře za ní překrývá stín. Zvedala oči od pevných kožených bot, přes maskáčové kalhoty až k placatému břichu obepnutému opaskem a žlutooranžové umazané a ušmudlané košili, ze které z rozhalenky na hrudi vykukovaly šedé chlupy. Stál před ní Šváp, ruce měl volně svěšené podél těla a čpěl potem.

Mája se tak lekla, že se jí málem podlomily nohy.

Zdálo se, že si toho nevšiml. „Venku je krásně,“ zahlaholil, jako by se nic nestalo. „Slunce svítí jako ďas. Víš, jak jsi chtěla pro rodiče nakreslit mapu okolí? Tak jsem si říkal, že bych ti mohl ukázat jedno zajímavý místo. Co říkáš? Jen ty a já. Jen si umeju ruce a můžeme vyrazit na výlet.“

Dřív než cokoli odpověděla, odešel na dvůr k pumpě. Slyšela, jak skřípe její zrezlá rukojeť, a vzápětí pleskání vody dopadající na rezivou mřížku odtoku. Paní Matějková mezitím domyla nádobí. Na Máju se už ani nepodívala. Pokud mezi nimi byla před chvílí nějaká důvěrnost, teď byla pryč.

Mája chvíli nejistě postávala, co jí ale zbývalo? Došla si do patra pro batůžek. Naskládala do něj pár věcí – buzolu, pláštěnku, skicák a tužky. A na dno zadní kapsy kalhot si zasunula malý skládací nůž.

Oběd si zabalili s sebou. Také Šváp měl na zádech hnědý batoh se čtyřmi kapsami, na jehož boku visela čutora ve filcovém pouzdře, po stranách batohu klinkaly rozepnuté kožené řemeny. Opíral se o vycházkovou hůl a na hlavu si posadil mysliveckou čepici.

„Ten klobouk tu zbyl po hajným. Je to památka, musí bejt starej aspoň padesát let,“ vysvětloval Máje. „Nosím ho rád.“

„A vy nejste hajný?“

„Ne.“

„A co tu vlastně děláte?“

Usmál se tím tenkým úsměvem, co nebyl úsměv. „Já se tu o všechno starám.“

Vyrazili z myslivny a vnořili se do hlubokého lesa. Mezi korunami smrků a borovic probleskovala blankytně modrá obloha. Pokaždé, když vyšli na palouk, ucítila Mája na kůži, jak už sluneční paprsky pálí, a vzpomněla si na to, že začaly prázdniny. Docela jí to zlepšilo náladu. Začínalo být pěkné vedro. Uvítala, když sešli k potoku a vydali se po vrstevnici podél vody. Ani nevadilo, že země kolem byla rozmočená, mech jim pod nohama čvachtal a jejich stopy se plnily vodou.

„Kam jdeme?“

„Snad se nebojíš?“

Mája mlčela.

„Se mnou se ti nemůže nic stát.“

„Já se bojím vás,“ řekla bez rozmýšlení Mája.

Zastavil se a jeho oči ji našly a svázaly ve svěrací kazajce. Prohlížel si ji od hlavy až k patě. Bezmyšlenkovitě si olízl rty.

„Včera jsem to trochu přehnal s chlastem, věř mi ale, že ze mě strach mít nemusíš. A co se týče lesa… hele, jestli ti ta pitomá pověrčivá ženská něco nabulíkovala, tak to byla jen snůška tlachů a povídaček, kterejm dnes nikdo nevěří. Je jiná doba, drahá. Doba pětiletek. Doba plnění plánů. Doba dobývání vesmíru. Člověk už poznal a rozebral na atomy všechno, co se jen dalo, a na strašidla už nevěří ani malý děti. Neboj se hejkalů, boj se lidí, ty jsou daleko horší.“

Pokračovali cestou po zarostlých kamenech. Vypadaly jako schody, stoupající do strmého svahu. Mája po nich skákala z jednoho na druhý. Přestože jí červené boty klouzaly, držela zatím rovnováhu. Byla na sebe pyšná. Kolem nich se na všechny strany rozlévalo vřesové moře.

„A kam tedy jdeme?“ zeptala se.

„Jdeme se projít na jedno místo. Stojí tam krásnej kostel, můžeš si ho namalovat. Je to taková místní památka. S tím místem je spojenej zajímavej příběh.“

Doufám, že nebude tak strašný jako ten včerejší, pomyslela si Mája. Mamka s taťkou by ji sem přece neposlali, kdyby to bylo nebezpečné, nebo ano? V hlavě jí vrtal červíček pochyb. Co když o tom nevěděli?

„Pověz mi, proč jsi včera přišla z lesa tak vyděšená?“ Šváp se na půl úst usmíval, tvář měl ve stínu větví, takže mu z šera svítila jen bělma.

„Co kdybych se chtěla vrátit domů?“

„Nikdo tě tu nedrží, můžeš jít, kdy chceš a kam chceš. Nezapomeň jen, že jsem za tebe odpovědnej, ty seš dítě a já dospělej.“

Mája nezapomínala. Dospělí mají mnohem větší sílu než děti. Celou cestu se držela pět kroků za Švápem, teď ale les zhoustl a cesta byla rozblácená. Ve vzduchu bzučela hejna komárů a oni se nořili hlouběji do mokřadů. Držela se za mužem, a zároveň se snažila vyhýbat jeho stopám, protože se stávaly prohlubněmi plnými vody. Cesta byla únavná a vinula se zarostlým pralesem bez konce, jako by se zasekla ve filmové smyčce podobných míst. Vysoká tráva. Kameny. Vřes a mech. Všudypřítomný les.

Mája se zadívala na ceduli, kterou objevili mezi stromy. Byla z prastarého dřeva, mokvajícího věkem, nafouklého plísněmi a lišejem, který se po ní plazil. Písmo na ní vybledlo, tvary, které kdysi řezbář vyryl do dřeva, byly ale dosud patrné. Pokusila se nápis přečíst, moc jí to ale nešlo.

„Je to švabachem,“ prohodil Šváp. „Jsme blízko hranic. Kdysi tu žilo mnoho Němců.“

„Co je na ní napsáno?“

Muž ceduli chvíli studoval. Pak jen pokrčil rameny. „Jdeme.“

Šlapali celé dopoledne. Několikrát se napili z potoků, ze Švápovy čutory se Mája napít odmítala. Měla to tak odmalička. Nerada pila nebo jedla po cizích lidech, ta nechuť v ní byla tak silná, že měla raději žízeň.

Konečně, když už stálo slunce vysoko nad jejich hlavami, vynořila se mezi korunami stromů věž, která bezmála dosahovala výšky okolních borovic. Zamířili přímo k ní. Kolem cesty se mezi listy kapradí vynořovaly zvláštní černé kameny porostlé plísní a houbami. Jejich tvary působily příliš pravidelně, než aby se jednalo o výtvor přírody, a Máje najednou došlo, že kráčí prastarým hřbitovem, jehož zdi se již dávno zhroutily a pohltil je les. Mnoho náhrobků popadalo a byly zahrnuty jehličím, pod koleny bezhlavého anděla stálo vysoké mraveniště, další náhrobky prorážely příkrov kapradí jako černající se monolity. Jen tu a tam se na nich zaleskla prasklá porcelánová tabulka nebo deska pokrytá zaschlými slzami rzi z kovaných písmen či ornamentů. Šváp mířil najisto, plul hřbitovem ke kostelu, který se před nimi otevíral jako brána.

Náhle Mája zaslechla sílící vrčení. Něco podivně hřmělo a blížilo se, zahučelo to jako raněný býk, a najednou se mezi stromy zablesklo cosi zeleného, co se míhalo mezi jejich kmeny a křovím, a prosupělo to kolem a zanechalo po sobě suchý pach spalin. Náklaďák zmizel za zatáčkou silnice, která musela být jen několik desítek metrů daleko, ačkoli o ní do této chvíle Mája neměla ani tušení.

Hluk utichl a opět se rozhostilo těžké lesní ticho, přerušované jen křikem ptáků. Někde za jejich zády zabušil do kmene datel. Pokračovali ke kostelu, omítka u pravé zdi byla pokrytá důlky jako od neštovic, byla vlhká a plesnivá, na mnoha místech opadala docela. Malta se drolila a v jejích skulinách se rozrůstaly trsy trávy. Kostelní věž se nakláněla ke straně, kde ji podpírala vzrostlá borovice. Některými zdmi prorůstaly keře a stromy. Celé místo bylo plné tajemství, a přestože Máju děsilo, svým způsobem ji i fascinovalo.

„Jak to mohli nechat takhle… takhle rozpadnout?“

„Ti, co to postavili, už jsou mrtví. Byl to ale krásnej kostel, viď?“

„Proč jste mě sem vzal?“

„Abys ho namalovala.“

Mája se na něj bála podívat. Prohlížela si špičky svých bot, postupně zvedla oči až k jeho kanadám. Byly zablácené, potřísněné špínou a jehličím. Šváp se otočil, vstoupil do kostela a ona, aniž by nad tím přemýšlela, ho následovala.

Jako by prošla branou do jiného světa. Dýchla na ni vlhkost a chlad. Kolem panovalo šero, ale po chvilce se rozkoukala, protože škvírami v rozbořené střeše sem pronikalo denní světlo. Sakristie byla zborcená, stejně tak v pravé lodi se shnilé trámy prolomily, strop se sesul a probořil zeď a vzniklou dírou se do kostela vlila křoviska i tráva.

Přestože zvenku nepůsobil nijak velký, uvnitř byl kostel monumentální. Ne snad proto, že by byl tak zdobný. Kostely, které Mája v životě navštívila, měly většinou spoustu soch, obrazy se zlacenými rámy a kříže vykládané drahými kameny. Tenhle byl proti nim prostý. Na zdech byly místo obrazů jen světlejší čtverce na vlhké omítce, těch několik soch mělo tváře rozbité a rozbodané nějakým ostrým předmětem tak, že vůbec nebylo možné rozlišit rysy. Z některých zbyla jen torza s trčícími pahýly a popraskanými trupy, do kterých se už drala tráva. Přesto (nebo snad právě proto) působilo celé místo důstojně. Jako chrám potopený deset tisíc mil pod hladinou moře.

Mája mezi nimi procházela a cítila pohledy nevidoucích očí. Úplně zapomněla na Švápa. Kráčela stínovým divadlem až do temnoty sakristie, kde na stěně zbyl jen veliký rzivý otisk něčeho, co tu kdysi viselo, a už nevisí, a v tu chvíli si uvědomila, že v celém kostele neviděla jediný kříž. Někdo je všechny zničil, rozlámal, zohýbal nebo odnesl.

„To udělali fašisti?“ zeptala se.

Šváp se zasmál. „Fašisti? Ale jdi. Těm byly kostely volný. Tohle se stalo po tom, co byli všichni už pryč. V padesátejch se na Šumavě děly velký věci. Naše lidová republika vymezila velký úseky kolem hranic, vznikly zakázaný pásma. Soudruzi je obehnali vysokym plotem z ostnatýho drátu, obsadili strážní pevnosti. Několik osad, který do tý zóny spadaly, se vysídlilo a srovnalo se zemí. Tehdy taky pochytali dost pašeráků, který pronášeli od imperialistů kontraband, a postříleli je jako krysy. O tom jste se učili? Neučili, co?!“

Pokud jim o tom soudružka učitelka říkala, tak Mája si to tedy nepamatovala.

„Vojáci nikdy nebyli extra důkladný. To teda ne. Strhli pár baráků, aby se neřeklo, pár kurníků a kůlen rozjeli tankem, a zbytek nechali tak, jak byl. Posunuli se zase o kousek dál, aby udatně strážili státní hranici. Bylo to tu tehdy jak po vymření. Prázdný osady uprostřed lesa ponechaný vlastnímu osudu, aby je příroda spolkla a natrávila plísní a rozžvejkala je plevelem, vedrem a mrazem. Podobnej osud potkal i tenhle kostel. Dneska by tomu člověk stěží uvěřil, ale támhle za tim vývratem byla pěkná vesnice. Teklo hodně slz, když ji vyklízeli. Hodně zaťatejch pěstí a hodně zlejch pohledů tu tehdy bylo.“

„To ale znamená…“ uvědomila si Mája. „My jsme v tom zakázaném pásmu?“

„Přesně tak,“ zamumlal Šváp. „Přesně. Proto bys radši neměla moc hlučet. Od počátku sedmdesátejch už se zeptají, než začnou střílet, moc bych se na to ale nespoléhal.“

„To se našim nebude líbit,“ řekla Mája se stopou vzdoru.

„Vážně? No, uvidíme. Můžeme se jich na to zeptat, až dorazí. Už zítra, že jo? Nebo pozítří?“

„Zítra,“ zašeptala Mája.

„Je to klidný místo. Nemusíš se bát, že by sem někdo přišel. Jsme sice ve vojenskym prostoru, sami vojáci sem ale chodí neradi. Myslej si, že to nosí smůlu. Říkají tomu tady U pěti křížů, i když v kostele už žádnej kříž nezůstal.“

Máju začínaly bolet nohy, a tak se posadila na kámen, který stál vepředu před lavicemi. Dosud bylo možné po jeho okrajích rozeznat rytiny černější než zbytek šedého povrchu. Šváp vytáhl nůž a začal ořezávat klacík. Piliny odletovaly, snášely se na zem jako pírka z křídel padlých andělů.

„Bylo to právě v padesátym roce, nebo padesátym prvním, pokud mě paměť neklame, kdy se v moudrých palicích soudruhů v Praze zrodila idea, že je třeba vykořenit vše kapitalistický, buržoazní a nelidový, a že nestačí jen to porazit, ale je potřeba to vyrvat i s kořenama a vypálit do posledního vlákna, aby to už nikdy nevzklíčilo. A vůbec, že bude nejlepší zničit všechny symboly toho úpadkovýho zřízení zpětně, když to jen trochu půjde.

A tak se dostáváme k tomuhle kostelu, protože ten si zbudovala právě parta sklářskejch magnátů ze širokýho okolí – mimo jiné i z Královky, o který jsem ti povídal. Možná tomu tady říkali chrám Panny Marie Skelné…“ Šváp se uchechtl. „Zkrátka z darů těch nejbohatších mecenášů si tu postavili pámbíčkářskej svatostánek a hrobku pro jejich rodiny v jednom. Ten faraonskej komplex kapitalistickejch vydřiduchů byl evidentně trnem v oku někomu na Ústředí, a tak sem poslali partu vojáků, aby kryptu zničila.

Jednoho zářijovýho dne přijela skupina pěti chlapů s velitelem, a že bylo tehdy hezky a jednoho čekala v příštím tejdnu veselka, vzali si na oslavu na revíru pár flašek rumu. Místo aby kryptu jen zavalili, vydali se ji nejdřív prozkoumat. Sestoupili po schodech do podzemí a v rozlehlý kobce objevili dvě dlouhý řady kamennejch rakví. Sedm z nich mělo skleněný víka, ležely v nich pohřbený ženy sklářů. Jejich mrtvoly byly ozdobený šperkama a oblečený do krásnejch šatů.

Kdo ví, kdo z vojáků dostal ten nápad? Rozbili rakve a beze špetky studu začali mrtvý okrádat o cennosti. Tam to ale neskončilo, protože kluci byli v ráži. Vyvlekli všech sedm mrtvol ven, kde si je ve světle slunce hezky postavili k náhrobkům do řady. Těla byla značně poznamenaný rozkladem, přesto bylo ale stále mnoho rysů zřetelnejch. Pach se šířil po celým hřbitově, vojákům to ale bylo fuk. Vůně rumu přehluší lecjakej pach, když na to přijde.

Pak se dopustili něčeho, nad čím zůstává rozum stát. Zatančili si s nimi, zpívali a točili se jak na tancovačce, klátili se ožralí hřbitovem s černejma mátohama… tancovali a připíjeli si a nakonec všechny mrtvoly postavili ke zdi kostela a rozstříleli je ze samopalů doslova na kusy. Tak tu těla nechali, byli tak opilí, že zapomněli i zavalit kryptu, a odjeli.“

Máje běhal po zádech mráz. Mimoděk se rozhlédla kolem sebe. Tady všude se před víc než dvaceti lety povalovaly ostatky mrtvých. Znamená to, že tu jejich kousíčky leží dodnes?

„Chceš vidět tu kryptu?“ upřel na ni Šváp pohled.

„Ne,“ zašeptala.

„Určitě? Je to zajímavý místo, větší, než bys čekala. A kupodivu je tam docela teplo, nejspíš tu blízko vyvěraj nějaký prameny.“

„Určitě ne,“ řekla už nahlas. „Děkuji!“

„No jak myslíš.“ Šváp mezitím ořezal na konci klacku velmi ostrý hrot. Držel ho teď jako oštěp a pohazoval si s ním v ruce. Mája se na něj s neklidem dívala, myšlenky jí přitom pádily jako splašené.

„Proč u pěti?“ zeptala se.

„Cože?“

„Proč tomu tady říkají U pěti křížů, když vojáků bylo šest a mrtvých žen sedm?“

„Jsi pozorná,“ usmál se. „Pověrčiví lidi řikaj, že boží mlýny melou. Pravda je, že uplynulo půl roku a ze šesti vojáků, který se masakru zúčastnili, umíral pátej. Kůži mu pokrývala divná vyrážka, kterou nikdo neznal, a ani vojenskej felčar si s ní nevěděl rady. Celej obličej vojáka pokrejvaly odporný vředy, který praskaly a ve dne i v noci z nich vytékal hnis. Když nakonec ve strašnejch bolestech umřel, dostala jeho rodina tělo zaletovaný v zinkový rakvi, tak hroznej na něj byl pohled. I ostatní vojáci umřeli podobným způsobem.“

„A co velitel?“

„Ten? Prej zahynul při nějaký nehodě, spadl na něj snad dům nebo co, to už si nepamatuju.“

„Mrtví skláři se jim pomstili,“ řekla Mája, protože věděla, že to je pravda.

„Možná. Mnohem pravděpodobnější ale je, že za smrt vojáků mohl nějakej mrtvolnej jed, se kterým přišli do styku, když tancovali s nebožkama. Dobře jim tak, co?“

Mája si musela přiznat, že v tomhle se se Švápem shodne.

„Když jsem na tomhle místě, tak na to někdy myslím. Na ty rozstřílený ostatky žen sklářů, který se časem rozpadly a vítr je rozfoukal všude kolem. Je to divnej pocit, jako bych tu šlapal po jejich duších.“

„Můžeme už jít pryč?“

Šváp ji náhle chytil za ruku. Měl zpocenou dlaň. Mája se instinktivně zkusila vykroutit, držel ji ale pevně. „Můžeme, nejdřív chci ale vědět, cos včera viděla v lese!“

Vyděsila se. Rozklepala se jí brada. „Nic…“

Tiskl ji a nepouštěl. „Mluv!“

Takhle s ní ještě nikdy žádný dospělý nejednal. Jeho jediné slovo v sobě skrývalo takovou hrozbu, že se jí rozjektaly zuby.

„Viděla jsem hlavu. Bílou tvář. Vyčuhovala ze země.“ Rozbrečela se.

„Víš, co to znamená?“

Zavrtěla hlavou.

„Já naštěstí ano. Jsi hodně citlivá, všiml jsem si toho už poprvé, když jsme se potkali.“

„Já?“

„Mluvíš ze spaní. Máš živý a divoký sny. Dokážeš vycejtit atmosféru v místnosti, jakmile do ní vstoupíš. Stávalo se ti ve škole, že jsi někdy věděla, co ti chce kamarádka říct, dřív než to doopravdy řekla. Často jsi vyhrávala při karetních hrách, protože jsi tušila, co má ten druhej v ruce. I včera ses rozhodla, že mi o tom neřekneš, protože jsi tušila, že mě to rozzlobí. A teď cítíš, jak se zlobím, jak ve mně vře vztek, ale pořád ho ještě ovládám, držím ho pod pokličkou, cítíš to?!“

Sledovala ho bez hnutí. Kývla.

„Je to něco jako dědictví. Dar i prokletí, který si neseš s sebou. Seš uvnitř silná, a to ho provokuje. A přitahuje.“

„O čem to mluvíte?!“ zeptala se, protože cítila, jak je Šváp napjatý. Jako škrtící struna. „A co jsem tedy viděla včera v lese?“

„Bylo to zlo,“ odpověděl prostě. „A když už jsi ho viděla, je dobrý vědět, že si i ono všimlo tebe.“ Šváp se chraplavě rozesmál a uvolnil její ruku. „Anebo to možná byl jen nějakej imperialistickej ksindl, kterej se vydal na výlet přes hranice.“

Okamžik hrůzy pominul a Máje rozhovor náhle připadal úplně hloupý.

„To mě strašíte, abych se netoulala?“

„Co myslíš?“

„Myslím, že rád strašíte malý děti.“

„Pamatuj si, že u mě jsi v bezpečí. Zlo se toulá kolem po lesích. Zlo je na lovu.“

„Copak to zlo neumí přelézt zeď? Vždyť ani nezavíráte bránu.“

„Bydlím tu už dýl, než kdokoli z místních pamatuje, a pořád jsem naživu. To ti jako důkaz nestačí? Temnota se stahuje pořád blíž, já vím, že to taky cítíš. Až zejtra dorazí vaši, oba přece chceme, aby byli v pořádku, že jo? No a jestli se to má všechno povést, budu od tebe potřebovat vzácnou ingredienci do lektvaru pro naši ochranu.“

„Cože?“

„Panenskou krev,“ řekl a díval se na ni.

Zhrozila se, když jí ta slova došla. Mimoděk před ním začala couvat.

„Počkej,“ vyhrkl a zašklebil se a jeho tvář rozpraskala jako rozbité zrcadlo. „To byl jenom vtip, holka pitomá. Seš tak vystrašená, že bys uvěřila i tý největší pitomosti.“

Smál se jí, přímo se pásl očima na její porážce.

Cítila se hloupě. Klopila oči k zemi a cítila, jak rudne. Strašně se styděla. Byla ponížená, zesměšněná. „Můžeme už jít? Prosím,“ zašeptala. Strašně se těšila na rodiče. Už zítra, opakovala si v duchu jako modlitbu. Už zítra… Byla si zatraceně jistá, že jestli se jejich příjezdu dočká, už nikdy se od nich nedá odtrhnout, i kdyby jí to nařizovali nebo slibovali cokoli.

Dostala o ně strach. „Našim tu doopravdy nic nehrozí, že ne?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Nic nadpřirozenýho, ale pohraničí je divočina, a ne místo pro paničky.“

„Tak proč sem jedeme na dovolenou?!“ zlobila se Mája.

Chvíli se na ni díval. „Jo, tak na tohle se, milá zlatá, zeptej svýho otce, až v pátek dorazí.“

„To se teda zeptám,“ slíbila mu Mája. Zeptám se ho a už teď jsem moc zvědavá na jeho odpověď.

Pobaveně si ji změřil. „Jen se tolik nečerti, rozumíš přece legraci, ne? S vašima si to užijeme, uvidíš. Vyrazíme na pořádnej vešlap, Šumava je plná krásnejch míst a ty máš přece výlety ráda, ne?“

Pokrčila rameny. Když byla s rodiči na Karlštejně nebo v Nízkých Tatrách, moc se jí to líbilo. Nedokázala si ale představit, že by měl Šváp na mysli nějaký podobný výlet.

„Neboj se, nudit se nebudeš. Na tyhle prázdniny nikdy nezapomeneš.“ Mrkl na ni a v jeho jinak nehybné tváři to opět připomnělo nervový tik.

Slunce se už začínalo klonit k západu, a tak se vydali zpět do hájovny. Mája ale pořád myslela na to, co řekl o zlu bloudícím zdejšími lesy. Poznala mezi celou tou záplavou slov, že v tomhle si legraci nedělal. Musela varovat rodiče.

Kapitola V

Zdravotní sestra neřekla vůbec nic, stěží mi pokynula na pozdrav a beze slova začala vyhledávat mou kartu. Když ji konečně našla, něco zamumlala a uvedla mě do ordinace doktora Válečka. Nejdřív jsem ho neviděl, v místnosti bylo tlumené světlo, okna stínily žaluzie. Zdi někdo natřel okrovou barvou, zbylo tu jen minimum nábytku, žádné křeslo ani lenoška. Přesto na mě místo působilo podivně známě, a když jsem se ohlédl vlevo ke dveřím, našel jsem přesně tam, kde jsem ho čekal, věšák.

„Díky, sestři,“ převzal mou kartu doktor, kterého jsem si v obřím černém křesle málem nevšiml. „Tak se posaďte, pane Dráste.“

„Dobrý den,“ zašeptal jsem.

Díval se na mě klidně skrze skla tlustých brýlí, které jeho modré oči zvětšovaly.

„Dlouho jste tu nebyl…“

Vlastně mě to ani nepřekvapilo. „Kdy jsem tu byl naposled?“ zeptal jsem se ho po chvíli váhání.

„Vy si to nepamatujete, je to tak? Dobře, počkejte… naposled jste tu byl před třemi týdny,“ psychiatr se zahloubal do karty. „Nechal jsem vám předepsat antipsychotika. Užíval jste je?“

Pokrčil jsem rameny. Náhle jsem si na něco vzpomněl a zalovil jsem v kapse. Vytáhl jsem zmuchlané prázdné plato od pilulek proti kouření. Zdálo se, že je doktor poznal. Díval se na mě skrz ty své brýle jako sova.

„Aha. Co alkohol?“

Mlčel jsem.

„Aha. Vrátily se vám problémy? Máte zlé sny? Co dezorientace? Zrakové či sluchové halucinace…“

„Kdy?“

„… poruchy paměti?“ doktor se zarazil. „Prosím?“

„Kdy jsem tu byl poprvé?“

„Pane Dráste, vy si vůbec nic nepamatujete, že? Nu dobrá, to nevadí, podíváme se na to společně. Poprvé jste tu byl téměř před rokem, stěžoval jste si na děsivé sny, že špatně spíte a nastávají u vás návaly úzkosti provázené agresivními stavy. Chtěl jste něco na zklidnění. Při první návštěvě jsem vám říkal, že to není tak výjimečné, zvlášť pro učitele, ať si dáte chvíli pauzu. Strašně jste proti tomu protestoval, ale nakonec jste mi slíbil, že to uděláte. Pak jste tu byl v průběhu posledního půlroku ještě několikrát.“

„Napadl jsem svého žáka,“ vypadlo ze mě.

„Vy jste nepřestal učit?“ podivil se upřímně Váleček. „Vždyť jsme se naposled dohodli, že svého zaměstnavatele požádáte o uvolnění na jedno pololetí, a my uvidíme, jak se bude vaše nemoc vyvíjet. Dával jsem vám dokumentaci pro ředitele. Ani ve snu by mě nenapadlo, že…“

„Podívejte se,“ cítil jsem, jak ve mně roste hněv. „Nejsem blázen. Jsem jenom dezorientovaný. Mám strašné sny… Něco uvnitř v mé hlavě…“ obtížně jsem hledal slova, „je to jako brána… která mě přitahuje, volá, abych jí prošel…“

„Vy jste to dítě udeřil? Ublížil jste mu?“ zajímal se psychiatr a zdánlivě si nevšímal mého rozčilení.

„Učení pro mě bylo… je to jediná věc, která se mi v životě povedla,“ vysvětloval jsem tiše. „Jediná věc, kterou opravdu umím.“

Doktor Váleček položil ruce dlaněmi na stůl a mírně se nahnul dopředu. „Však se k němu jednou vrátíte, ale teď…“

Přerušil jsem ho. „Promiňte, můžete mi říct víc? Já vím, že se z toho dokážu dostat. Potřebuju jen vědět víc o tom, co bylo předtím. Měl jsem… měl jsem nějakou ženu?“

Zarazil se. „O tom nic nevím. Ale mám tu nějaké zápisky z našich sezení, počkejte.“ Doktor zalistoval mezi papíry. „Mluvil jste o přítelkyni Kláře. Víc tu nemám.“

Když řekl to jméno, bleskla mi před očima tvář. Blond vlasy, krátké culíky. Puntíkované šaty. Oči hnědé jako kůra stromu a úsměv s dolíčky. Válečkův hlas ke mně doléhal jakoby zdálky. Neposlouchal jsem ho. Moje myšlenky byly jako klubko hadů, neposedné, neustále v pohybu, překvapivé… Vzpomínky kolem mne proudily, protékaly mi mezi prsty, a já se je snažil zachycovat a rychle jsem je vlepoval do propastí v paměti jako mosty. Jmenovala se Klára. Milovala špagety aglio olio a pizzu si dávala výhradně margheritu a máčela si ji v olivovém oleji. Nebyla moje žena, nebo jsem si to alespoň nepamatoval. Žili jsme ale spolu. Šťastní… Náhle jsem ji uviděl podivně ostře, její tvář v modravém světle, z rozbitého rtu jí stékala krev!

„… se musíte naučit. Nyní potřebujete hlavně klid, pravidelnou péči psychiatra a léky. Dávám vám ke zvážení krátký pobyt v léčebně, myslím, že by mohl udělat divy. Na chvíli vás dostane pryč od všeho rušivého a špatného, co vás teď obklopuje. Co říkáte, zkusíme to?“

Vstal jsem.

„Děkuji, pane doktore.“

„Ale pane Dráste, ještě jsme neskončili, naopak!“ zvedl obě ruce doktor Váleček a vypadal jako překvapená sova, která se snaží vzlétnout.

Před očima jsem měl Klářinu tvář. Přicházely další vzpomínky. Zachytil jsem stopu, která mě natolik vyděsila, že jsem potřeboval být sám. Vstal jsem, až jsem skoro převrhl stůl.

„Počkejte přece, tohle není zrovna dospělé chování,“ snažil se mě zadržet. „Počkejte alespoň, než vám napíšu recept!“

„Stavím se pro něj odpoledne,“ křikl jsem a vyrazil ke dveřím, jako by hořelo.

„Ale pane Dráste!“ doznívalo za mnou kdesi v dálce, když už jsem sbíhal po schodech kliniky. Za chvíli jsem prolétl poslední clonou dezinfekcí vonícího vzduchu a ocitl se na ulici plné aut. Nedíval jsem se napravo nalevo. Takřka jsem běžel.

Prodíral jsem se davem lidí spěchajících do práce. Valili se proti mně jako dravá řeka, strhávali mě s sebou, a tak jsem sklonil hlavu a klestil si cestu lokty. Snažil jsem se dostat co nejrychleji na nějaké klidné místo, kde se mi podaří uspořádat si myšlenky. U Válečka se něco stalo. Ještě jsem si nebyl jistý co, musel jsem být sám, a poslední, co jsem potřeboval, byly doktorské kecy.

Proběhl jsem malým průjezdem a vynořil se v méně frekventované ulici. Hlavou mi běžely věty jako opakující se filmový pás. Jmenovala se Klára. Jmenovala ses Klára a milovala jsi špagety aglio olio… Co se s ní stalo? Kam zmizela? Nosila jsi puntíkované šaty a oči jsi měla hnědé jako kůra stromů. Bloudil jsem mezi domy a vůbec nevnímal, kam mě nohy nesou. Minuty běžely. Když ses smála, dělaly se ti ve tvářích dolíčky…

Město vrčelo jako netrpělivá šelma. Pořád bylo kolem příliš hluku. Autobusy hrkaly jako postřelení buvoli, kejhající lidi připomínali hladová hejna ptáků. Mít tak pistoli, vystřelil bych do vzduchu a díval se, jak všichni v děsu utíkají. Snad potom, co bych vystřílel celý zásobník… snad by bylo konečně ticho.

Sbalil jsem tě na koncertě. Nešlo mi o nic víc než se s tebou vyspat. Další útržek vzpomínky mě šlehl přes oči jako hedvábný šátek. Švihnul jsem za ním rukou, abych ho zachytil, ale vyděsil jsem jen starého pána, který šel proti mně po ulici. Jestli jsem se s ní chtěl jen vyspat, jak to, že mám doma její věci? Změnilo se něco? Jmenovala ses Klára a milovala jsi mě…

Cítil jsem, že se probírám dráty napojenými na tikající bombu. Pravda, nebo lež? Přestřihneš červený, nebo modrý? Jakmile jsem ale začal, nemohl jsem přestat, dokud nebudu na konci. I kdyby to mělo vyhodit do povětří to poslední, co z mojí duše ještě zbylo.

Toulal jsem se městem a hledal klíč ke své minulosti. Nohy měly vlastní logiku, se kterou se mi nesvěřovaly, a když jsem si uvědomil, kam mě zanesly, úplně jsem se lekl. Zabloudil jsem do okolí svojí školy. Opravte se! vřískl ředitelův hlas v mé hlavě. Dobrá, tak školy, ke které se už do konce života nesmím přiblížit. Nedokázal jsem si představit větší ponížení, než že mě tu někdo zahlédne a školník Machek na mě zavolá policajty. Pryč se mi ale taky nechtělo.

Odšoural jsem se až na samotný konec parku, ze kterého jsem měl na školu alespoň malý výhled. Béžová budova z třicátých let, bílá okna, nad kterými rozkvétaly štukové výzdoby. Veliké dvoukřídlé dveře masivní jako vstup do hradu. Něco v té budově na mě působilo příjemně. Uklidňovala mne… Jmenovala ses Klára. Nebyli jsme spolu dlouho, ale bylo to fajn. Vlastně po všech těch ženských, které jsem za život poznal, to poprvé bylo víc než jen fajn.

Seděl jsem na lavičce a slunce se mi sunulo nad hlavou jako housenka. Byl jsem překvapený, že pro jednou nejsem opilý. Zachumlal jsem se do kabátu a cítil, jak mě prohřívají paprsky, teplo se mi rozlévalo do celého těla. Začaly mě pálit oči, a tak jsem je přivřel. Vyčerpání posledních dní a nocí si vybralo daň a já jsem usnul.

Probudil jsem se ve své posteli. Lustr se mi houpal nad hlavou, opět jsem cítil zápach močálu, znovu se ke mně natahovaly jeho pijavičné šlahouny, tentokrát ale ne, aby mě schvátily… spíš jako by se mě chtěly dotknout, prozkoumat moje tělo, jako by hledaly nové území pro další rozpínání bezedné bažiny. Místnost se plnila bublajícím studeným blátem. Vyhlížely z něj bledé oči bytostí ztracených pod jeho povrchem. Neviděl jsem, jen slyšel, jak se z něj něco vynořuje, jak z něj povstává bytost, kolem které se koncentruje všechna hrůza. Teď mě to ale nezajímalo…

Otočil jsem se k ženě, která ležela vedle mě. Prostěradlo kopírovalo její tělo, oblina jejích zad byla dokonalá, připomínala štíhlý hudební nástroj. Chtěl jsem ji pohladit, má dlaň klouzala po látce a stahovala pokrývku. Ve stopách mých prstů se její kůže otevírala a krvácela.

„Kláro!“ vykřikl jsem. Bytost zaječela a otočila se. Probleskovala přede mnou tvář Kláry a strašlivé stařeny, která mě k smrti vyděsila. Zatmělo se mi před očima a zalil mě vztek, který nešel ovládnout. Bodnul jsem ji! Zíral jsem na krvavý nůž, který se bůhví odkud objevil v mé ruce. Zab ji! řval hlas v mé hlavě. Zloba mě ovládala bez možnosti jí vzdorovat. Uřízni jí hlavu!

Asi bych opět začal křičet, ale něco mě vzbudilo. Zvuk, na který jsem dokázal reagovat i uprostřed noční můry: drnčení školního zvonku.

Po tváři mi stékal studený pot. Narovnal jsem se na lavičce a rozhlédl se, jestli jsem neupoutal něčí pozornost. Ze školy se vyvalily děti, a přestože jsem seděl skoro sto metrů daleko, radši jsem sklopil hlavu. Jestli jsem něco nechtěl, tak další hysterii.

Měl jsem strašnou žízeň. Sliny se mi drolily a jazyk se přilepil na patro, něco mě neustále nutilo ke kašli. Zkoušel jsem odhadnout, jestli je otevřený nedaleký minimarket. Ne, že bych nenaslouchal hlasu svědomí, byl jsem připravený jít do sebe, překročit svůj stín a neutrácet za drahý alkohol. Protentokrát vystačím s tou nejlevnější whisky, kterou budou mít, musím si zvykat na to, že je v tomhle státě i spousta lidí, kteří jsou na tom hůř než učitelé.

Už jsem se tam chtěl vydat, když jsem si všiml, že ze školy vyšla Vilma. Krátkozrace zamžourala do slunce a vydala se k metru. Zatrnulo mi. Zíral jsem za ní a cítil se divně. Byl jsem si jistý, že si mě nevšimla, přesto jsem si připadal jako přistižený při činu. Naše poslední rozloučení bylo tak chvatné, že nebylo žádné. Měl jsem Vilmu rád. A to jsem ze všech těch tisíců lidí, které jsem za život potkal, mohl říct jen o několika jedincích. Nejspíš jí to, co se stalo, nikdy nevysvětlím, musím to ale zkusit. Zvedl jsem se odhodlaně z lavičky – nákup levné lihoviny bude muset počkat.

Sledoval jsem Vilmu a vroucně jsem doufal, že si mě nevšimne. Neměl jsem zatím žádný plán, v metru jsem naskočil do vedlejšího vagonu a připadal si jako šmírák. Svezli jsme se několik zastávek, než opět vystoupila, a sotva vylezla z vestibulu, zamířila do zeleniny. Zoufale jsem se snažil vymyslet příležitost, při které se náhodně potkáme. Přecházel jsem kus od obchodu a trápil si mozek. Mohl bych třeba jako náhodou vycházet támhle z kadeřnictví, nebo bych se mohl jako náhodou zajímat o vystavené banány…

Vilma mezitím vyšla z obchodu a zamířila rovnou ke mně. Do prdele.

„Co chceš?“ řekla místo pozdravu a vypadala strašně staře. Její oči se do mě zapíchly jako diamantové vrtáky.

„Ahoj Vilmo,“ dostal jsem ze sebe a chtěl jsem pokračovat, ale najednou jsem nevěděl, jak začít. Stáli jsme proti sobě několik eonů, myslím, že za tu dobu stačili dvakrát vymřít dinosauři, bylo to už neúnosné, když konečně sklopila oči.

„Dobře, bydlím kousek odsud. Jsem blbá, stará úča, a tak si tě vezmu k sobě domů. Nemusím se bát, že bys mě chtěl umlátit, že ne?“

Ještě když se otáčela, viděl jsem, jak vrtí hlavou a diví se sama sobě, proč to dělá. Cupital jsem za ní jak spráskanej pes.

Když jsme za čtvrt hodiny seděli u kafe, pořád jsem nemohl uvěřit, že mě vzala na milost. Vilma se převlékla do nějakého vínového županu, který doma nosila přes šaty nejspíš už od manželovy smrti. Sundala si brýle, které jí obvykle visely až na špičce nosu. Vypadala unaveně.

„Tak zpívej.“

Mlčel jsem.

„Kdybys se mnou nechtěl mluvit, tak by sis netroufl vylízt mi před oči. Moc dobře víš, že jsem ti dlouho umetala cestu a přehlížela tvoje průšvihy.“

„Protože jsem byl dobrej učitel.“

„Protože jsi byl dobrej učitel.“

„A ty jsi ta nejlepší zástupkyně, kterou si škola mohla přát.“

Viděl jsem, jak se rozzlobila. „Tak takhle ne, Dráste. Není nás to hodno, žvanit hovadiny a patlat si med kolem úst. Řekni mi, co chci slyšet.“

Odkašlal jsem si a napil se kafe. Musel jsem s pravdou ven. „Měl jsem výpadky paměti, noční můry, strašně ošklivý věci,“ viděl jsem její stoupající obočí, ale pokračoval jsem. Když do dna, tak do dna. „Připletl se mi do toho chlast. Stávalo se mi, že jsem dělal věci, který jsem dělat nechtěl. Měl jsem návaly vzteku, asi jsem o sobě sem tam nevěděl. Takhle jsem napadl i toho kluka… já si to nepamatuju.“

„Panebože…“ hlesla.

„Vím, měl jsem včas odejít sám, ale nedokázal jsem to. Byla to jediná věc, která dávala smysl.“

Teď mlčela Vilma.

„Mám předepsané prášky, chci se léčit. Dneska jsem byl u psychouše.“

Kývala. „V posledním pololetí to s tebou šlo z kopce, Dráste. Pozdní příchody jsou jedna věc, to u tebe nebylo nic neobvyklého ani předtím, nějak se to ale zhoršilo. Jednou jsem tě našla v kabinetu. Byla tam úplná tma, už ti běžela hodina, a ty jsi stál až v samotném rohu místnosti s očima upřenýma do zdi. Trochu mě to tehdy vyděsilo.“

„Měl jsem problémy, ale nenapadlo mě, že bych mohl nějak ohrozit děti.“

„Ohrozit? To je velkej eufemismus. Když tě tak poslouchám, byl jsi odjištěnej granát, mohlo to dopadnout mnohem hůř. Mimochodem už nejsem zástupkyně. Složila jsem to, po tom tvém extempore. Evidentně jsem na to už stará, když nepoznám nebezpečnýho šílence, dřív než napadne žáka.“

„Chtěl jsem, abys věděla, že mě to opravdu mrzí…“

„Na tvoje mrzení se můžu vykašlat. Jestli jsi přišel jen proto, aby ses omluvil, tak ses omluvil. Ulehčilo se tvojí dušičce? Můžeš zase jít.“

„Vilmo, opravdu ti nestojím ani za to, abys mě vyslechla?“

Položila si šedou hlavu do dlaní. Možná plakala.

„Jak je na tom ten kluk, co jsem ho praštil… Já si to fakt nepamatuju.“

„Bořil už je v pohodě. Pro část studentů je za hrdinu, že tě kvůli němu vyhodili. Druhá část se mu za to mstí. Jeho rodiče jsou naštěstí rozumní, spokojili se s naším řešením a omluvou školy. Ředitel byl navíc tak vystrašenej, že jim osobně slíbil, že si Jarek s tou fyzikou nemusí dělat starosti, že na konci roku určitě proleze.“

„Díkybohu,“ zamumlal jsem. Vilma měla pravdu, když očekávala, že jsem nepřišel jen kvůli omluvě. Pár let jsme spolu na škole prožili, byla mi ze všech kolegů nejbližší. Doufal jsem, že mi pomůže doplnit si některá prázdná místa v paměti. Třeba Kláru. Řekl jsem jí to.

„Klára,“ zopakovala po mně. „Jasně že se na ni pamatuju. Nebo spíš na to, jak jsi o ní mluvil. Slibovals, že ji někdy přivedeš do sborovny, a většina ženskejch si tě dobírala kvůli tomu, že když je o tolik mladší, ztratí se ti mezi studentkama.“ Vilma usrkla kávy a zamyslela se. „Myslím, že vám to klapalo. Alespoň ty jsi vypadal docela šťastnej. Chodili jste spolu možná rok nebo víc, to už si opravdu nepamatuju.

Vždycky jsi býval trochu pichlavej, Dráste. No neksichti se na mě, je to tak. To proto si před tebou dávali všichni pozor. Uměl jsi být zábavnej, dobrej společník, ale pak jsi zničehonic vylítl, jako by z tebe vyšlehla nějaká skrytá agresivita. Nebo bolest. Jsi nepředvídatelnej, a to lidi nemají rádi. Klára byla po dlouhý době ženská, která to s tebou vydržela déle než pár týdnů.“

„Řekni mi o ní ještě něco,“ úplně jsem cítil, jak se moje vzpomínky dávají do pohybu.

„Co bych ti říkala? Čekala jsem, že za pár měsíců přijdeš s tím, že máš nějakou radostnou novinu.“

„A to je jako co?“

„Ach jo, jsi tak natvrdlej? Svatba nebo křtiny například.“

Dřív než jsem se stačil vzpamatovat, Vilma pokračovala. „Ale ty ses po jarních prázdninách vrátil do školy úplně zlomenej, zničenej… Když jsem se přišla zeptat, jestli jsi v pořádku, začal jsi na mě ječet, ať se starám o sebe. Tak jsem se stáhla.

Začal ses horšit, neholil ses a nejspíš ani moc nemyl. Chodil jsi do práce s kruhama pod očima a vypadals, že vůbec nespíš. Pozvala jsem si tě tehdy na kobereček a snažila se ti domluvit. Celou dobu, cos u mě seděl, jsi zíral z okna a já nevěděla, jestli mě vůbec posloucháš. Když jsem skončila, všechno jsi mi odkýval a slibovals, že ve škole všechno srovnáš a přes velký prázdniny se dáš do kupy. Nezapomněls mi ale zopakovat, ať se ti nepletu do osobních věcí. Z toho jsem pochopila, že jste se asi rozešli a ty si musíš vyhojit chlapský bebí.“

„Kdy?“

„Bylo to nějak kolem maturit. Nevím, duben nebo květen?“

To důležité se ale stalo předtím. Ostrůvky sněhu rozeseté po kraji. Stříbrné louže zrcadlící oslnivé nebe. Kvetoucí bledule a zpívání potoků. Smějící se Klára rozkopávající sněhový jazyk. Cvrnkla mě do nosu a já ji objal.

Klára. Klára. Klára.

Jarní prázdniny. Někam jsme se balili. Batohy. Trekové boty… Nikdy jsme tam neodjeli, nebo ano?

„Děkuju ti, Vilmo.“

Pospíchal jsem domů. Sílila ve mně hrůza hraničící s chladnou jistotou… už jsem tušil, co najdu ve sklepě.

Kapitola VI

Mája zoufale brečela. Brečela tak, že nemohla skoro dýchat, pěstmi si mnula červené oči, ze kterých stékaly další a další slzy. Ukryla se před nimi, protože nikoho z nich nechtěla ani vidět. Jak jí to mohli udělat? Jak jí to, zatraceně, mohli udělat! A přitom se na dnešek tolik těšila. Vlastně ani nemohla dospat, do pátečního rána se probudila po další noci plné nočních můr už při východu slunce. Převalila se v posteli a zkontrolovala pohledem okno, ve kterém zela prázdná pavučina. Dveře byly zavřené na petlici. Byl den D, den, kdy konečně přijedou rodiče, a ona se jim bude moci svěřit se všemi svými zážitky, konečně bude mít zase někoho, kdo ji polituje a přivine ji k sobě, a ona bude tu jistotu a lásku vstřebávat všemi póry.

Brzy dopoledne přišla paní Matějková a začala připravovat oběd, hrachovou polévku a uzené s knedlíky a zelím. Mája s panem Švápem se zase vydali na nádraží vyzvednout rodiče. Vlak z Prahy měl skoro hodinu zpoždění, Mája si kousala nehty a nedočkavostí úplně poskakovala po perónu. Šváp seděl na lavičce a hleděl bez výrazu před sebe, jako by ho někdo vypnul. Nikdo z místních si ho nevšímal, nikdo ho neoslovil, co víc, lidé kolem se na něj ani nepodívali, jako by tu nebyl.

Když konečně motorák dorazil, vyhrnulo se z něj asi sedm lidí. Nejdřív je neviděla, ale potom Mája vykřikla nadšením. Vrhla se k taťkovi a mamce, kteří s sebou vláčeli dvě nacpané krosny, a táta v ruce nesl ještě malý kufr.

„Mamííí! Tatííí!“ objímala je kolem krku. Táta ji zvedl a zatočil s ní, až se po nich lidi ohlíželi. Když se Mája vrhala na mamku, tlumil její nadšení: „Opatrně, přece. Vždyť víš, že mamka bude mít miminko.“

Mája to věděla, a tak mamku objala sice zuřivě, ale přitom opatrně, aby jí nezmáčkla břicho, máma ji ale přitáhla vší silou a zabořila si její hlavu do ramene. „Ahoj miláčku. Jak ses měla? Všechno mi musíš vyprávět!“

„Mamííí.“

Mezitím vstal Šváp z lavičky a stiskl si s otcem dlaně. Pohlédli na sebe se zvláštní vědoucností, jako by spolu právě uzavřeli nějaký obchod. Potom se letmo pozdravili s mámou, bylo na ní ale vidět, že si ho zevrubně prohlíží a hodnotí ho s jistou mírou nedůvěry.

„Rád vás poznávám, paní Svobodová.“

„Já vás taky. Děkujeme, že jste se nám postaral o tu naši divošku.“

„Rádo se stalo, mladá pani. Má v sobě oheň, ta vaše holka.“

„Někdy až moc,“ usmál se táta a srovnal se Švápem krok. Tiše si povídali celou cestu zpátky. Mája neslyšela o čem, protože šly s mámou napřed. Divila se tomu, jak veliké s sebou táhnou oba rodiče krosny. A to táta ještě nesl kufr! Zeptala se mamky, jak dlouho na Šumavě zůstanou, mamka si ale náhle položila dlaň na bříško a řekla, že malej kope, a Mája na svou otázku zapomněla. Bylo jí ale jasné, že tu nakonec zůstanou déle, než čekala. Radost jí to nedělalo, na to byly okolní lesy příliš pusté a temné, na druhou stranu, představa, že rodiče konečně přijeli, činila i z hájenky uprostřed lesů snesitelné místo.

Když dorazili na místo, měla už paní Matějková připravený oběd. Vyvedla si z kůlny moped a chystala se odjet, pak si ale všimla maminčina těhotenského bříška a pustila se s ní do řeči. Máju překvapilo, jak se rozmluvila, protože si spolu za těch několik dní předtím vyměnily jen pár slov. A co víc, povídaly si s mamkou, jako by se znaly už dlouho, paní Matějková říkala, že má taky malé dítě, chlapečka, kterému je něco kolem roku. Máje to bylo vlastně jedno – měla svoje rodiče zpátky a strach, který jí naháněl pan Šváp, i jí samotné najednou připadal dětinský.

„Kde budete spát?“ zeptala se, protože do její komůrky v patře se všichni nevejdou, tak maximálně maminka by se k ní mohla do postele vmáčknout, bylo by to ale jen tak tak.

„Kdy chcete vyrazit?“ otočil se otec ke Švápovi.

Ten si zamnul bradu, zamyslel se. „Podle předpovědi mají přijít počátkem týdne deště. To by mohla být správná chvíle. Cesta bude náročnější, dost by to ale snížilo riziko. Je to na vás.“

Táta se ohlédl na mamku, ta na něj kývla, a pak Švápovi řekl: „Cokoli, jen když to vyjde.“

„Nemějte strach. Znám to tu líp než kdokoli jinej. Žiju tu dlouho… zatraceně dlouho.“

„Co když vyjde?“ zbystřila uši Mája.

Dospělí v hovoru umlkli a podívali se na ni. Taťka měl ve tváři směs nerozhodnosti a provinilosti, jako by ho právě přistihla při něčem špatném… Na to u něj nebyla zvyklá, a tak svou otázku zopakovala.

„Je to chytrá holka,“ řekl Šváp. „Jak dlouho to před ní ještě chcete tajit?“

Mamka se na něj nesouhlasně podívala, táta ale vstal a položil dceři ruku na rameno. „Pojďme se spolu na chvilku projít, hmm?“

Když vyšli před hájovnu, posadili se na lavičku a chvíli mlčeli. Táta se nadechl a začal polohlasem: „My jsme sem vlastně nepřijeli na dovolenou, víš?“

Máji se zmocňovala hrozná předtucha, která jí sevřela břicho.

„Pamatuješ se ještě na tetu Lídu z Vinohrad? Jak by ses na ni nepamatovala, jezdili jsme k nim aspoň čtyřikrát ročně. Za Lídou, Viktorem a tím jejich psiskem, jak se jmenovalo?“

„Azor,“ řekla tiše.

„Azor, no jasně, ty máš ale paměť. To si určitě taky vzpomínáš, jak Lída s Viktorem odjeli pryč.“

„Oni neodjeli, tati. Emigrovali! Říkali mi to ve škole. Jsou to emigranti, říkali, že jsou nepřátelé!“

„A ty si myslíš co? Je teta Lída náš nepřítel?“

Na chvíli se odmlčel, prohlížel si ji, jako by se snažil z její tváře něco vyčíst. „Ty jsi přece viděla, když k nám přijely před pár lety ty ruské tanky. Byla jsi ještě malá, ale pamatuješ si to, ne? Strejda Viktor byl tehdy u policie a protestoval proti tomu. Komunisti ho vyhodili a vyhrožovali mu smrtí, ublížili i tetě Lídě, a kdyby neutekli za hranice, možná by jim udělali ještě něco horšího. Co jiného měli dělat? Někdo odešel, a někdo tu zůstal.“

Mája mlčela.

„Říkali nám, ať utečeme s nimi, ale ty jsi byla ještě moc malá, chodila jsi teprve do první třídy, báli jsme se o tebe… Jenže se to všechno vyvinulo moc špatně. Když teta se strejdou utekli do Rakouska a pak dál do Ameriky, zlí lidi, kteří jim ubližovali, mě obvinili, že jsem jim s tím pomáhal. Ty špiclové za mnou od té doby chodí a chtějí nám taky ublížit. Rozumíš mi? Jsou to zlí, moc zlí lidi.“

„A pomáhal jsi jim?“

„O to tu přece nejde. Estébáci mi vyhrožují, že když se k nim nepřidám, ublíží mamince nebo tobě. Chtějí, abych jim řekl o dalších lidech, které by mohli trápit, ale to já neudělám. Jenže když to neudělám, zavřou mě do vězení, víš, že maminka je těhotná a sama to všechno nezvládne… Ona a ty jste to nejdůležitější v mém životě. Nic jiného nám nezbývá…“

„Než co? Co, tati?!“ Mája se rozbrečela.

„Vzali jsme si všechny důležité věci a pan Šváp, víš, slyšel jsem o něm, že je to takový místní znalec, že už to mnohokrát dřív dělal pro jiné lidi. Zná tajné cesty, pěšinky, o kterých ví jenom on, a dokáže nás převést přes hranici. Až budeme v Německu, tak nám už pomůže teta Lída. Uvidíš, bude se ti tam strašně líbit. Žijou tam hodní lidé a je tam strašně moc krásnejch hraček.“

„Tati, proč jste mi to neřekli?“

„Ale…“ krčil rameny.

„Jsem ještě malá? Jsem moc malá na to, abyste mi řekli pravdu?! Ale chcete ze mě udělat emigranta!“

„Takhle to přece není. Kdyby byla jakákoli jiná možnost…“

„A co moje kamarádky, tati?! Co škola?! Co moje hračky? A co babička z Benešova a babička a děda z Outratovic? Tati, já už je nikdy neuvidím!“

Mlčel. Měl nešťastnou tvář a nenacházel žádná slova. Mája vyskočila a utíkala pryč. Brečela. Musela být sama. Musela se před tím někam schovat. Zradili ji. Zradili! Oběhla stodolu a přitiskla se ke zdi. Sunula se podél ní a pro slzy neviděla, a pak si všimla uvolněného prkna, které odsunula na stranu a prolezla dovnitř do suché temnoty provoněné senem. Padla do něj, nudle jí stékaly po bradě a záda se jí otřásala pláčem.

„Není to fér. Tohle není fér!“ šeptala. Prach a stébla trávy se jí chytaly na tvář ulepenou od slz. Rozmazávala si je dlaněmi, vzlykala, že stěží popadala dech. Takhle strávila přinejmenším čtvrt hodiny, a když se trochu uklidnila, došla k rozhodnutí. Uteče. Ještě dnes v noci. Schová se k benešovské babičce a zůstane u ní až do konce života. Nechtěla do Německa. Ani do Ameriky! Chtěla si hrát s Renatou a Ančou a jezdit o prázdninách na plovárnu s Tondou. Už když se ale k útěku odhodlávala, věděla, že rodiče opustit nedokáže.

Přemýšlení ji trochu uklidnilo. Přešla rozlehlou šerou místnost, pod nohama měla místo podlahy tvrdou udusanou hlínu. Vrata byla sbitá z prken, zevnitř je někdo zpevnil i třemi železnými pásy, takže byla masivnější, než se na pohled zdálo. Mája si uvědomila, kam tou nenápadnou škvírou vlastně prolezla. Do stodoly. Na zakázané místo… Srdce se jí vzrušením rozbušilo.

Pocítila vzdor a zlobu. Šváp o tom všem celou dobu věděl, a neřekl jí to!

S jistým pocitem zadostiučinění začala stodolu prozkoumávat. Bylo tu šero. Světlo, které sem dopadalo různými mezerami a prasklinami ve stěnách, stěží stačilo, aby objevila petrolejovou lampu. Byla ale dávno vyschlá, Mája to poznala i podle toho, že z ní petrolej už skoro nebyl cítit. Dílem štěstí ale o polici níž objevila malou baterku. Rozsvítila a úžký kužel světla se zakousl do šera.

V tu chvíli Mája na okamžik zapomněla na emigraci, stala se špionkou na cizím území, kapitánem, pátrajícím po pokladu na ostrově pirátů.

Stodola byla plná prachu, nebylo tu ale skoro žádné nářadí, které Šváp přechovával spíš ve venkovních kůlnách. Kromě sena, které bylo nakupeno hlavně v patře, tu stálo i několik kusů starého nábytku, rozvrzané židle vyskládané na sebe a hromada podivných desek, které vydaly své tajemství, až když je otřela senem. Byly to smaltované tabule s nápisy a obrázky, některé byly české, spousta z nich ale německých. Vypadaly velmi staře.

Mája se zaposlouchala. Zdálo se jí, že ve tmě něco zapraskalo. Trpělivě stála a čekala, ani po chvíli se ale zvuk neopakoval. Bylo ticho. Kužel světla baterky bloudil po stodole, klouzal po šedých a neforemných tvarech a náhle něco zachytil, Mája sebou cukla leknutím, ten obraz se jí propálil do mozku, a ona si jen pomalu uvědomovala, co vlastně viděla. Světlo se k předmětu pomalu vrátilo. Byly to oči. Oči černé jako korálky, které na ni zíraly z hlavy nabodnuté na háku pod stropním trámem. V rozšklebené tlamě se leskly zažloutlé zuby, kolem kterých se rozevíral vějíř štětinatých chlupů. Byla to vlčí hlava.

Mája z ní měla hrůzu, ale když teď věděla, co hledá, objevila další háky u stropu, na kterých visely mršiny v různé fázi preparace. Mája zakláněla hlavu a poplašeně si je prohlížela, když zakopla o zaprášený pytel, ze kterého se na zem vysypalo několik kusů barevného oblečení. Překvapilo ji to, protože Šváp říkal, že tu žije sám. Nikdy se nezmiňoval o rodině nebo ženských, a v pytli přitom byly ženské i mužské šaty, letní i zimní, a dokonce tam objevila i nějaké dětské kalhoty a trenýrky. Vedle pytle stála dřevěná skříňka, velká asi jako nákupní košík.

Mája teď prožívala zvláštní pocit na pomezí vzrušené zvědavosti a hrůzy. Každou chvilku světlem zalétla k rozevřeným chřtánům vycpaných vlků a rysů a jelenů, aby se ujistila, že se nepohnuli, a pokaždé ji jejich strnulé výrazy vyděsily.

Zkusila skříňku otevřít, byla ale zamčená. Nebyla ani lehká, ani těžká. Když ji zvedla a zaštěrchala s ní, uvnitř to chrastilo. Zkusila zabrat, nic se ale nestalo, víko drželo jako přilepené. Někde tu musí být klíč! Hledala ho snad pět minut, nikde ho ale neobjevila. Možná budeme už zítra nebo pozítří za hranicemi, napadlo ji… Z kapsy vylovila rybičku a vsunula její čepel do tenké mezery mezi víkem a krabicí. Zapáčila vší silou a samotnou ji překvapilo, že byla úspěšná. Kousek víka se odštípl a obsah se vysypal na podlahu.

Venku zaslechla hlasy. Už ji hledali. Táta volal její jméno a v hlase měl zřetelné obavy, Švápův hlas mu odpovídal: „Nemějte strach. Garantuju vám, že nebude daleko. Ví, jak jsou tyhle lesy hluboký…“

Mája se jako zázrakem vrátila do reality – musí pryč! Rychle shrnovala bílé papírky ze země a cpala je zpět do krabičky. Baterku držela v puse, přestože byla špinavá, a když si později představila, že ji určitě pravidelně bral do dlaně Šváp, udělalo se jí špatně. V tu chvíli ale nemyslela na nic jiného než rychle všechno naskládat zpátky tak, aby se na to nepřišlo.

Mezi prsty jí prolétaly fotky. Většina z nich byla černobílá, objevovaly se tam ale i barevné. Byla tam celá malá alba, některé snímky vypadaly starobyle – měly hnědavé barvy, byli na nich lidé vyfocení v oválech a ženy tam nosily zvláštní účesy s pěšinkou a drdůlky po stranách hlavy. Vysypala se i krabička diapozitivů. Mája mimoděk hledala na fotkách Švápa, možná jen tmavovlasého chlapce s šedýma očima, nikoho s podobnými rysy ale nezahlédla. Možná se tolik změnil, že jej nepoznala. V krabici ležely i doklady. Průkazy. Několik přání k narozeninám. Hromádka pasů. Na samém dně krabice zachrastily skleněné korálky.

Mája uslyšela, jak někdo přistoupil ke dveřím stodoly, zarachotil řetěz, na kterém visel zámek. Srdce jí vyskočilo až do krku. Pryč! V zámku se ozval klíč, někdo venku provlékal železným okem řetěz. Určitě zahlédli světlo! uvědomila si Mája. Prsty se jí třásly, konečně se jí podařilo nastrkat poslední fotky zpět do krabice a přimáčknout víko.

Co nejtišeji vyrazila. Přeběhla prostranstvím a v jedné chvíli málem zpanikařila, když se zoufale snažila najít uvolněné prkno. Měla ale štěstí, jedno pod jejími prsty povolilo. Podařilo se jí to skoro ve stejné chvíli, kdy se otevřely dveře stodoly a někdo vešel dovnitř.

Protáhla se ven a rychle několik kroků odběhla. Adrenalin jí bušil ve spáncích, napůl očekávala, že se za ní ozve rozzlobený křik. Nic takového se ale nestalo. Venku zpívali ptáci, les šuměl a už po krátké chvilce Mája cítila radost a pýchu, že na Švápa vyzrála. Začala ze sebe oprašovat prach a stébla slámy, když si náhle uvědomila, že pořád drží baterku. V tu chvíli jí vítězství zhořklo, bylo ale pozdě se vracet, a tak ji po chvilce váhání jenom odložila na špalek u dveří jedné kůlny. Bude myslet, že ji tam zapomněl, říkala si. Lidé takové věci dělají pořád. Berou něco do rukou a pak to pokládají jinde, neuběhne den, kdy by její táta nehledal klíče.

Obešla usedlost obloukem podél trnkových keřů, aby k hájovně přišla po hlavní cestě. Na to, že už zítra nebo pozítří vyrazí na cestu za novým životem, v tu chvíli ani nepomyslela.

Minula jedna, druhá a třetí noc, a oni pořád trčeli v hájovně. Mája cítila, jak se v rodičích hromadí napětí, a nebylo to tím, že spali na dekách rozložených na tvrdé podlaze dole v kuchyni. Šváp naproti tomu, jako by byl stále spokojenější, odpoledne vysedával na zápraží a pokuřoval ručně balené páchnoucí cigarety. Hleděl do zelené hlubiny mezi stromy a mlčel. Rodiče za celou dobu skoro neopustili pozemek kolem hájovny, jako by se přízračného lesa a jeho hrůz báli. Tiše spolu celé hodiny rozmlouvali, Máje přišli neustále trochu nepřítomní, když si ale povídala s maminkou, vracelo se všechno do normálních kolejí. Jen o té cestě spolu nemluvili.

Čtvrtého dne se počasí konečně zhoršilo. Přišlo to, jako když padá strom – zpočátku pomalu a nenápadně, potom šlo ale vše ráz na ráz. Obloha na západě ztemněla, objevil se první černý mrak, který se vzápětí roztáhl přes celý obzor. Blížil se stále rychleji, vzduch zchladl a zvířata utichla a někam zmizela. I ptáci. Nastala chvíle klidu, ve které dopady prvních kapek na listy zazněly jako údery bubenických paliček na koženou blánu. Neviditelný bubeník nasadil ďábelské tempo a bušil do krajiny smrtícím metalem několik hodin. Celé odpoledne byl kraj zatažený tmou.

„Uděláme to dneska,“ rozhodl Šváp. „Připravte se na cestu. Vemte si s sebou opravdu jen to nejnutnější.“

Přestože se rodiče i Mája při pohledu z okna otřásli, pocítili zároveň i úlevu. Dnes čekání konečně skončí. Dnes to přijde. Skok víry. Cesta za štěstím. Všechno, nebo nic. Mája se té chvíle bála, do posledního okamžiku nevěděla, jak se zachová. Byla přesvědčená, že bude znovu moc brečet a bude žadonit, aby to nedělali, aby si to ještě rozmysleli… nakonec jen tiše seděla a stěží si všimla několika slz, které se jí skoulely po tvářích. Cítila se podivně prázdná a unavená.

Šváp je sice upozorňoval, že času je ještě dost a že vyrazí až po setmění, i tak byli ale rodiče během hodiny hotoví, a jen Mája balila na jejich vkus pomalu. Navíc se mezi nimi strhla nová hádka.

„Nemůžeš si vzít všechny tyhle hračky. Čeká nás dlouhá cesta. V noci. V dešti. Buď rozumná, Májo,“ říkala jí právě maminka. Mája mlčela a měla slzy v očích.

„No tak, Marie, nedělej hlouposti. Potom ti koupím nové hračky, nové knížky i pastelky. Slibuju,“ naléhal táta.

„Ale já chci pana Tau a svoje knížky s Neználkem a krasohled. Záleží mi na tom…“

Skončili tak, že věci, které si chtěla vzít s sebou, probírali jednu po druhé a ukládali je do jejího batůžku.

„Co je tohle?“ zeptala se máma, když vzala do ruky útlou knížku.

„Fotky přece,“ řekla Mája. „Jak jsme byli pod stanem v jižních Čechách. A ty z Kladrub.“

Máma jimi mimoděk začala listovat. Přestože ještě před chvílí byla nervózní, teď se jí na tváři rozlil úsměv. Mája se taky usmála, takhle se jí máma strašně líbila. Připadala jí jako nejkrásnější žena na světě. Taky by jednou chtěla být taková, ale věděla, že tak krásně jako ona se nikdy usmívat nenaučí.

A pak ji najednou něco napadlo. „Mami, co si myslíš o panu Švápovi?“

Podívala se na ni překvapeně. „Proč?“

„Jen tak.“

„No nevím, táta říká, že nám pomůže.“ Máma zavřela album, zvážněla. „Počkej, proč se na to vůbec ptáš? Choval se k tobě hezky, nebo ne?“

„Mami, já ho nemám ráda. Nevěřím mu.“ Pokrčila rameny.

Máma se zamračila, ale nic neřekla. Zato se ozval táta, který je zaslechl ode dveří.

„Já mu věřím.“

„Já ne!“

Táta zakoulel očima, na spánku mu zatepala žilka. „No a?! Tak poslyš, mladá dámo, mluvili jsme o tom už několikrát, měl jsem pocit, že jsme si to vysvětlili…“

„… ale tati!“

„Mlč! Teď mluvím já. Vím, že tu chceš zůstat, ale už se s tím, sakra, smiř! Bude ti jedenáct. Když už nedokážeš přestat myslet na sebe, tak to udělej aspoň kvůli tomu malýmu!“

„… ale tati.“

„Už o tom nechci mluvit.“ Potom se otočil k mamince, a jako by se jí omlouval, pohladil ji po vlasech. „Zítra to bude za náma.“ Znělo to jako slib.

„Kdyby nás chtěl někdo zastavit, nechte mluvit mě,“ říkal jim Šváp. Stáli před ním nastoupení podle velikosti jako směšná jednotka. Táta, máma a Mája. Nebylo to ale legrační, naopak, všichni byli smrtelně vážní, táta měl stisknuté čelisti a byl nervózní.

„Chcete nějakou zbraň?“ zeptal se ho Šváp.

„To snad nebude zapotřebí, ne?“ odpověděl mu.

„Myslel jsem spíš pro váš klid.“

„Ne, díky. Mám tu ženu a dítě. Žádné přestřelky nepřipadají v úvahu. Kdyby došlo k nejhoršímu, tak se vzdáme. I kdyby mě měli zavřít až do konce života.“

„To je zbytečnej strach. Dělejte, co vám povím, a nedostanou nás,“ řekl Šváp a zkontroloval jim výstroj. „Půjdeme náročnym terénem, držte se v mejch stopách. Kdybyste se ztratili, nelezte na stromy. Nevolejte na ostatní. Nesnažte se houkat jako sova. Sedněte si tiše na zem a nic nedělejte. Já se pro vás vrátím. Je to jasný?“

Vyrazili po deváté večer. Oba rodiče měli na zádech batohy, táta velkou sedmdesátilitrovou krosnu, máma padesátku, nacpanou hlavně oblečením, Mája si nesla svůj tábornický batoh, přesto ale spoustu věcí museli nakonec nechat v hájovně, která se jim teď za zády vzdalovala. Tak takhle se vzaly ve stodole všechny ty věci, uvědomila si Mája. Šla teď vedle mámy, před nimi kráčel Šváp, který si na cestu vzal jen malý batůžek, a tiše rozmlouval s tátou.

Vedl je tajnou cestou, na které se vyhnou všem pohraničním hlídkám a kontrolám. Mizerné počasí je přitom ochrání před lidmi i psy. Jejich postavy splývaly s lesním šerem, jistě k tomu přispělo i to, že tátovu žlutou krosnu přetáhli khaki maskovacím obalem a že si všichni oblékli tmavě zelené pláštěnky, které jim před cestou rozdal Šváp.

Pršelo. Ne, lilo jako z konve. Máje připadalo, jako by bez přestání procházela pod spuštěnou studenou sprchou. Kapky dopadaly na listy kapradí, na lopuchy, kde se slévaly v tůňky, až se list pod jejich vahou ohnul a vyšplíchl vodu na zem. Vysoká tráva jim máčela kalhoty, za chvíli měli všichni mokro v botách, tedy až na Máju, jejíž červené holínky ji zatím držely v suchu. Stěží viditelná pěšina stoupala do kopce, často vedla přes kameny, na kterých jim klouzaly boty. Když vyšplhali do jedné obzvlášť příkré stráně, museli se zastavit, protože se maminka držela za břicho. Přestože je ujišťovala, že je to dobré, tatínek nedovolil Švápovi vyrazit znovu na cestu dřív než za čtvrt hodiny, kterou strávili pod větvemi rozložitého dubu.

Zkusili společně obejmout jeho kmen, máma, táta a Mája. Podařilo se to jen tak tak, dotýkali se špičkami prstů. Maminka říkala, že až se to malé narodí, nebude mít takové břicho, a pak že už to nebude žádný problém. Bylo na ní ale vidět, že je unavená, a Mája se v tu chvíli zastyděla, že předtím myslela jen na sebe.

Pod rouškou noci sešli do údolí, kam se slévala voda z okolních kopců. Terén byl chvílemi tak podmočený, že kráčeli po kotníky ve vodě. Šváp se mračil a mlčel. Šel o několik kroků napřed, za ním šla Mája, pak mamka a poslední táta. Převážně jehličnatý les nahradily rozložité buky a olše a podmočená hlína se změnila v močál.

Mája už byla moc unavená. Kráčeli určitě několik hodin, a jak se měnil ráz krajiny, postupovali stále pomaleji. Šváp je ubezpečoval, že se blíží k hranici. Tatínek byl pořád neklidnější a jeho výraz zoufalejší. Mamka byla bledá a stále častěji se kousala do rtů, nestěžovala si ale a šlapala. Máje náhle při cestě z kopečka podjely nohy a kecla si do rozmočeného bláta. Sklouzla se po bahnitém svahu jako po skluzavce, pod ním narazila do ležícího kmene. Vyjeveně si otřela zablácenou rukou tvář. Táta byl hned u ní. „Bolí tě něco, miláčku? Jsi v pořádku?“ Naštěstí se jí ale nic nestalo, jen si narazila zadek a natrhla kalhoty.

Míjeli vyvrácené pařezy, pahýly stromů bez listí a mrtvé šedé kmeny. Pršelo a pršelo, lesem se valila bahnitá voda. Minuli zbytky rozvráceného mlýna, po kolena se brodili strání porostlou lupinou. Cestu ozařovala jen lampička připomínající mihotavou bludičku. Šváp sám ji nepotřeboval, nesl ji kvůli nim, osvětlovala cestu bezprostředně za ním. I tak šli skoro potmě. Kolem uší jim fičel vichr. Drželi se teď blízko u sebe, šlapali husím pochodem, vzdáleni jeden od druhého jen na délku paže. Proud ledové vody z nebe ještě zesílil. Zablesklo se a zahřměly hromy. Přihnal se bodavý vichr, který lepil mokré oblečení ke kůži a roztřásal je zimou. Maminka se držela, ale bylo vidět, že to už dlouho nevydrží. Mája si nebyla jistá, jestli to vydrží sama. Strašně ji bolely nohy, začala natahovat.

Šváp počkal na otce a něco mu křičel do ucha. Mája se snažila zaslechnout, o čem mluví, byla jen dva kroky od nich, ale ve skučení větru a skřípění větví neslyšela ani slovo. Potom se táta naklonil k mámě a také s ní mluvil. Když kývla, vydali se opět na cestu. Procházeli údolím, které se postupně šplhalo vzhůru. Okolní svět se ztrácel ve tmě, oslnivé biče blesků šlehaly po všem živém i neživém.

Když procházeli po hraně strže, tiskli se zády ke skále. Jediné uklouznutí stačilo, aby se zřítili do bublající hlubiny. Táta křečovitě přidržoval jednou rukou maminku a druhou Máju. Slyšela, jak Švápa v tu chvíli proklínal, se štěstím ale úzké místo překonali. Jestli to bylo možné, tak liják ještě zesílil. Mája už jen mechanicky kladla nohu před nohu, vyžadovalo to od ní stále větší úsilí. Jejich průvodce ale gestikuloval, ať ho následují, v jeho pohybech byla naléhavost, a tak zatnuli zuby a vydali poslední síly.

Minuli rozbahněnou prohlubeň, Máje se zdálo, že světlo lucerny na okamžik dopadlo na nějaký bahnem ušmudlaný, zmuchlaný a promočený papír. Chtěla ho prozkoumat blíž, ale z šera lesa se náhle vylouply zdi porostlé mechem. Mdlé světlo Švápovy svítilny prozrazovalo, že se kolem nich nachází i další ruiny. Zemi pokrývala vrstva jehličí, troskami domů kolem nich prorůstaly vysoké stromy.

„Tudy!“ ukazoval Šváp a vedl je do černého obdélníku v kamenné stěně.

Vpadli do temného prostoru. Napůl jeskyně, s děravou střechou, napůl rozpadlé stavení. Alespoň pro tuto chvíli unikli dešti.

Šváp rozepnul batoh a vybalil z igelitu kostku tuhého podpalovače PePo a několik suchých větví napuštěných olejem. Během chvilky rozdělal ohníček, který uprostřed strašné noci vypadal jako zázrak.

„Tady si odpočineme,“ řekl a opřel se o zeď. „Počkáme, než se přežene vichřice.“

Maminka byla bílá jak stěna, pod očima měla kruhy vyčerpání. Tatínek ji podpíral, byl mokrý od hlavy až k patě a Mája byla tak unavená, že se jí klížily oči.

„Jak daleko ještě?“ zeptal se táta.

„Už jsme blízko. Dost blízko. Musíte si ale odpočinout, v tomhle stavu to nezvládnete.“

Táta nesouhlasně zaťal zuby, když se ale podíval na maminku a Máju, nakonec kývl. „Musíme si odpočinout.“

Kdyby mohl, nejradši by to celé vrátil… nejradši by neemigroval, uvědomila si Mája. Má o nás strach, o maminku a o mě. Je z toho úplně nešťastný…

Rozhodla se pro tuto chvíli tátovi odpustit – došla k němu a objala ho.

„Na, vemte si.“ Šváp podával mámě plecháč s kouřící tekutinou, kterou rozlil ze stříbrné termosky. „Napijte se. Vzal jsem s sebou něco na zahřátí. Nebojte se, není v tom alkohol,“ dodal, když viděl, že váhá. Do druhého hrnku nalil tátovi.

Když maminka dopila, nalil hrnek i Máje. „Chceš trochu?“

Vzala nápoj do ruky a přičichla k němu. Hřál ji do dlaní, ale nepříjemně páchl. „Co to je?“

„Bylinky, posílí tě.“

Napila se jen trochu. Nápoj byl horký a hořký i sladký zároveň. „Já to nechci,“ slyšela se říkat. „Nemám to ráda…“

„Jak myslíš,“ řekl Šváp a podal její hrnek tátovi, který jej dopil. Staral se teď hlavně o maminku, která byla pořád zkřehlá, a Máji si moc nevšímal. Natahovala k ohni zkřehlé ruce, užívala si jeho teplo, které se jí rozlévalo po kůži, nasávala ho jako životadárnou mízu. Začala na ni padat ospalost. Plameny jí tančily před očima v divokých barvách, žlutá a červená se měnila v modrou a zelenou, prokvétala mezi nimi růžová a fialová. Uviděla ty plamínky, jak se rozběhly z ohniště a začaly poskakovat po jejím batůžku a po rozbitém, shnilém nábytku, jehož zbytky se krčily po stranách místnosti. Vlastně si jich dřív nevšimla. Klouzala očima po rozlehlém stavení, kde bylo stále více světla, a viděla cáry hadrů, které dosud visely ze stropu, a kamenné zdi, z nichž opadala všechna omítka, po stropě lezli červi, bezoké stonožky se potkávaly a vrážely do sebe a padaly dolů na zem, dopady jejich těl všude kolem pleskaly jako bubnování kapek. V pravé zdi byl černý otvor, který prozrazoval, že tu kdysi bylo okno, proudil jím dovnitř chladný vzduch, na jehož vlnách se dovnitř snášely oharky hořících novinových duchů, které za sebou na sítnici zanechávaly dlouhou žlutou čáru. Pak se za oknem zablesklo a krajina strnula jako fotografie. Mája uviděla nápis. Někdo ho kdysi vysekal do kamenné tabule před polorozpadlým domem, který stál hned naproti tomu jejich. Byl na něm obtížně čitelný text psaný švabachem, písmena dávala smysl, který si ale v této chvíli s ničím nespojila. Bylo tam K, potom r, potom á… Králova Huť, ozývalo se jí v hlavě. Králova Huť. To slovo hučelo jako rozžhavená pec. Hučelo jako samo peklo.

Mája sebou trhla, uvědomila si, že zírá do stropu a vidí, jak se kolem ní odehrávají bláznivé příběhy. Třeba teď, když hleděla ke dveřím, viděla, že maminka s tatínkem oba leží u toho ohníčku a omámeně spí. A pan Šváp jim něco kutil u nohou, ovazoval je tatínkovi provazem, teď toho ale nechal, provlékl provaz okem u stropu a náhle pořádně zabral. Tátovy nohy se začaly legračně zvedat, asi jako rameno jeřábu, až dostoupily horní úvrati a on na chvíli visel s hlavou opřenou na bok, vypadal jako polámaný klaun, ale to už ho Šváp zvedl ještě výš, až pod strop, a potom provaz zajistil za železnou skobu. Tatínek se malátně ohnal rukama, měl však stále zavřené oči a akorát se tak rozhoupal.

Šváp si ho nevšímal a provedl to samé s maminkou, kterou pověsil asi půldruhého metru od tatínka. Rodiče tak vedle sebe viseli jako šišky, jako slepice, s nohama sevřenýma v kovových kleštích linky masokombinátu.

Šváp se přišel podívat na Máju. Zašklebil se na ni, když zjistil, že nespí. Sledoval ji zblízka, oči měl široce otevřené. Byly jako černé studny. Děsivě prázdné a hluboké jako nekonečno. Sledovala, jak sáhl k pasu a vytáhl od něj velký nůž. Znala ten nůž. Zvedl čepel k její tváři, ostří zablýskalo odrazem světla ohně. Přejel si jím po jazyku a Mája viděla, jak se mu ústa plní krví. Stékala mu z koutků na bradu.

Skoro laškovně ji cvrnkl do nosu. Potom vstal a odešel k tátovi, sklonil se k němu a strčil do něj, aby se rozhoupal. Kochal se tím pohledem malý okamžik, vrz, skřip, vrz, skřip, a pak mu podřízl krk. Táta vytřeštil oči a zachroptěl. Z rány půlící ohryzek mu vystříkl proud krve.

Mája chtěla začít křičet, protrhnout tu děsivou malátnost, vycházelo z ní ale jen tlumené fňukání. Tatínek sebou zmítal, držel se za hrdlo. Zuřivě vrtěl hlavou, ale nemohl mluvit, byl ve tváři hrozně rudý a krev z něj vyrážela v poryvech tepu srdce, natahoval ruce k mamince a Máje, ale nedosáhl na ně. A bylo to tak strašné, že Mája zavřela oči.

Když je znovu otevřela, uviděla, jak se Šváp sklonil k mámě. Tehdy zakřičela. Vysoce a pronikavě, a byl to strašný zvuk, který ze všeho nejvíc připomínal nářek zabíjených králíků. Vyhrabala se na nohy, ale zjistila, že má kolem levé ruky železný náramek, kterým ji někdo připoutal k oku v podlaze.

Maminka se houpala na provaze, omámeně otevřela oči. Nastavila před sebe dlaň, ale Šváp ji jednou rukou odrazil. Zašklebil se na ni a zabodl jí nůž pod bradu. Čepel projela měkkou tkání pod čelistí, kořenem jazyka až do mozku. Ženské tělo se roztřáslo jako v křeči. Cukalo sebou a rozhoupávalo se na provaze. Šváp tam klečel, skláněl se až ke tváři ženy, a v té chvíli Máje připadalo, jako by skrz jeho kůži prolnula nějaká černá věc, spíš obrys než konkrétní tvar, jako by jím prostoupila a přerostla ho. Ten tvor pohlcoval světlo, kdyby to slovo znala, řekla by, že byl inverzní jako díra v realitě. Jeho tvar se chvěl, natahoval k matce dlouhé drápy a přiblížil k ní neforemná ústa bez rtů. Dotkl se jí dlouhým úzkým jazykem, zatímco se cukala v křeči. Vzal její hlavu mezi svoje drápy a s lehkostí ji zvedl k sobě, jako by ji chtěl políbit. V tichu něco luplo, tělo mu v rukou strnulo a pak zcela povolilo jako hadrová panenka.

Mája bez ustání křičela. Šváp tam stál, měl oči v sloup a hlavu obrácenou ke stropu. Po bradě mu stékala krev, a ten tvor, v něm i mimo něj, se nahnul nad tátu a chlemtal jeho krev. Zabodl mu znovu nůž do krku a sevřel v drápech jeho hlavu… Všude kolem tančily krvavé plameny. Z koutů místnosti se do jejího středu stahovaly mrtvé víly. Vize jí jančily před očima, svět se s ní točil.

Mája omdlela.

Probral ji až chlad. Studená voda v obličeji a dotek lidské dlaně.

Měla jsem strašný, strašný sen, pomyslela si a otevřela oči. Hlava jí třeštila, v rozmazaných stínech se k ní skláněl táta. Pohladil ji hrubou rukou po tváři (on ale nikdy neměl hrubé ruce) a zajel jí prsty do vlasů. Zašeptal (hlas měl hrubší, než ho znala): „Už je to dobrý. Teď už jsi jenom moje.“

Zaječela, na tvář se jí ale přitiskla drsná ruka. Jako slizká chobotnice jí obemkla nos a ústa a uhodila jí s hlavou o podlahu.

Vzpínala se, házela sebou, ale ruka s ní znovu udeřila o zem tak, že jí vyrazila dech. Mája věděla, že teď umře… bojovala o život. Kousala, kopala a škrábala. Ruka ale nepovolila, byla tvrdá a silná jako ze železa. Mája na jazyku ucítila odpornou slanou chuť krve, která jí umazala celou tvář. Nebyla to ale její krev.

Špička nože ji zastudila na krku. Jak sebou Mája cukala, zajela jí pod kůži a probudila bolest. Dívka zaječela. Prohnula se v zádech, uhýbala řezavému tlaku, který jí otevíral kůži a vypouštěl krvavé kapky, které se vpíjely do halenky. Přitiskla se až k zemi, zatímco jí ta hrubá páchnoucí ruka sevřela krk, nůž se pootočil o sto osmdesát stupňů a rozřízl jí břicho. Nevnořil se ale do masa, jen přejel po kůži dlouhým škrábancem, zatímco knoflíky halenky odskakovaly a látka se trhala.

Šváp nad Májou stál jako vítězný bůh. Sekundy běžely, z nože kapala tmavá krev. Ten tvor uvnitř se na ni lačně díval skrze jeho oči. Vychutnával si její bezmoc a hrůzu. Její nenávist a vzdor.

A pak jí oba ublížili. Tak strašně, jak může někdo ublížit dítěti.

Kapitola VII

Nejspíš jsem byl problémové dítě. Pořád jsem lítal v nějakém průšvihu; přišel jsem na hodinu pozdě, protože mě spolužáci zamkli v šatně, jindy jsem musel zůstat po škole za to, že jsme se strkali ve frontě v jídelně, nebo jsem dostal poznámku, protože po mně spolužák házel koule zmuchlaného papíru a zeměpisářka nechtěla řešit, kdo za to může… Když nad tím přemýšlím dneska, říkám si, že to třeba bylo jinak. Možná jsem byl se svými problémy úplně normální kluk, přestože jsem si tehdy připadal jako vyděděnec a průšvihář.

Byl jsem spíš tichý, uzavřený a mnoho tehdejších tragédií se odehrávalo v mé hlavě. Zvykl jsem si na to, že nikdy nebudu hvězdou kolektivu, a byl spokojený, když mě ostatní alespoň tolerovali. Ať jsem se ale snažil sebevíc, nikdy jsem nezapadal. Vlastně jsem kvůli tomu školu nenáviděl.

A pak přišel do třídy on… Alex Garin. A byl tak strašně divný a nemožný, že na mě na chvíli všichni zapomněli.

Měl velké zelené oči, stále trčící přeležené vlasy. Vypadal neupraveně, tak nějak zmokle, šaty na něm vždycky trochu plandaly a vznášel se kolem něj odér myšiny. Jeho otec byl Gruzínec a na Garinově češtině to bylo znát. Povídalo se, že museli utéct ze Sovětského svazu, a nebylo vůbec jisté, co s nimi bude dál.

Garin se s podivnou vizáží a příběhem vyhnance stal v naší třídě okamžitě terčem číslo jedna. Na rozdíl ode mne ale trpně snášel všechny ústrky a třídní grázlové vypsali tajnou soutěž o to, kdo ho jako první vyprovokuje.

Zpočátku jsem to vnímal jako dobrodiní. Děti dokážou být pěkné bestie, když na to přijde. Garin ode mě odvedl pozornost a já mezitím s úlevou sledoval, jak schytává ústrky, kterými ostatní trápili mě ještě minulý měsíc. Bylo mi ho trochu líto, zároveň mě ale pobuřovala ta jeho pokora. Nechal si toho tolik líbit! Já bych se pral kvůli urážce mamky, nebo kvůli křivému slovu o mrtvém tátovi, pral bych se kvůli spoustě věcí, a kvůli spoustě věcí bych dostal přes hubu. Garin jen sklopil oči a trpně vše snášel, nikdy nešel do konfliktu.

Cítil jsem v sobě vztek. Jak si to může nechat všechno líbit? Chtěl jsem mu vykřičet do tváře, že je zbabělec, a jednou, když ho ostatní trápili, jsem se k nim přidal. Byl jsem stejný jako oni, chtěl jsem být jako oni. Bylo to opojné, stanout na stejné straně… ke svému zklamání jsem ale zjistil, že ze mě ten pocit rychle vyprchal. Když zazvonilo a já viděl, jak Garin sedí v první lavici, hlavu drží pořád zpříma a není na něm znát ani stopa ponížení, přistihl jsem se při tom, že ho obdivuju. A že se strašně stydím.

Po hodině jsem se mu zašel omluvit. Stěží mi věnoval pozornost, když jsem mu ale vyprávěl o své minulosti ve škole a o tom, že nemám tátu, naslouchal mi. Nakonec se zastavil a pomalu, rozvážně napřáhl pravou ruku. Bylo to zvláštní, dospělé gesto, a já si v tu chvíli uvědomil, že se na nás všichni spolužáci dívají. Ozývaly se posměšky, urážky. A já najednou věděl, že když tu ruku přijmu, všechno se vrátí zpátky a já se opět přesunu do hledáčků všech vtipálků a grázlů, kteří mě šikanovali předtím. Hlavou mi prolétlo tisíc myšlenek, byl jsem ještě dítě a vroucně jsem si přál, aby najednou nedaleko vybuchla sopka, aby náhle zmizelo slunce, zkrátka něco, kvůli čemu by všichni zapomněli na to, co se právě děje. Zatímco jsem přemýšlel nad všemi těmi nesmysly, moje ruka se zvedla a stiskla tu jeho. Usmál se a stisk mi oplatil.

Teď bych chtěl napsat, že to bylo správné, že se všechno změnilo, protože jsem tím získal respekt, a jiné podobné nesmysly… Skutečnost byla samozřejmě jiná. Litoval jsem toho už příští hodinu a peklo, které mi po té chvilce solidarity ve třídě začalo, za to docela určitě nestálo. Tak to ale bývá, člověk si někdy nemůže vybrat, protože se v dané situaci pokaždé zachová stejně.

Garin na konci školního roku odjel, a přestože jsme se vlastně nikdy nestali přáteli, jelikož jsme zkrátka a dobře byli oba příliš odlišní, pokaždé když jsem si na to později vzpomněl, mě hřálo, že jsem ho podpořil.

Někdy si říkám, jak mě asi ovlivnily vzpomínky na základku, když jsem si vybíral, čím se budu živit. Možná jsem to chtěl těm malým tyranům zkomplikovat a zastat se slabších. Učitel má v těchhle věcech slušné možnosti, když se o děti trochu zajímá a ví, co má sledovat – to jsem bohužel, nebo vlastně bohudík, věděl moc dobře.

Když mi Vilma prozradila, jaký byl další Bořilův osud, nějak se mi vybavilo i to, co se stalo s jeho spolužákem, který nepřišel ten den do školy. Aleš Tůma byl jeden z namyšlených chytrých hajzlíků, proti kterým má učitel tak málo obrany. Asi měl také problémy se sebevědomím, protože patřil k těm, kteří si vybírali „slabší kusy“ a dokazovali si na nich, jací jsou borci.

Když mě tehdy začal zesměšňovat a nadávat mi před celou třídou, něco se ve mně tehdy hnulo. Zalila mě obrovská vlna hnusu, který rychle přerostl v nenávist. Vytrysklo to ze mě jako gejzír. Vrhl jsem se za ním na chodbu, a ta vražda mi musela čišet z výrazu tváře, protože kluk zesinal jako stěna a jeho tvář chvíli připomínala bledý vřeštící obličej z Munchova obrazu. Z hrdla mu nevyšel ani hlas. Řítil jsem se na něj a Tůma najednou zaječel a prosmýkl se mi pod rukou. Zdrhal, utíkal jako o život. Nepronásledoval jsem ho. Opřel jsem se o zeď a křečovitě jsem zavřel oči zaplavován vlnami té nenávisti. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká pot. A po tom, co jsem se vydýchal a uklidnil, jsem na celou věc zapomněl. Až doteď.

Jak se stalo, že jsem se z obránce slabších proměnil v někoho, kdo mlátí děti a terorizuje třídu strachem? Odkud se ve mně vzala temnota, která mě vyplnila až po okraj a šlehala mě střídavě beznadějí a vztekem?

Zvedl jsem oči od svých složených rukou, na které jsem už chvíli hleděl. Byl jsem v pankráckém bytě. Vyhlédl jsem z okna, oblohu na východě překrývala šedočerná clona a valila se na mě jako hrozivá oblačná tsunami. Výboje blesků ozářily celou Prahu a na několik sekund jí ukradly barvy. Bouře se blížila, v pokoji se udělala taková tma, že jsem musel rozsvítit.

Po návštěvě psychiatra mě naplnila podivuhodná rozhodnost. Nevím, jestli to mělo co do činění s tím, že jsem už neměl co ztratit, jestli mě hnal dopředu strach, zvědavost nebo oboje. V obýváku ležela na zemi obrácená fotka, kterou jsem odnepaměti překračoval. Byla to pečeť, odemykající prastará tajemství. Zastavil jsem se a nadechl se. Dřív než mě mohl úder strachu ochromit, jsem se k ní sehnul a zvedl ji. Prsty se mi tak třásly, že jsem ji stěží udržel, a když náhle udeřil hrom, až zadrnčela skla v oknech, unikl mi výkřik.

Díval jsem se na spokojený pár, na sebe a na ni. Hnědé oči, milý úsměv, slámové vlasy na mikádo a nos trochu větší, než by slušelo ideálu krásy, ale natolik osobitý, aby byla výjimečná. Já jsem se na fotce tiskl k ní, taky jsem se smál a objímal ji kolem ramen, zatímco ona mi dávala pusu na čelist. Vypadali jsme spokojeně. Šťastně, jako z jiného vesmíru. Jmenovala se Klára, bylo jí šestadvacet let a jednou mohla mít příjmení Drástová.

Venku se už pořádně rozpršelo. Liják bičoval střechu nad mou hlavou, jako by ji chtěl rozbít. Žárovky zablikaly a já poznal, že temní duchové přicházejí. Věděl jsem, že si musím udržet chladnou hlavu. Nesmím znovu zapomenout! Už žádné prášky, žádný chlast…

Vyrazil jsem do předsíně a fotku svíral v ruce jako štít. Světlo znovu zablikalo, z rohů místnosti začala vyvěrat černá mlha, stahovala se ke mně, její cáry se odtrhávaly a chňapaly mi po nohách jako pekelní ohaři. Valila se jako kouř, a čeho se dotkla, to šedlo v prach a rozpadalo se… Přišlo mi, že z fotky vychází vnitřní záře, zalévala moje bezprostřední okolí a vedla mě až k východu z bytu, kde visely na háčcích klíče. Natáhl jsem se pro ten od sklepa. Sevřel jsem ho v ruce, přestože sebou kmitl jako zmije a zakousl se mi do ruky (cítil jsem, jak se mi jeho zuby zarývají stále hlouběji do masa a ledový jed proudí tepnami do zbytku těla), nepustil jsem ho. Svíral jsem ho pevně, až mi bělely klouby a dlaní projížděla křeč.

Pohlédl jsem k domovnímu schodišti. Z temného tunelu vylétla záplava zčernalého listí a pronikavý řev havranů. Prach mě bodal do tváří a vyháněl slzy. Překryl jsem si předloktím tvář a dopotácel se k výtahu. Zmáčkl jsem tlačítko.

Kabina se otevřela a chodbu zalilo světlo žluté jako moč. Neměl jsem jinou možnost – musel jsem zjistit pravdu. Přelétl jsem přes dlouhou řadu pater až k tomu nejnižšímu – „S“ jako sklep. Jako Sanatorium. Jako Smrt.

Výtah se s trhnutím rozjel a mně letěly myšlenky jako splašené.

Co když ji tam najdu? Co udělám? Včera jsem napadl dítě, a ani si to nepamatuju… Co když ji tam dole najdu mrtvou, narvanou do nějakého sudu… Co udělám, když zjistím, že jsem ji zabil?

Kabina minula desáté patro.

Zdi kolem se řítily nahoru, zatímco já jsem padal do hlubiny.

Půjdu se udat na policii? Přiznám se a nechám se zavřít na deset let, nebo mám strávit léta do konce života v blázinci pod šokovou terapií a v neustálém oblbnutí prášky?

Sedmé patro.

Uteču někam daleko, na druhý konec světa…? Budu se toulat v cizí zemi jako jeden z tisíců bezdomovců a vyhýbat se kontaktu s domovem?

Druhé patro.

Nebo odklidím tělo, její věci vyhodím někde za Prahou a budu se snažit přežít? Zapomenout? Můžu vůbec na takovou věc zapomenout a jít dál? A co když mě přijdou vyšetřovat? Třeba tu už byli a já si to nepamatuju?

Přízemí.

Nebo se zabiju, abych už nikdy nikomu neublížil…

Sklep!

Kabina s cuknutím zastavila. Otevřel jsem dveře a zíral do absolutní tmy. Slyšel jsem, jak mi nad hlavou hučí voda, která se žene neviditelnými tepnami domu.

Vyrazil jsem ke sklepním kójím. Hrůza teď byla všude kolem mě. Nohy mě nechtěly poslouchat, podlamovaly se, jako by mi změkly kosti. Betonová podlaha byla vlhká a tvrdá, přesto jsem měl pocit, že se do ní bořím jako do bahna. Každý krok mě stál spoustu sil, jímala mě závrať, jako bych šel po provaze nad propastí… musel jsem ale dopředu. Odhodlání, které ve mně hořelo, jsem ještě nikdy nepocítil. Musel jsem zjistit pravdu, i kdyby mě to mělo zabít.

Možná uplynuly hodiny, možná jen několik kroků, nakonec jsem stanul před zrezivělými dveřmi, na kterých se houpal masivní zámek. Mimoděk jsem zadržel dech, z druhé strany se ale nic neozývalo. Ve sklepě bylo ticho, narušované jen hučením vody a vzdáleným hřměním bouře. Cítil jsem, že něco je na druhé straně těch dveří. Že je tam zlo… něco strašného, co odemknu a vypustím ven… a věděl jsem, že když to udělám, tak ty dveře už nikdy nezavřu.

Když jsem odemykal, ozvalo se obzvlášť silné zahřmění, světlo náhle zhaslo a já zůstal v podzemí v naprosté tmě. Cítil jsem, jak se mi něco slizkého otřelo o nohy. Jazyk na kůži ochutnávající můj strach. Zalil mě pach žaludečních šťáv a rozkladu.

Konečně naskočilo nouzové osvětlení napájené ze samostatného zdroje. Výbojka se rozblikala a já konečně strhl zámek a s fotografií v ruce jsem otevřel dveře.

Výkřik, který se sbíral z posledních kousků mojí příčetnosti, mi odumřel v ústech. Seděla tam na židli, skoro bílá, oblečená v červených puntíkovaných šatech. Hlavu měla ke křeslu připoutanou drátem, stejně tak ruce kolem zápěstí a nohy u kotníků. Ústa měla přelepená páskou. Seděla tam v temnotě a možná týdny tiše čekala.

Svět se se mnou zatočil, musel jsem se opřít, abych neupadl. Vidění se mi mlžilo. Uhnul jsem, abych nebránil světlu, a to konečně dopadlo na zmučenou bytost a odhalilo ji ve všech detailech. Podruhé v jediné minutě jsem se málem zhroutil. Začal jsem se smát, i když na tom nebylo nic směšného. Nedokázal jsem to ale zadržet, byl to šílený smích, který jsem ze sebe vyrážel spíš jako štěkání. Smál jsem se a po tvářích mi stékaly slzy, narazil jsem zády do studené betonové stěny a sesunul se po ní na zem. Plakal jsem, a zároveň něco blábolil, a přitom jsem ukazoval na spoutanou ženu.

Nebyla to Klára. Byla to figurína navlečená do jejích šatů.

Kapitola VIII

Nejdřív byla jen temnota. Bez konce, bez naděje. Plná strašlivé hrůzy… Krčila se na bobku, třásla se zimou i strachem a zakrývala si uši. Tma byla plná děsů horších, než si dokázala představit. Hemžila se hadími těly, blýskaly v ní rudé oči a zuby, po kamenech skřípaly drápy. Běžely minuty, hodiny a možná dny, a ona nekončila. Ledová, vlhká tma, stále stejná, nehybná, dusivá…

Choulila do klubíčka a třásla se tak, že se stěží dokázala nadechnout. Byla jí strašná zima. Bolelo ji celé tělo, a nejvíc některé části. Nejdřív vůbec nevěděla, jak se tu ocitla, v téhle temnotě bez konce. Plakala a třásla se tak dlouho, až znovu usnula.

Když se probudila podruhé, nic se nezměnilo. Dlaněmi hmatala kolem sebe, cítila pod nimi akorát studený kámen a hlínu. Ruce měla zkřehlé, plné oděrek, lezla po čtyřech jako slepý brouk, spoléhající se jen na svoje tykadla. Brada se jí třásla zimou, zuby drkotaly, a tak jediné, na co dokázala v první chvíli myslet, bylo hledání tepla.

Snažila se představit si svět kolem sebe. Zatím nenarazila na žádné stěny ani nábytek. Sunula se dál po kamenném podkladu, až prsty narazila na nějakou překážku. Bylo to hranaté, hrubý kvádr, který stoupal od podlahy skoro do výše pasu. Trochu se narovnala a pokračovala v ohmatávání jeho horní části. Náhle vyjekla, protože ucítila, že se jí do ruky zabodlo něco ostrého. Otřela si dlaň, ucítila na ní vlhkost, a když ji ochutnala, poznala chuť krve. Tříska nebo střep byl drobný, nedokázala jej poslepu vytáhnout, a její pokusy vedly jen k tomu, že si to zarazila ještě hlouběji do ruky. Znovu se rozbrečela bezmocí.

Lezla dál, narazila na další podobný kvádr, rozhodla se vydat podél něj, následovala jeho delší stěnu. Pohnula se sotva o několik kroků, když se zastavila, protože měla pocit, že ve tmě zaslechla nějaký zvuk. Podivný živočišný zvuk, něco mezi kňouráním a zívnutím.

„Je tu někdo?!“ vyjekla, ale znělo to spíš jako: je tu-tu-ně-do-d-do, tak jí jektaly zuby.

Nikdo neodpověděl. Chvíli poslouchala a třásla se. Jestli ona slyšela to, tak ta věc určitě slyšela ji. Horečnatě se snažila vzpomenout si, jestli by jí v této situaci nepomohla některá z tábornických příruček. To jí pomohlo uvědomit si, kdo je ona sama. Jmenovala se Mája.

„Haló!“ zkusila to znova. „Prosím, odpovězte!“ vzlykala.

Ani teď nikdo neodpověděl, přesto si ale něco uvědomila – temnota, ve které byla uvězněna, musela mít hranice. Prozradil je zvuk, který se odrážel trochu jako v koupelně. V pořádně velké koupelně…

„Aaa!“ vykřikla krátce a ostře.

Vydala se dál podél kamenného kvádru vpravo, po krátké době skončil, stačilo ale natáhnout ruku a dotkla se stěny. Byla to stěna bez nejmenších pochyb. Odvážila se na ni položit obě ruce, přejela po ní dlaněmi a ucítila bodnutí v té, do které jí zajel střep.

„Každá stěna jednou končí,“ zašeptala. Pomaličku se podél ní vydala. Tiskla se k ní jako k jedinému pevnému bodu svého vesmíru. Opatrně našlapovala. Několikrát musela překračovat nebo přelézat hranaté překážky, které byly většinou z kamene. Jednou pod prsty ucítila nějaký reliéf nebo rytinu, nedokázala si ale představit, co zobrazuje. Mohla to být písmena nebo obrázky, nebo jen náhodné nerovnosti na jinak pravidelné zdi. Jeden z velkých prvků připomínal písmeno T. Zeď najednou skončila.

Mája se opět roztřásla. Zima ji trápila tak, že pomalu necítila nohy a ruce. Jednou rukou se stále držela stěny, která kamsi zatáčela, a druhou natáhla do prostoru. O něco zavadila… o další zeď, takže tu teď mezi nimi nerozhodně stála jako někdo, kdo se odhodlává k odvážnému skoku. Skrčila se na bobek, a přitom ji zabodalo v podbřišku, nebylo ale pochyb – stála ve dveřích do další místnosti. Zdálo se, že vzduch je v ní maličko teplejší.

Nedokázala teď myslet na nic jiného než na teplo. Trochu tepla, ve kterém se bude moci stočit do klubíčka a ohřát se, všechno ostatní počká, teprve pak vymyslí, co dál…

Zamířila dovnitř. Sunula se podél zdi jako mátoha a byla si stále jistější tím, že vzduch tu má opravdu o několik stupňů víc. Na dlaních ucítila, že kámen zdi zhrubl a v některých místech začíná skoro hřát. Chytila se toho tepla, snažila se sledovat jeho neviditelnou cestu, která ji dovedla až k místu ve zdi, kde bylo nejtepleji. To sama zeď a podlaha hřála… Přitiskla se k ní nejblíže, jak dokázala. Břichem a hrudí přilepená k zemi znovu usnula.

Opět se probudila a v první chvíli netušila, kde je… Kolem byla tma. A jak se jí začaly vracet vzpomínky na plazení se temnotou, uvědomila si znovu i to, že ji něco vzbudilo, nějaký zvuk. Šramot. Nebo dotek?

Přitáhla si nohy prudce k tělu a posadila se. Očima probodávala temnotu. Srdce jí divoce bilo, uši měla našpicované. Určitě to byl dotyk. Něco se o ni otřelo. Možná to byl jazyk, napadlo ji. Obrovský hadí jazyk.

Jak se ale rozhlížela, všimla si toho, že kolem už není absolutní tma. Prostor jako by nabýval kontury, z temnoty vyvstávaly ještě temnější obrysy. Hledala zdroj toho světla nesvětla, a našla ho ve vedlejší místnosti v několika světlejších odstínech u stropu. Zdálo se, že sousední jeskyně nebo místnost je rozlehlá. Ve stejných rozestupech ji rušily nějaké kvádry, zdálo se dokonce, že se na zdi, kolem které se sem připlazila, něco leskne. Nechtěla opouštět hřejivý kout, sama sebe ale ujišťovala, že se může vrátit. Navíc ji spalovala strašná žízeň a s tím bylo potřeba něco udělat.

Postavila se a dotkla se rukama stěny. Vyjekla bolestí, střep byl stále na místě a se zvráceným potěšením se připomínal. Krok za krokem se šourala podél zdi až k tomu lesknoucímu se místu, na které dopadal bledý paprsek odněkud shůry. Přejela prsty po chladivém kovu… To, co jí dřív připadalo jako „T“, ve skutečnosti pokračovalo i nahoru. Byl to kříž.

Mája si s hrůzou uvědomila, co to znamená. Jako ve snu přistoupila k nejbližšímu temnému kvádrovitému útvaru. Přejížděla po kamenném reliéfu, vklouzla prsty do dvou prohlubní a zastavila se na členitém hřebenu malých plošek. Chladné jako perly vyskládané za sebou. Zuby. I to minimum světla potvrzovalo to, co jí prozradil hmat – dotýkala se lidské lebky! Mája vykřikla leknutím, ustupovala, až zády narazila na stěnu. Nejednalo se ale o kostru, jak si v první chvíli myslela. Byla to socha, vyvedená do kamene. Katafalk.

„Ne,“ zašeptala. „Ne! Ne! Ne! Ne…“ opakovala beze smyslu pořád dokola. Chtěla se rozběhnout pryč a utíkat. Kamkoli z téhle hrůzné říše. Ale kamkoli neexistovalo. Bylo jen tady. V tu chvíli si uvědomila, že se propadla do zásvětní říše. Je mrtvá. Vybavila se jí slova soudružky učitelky, která jim vyprávěla o Hádovi, římskému bohu mrtvých. „Jsem mrtvá,“ řekla a zvuk se odrazil od vlhkem a plísní prosáklých stěn. Vnímala další a další kvádry, které ji obklopovaly – ty bližší, i ty vzdálenější, které splývaly s tmou… hroby.

Asi byla opravdu mrtvá, duše bloudící v zásvětní Hádově říši, odsouzená k věčné samotě a utrpení. Mája uslyšela, jak jí unikl hysterický smích. Jsem jen noční můra. Zakletá princezna obklopená mrtvými. Bála se i pohnout. Cítila jejich pařáty ve tmě, viděla rudě žhnoucí oči, které se otevíraly, slyšela kamenné drhnutí odsunovaných vík katafalků. Tanec umrlců ji zavřel ve svém středu, sápali se po ní a chtěli ji roztrhat na kusy, vypít její krev a vysát morek z rozbitých dětských kostí. Minuty běžely v šíleném děsu, a Mája pořád neumírala. Mrtvolné ruce, které po ní šátraly, se jí nedotkly, některé se proměnily v kořeny prorůstající zdí, rudé oči zas v odrazy světla od skleněné mozaiky.

A byla tu pořád ta věc, která se připomínala stále palčivěji než hrůza. Žízeň. Jazyk měla Mája opuchlý a v ústech měla sucho. Ve vzduchu kolem bylo přitom vlhkosti dost, ze stropu padaly kapky, které prosakovaly odkudsi shora.

Bylo to k zešílení – cítila vodu všude kolem, země byla vlhká, stěny také, a přece se nedokázala napít. Znovu vstala a pokračovala v průzkumu okolí. Sem tam jí některá z kapek přistála na nose nebo ve vlasech. Možná je to jen nějaký hrozný způsob mučení, napadlo ji, a já tu umřu žízní. Opatrně nakračovala temnotou a učila se znát své okolí. Vrátila se ke zdi a sunula se podél ní, pokoušela se představit si, jak vypadá prostor, ve kterém se pohybuje, bylo to ale strašně těžké. Chvílemi si ani nebyla jistá, jestli stále drží směr. Po sedmačtyřiceti krocích se ocitla zpátky u mezery ve stěně, které začala říkat dveře.

Světlo sem proudilo z praskliny ve vzdálenějším rohu stropu, a tak se k ní Mája opatrně vydala. Ještě nenašla dost odvahy, aby se pustila přes volný prostor, mohly tam být díry, propadla či pasti, o kterých čítala v dobrodružných knížkách. Držela se proto u stěny a překračovala předměty, které měla v cestě.

Není tu něco, co by se jí mohlo hodit? Zkoušela je brát do ruky a hmatem určovat, co má před sebou. Mezi prsty ucítila hrubou látku, a protože jí byla zima, sledovala ten cíp, který se rozrostl do nějakého pytlovitého kabátu nebo šatů. Byl vyplněný i něčím pevným, po chvíli se jí z něj podařilo předměty vytřást. Odpudivě to smrdělo, raději si nepředstavovala, co to může být. Je to pytel s větvemi, přesvědčovala sama sebe. Když jí při ohmatávání kabátu vklouzla jedna z větví do ruky, vykřikla a odpudivě ji od sebe odhodila. Jen větve, šeptala hystericky a zabalila se do sukna.

Zima a žízeň. Nejdřív to, a teprve pak to ostatní. Pokračovala v obhlídce zásvětí. Z velké místnosti vedly jediné další dveře. Byly překryté mříží, kolem které panovala úplná temnota. Dokázala mezi jejími pruty protáhnout ruku, dosáhla ale jenom na kamenné schody, které za ní stoupaly. Pruty byly ledové, pokryté hrubou vrstvou rzi, působily ale velmi pevně.

Vrátila se ke světelné škvíře. Když se člověk postavil přímo pod ni, byla v jednom místě až oslnivě jasná. Nahoře nad hlavou Máji se otevíralo cosi tak bílého, že se na to nedokázala dívat. Prasklina byla ale vysoko, mnohem výš, než Mája dokázala dosáhnout nebo vyskočit.

Mája se schoulila znovu na místě, kde podlaha hřála, seděla zabalená do plátna a civěla před sebe. Byla vyčerpaná, nedokázala přemýšlet. Žízeň byla stále horší. Jazyk dívce natékal, zdálo se jí, že jí vyplňuje celá ústa, dráždil ji ke kašli, byl neohebný a vůbec, působil jako cizí věc, kterou jí někdo nacpal do úst. Kolébala se s obemknutými koleny a opakovala si dětské říkanky. Lehla si na záda s otevřenými ústy. Ve tmě kapala voda, kapala všude kolem ní, jenom jí žádná z kapek nespadla do úst. Zdálo se jí, že je tu někdo s ní a zoufale bez slz pláče. Znělo to spíš jako zvířecí skřeky.

Uběhla další půlka věčnosti, po kterou ležela a čekala na smrt. Klidná. Smířená… a tehdy se jí vybavilo, co ucítila na prstech, když poprvé objevila hrob. Byla to vláha? Nebo už blouznila žízní?

Vyhrabala se znovu na nohy a vrátila se ke katafalku. Chvíli hledala, poslouchala, a opravdu na jednom místě ze stropu kapala voda a rozstřikovala se o kamenné víko. Sklonila se k němu a olizovala ho, hledala vodu a našla ji nakonec v očních důlcích kamenné lebky. Měla strašnou žízeň, vysrkla ji nejprve z jednoho a potom z druhého důlku, a… voda byla pryč. A Máje se zdálo, že má žízeň ještě větší!

Bylo to k zešílení. Chvíli čekala, a zkusila se napít znovu. Vody bylo ale stěží tolik, aby ji vůbec ucítila na jazyku. A tak se opírala zády o sarkofág, počítala kapky a čekala… a počítala. Jedna, dvě, tři… šestnáct… čtyřicet osm… bude jí už dost? Sto šedesát devět kapek, než se důlky znovu naplnily. Byla tak strnulá, muselo to trvat hodiny.

Znovu vodu vysrkla, a pořád měla spalující žízeň, alespoň jí to ale začalo znovu myslet, a tak se vydala prohledat ostatní sarkofágy. Byly jich tu desítky a zdálo se, že i v jedné ze stěn jsou dlaždice, za kterými se skrývají dutiny. Tolik se bála. Ale pořád byla naživu.

Většinu sarkofágů kryla těžká kamenná víka, několik z nich ale bylo otevřených, dříve je krylo sklo, které teď bylo rozbité. Snažila se být opatrná, ale i tak se několikrát řízla. Něco ji také štíplo nebo bodlo, až vyjekla děsem, a tak se raději vrátila zpátky na své „spací“ místo, kam shromáždila všechny úlovky.

Ještě několikrát se vrátila pít z očních důlků. Žízeň pomalu ustupovala a stále víc jí začínal kroutit žaludek a střeva hlad. Navíc si uvědomila, že se jí něco děje s očima. Přestávala vidět. Tam, kde ještě před chvílí rozeznávala v šeru tvary, se nyní vrátila temnota. Mnula si oči, divoce mrkala, aby prohlédla, ale nic se neměnilo. Postupně se její svět opět rozplynul v naprosté mrazivé temnotě.

Vyděsila se. Nejdřív ji napadlo, že bylo něco v té vodě a otrávila se. Potom to, že tolik namáhala oči, až se zkrátka unavily. Možná, když je nechá pár minut zavřené, tak si odpočinou a zrak se jí vrátí. Zkusila to, ale nepomohlo to.

Začínala už ztrácet naději, když ji napadlo vrátit se k oslnivé prasklině u stropu – alespoň tu by mohla zahlédnout. Vydala se k ní jen po hmatu dusivou temnotou, která byla stále nepřátelská a plná hrozivých představ, zároveň už ale byla i známá a věčná. Nebyla lepší nebo horší, než když do ní Mája přišla poprvé, stala se zkrátka součástí světa, který je nutné přijmout a přežít.

Přestože Mája podle paměti zamířila do správného rohu, po světle nebylo ani památky. Tehdy si uvědomila, že venku je možná noc.

Nedokázala odhadnout, jak dlouho tu už je. Několikrát se vrátila k mříži a hledala zámek nebo petlici, lomcovala s ní, až ji bolely dlaně – zvlášť z té pořezané vystřelovala bolest. Chodila pít z katafalku, hladověla, když potřebovala, čůrala v rohu místnosti s mříží, a pak se pokaždé vracela na své místo s hřející podlahou. Natahala si na ně všechny hadry, které dokázala najít, a vytvořila si z nich doupě. Choulila se v něm a čekala, aniž by věděla na co. Čekala, protože nic jiného dělat nemohla.

V těch chvílích nemyslela na to, kdo je a kde se tu vzala. Snažila se nevnímat hlad. Byla slabá. Podařilo se jí najít několik žížal, pár mravenců a jednoho brouka, když ale zkoušela sníst jeho, málem se pozvracela. Ležela v podivné hibernaci mezi životem a smrtí. Čekala.

Probudila se leknutím, hadry kolem ní se hýbaly. Něco živého se jí otřelo o nohu. Mája vyjekla a vyskočila. Zableskly se kulaté oči černé jako korále, ozvalo se zapištění a několik chlupatých těl se rozuteklo do temnoty. Srdce jí bušilo. Byly to krysy? Mája se třásla odporem. Chtělo se jí křičet. Potom si ale uvědomila, že ji vzbudilo něco jiného. Zvuk, který zaslechla. Když zazněl znova, vyskočila a klopýtala tmou ke vchodu do vězení. Někde nahoře se ozýval zpěv. Utíkala k mříži, cestou jednou zakopla a narazila si holeň o sarkofág.

Už v polovině cesty začala křičet: „Pomoc! Pomozte mi! Jsem tady dole!“

Doběhla k mříži. Sevřela ji v rukou a zalomcovala s ní. „Pomozte mi! Haló! Tady jsem!“

Zpěvavý hlas utichl. Mája poslouchala. Slyšela opět jen ptáky, prasklina jí nad hlavou zářila. Uviděla proti obloze černý obrys, který za chvíli zmizel. Pak se za mříží v ohbí schodiště objevilo žluté světlo. Poskakovalo po kamenné zdi, vrhalo ostré stíny a oslepovalo. Blížilo se.

Mája už nekřičela. Mžourala do toho světla.

„Pomozte mi,“ zašeptala, když se za mříží objevila postava s lampou. Zařinčelo železo, musela si clonit oči, protože po věčnosti ve tmě jí slzely. Brána se s vrznutím otevřela a náhle jako kometa přilétla pěst a zasáhla Máju do obličeje.

Dívka upadla na zem. V první chvíli vůbec nevěděla, co se děje. Postava před ní měla na zádech batoh, beze spěchu za sebou zavřela mříž, ani se neobtěžovala zamykáním. Natáhla se k háku skrytému pod stropem a zavěsila na něj petrolejku.

„Vstávej,“ řekl suchý strašlivý hlas, který přetékal samolibostí. „No tak dělej, nebo tě k tý zemi připíchnu.“ V jeho ruce se zaleskl nůž.

Mája třeštila oči. Beze slova se vyhrabala na nohy. Couvala před ním.

„Nemáš kam utýct, tak ušetři můj čas. Jestli to budeš zkoušet, tak tě třeba umlátím, parchante. Je to jasný? Jen si nemysli, jsem rád, že jsi naživu. Máš tuhej kořínek, to je vidět. Hádal jsem tak tři ku jedný, že už bude po tobě, ale ty ne…“ Šváp se posadil na jeden ze sarkofágů a pokračoval v žoviálním monologu. „No jen si nemysli, už to tu zabalili jinší. Sesypali se, umřeli strachy nebo se oběsili, málokdo vydrží dýl než pár dní. Ani ty ale nevydržíš měsíc… Co koukáš tak vyjeveně? Do tý doby, než to zabalíš, se spolu pomějem. Těšíš se?“

Mája se před ním schovávala za jedním kamenným kvádrem. S hrůzou přehlížela celý prostor, který jí předtím za tmy připadal mnohem větší. Byla v kryptě s klenutým stropem. Podél stěn stály řady katafalků, jedna další stěna byla vyhrazena zaskleným šuplíkům s rakvemi. Některé byly otevřené, také několik hrobek přišlo o svá víka, desky, které je původně překrývaly, teď ležely rozbité na zemi kolem nich.

Šváp složil na zem krosnu.

„Doufám, že se ti tu líbí. Je to místo s historickou hodnotou. Poznalas ho? Nemůžeš říct, že bych tě předtím nenechal nasát atmosféru.“

Mája tušila, co je to za místo. Místo znesvěcení a smrti. Tady odpočívali skláři z Královy Huti.

„Měli bychom sem vnést trochu života, co říkáš? Přinesl jsem ti nějaké zásoby. Podívej, tohle je kabát a ponožky. A tady je plechovka s gulášem. Tak co, máš hlad?“

Mája měla nepopsatelný hlad. Věděla ale, že se ke Švápovi nepřiblíží ani o krok, i kdyby měla hlady umřít.

Postavil se, v jedné ruce držel konzervu, v druhé se mu houpala policejní želízka. Ani je neskrýval: „Pojď ke mně, ty malá bestie.“

Nikdy, pomyslela si.

„Jestli si pro tebe půjdu sám, bude to horší, to ti slibuju.“

Mlčela. Věděla přesně, co udělá…

Když k ní vykročil, nechala ho dojít až na dva metry. Potom sprintem vyrazila kolem něj, obíhala ho, aby se dostala jako první k mříži u východu. Vypadalo to, že to stihne. Vrátka byla otevřená, už je měla skoro nadosah, když se jí podlomily nohy. Stačila dát jen ruce před sebe, pak narazila na zem, tak tvrdě, že ztratila dech. Kašlala a dávila se, z kříže jí vystřelovala bolest – z místa, kde ji zasáhla konzerva s gulášem, která se teď válela opodál.

Šváp k ní mezitím v klidu došel. Ani se neobtěžoval mříž zavřít, prostě Máju obrátil na břicho a spoutal jí za zády ruce, přestože lapala po dechu a dávila se. Potom ji zvedl za potrhanou košili a jednou rukou ji odnesl k sarkofágu. Hodil ji na kámen a Mája se přitom udeřila do hlavy tak, že na chvilku ztratila vědomí. Z rozbitého čela jí crčela krev. Roztrhl jí košili…

„Maminko!“ vykřikla.

„Křič si, jak chceš, ti už ti na pomoc nepřijdou!“

Něco v Máje se pohnulo a ona na něj se vzdorem zaječela: „Budou mě hledat! Přijdou. Táta tě zabije, ty prase. Můj táta…“

„Tvůj táta?“ Šváp se zarazil, přestal si rozepínat poklopec. Zdálo se, že ho to zaujalo.

„Vrátí se pro mě z Německa a přivede posily. Umlátí tě k smrti!“

Zkoumavě se na ni díval. „Jestli máš pravdu, tak bych si měl dávat bacha… jenže to má malej háček,“ rozesmál se. „Já si totiž myslím, že pravdu nemáš.“

„Uvidíme. Přijdou si pro tebe!“

„Vidim ti na očích, že by ses chtěla s rodičema shledat… je to tak?“ Nevěřila mu. Nevěřila mu ani slovo, nedokázala ale zabít naději. „Oni tu jsou?“

„No to si piš. Jen kousek odsud!“

Mája si nic nepamatovala. Jen to, že naletěli tomuhle ďáblovi. Ona, maminka a tatínek. Chtěli přejít hranice, a pak přišla ta strašná bouřka. Ta bouřka… museli se rozdělit. Ztratila se jim…

„Tak pojď, skrčku. Vstávej!“ Šváp si sundal jednu páchnoucí ponožku a zmuchlal ji do koule, kterou narval bránící se Máje do pusy. Snažila se ji vyplivnout, ale málem se jí zadusila.

Popadl ji za svázané ruce, až jí z ramen vystřelila bolest, a strkal ji před sebou k východu. „No tak pojď! Šlapej. Mrknem se, co dělaj vaši…“ chechtal se.

Mája si z další cesty pamatovala jenom útržky. Šváp ji vytáhl nahoru, na denní světlo. Poznala polorozpadlý kostel, hřbitov zarostlý bujnou vegetací, deroucí se dovnitř jako invazní vojsko. Všude bylo strašně světla, mžourala, pálily ji oči. Snažila se za Švápem klopýtat, chvílemi ji spíš táhl, tehdy hrozilo, že jí vykloubí ramena. Lesní jehličí a kamínky ji bodaly do bosých nohou, brzy jí začala chodidla krvácet. Když si večer na cestu vzpomněla, byl to pro ni tunel bolesti. Nedokázala říct, jak dlouho a kam směřovali, nakonec se ale Šváp zastavil a pyšně ji vyzval.

„No tak, pozdrav svoje rodiče. Tolik jsi po tom toužila!“

A když konečně vyhlédla mezi prsty, kterými si clonila oči, zahlédla jejich tváře. Bezkrevné, bílé tváře. Jejich hlavy bylo to jediné, co vyčnívalo nad jehličím pokrytou bahnitou zem. Lezli po nich mravenci, táta měl v obličeji hrůznou křeč, ústa s rozevřenými zuby vypadala, jako by se divoce smál, čelo měl ale zkrabacené a zamračené. Máma měla široce rozevřené slepé oči, řasy nad nimi tvořily stříšku plnou jehličí. Z koutku jejích pootevřených úst vystrčil nohy pavouk.

Mája omdlela.

Kapitola IX

Díval jsem se na sklepní kóji a puls se mi už uklidnil jen na dvě stovky úderů za minutu. Někde daleko doznívala bouře, nouzové osvětlení vrhalo měkké žluté světlo na malou místnost, připomínající zvrácený chrám. Vévodila mu figurína připoutaná k židli. Police kolem byly plné harampádí ukrytého pod příkrovem prachu.

Hned u vchodu jsem našel své pohorky, až po kotníky pokryté ztvrdlým bahnem. Kalhoty naimpregnované stejným jílovitým materiálem, který je vytvrdil tak, že kdybych je opřel o stěnu, tak stojí. Vedle ležela krosna plná plesnivých věcí, musel jsem je v ní nechat úplně mokré.

Ten výjev byl pro mě pořád děsivý, blížil jsem se ke konstrukci a opatrně se jí dotýkal, asi jako vyšetřovatel na místě hrůzného zločinu. Z hrudi figuríny trčel lovecký nůž. Měl podivně známou rukojeť. Vábila mě. Natáhl jsem ruku a bez přemýšlení ji sevřel v dlani.

UŘÍZNI JÍ HLAVU! vykřikl někdo v mé hlavě a já vyjekl a odskočil.

Vzpomněl jsem si na ten hlas, který šlehnul jako bič. Na stín, který se rýsoval proti hvězdné obloze. Jen to, a nic víc. Znovu jsem zvedl nůž, který mi leknutím vypadl z prstů, a přidal ho na hromadu věcí, které jsem chtěl ze sklepa odnést.

Bral jsem každý předmět do ruky, pozorně jsem ho otáčel a prohlížel si ho ze všech stran jako detektiv. Posunul jsem židli s figurínou, abych měl víc místa na průzkum, a přitom jsem shodil něco, co jí leželo v klíně.

Byl to sešit, z něhož se vysypalo několik dalších papírů. Jízdenky na vlak. Účty. Popsané útržky. Otevřel jsem ho a zarazil se, protože jsem poznal své písmo.

Sny jsou pořád horší. Horší, než se odvážím přiznat doktorovi nebo Kláře. Narazil jsem na případ, že mi vynechala krátkodobá paměť. Váleček mi radil, ať si začnu psát deník, aby mi to umožnilo lépe si věci pamatovat. Říká, že to bude moje opora, součást terapie. Tak dobře, tohle je tedy první zápis: připadám si jako idiot, deník jsem si psal naposled, když mi bylo deset. Možná je to tím, že se ze mě idiot stává. Takže, moje pozdější já: jestli to čteš a na tuhle chvíli jsi zapomněl, tak věz, že jsi opravdu idiot.

Třásly se mi ruce. Rychle jsem obracel další stránky, aniž bych je detailně četl. Stěžoval jsem si na školu, po práškách jsem měl problémy s močením, začal jsem trochu pít… zkrátka nic zajímavého. Zápisy byly poměrně spořádané, poznával jsem své písmo, hezké, zakulacené, jen mírně nakloněné doprava.

Klára to se mnou nemá lehké. Na to, že spolu ještě nejsme ani rok, se drží skvěle, jiná by už utekla. Zvlášť po tom, co jsem ji jednou ze spaní praštil, málem jsem jí přerazil nos… Poslední dobou je to se mnou dobrý, až na ty sny… Zdává se mi o nějakém tmavém místě, kolem se válí mlha a já cítím, jak se něco uvnitř mě hýbe… uh, je to tak odporné, úplně jsem se otřásl, když to píšu. Probudím se ze spaní křikem (a budím i ji – jak by mi určitě taktně připomněla). Zdá se, že výpadky paměti přichází častěji. Doktor mi zvýšil dávky léků, říká, ať si odpočinu, ale já nemůžu přestat učit. Bojím se, že pokud přestanu, tak se to třeba zhorší…

Byl jsem v nemocnici, Klára se bála, že mám možná nádor. Trochu mi to nahnalo strach. Popravdě, když jsem šel na to CT, byl jsem podělanej až za ušima. Nechci umřít. Ne teď. Úplně jsem ale cítil, jak to do sebe všechno zapadá, že mi tam ten nádor určitě najdou. Když mi pak zástupce primáře tvrdil, že to mám čistý, nechtěl jsem mu věřit. Normálně jsem ho přinutil to ještě jednou podrobně prozkoumat. Hrozně se divil, že místo toho, abych byl spokojenej, mermomocí se tam snažím něco najít. Nádor jsme ale díkybohu vyloučili. Takže by to přece jen bylo neurologické? Nechci o Kláru přijít, je jen otázka, jak dlouho ji to ještě bude bavit. Musíme si o tom promluvit. Na Slevomatu jsem koupil víkend na Kvildě, Klára je romantická, má ráda přírodu a výšlapy, a mně čerstvý vzduch taky udělá dobře.

Ta vzpomínka mi vtrhla do hlavy jako divoká voda. Kvilda. Ráno ojíněné chladnou mlhou stoupající z lesů. Křiklavě zelené stromy a tráva ohýbající se pod údery větru. My dva, o něčem hovoříme, kráčíme s batohy na túru, šmolkově modrý penzion nám mizí za zády. Chtěli jsme vyrazit do Srní, dát si tam oběd a pak pokračovat možná až na Kozí hřbety. Pátral jsem v paměti po podrobnostech. Co bylo předtím a co potom?

Ta cesta na Šumavu byla důležitá.

Odbočili jsme z cesty, byl to můj nápad. Chtěl jsem prozkoumat nějakou pěšinu, přestože Klára říkala, že tam žádná není. Musel jsem. Viděl jsem ji přímo před sebou, jasnou jako slunce… Cítil jsem se nabitý energií. Táhnul jsem Kláru lesem a odbýval její námitky, uvnitř jsem se celý chvěl nervozitou, očekáváním, i když jsem netušil proč… To ta cesta… přitáhla si mě jako magnet. Klára namítala, že takhle to na Kozí hřbety nestihnem, ale já jsem jí ani neodpověděl a hnal jsem se dál… křovinami, lesem i mlázím. Stěží se mnou držela krok. Přišli jsme až k tomu betonovému bunkru ztracenému hluboko v lese. Byl zamčený. Musel jsem se podívat dovnitř, přestože Klára protestovala… musel jsem!

Jak to bylo dál? Soustřeď se… jak to bylo dál?

Potřeboval jsem se něčeho chytit, a tak jsem se vrátil k deníku. Příštích několik stran ale bylo vytržených. Nebylo pochyb, že je předtím někdo popsal, na další stránce byly dosud patrné stopy od hrotu propisky, kterou pisatel křečovitě svíral.

Popadl jsem sešit a položil ho na špinavou podlahu. Lehce jsem na stránku přitlačil a krouživě s ní několikrát přejel po špinavém prachu. Nebylo to tak efektivní jako nastrouhaný grafit, ale stačilo by mi několik slov, která znovu nahodí motor vzpomínek.

Naklonil jsem stránku tak, aby na ni dopadalo co nejvíc světla. Bílé linky textu, vyryté v ušpiněném listě, byly téměř neviditelné, přesto se dalo zachytit, že se rukopis změnil. Písmo už nebylo ani zdaleka úpravné a zakulacené. Protáhlo se do ostrého škrabopisu, hemžilo se škrtanci, byla v něm přečmáraná slova i celé věty. Rozluštil jsem jen několik slov: bunkr… mříže… kostra… a potom ještě to poslední, co jsem přečetl bez potíží: má vina… je mrtvá.

Jako by ta slova uvolnila záklopku. V mojí hlavě se otevřely tajné dveře ke komoře napěchované vzpomínkami. Obrazy a pocity vtrhly dovnitř a zahltily mě, jako když se provalí přehrada. Vytřeštil jsem oči a pojímal tu záplavu, jak jsem jen dokázal. Bylo toho tolik, barevný děsivý chaos bez rozlišení, co bylo předtím a co potom. Dozvěděl jsem se, že jsem to byl já, kdo stránky vytrhl a spálil.

Chtěl jsem svou minulost sám před sebou ukrýt, utéct před ní, protože byla příliš strašná na to, abych s ní dokázal žít. Četl jsem v deníku dál. Věci do sebe začínaly zapadat a celkový obraz se mi vůbec nelíbil. Jméno Kláry jsem v deníku už vůbec nezmiňoval, jako by nebyla. Nahradila ji tajemná žena ležící vedle mě v posteli.

V dalších zápisech jsem popisoval své noční můry. Opakovaly se, jejich průběh se rozvíjel. Při pozdějších zápisech v deníku jsem často listoval v těch prvních, a pokaždé jsem znovu prožíval děsivé překvapení a obavy o osud Kláry. Výčitky mě pálily jako roztavené olovo, slýchal jsem volání, které mi nahánělo husí kůži. Postavil jsem si v podzemí hrůzný chrám jako vzpomínku. Jako trest.

Proč jsem to udělal? A proč si z výletu na Šumavu pamatuju jen zmatenou noční můru? Co se tam se mnou stalo?

Moje Klára byla tam dole. Hluboko dole. Tichá, zmučená a samotná. Lapená v podzemí v mém sklepě, její skutečné tělo ale tlelo možná stovky kilometrů odsud.

Ten neustálý kolotoč ochromujícího děsu, pocitu viny, výpadků paměti, strašných snů a chlastu se roztáčel stále rychleji. Snaha zachovávat ve škole dekorum byla absurdní a ničila mne. Možná jsem si myslel, že když ukryju minulost ve sklepě, zmizí z mého života jako kosti zahrnuté podzimním listím. Možná jsem si myslel, že dokážu předstírat, že žádná Klára nikdy nebyla. Možná jsem si myslel, že můžu utéct sám před sebou.

Dnes to ale skončilo, protože jsem doběhl až na kraj propasti. Teď jsem se nejvíc děsil toho, abych na vše zase nezapomněl a znovu se neztratil v bludišti vlastního šílenství. Proto jsem vypil asi litr kávy a byl celou noc až do rána vzhůru. Hned jak se rozednilo, koupil jsem si jízdenku a nasedl na první vlak do Vimperku. Jestli chci zjistit, co se doopravdy stalo, a jestli je moje Klára mrtvá, jak stálo v deníku, musím se o tom přesvědčit na vlastní kůži.

Kapitola X

Uběhl měsíc, a Mája stále žila. A pak přešla zima. A jaro. A léto. Byla si skoro jistá, protože si vyrobila kalendář. Dny a noci rozeznávala podle oblohy, která se objevovala v prasklině u stropu. Na odvrácené straně jednoho z katafalků vyryla ostrým kamenem čárku za každý den. Trvalo jí to dlouho, ona ale měla čas.

Některé věci se změnily, a některé zůstaly stejné. Šváp ji držel zavřenou v kryptě pod rozpadajícím se kostelem. Nepravidelně za ní docházel většinou dvakrát až třikrát týdně, snažila se sledovat jeho zvyky, příliš se jí to ale nedařilo, protože neměla hodiny ani nevěděla, co se děje ve světě venku. Nosil jí jídlo, oblečení, dokonce jí tam nechal i slabou baterku, baterie ale měla na příděl jako odměnu za mimořádnou poslušnost. Za neustálého pobytu v temnotě se jí zlepšil zrak tak, že už baterku nepotřebovala, nechtěla ale, aby to Šváp věděl. Kryptu už znala nazpaměť, každý její kout, každou nerovnost, proláklinu či prasklinu. Když tam byla sama, cítila se bezpečně.

Švápovy návštěvy ji stále děsily. Nikdy nevěděla, co se může stát. Mohl ji zmlátit pěstmi, dělat jí ty hnusné věci, anebo se jen bavit na její účet. Někdy k ní byl dokonce i přátelský, pak se ale něco za jeho očima pohnulo, cítila tu černotu uvnitř, jako by ho přesahovala a vystupovala na povrch. V tu chvíli z něj čišela taková hrůza, že se Mája nedokázala ani pohnout. Nepomáhaly prosby, pláč ani vzdor. Jednou jí zlomil ruku, podruhé jí rval chomáče vlasů a smál se jako šílený. Ona před ním ale měla tajemství. I když jí pokaždé svázal ruce želízky, a přestože byl mnohem silnější než ona… Mája věděla, že jednou ji přijdou zachránit. Musí jen vydržet. Řekl jí to ve snu táta. Vydrž, pomoc přijde. Nenecháme tě tu.

V některých snech to už dokonce viděla. Přišel táta s patronami omotanými křížem kolem prsou a mamka s košíkem plným hub. Jindy zas přijela na kole benešovská babička a volala škvírou ve stropě na Máju, ať si naskočí… První měsíce se jí zdálo o rodičích každou noc. Budila se s brekem. Později ale sny odeznívaly, a poslední dobou už se jí nezdálo nic. Upadala do spánku několikrát denně, a vždy spala několik hodin.

Šváp nesnášel, když mluvila o rodičích. Když jí ukázal ta dvě těla zahrabaná do země, lehce ho prokoukla. Zkoušel ji zmást, ona ale moc dobře poznala, že to nebyli její rodiče… Jednou se mu vysmála a vmetla mu to do tváře; slíbila mu, že až se pro ni vrátí z Německa, táta ho umlátí k smrti. Tehdy ji málem umlátil on. Bil ji pěstmi a kopal do ní, až ztratila vědomí. Když se probrala, byla strašně oteklá, všechno ji bolelo a viděla jen na pravé oko. Tehdy pochopila, že se Šváp jejího táty bojí, a rozhodla se, že už mu to nebude říkat. Bylo mnohem chytřejší tvářit se, jako že jsou mrtví – zvyšovalo to šanci, že Šváp neuteče dřív, než sem táta dorazí a vyřídí si to s ním. Mája se toho dne nemohla dočkat.

Kryptu už znala nazpaměť. Mohla ji přejít tam i zpět poslepu a vyhnout se všem překážkám. Pojmenovala si jednotlivé katafalky podle toho, kdo ve kterém přespával. Žila ve vybrané společnosti dávných králů a královen, princů a princezen. Každý den je všechny obešla a hovořila s jejich duchy. Její nejoblíbenější byl princ Jan z Dračích hor. Děd Vševěd jí téměř nahradil rodiče a princezna Jasněnka zase nejbližší kamarádku. Babička Ludmila na ni byla milá, a vždycky, když se Mája posadila na její hrob, vyprávěly si navzájem pohádky.

Ke škvíře ve stropě se ráda chodila dívat na oblohu a poslouchat zpěv ptáků. Sluch se jí zlepšoval, naučila se zachytit i vzdálené zvuky a poznala podle nich náladu lesa. Stával se pro ni otevřenou knihou, učila se na dálku číst ve větru, šumění listů, volání zvířat i zurčení vody. Někde blízko totiž tekl potok a Mája se divila, že si ho dřív nevšimla. V kostele nad kryptou zahnízdily žluvy. Mája hnízdo neviděla, slyšela ale, když vyvedly mladé. To pípání a pískání ji bavilo, stejně tak i to, že si jedna ze žluv oblíbila keř kousek od praskliny ve stropě a pravidelně tam přilétala zpívat. Mája někdy dokonce zahlédla její žlutozelenou hlavu, jak nakukuje dovnitř.

Do krypty občas přicházela i další zvířata. Vždycky ale jenom ta malá, která se dokázala protáhnout mříží. Mája se jich nejdřív bála. Odmalička nesnášela krysy – tedy myslela si, že nesnáší krysy, protože všichni nesnášeli krysy. Nikdy ale vlastně žádnou neviděla, pokud nepočítá tu, kterou zahlédla na panelákovém sídlišti, kde bydleli, když šly ráno s mamkou do školy. To byla ale stěží víc než šedá šmouha, která se mihla u popelnic. V kryptě krysy poznala zblízka.

Ach ano… krysy.

Čas letěl a čárky na kamenném katafalku se rovnaly do řad jako vojáci. Jednoho dne zjistila, že jí po stehně stékají kapky krve. Vyděsilo ji to, nejdřív si myslela, že má nějaké vnitřní zranění, pak si ale vzpomněla na to, co jí kdysi řekla maminka. Už jsem ženou, uvědomila si. Bylo jí z toho zle. Nešlo o tu krev, které bylo jen maličko, ale kvůli menstruaci si uvědomila, jak strašně se po měsících věznění změnila. Dětství bylo pryč. A pokud nic neudělá, za chvíli bude pryč i vše ostatní.

Když za ní ten večer Šváp přišel, byla zmatená. Jedno ale věděla jistě, strašně ho nechtěla vidět, děsila se ho víc než kdy předtím, a tak se mu schovala. Z prachu a vody umatlala řídké černé bahno, kterým si pomazala celé tělo. Ukryla se za jeden z katafalků, lehla si na zem a vmáčkla se k němu nejblíže, jak se dalo, jako by se mohla vpít do toho nejčernějšího stínu. Ani nedutala, když Šváp přišel a začal ji volat.

„Ty mizerná kurvo, co je to zase za hru? Chceš to taťkovi udělat zábavnější? No jak myslíš… dojdu si pro tebe a pak si to vyžereš i s omáčkou. Rozumíš? Ten talíř si vylížeš, to ti garantuju…“ V jeho hlase zněla rostoucí podrážděnost.

Mája se třásla. Slyšela jeho kroky, viděla světlo lampy, jak vrhá stíny po místnosti, zatímco Šváp procházel mezi hroby. Srdce jí bilo jako splašené, připadalo jí, že to bušení musí být slyšet až u vchodové mříže, která zůstávala otevřená. Tiskla se do skuliny u katafalku a sledovala světlo lampy, které doputovalo až na konec první místnosti a vnořilo se do druhé.

To byla její šance! Její jediná šance…

Neslyšně vyskočila na nohy a chtěla vyrazit, když si všimla zlověstné siluety, sedící jako kamenný chrlič na katafalku asi pět metrů daleko. Švápovi zářily oči záští, seděl na bobku a opíral se o dlaně, přikrčený jako smrtící pružina. Všiml si jí ve stejné chvíli jako ona jeho.

Zařval a skočil.

Byla rychlá. Překulila se na stranu. S její reakcí nepočítal, místo toho, aby ji sevřel ve spárech, narazil hlavou do zdi. Jiného člověka by náraz omráčil, Šváp se ale jen odrazil. I on byl děsivě rychlý a dalším skokem byl u Máji, která se teprve hrabala na nohy. Chytil ji za vlasy a smýkl s ní na zem. Nakopl ji, a když se chytila za břicho, udeřil jí hlavou o katafalk.

Svět se jí rozmlžil. Dívala se na něj a viděla ho čtyřikrát, obrazy jí tančily před očima, jako by se dívala do svého kaleidoskopu. Cenil na ni žluté zuby, oči měl zapadlé a černé. Po čele mu z rozbité hlavy stékala krev. To její zásluhou mu tekla krev! Než ztratila vědomí, Mája se ušklíbla.

Probudila ji ostrá bolest. Nejdřív nedokázala říct, co ji bolí nejvíc, měla napuchlou hlavu, celé tělo prokřehlé, musela ležet na ledové podlaze mnoho hodin. Nejvíce ale bolest vystřelovala z nohou, cítila zvláštní tah, jako by jí něco trhalo za chodidlo levé nohy. Mája se malátně narovnala a zahlédla, jak se od ní rozprchla skupina těl.

Byly to krysy, které jí ožíraly prsty u nohou.

Mája vykřikla bolestí i hnusem. „Zabiju vás, vy svině, zabiju!“

Noha ji pálila, hluboké ranky krvácely. Na prostředníku svítila mezi masem kost.

Mája se doplazila k nádobce, do které zachytávala vodu, a rány si vymyla. Poté je ovázala pruhem plátna, který utrhla z košile. Brečela a nadávala, ale ty zvuky nezněly lidsky, spíš jako naříkání laně, která se chytila do pasti a ví, že v ní umře.

To byl začátek velké Sedmidenní krysí války, na jejímž konci byla jedna mrtvá krysa, kterou Mája přilákala na návnadu jídla a udupala ji. Žádnou další sice ulovit nedokázala, leccos se ale mezi nimi vyjasnilo. Ona byla predátor a krysy ji začaly respektovat.

Bylo to draze zaplacené a vlastně bezvýznamné, ale bylo to vítězství. Ještě raději si ale Mája přivolávala obraz otřeseného Švápa, kterému stéká po čele krev.

Chvíli se krys bála, spala velmi lehce, a pokaždé, když nějakou uviděla, zaháněla ji křikem a dupáním. Časem to ale dělat přestala, protože ji už neohrožovaly. A i když se k dívce žádná z krys nepřiblížila na víc než metr, Mája poznala, že zvířata nějak vycítila, že ona není jejich nepřítel. Ani oběd. Víckrát už ji krysy nenapadly. Respektovaly její životní prostor, jen jedna občas přišla až skoro k ní, chvíli panáčkovala, prohlížela si ji očima jako korálky, jako by věděla…

„Kolikátá asi jsem?“ ptala se krysy a snažila se pozorovat její reakci, jestli jí nějakým krysím způsobem nenaznačí odpověď. Pokud ji ale zvíře znalo, nechalo si ji pro sebe, nebo Máje odpovídalo tak, že mu nedokázala porozumět. Nepřestávala to ale zkoušet.

Byla ke kryse upřímná: „Víš, radši si na mě moc nezvykej, už brzo budu pryč. Dnes se mi zdálo o babičce z Benešova, přišli za ní ze školy a řekli jí, že kdybych takhle pořád chyběla, budu muset opakovat celý první stupeň. Babičku to tak rozčílilo, že vzala kosu, se kterou vždycky seče zadní zahradu, a vydala se na Šumavu. Stopovala mě podle papírků od bonbónů a nakonec mě tu našla v té jeskyni i se Švápem. On se na ni začal sápat a říkal jí přitom o těch strašných věcech, co se mnou dělal. Já jsem se tolik styděla, že jsem jen zírala do země a nemohla se ani hnout. Ale babička už to nemohla poslouchat, a tak mu zabořila kosu do břicha tak, že vyjela na druhé straně. A potom mu s ní usekla hlavu. Cákala z něj krev a lítala až do stropu a já jsem dostala hrozný záchvat smíchu, a pokaždé, když už jsem myslela, že to přejde, tak mu znova vystříkla krev z krku a já se zase rozesmála.“

Krysa chápavě pokyvovala, oči jí svítily vzrušením. Jako by říkala: „Tak až se to stane, Májo, my s kamarády přijdeme a sežereme jeho maso i kosti, aby vůbec nic nezůstalo.“

Celé dny ale Mája netrávila vysedáváním, to tedy ne. Po minulé příhodě věděla, že příště musí být rychlejší a silnější. Věděla, že až ji přijdou rodiče zachránit, musí být připravená. Určitě ji čeká namáhavá cesta. Možná budou utíkat a Šváp je bude třeba honit… už jen z toho pomyšlení ji mrazilo. Každý den tedy cvičila. Běhala slalom mezi náhrobky, dělala dřepy a leh-sedy, které si pamatovala z hodin tělesné výchovy. Zdvihala nad hlavu prasklý kus kamenné sochy. Skákala přes švihadlo, které si vyrobila z kalounu, nalezeného v jedné z rakví. Dokonce dělala i kliky, i když ji zpočátku hodně bolel pahýl po prstu, který jí Šváp v návalu zlosti ukousl.

Cvičením se dokázala zahřát i v ranních hodinách před východem slunce, kdy byla v kryptě největší zima, a když ani to nepomáhalo, tiskla se k zemi ohřívané podzemními prameny. Zkoušela na jednom místě vyvrtat díru dost hlubokou, aby se dostala k vroucí vodě, pod vrstvičkou hlíny ale narazila na skalní podloží. Tolik to nevadilo, stejně už jí nebývala taková zima jako dřív. Otužila se.

* * *

Ležela na zemi. Její tělo se nekontrolovatelně třáslo. Divoce mrkající oči měla upřené do stropu, ale nic neviděla. Z koutku úst jí stékala krev. Mája se zkusila posadit, tělo ji ale neposlouchalo. Najednou se jí zhoupl žaludek a začala zvracet, nedokázala se ale pohnout, cítila, jak se jí tím pálivým hnusem plní jícen, krk a ústa, potřebovala se nadechnout a už se bála, že se udusí, nakonec se jí ale podařilo aspoň obrátit hlavu, aby to šlo ven na studenou podlahu a do jejích vlasů.

Ještě hodinu takhle ležela, napůl omráčená, otřesená. Hučelo jí v uších, chvíli ten zvuk poslouchala se zájmem, než se jí z něj opět udělalo špatně.

Tělo měla v jednom plameni, na mnoha místech jí nabíhaly tmavé modřiny, a když se konečně otočila alespoň na břicho, všimla si, že celý obličej jí pokrývá škraloup zaschlé krve. Snažila se rozpomenout na to, co se vlastně stalo. Vzpomínky přicházely jen pomalu…

Nejdřív ze všeho uslyšela ten hlas. Hlas na schodech vedoucích do krypty z kostela, rozpadajícího se nad její hlavou.

„Tak kdepak jsi? Pojď mě přivítat. Tvůj miláček je tady!“ Zvuk kroků. Skřípání klíče hrubě vraženého do klíčové dírky. Hlas měl rozvernější, než si kdy pamatovala. Zmátlo ji to a vyděsilo. Držela se v zadní kryptě, trpně čekala, až k ní dojde a chytne ji za vlasy.

„Táta je tu!“ vřískl jí do ucha. „Tak se starej.“ Silně z něj táhl líh, oči mu opilecky zářily. Byla v nich i obvyklá temnota, vynořovala se ale a mizela jako zrádný příliv. Mája se snažila nedělat problémy, opravdu se snažila.

„Už nejsi člověk…“ zněla jí v uších jeho slova. Držel ji pod krkem a šeptal jí do ucha: „Jsi věc. Moje hračka. Je ti to jasný?! Zopakuj to.“

„Jsem tvoje hračka,“ řekla bezvýrazně.

„Tak na to nezapomínej. Žiješ jen proto, že jsem ti to dovolil.“

Mlčela.

Sevřel v pěsti košili, kterou jí přinesl teprve před čtrnácti dny, a rozerval ji. Stáhl ji dívce přes ramena tak, že nemohla pohnout rukama. Hodil ji na záda na jeden z katafalků a nadzvedl ji za nohy, jako když zabíjel ušáky. Nevzpouzela se, i když to pálilo a bolelo. Když skončil, vylovil ze svého batohu flašku a pořádně si přihnul. Po tom, co ji trápil, většinou hned odcházel, dnes se k tomu ale neměl. Máju to vyděsilo. Šváp se s přivřenýma očima usmál, postavil mezi ně rozsvícenou lampu. Díval se a jen tak seděl. Vyčkávala a její napětí rostlo.

„Zdají se mi sny,“ začal se jí svěřovat. „Moc krásný sny, ty malá bestie. Je to příběh na pokračování, kterej mi žere duši… jako by ji hryzali červi. Džin v lampě, víš? Moje tělo je ta stará, hnusná lampa… Je to pořád uvnitř, v mojí hlavě… slídí to za očima. Líbíš se tomu.“

Blábolil nesmysly a Mája mu nerozuměla. Byl opilý.

A potom Šváp vytáhl z tašky zvláštní krabici, lahvičku a odřený kožený penál. Když ho rozepnul, zaleskly se v něm dvě řady ocelových nástrojů, připomínajících bodáky, dláta a jehly.

„Budu ti o těch snech vyprávět. Těšíš se? Budou to pohádky bolesti.“

„Ale já jsem udělala, co jsi chtěl.“

Byl tak zaujatý, že jí ani neodpověděl. Rozprostřel přes katafalk deku a přinutil ji, aby si na ni lehla. Lampu přitáhl až k její hlavě, oslepovala ji.

„Prosím,“ zakňourala Mája. „Neubližuj mi.“

Šváp si rozložil výbavu. Vyndával i další věci. Do misky nalil bezbarvou, ostře čpící tekutinu. Mája slyšela, jak rozšrouboval některé z lahviček, které si přinesl.

Jednou rukou jí zafixoval hlavu a černou jehlu přiblížil až k jejímu oku. Špice byla jen několik milimetrů od zornice, Mája na ni nedokázala zaostřit.

„Vidíš ten hrot? Jestli se jenom pohneš, vypíchnu ti oko. Ty víš, že to udělám, že jo?“

„Ano,“ řekla, aniž se pohnula. Bála se i dýchat, a přitom se jí tolik rozbušilo srdce. Věděla, že to udělá.

„Mysli na to. Já tvoje oči nepotřebuju, jeden pohyb, a seš bez oka.“

Potom jí odhrnul vlasy z čela a začal do ní bodat těmi jehlami. Zpočátku to tolik nebolelo, ale jak běžely minuty, bodalo to pořád víc. Pálilo to. Máje stékaly z očí slzy. Šváp se nad ní skláněl, pracoval s fanatickým výrazem, jazyk měl lehce povysunutý, jeho páchnoucí dech ji zaplavoval jako těžký mrak. Bolelo to, často jí otíral z tváře krev. Když skončil s čelem a obočím, začal se věnovat kůži kolem očí. To pálilo ještě víc, trýznilo ji to. Tiskla se do kamene, prosila ho, naříkala, ale neuhnula. Pamatovala na jeho hrozbu a ani na okamžik nepochybovala o tom, že by ji splnil.

Bodal ji a píchal jehlami, které namáčel v lahvičkách z tmavého skla. Co chvíli si také přihýbal chlastu, který smrděl po pelyňku. Mája viděla, že je unavený a že mu chvílemi padá hlava. On ale nepřestával, z obličeje mu kapal pot a pálil Máju v otevřených ranách. Celý obličej měla od krve, hořel jí v jednom ohni. Po několika hodinách začínala uvažovat nad tím, jak moc potřebuje obě oči.

Když Šváp konečně skončil, lahev od kořalky byla prázdná. Jehly mu vypadly z rukou, vyčerpaně si složil hlavu na ruce. Mája ho napjatě sledovala. Uběhlo několik minut. Usnul? Nebo to jenom hraje? Je to další z jeho krutých zkoušek? Vnímala každý detail. Šváp měl oči zavřené, z koutku úst mu kapala slina. Na tváři mu rašilo šedé strniště, žlutá kůže byla hrubá jako pergamen. Čelo a skobovitý nos se mu dosud leskly potem, který vystupoval jako krupička kolem jednotlivých pórů.

Opatrně se nadzvedla. Jako duch se svezla z katafalku. Šváp se ani nepohnul, pravidelně oddechoval. Mája ho dlouho sledovala, teprve teď mohla uvolnit veškerou svou nenávist. Cítila, jak jí zmuchlala tvář v odpornou masku. Dívala se na spícího muže a nenáviděla ho celou bytostí. Vyprostila ruce z košile, kterou si přetáhla znovu přes holá ramena, a vpředu její cípy svázala na uzel.

Dotkla se dlaněmi vlastní tváře, a když se na ně podívala, byly rudé od krve. Stejně jako celý její obličej. Připadala si jako ve snu, těžkopádná a pomalá, jako by plavala v sirupu. Ohlédla se ke vchodu a snažila se rozpomenout, jestli Šváp při příchodu zamykal. Byla si téměř jistá, že tentokrát na to zapomněl, že se tak těšil, až jí bude ubližovat (protože na dnešek si přece připravil něco speciálního), že nebyl dost opatrný. Že poprvé udělal chybu. Možná že je to její jediná šance! uvědomila si.

Ohlédla se na něj, jak tam ležel nehybný, a přitom děsivě nebezpečný jako mrtvý pavouk v rohu okna, který náhle zmizel… Hrdlo jí zadrhla ocelová smyčka. Něco ji sevřelo tak silně, že nedokázala dýchat – to ji zmrazil strach, shrbil jí záda a podlomil kolena a Mája si musela přidřepnout a opřít se rukama o zem. Teprve dotyk dlaní a studeného kamene jí vrátil alespoň trochu síly.

Znovu se podívala na chrápajícího Švápa. Nikdy mě nenechá odejít, pomyslela si. Bude mě stíhat, kamkoli půjdu, nikdy se nezastaví, půjde po mně pořád, dokud mne neuštve. Lesy jsou jeho teritorium, nikdy se z nich nedostanu živá, ale i kdyby se mi to podařilo, půjde za mnou třeba na kraj světa…

Zírala na Švápa a cítila, jak se okno příležitosti zavírá. Vteřiny letěly.

Přistoupila ke stolu a popadla úzký bodec, největší z celé sady. Sevřela ho v pěsti a poprvé ji napadla ta strašná věc, kterou musí udělat, ještě než začne utíkat o život. Svírala zbraň křečovitě, po špičkách se přibližovala, až stanula nad svým věznitelem. Ochromoval ji takový strach, že se nekontrolované třásla. Zvedla pravačku, napřáhla se. Dívala se na tepající žílu na jeho krku. Viděla, jak se jen kousek pod kůží valí černá řeka hnusu, která drží to prase při životě. Stačilo švihnout rukou a zabořit mu čepel do ohryzku, hluboko, až po rukojeť. Z rány se pak vyvalí řeka krve…

Nešlo to! Nedokázala se k tomu přinutit. Stála nad ním a zatínala zuby, po lících jí stékaly slzy vzteku a hořkosti. Udělej to! řvala na sebe v duchu. Udělej to! Ta druhá část jí ale šeptala: není ti ani třináct, a chceš zabít dospělého? Vždyť ani nevíš, jak zabít člověka. Nikdo tě to neučil. A co když se to nepovede? Co ti udělá? Utrhne ti ruce? Oslepí tě? Uřízne ti prsa, jak vyhrožoval? Přinutí tě sníst vlastní prsty?

Stála nad Švápem s napřaženým bodákem a snažila se sebrat veškerou odvahu, aby mu zabořila zbraň do krku, aby tu zrůdu zabila, a najednou zjistila, že zírá do jeho otevřených očí.

„Dobrýtro,“ řekl Šváp a v ústech se mu zaleskly špičaté zuby. „Nemůžeš říct, že bys nedostala šanci.“ Pak ji udeřil do ruky tak, že jí něco ruplo v předloktí a bodec odlétl do tmy. Vrazil jí pěstí do břicha. Skučela a svíjela se na zemi, Šváp ji mezitím nakopl, až narazila zády na hrob. Zmlátil ji tehdy do bezvědomí.

Když se konečně probrala, byl pryč. Válela se na ledové zemi, strnulá a ztuhlá, celý den ještě nedokázala vstát. Blouznila horečkou a spalovala ji žízeň. Bolelo ji celé tělo, každý sval. Žebra pokrývaly modřiny a vystřelovala do nich ostrá bolest… a její tvář byla jeden strup. Mája se proklínala, plakala… promarnila svoji šanci.

Uběhlo šest dní, a nikdo nepřišel. Kdyby neměla zásobu vody ve starém kbelíku, do kterého zachytávala kapky, nejspíš by umřela žízní. Měla strašný hlad a byla tak slabá, že se stěží držela na nohou. Přestala cvičit, protože jí na to nezbývala energie. Spala jen krátce, ale i šestkrát v průběhu dne. Bála se, že ztratila přehled o čase. Přestože se to ale na počátku zdálo nemožné, každý den jí bylo o něco lépe. Bolest odcházela jen pomalu, naražené kosti a otoky mizely. Zlomeného naštěstí nic neměla, možná až na žebro, protože ji bolelo každé nadechnutí. Hlad a žízeň ji ale stravovaly hůř. Když Šváp sedmého dne přišel, nevěděla, jestli má být ráda, nebo si zoufat.

Couvala před ním až do nejvzdálenějšího rohu krypty. Bála se, že ji bude opět bít, nebo že ji přišel zavraždit, zároveň něco uvnitř ní doufalo, že to opravdu udělá a ukončí tak její trápení. Šváp měl ale překvapivě dobrou náladu – nemluvil o minulém týdnu a choval se, jako by se nic nestalo. Byl hovornější než obvykle, přinesl jí zásoby jídla. Konzervy, kompoty, dokonce i nějaké ovoce. Když jí nabídl čokoládu, zastavilo se Máje málem srdce. Jak dlouho už neměla nic sladkého? Pamatovala si vůbec ještě tu vábivou chuť? Čokoláda… Nevzala si ji, nedokázala překonat vzdor, který se v ní náhle zvedl… Šváp na ni zařval, že je nevděčná kurva, a mrsknul čokoládou kamsi ke stěně do míst, kam chodila na záchod.

Potom jí kolem krku uvázal psí obojek a na provaze ji vyvedl ven, do rozpadajícího se kostela.

Mája se snažila vychutnat si každý okamžik, přestože byl již podvečer a světlo bylo pořád bolestivě jasné. Radost jí nemohlo zkazit ani to, že jí poručil, aby šla po čtyřech jako zvíře. Jehličí se jí zapichovalo do kolen, kamínky do nich vyrývaly rudé otlaky. Naštěstí ale nešli daleko. Mája se tiše radovala z trávy a ze stromů, které jí přišly oslnivě zelené, z ptačího zpěvu, který tady zněl ve srovnání s kryptou tak hlasitě a ostře.

Šváp ji dovedl až k potoku, kde jí dovolil se umýt. Dokonce jí s tím i sám pomáhal. Zvlášť mu záleželo na tváři, trval na tom, ať si omyje všechnu zaschlou krev. Voda byla ledová, až Máju svíralo, zároveň ale byla strašně příjemná, očišťující. Nejradši by se v ní rozpustila. Cachtala se v potoce, přestože byla celá modrá a zuby jí cvakaly o sebe, hodně se taky napila, dřív než jí to stihl Šváp zakázat. Když byl s její očistou spokojen, zavolal si ji a zevrubně ji prohlížel. Nejvíc pozornosti věnoval obličeji, chytil dívku za bradu a natáčel ji do stran.

„Cos mi to udělal?“ zeptala se ho.

Šváp dlouho mlčel a v očích mu hrály ohně. „Začal jsem ti vyprávět svoje sny.“ Zasmál se tak, že se ho radši už na nic neptala.

Potom ji odvedl zpátky do krypty.

Dělal jí ty ošklivé věci a šeptal jí do tváře: „Jsi jenom moje. A každýho, kdo to bude chtít změnit, zabiju. I kdybys to měla bejt ty sama. Zabiju tě!“

Mlčela.

„I kdybys utekla, už nikdy se přede mnou neschováš. Poneseš si na kůži můj otisk. Můj příběh. Moje noční můry…“

Když odešel, vrhla se do páchnoucího rohu pro čokoládu. Prsty se jí třásly, když ji zbavovala obalu. Staniol se zaleskl jako svatá relikvie, bez váhání ho roztrhla a narvala si celý řádek hnědých kostiček do pusy. S prvním ochutnáním ji zalilo blaho, zuřivě čokoládu žvýkala a cucala a po tvářích jí tekly horké slzy. Byla si jistá, že nic lepšího v životě neochutnala. Nenáviděla se za to, ale v téhle chvíli mu byla vděčná. Cpala se sladkostí, až od ní měla celou pusu, a nakonec si olízala všechny prsty i papír, na kterém zůstala stěží víc než čokoládová vůně.

Čas běžel. Mája si zvykla vyplňovat samotu rozhovory s duchy. Princ Jan z Dračích hor měl tvář Tondy z Benešova, hodná Ludmila, které se svěřovala, zase vypadala trochu jako babička. Tvář děda Vševěda připomínala babiččina zesnulého manžela, kterého Mája nikdy osobně nepoznala, pamatovala si ho ale ze svatební fotky, kterou měla babička pověšenou nad postelí. Jasněnka, Růženka a Sněhurka byly princezny, a jako takové se chovaly. Někdy s nimi byla legrace, jindy jí ale přišly nedůtklivé a nafrněné.

„Vy si tady ležíte a myslíte si, že jste bůhvíco!“ spílala jim Mája. „Měly byste si to zkusit. Přežít jednu návštěvu toho hajzla… to byste ty nosy neměly tak nahoru.“

Většinou na ni ale byly princezny milé. Postupem času si oblíbila jeden hrob, který na počátku nikomu nepřidělila. Stál až na samotném kraji řady, jen kousek od praskliny ve stropě, kterou seshora dopadalo do krypty sluneční světlo nebo svit měsíce. Dlouho přemýšlela, komu by mohl patřit, a pak ji to jedné noci napadlo a věděla, že to nemůže být jinak.

V tom hrobě ležel Bůh. Ten, o kterém jí vyprávěla babička. Mája tomu moc nerozuměla, ale to nejdůležitější si zapamatovala. Bůh hodně trpěl, a nějak tím zařídil, že nemuseli trpět ostatní. Mája si to pamatovala i proto, že když svůj rozhovor s babičkou převyprávěla rodičům, zrovna nadšení z toho nebyli. Tak to asi byla pravda…

Bůh byl její jediný skutečný spoluvězeň, na rozdíl od ostatních, kteří tam byli docela spokojení, on byl v podzemní kryptě nešťastný. A přitom za ní přišel dobrovolně. Zkrátka jednoho dne se tam objevil, nastěhoval se do hrobu pod „oknem“ a od té doby na něm sedával a vzhlížel škvírou k obloze. Nikdy s Májou nemluvili. Jen se na sebe chápavě podívali, maximálně na ni kývl, jako že ví a chápe… a že jsou na tom stejně. Měla ráda jeho společnost, a tak si často sedla na kraj sarkofágu vedle něj a společně s ním se dívala vzhůru. Stal se jejím nejoblíbenějším společníkem na dlouhé týdny, vlastně až do doby, než se více sblížila s jednou z krys, panem Krysákem.

Mája si zvykla schovávat trochu jídla na horší časy. Ukrývala ho v jedné z kamenných hrobek, do níž potraviny zabalené v látce vkládala prasklinou. Když ji jednou uprostřed noci přepadl hlad a šla uždíbnout ze železné zásoby, zdálo se jí, že tam slyší nějaký šramot. Připlížila se k sarkofágu jako duch a opatrně nahlédla dovnitř. Něco se tam opravdu hýbalo, štrachalo to v hadrech, do kterých zabalila jídlo, a snažilo se to dostat ke kusu tvrdého chleba.

Mája sebrala z podlahy kámen a sevřela ho v pěsti. Připravila se – ať je to, co je to, ona to zabije. Nikdo a nic jí nemá co užírat z cenných zásob! Levačkou sáhla do dutiny, její prsty ale minuly cíl, něco se mihlo kolem paže a vyskočilo na víko sarkofágu. Ozvalo se drobné cupitání a na vzdálené straně víka se náhle objevila krysa.

Mája neváhala a mrštila kámen. Prosvištěl jen pár centimetrů od zvířete, to se ale ani nepohnulo, vztyčilo se na zadní a panáčkovalo. Čmuchalo se zvednutou hlavou, nastavovalo nos nezvyklým pachům a upíralo na Máju oči jako korálky. Nešlo se neusmát, a tak se Mája zašklebila a předvedla pukrle.

„Dobrý den, kryso.“

Krysa přeběhla po desce zleva doprava a znovu se zastavila. Byla ostražitá, k útěku se ale neměla. Potom se Máje taky uklonila:

„Dobrý den, slečno, jmenuji se pan Krysák. A přiznám se, že jsem už dva dny nejedl. Střeva se mi kroutí jak živí hadi.“

„A to neumíte slušně požádat?!“ zeptala se Mája. Stále se na něj zlobila, ale slitovala se. Oddrobila trošku chleba a hodila ho kryse. Ta opět zapanáčkovala, začichala a oběhla kraj desky. Mája měla čas, čekala celou čtvrthodinu, než se tvoreček konečně osmělil dost, aby přeběhl k nejbližšímu drobku a popadl ho do paciček.

Další drobek hodila Mája blíž. Mezitím se sehnula pro kámen a sevřela ho v pravačce. Přiláká-li zvíře ještě o kousek blíž, na metr už nemine. Zabije ho a bude klid. Její zásoby budou v bezpečí.

Krysák ale jako by to věděl. Dvakrát si doběhl pro drobek, toho nejbližšího si ale nevšímal. Mája byla trpělivá, přesto opatrnost krysy nepolevovala. Další drobek proto hodila Mája opět dál, pro ten si pan Krysák doběhl.

„Děkuji, moje milá. To je od vás laskavé, že se rozdělíte, i když máte sama málo.“

„Ale samozřejmě, jsme přece lidi, ne? Ehm, nebo krysy?“ odpověděla mu.

Tu noc už blíž nepřišel, ale neviděla ho naposledy. Pan Krysák se stal jejím občasným návštěvníkem zvenčí. Už ho nechtěla zabít. Svou skrýš zajistila kamenem, kterým vždy ucpala otvor, a pana Krysáka krmila pro radost. Nikdy se k ní nepřiblížil na méně než metr, a ona se ho nikdy nedotkla. Přesto mezi nimi vzniklo něco, co by se dalo nazvat křehkým přátelstvím. Dělal jí společnost, vyprávěl jí lesní příběhy o zurčení potoka a o tom, že stromy opět shodily listy. Mája zas napodobovala krysu, učila se od něj větřit, pohybovat se rychle a neslyšně, a nejvíc se od něj učila opatrnosti. Ó ano, v tom byl pan Krysák opravdu dobrý, zůstával naživu a – za to byla moc ráda – nepřišel jedinkrát, když byl u Máji Šváp.

Přišla další zima a Mája už zapomněla počítat dny. Přestala u pěti set čtyřiceti sedmi, protože to nemělo cenu. Kryptu znala jako své boty, každý její kout, každou překážku, i tu nejdrobnější nerovnost. Věděla, kam dát hrnek či kbelík, aby zachytil nejvíc vody, a jak dlouho trvá, než se naplní. Také si vytvářela a obnovovala tajnou zásobu, kterou před Švápem schovávala. Pokaždé, když jí přinesl jídlo, něco odložila stranou. Jedla ale méně než dřív, a také byla zvyklá občas hladovět.

V počátcích svého věznění se několikrát pokusila zničit zámek na mříži, chtěla ho rozbít kamenem, a když se jí to nepodařilo, zkusila panty. Cloumala s mříží ve snaze vyviklat ji… Šváp si toho ale všiml a strašně ji za to zmlátil, nedal jí pak dva týdny najíst a vyhrožoval, že jestli to udělá ještě jednou, oslepí ji. Nebylo pochyb, že by to splnil, a tak se bála v pokusech o osvobození pokračovat. Dlouho přemýšlela a nakonec dostala nápad.

Každý den ráno a večer chodila kapat do pantů drahocennou vodu. Pokaždé jen několik kapek. Zpočátku se jí tempo zdálo mučivě pomalé, měla ale pocit, že rez se v pantech rozlézá. Děsila se toho skřípání, které se ozývalo, když k ní Šváp přicházel, děsila se toho, že si všimne… On si ale nevšiml. Mříž zkrátka trochu skřípala, v podzemní kryptě se nebylo čemu divit. Každé skřípnutí ale bylo pro Máju malé vítězství.

Ke spánku uléhala u „spací stěny“, v místě, kde podlaha hřála, většinu dne se ale pohybovala po celé kryptě. Jen málokdy jí bylo zima, když se to ale stalo, vždycky si mohla zalézt do hromady hadrů a kůží, ze kterých měla pelech. Hodně spala, protože mohla dělat jen máloco jiného. Když měla sílu, cvičila. Protahovala se, dělala dřepy, běhala. Přeskakovala z katafalku na katafalk. Věděla přesně, kolik kroků jsou obě místnosti široké a kolik dlouhé a v jaké vzdálenosti jsou rozestavěny hroby.

Změnila se… byla hubená, svaly a šlachy jí vystupovaly na tenkých rukou. Kůži měla tak bledou, že byla skoro bílá, někdy si říkala, že musí vypadat jako duch. Oči jí zapadly, byla věčně umazaná. Něco ji svědilo na kůži, celé jedno stehno měla zevnitř rozdrápané a odřené – bylo to lepivé a páchlo to. I na dalších místech mívala vyrážku. Dlouhé vlasy měla zcuchané v jeden chumel, hlavu měla plnou breberek. Když se dotkla rozpraskaných rtů, připadaly jí hrubé jako kámen. Občas tiše zpívala svým spolubydlícím, písně se nesly mezi hroby a občas si je přišly poslechnout i krysy. Objevila místo uprostřed první místnosti, kde se k ní vracely ozvěny jejího zpěvu, a tehdy si připadala, jako by tam nebyla sama.

Často vzpomínala… vzpomínky jí ale připadaly jako leporelo, otáčela stránky dětské knížky a viděla obrázky, které byly nádherné, ale neměly už nic společného s jejím životem… Benešovská babička se změnila ve světici na nebesích, ke které se Mája modlila, a rodiče ve dva anděly, kteří v bájném Německu připravují její vysvobození.

V jednom se ale Mája nezměnila. Nepřestávala doufat, že jednou ji z toho pekla někdo zachrání. Bylo to zoufalé. Naivní. Nesmyslné. A jednoho dne se to stalo…

Kapitola XI

Za okny vlaku letěla krajina středních Čech. Bylo ráno. Široké lány sklizených polí narušené co chvíli šedivými vesnicemi, a zas další lány strnišť… nevzbuzovalo to dojem čehokoli osudového, přesto mne napadaly myšlenky temné, melodramatické a současně intenzivně pravdivé: život je o tom padat a vstávat… jít pořád dál a nést si na zádech svůj strach, který kypí a roste, a když už člověk nemůže jít dál, tak se svému strachu postaví, nebo se zabije. Když jsem nad tím teď přemýšlel, připadalo mi, že jsem došel pěkných pár kilometrů za tu poslední metu. Díval jsem se na ubíhající pole a remízky stromů, aniž bych je vnímal, aniž bych vnímal odraz svých skelných očí v ošuntělém okně rychlíku. Zabít se můžu i později.

Usrkl jsem černé kávy (pil jsem ji poslední dobou místo vody), a znovu jsem se zahloubal do stránek deníku, který jsem našel ve sklepě. Pokaždé jsem si v něm všiml něčeho nového. Jen mě to utvrdilo v tom, že čím déle jsem si ho vedl, tím víc jsem byl mimo sebe. Roztřesené, odpudivé písmo plné hrotů a čmáranic snad ani nemohlo být moje. Když si mě bralo to podivné šílenství, možná jsem se opravdu stával někým jiným, někým, kdo mi naháněl hrůzu. Vybavila se mi Romanova slova o schizofrenii a v duchu jsem mu dal za pravdu.

Vlastně jsem se cestou na nádraží v kavárně Italiano Vero stavil. Bylo ještě před otvíračkou, Luděk tam ale už byl a poletoval kolem jak motýl Emanuel – připravoval si sklo, vařil první ranní kafe a ukusoval rohlík, který si namáčel v jahodovém jogurtu. Trochu sebou trhl, když jsem rozrazil skleněné dveře, jako by na nich nevisela cedulka: Zavřeno.

„Ahoj, já jen…“ nic jsem si neobjednal, jen jsem přišel Luďkovi splatit dluh. Díval se na mě jako na blázna, zatímco jsem mu na pult vysázel osm stovek.

„Co blázníš, Dráste? Vtrhneš mi do zavřený kavárny a máváš tu penězma. Nejsi nemocnej?“

Pokrčil jsem rameny. „Ber, dokud dávám.“

„Heleď, já jsem to minule tak nemyslel. Stačilo by, kdybys to vyrovnal, až budeš mít cestu. Připadám si teď trochu hloupě.“

„To je v pořádku, jen si tak připadej,“ ušklíbl jsem se. „Chtěl jsem srovnat svoje dluhy. Odjíždím.“

Ta pohledná tvář Lucinovi kapku ztuhla. „Doprčic, to znělo jak z nějakýho westernu. Kam se chystáš?“

Nebyl jsem příliš přesný. „Na Šumavu.“

„Tos mě zklamal, koloušku. Podle tvýho tónu jsem čekal, že to bude Arktida, budoucnost nebo alespoň Chánov.“

„No jo, to se lidem kolem mě občas stává, že jsou zklamaný. Tak všechno dobrý, Lucine.“

„Počkej,“ zvážněl kavárník a zadržel mě za předloktí. Tyhle haptické typy… „Minule jsi odešel pěkně rozloženej. Nechceš udělat nějakou blbost, že ne?“

„Víš, jaký výraz má archaická čeština pro homosexuála?“

„Strašně vtipný.“

„Samcoložník.“

„Jako fakt? To Romana zbourá.“

„Opatrujte se,“ rozloučil jsem se a chtěl vyrazit na vlak.

„Počkej ještě!“ zadržel mne znovu Lucin. „Něco jsi tu nechal, a když jsi tu byl minule, tak jsem ti to zapomněl dát.“

Zíral jsem na něj jako zjara. „Netuším, o čem mluvíš.“

Lucin zmizel na chvilku v zázemí a já měl okamžik na to, abych mu tu vyleštěnou, voňavou a stylově vytříbenou kavárnu záviděl. Kdo ví, třeba bych tu jednou mohl dělat pingla, když nebudu moct učit.

„Tady to je,“ vrátil se Lucin. „Vlastně jsem váhal, jestli ti to mám vůbec dát. Je to fakt ujetý.“

Podával mi stoh papírů, které byly něčím popsané a počmárané.

„… když jsi ale byl u toho psychouše, hádám, že to může spíš pomoct.“

Vzal jsem do ruky papíry a téměř vzápětí se mi rozsvítilo. Slohovky.

Opravdu to byly slohové práce čtvrté A. Rychle jsem jimi listoval. Nebyla mezi nimi snad jediná, která by nebyla počmáraná, pokreslená nějakými ornamenty či obrazci. Některé byly zmuchlané a znovu narovnané, ohyby papíru pak někdo pokreslil roztřesenými liniemi, připomínaly labyrint ze zvetšelých stromů, mrtvých kmenů a kamenů udušených pod lavinami mechu. Někomu jinému by možná připadaly jako čmáranice, já jsem v nich ale viděl žlutou trávu nasáklou vodou, mokvající rašelinové podloží a močál. Ožívaly mi před očima. Volaly mne. Na dalších stránkách někdo přes modré písmo žáků načmáral obrazy, které budily hrůzu: totemické stvůry s vyvalenýma očima, černí brouci hemžící se v nekonečném kruhu, ornamenty poskládané z kostí, tvář tak temná a děsivá, že se její oči propalovaly ze stránek papíru. A dále… podivné sochy lidí, až po krk zahrnuté zeminou, pečující a hřejivou, aby jenom hlava vyčnívala nad povrch jako komín pro ty, co se jednou vylíhnou a vyletí ke studeným hvězdám. Jen já jsem věděl, že to nejsou sochy, ale skutečná lidská těla. Bludiště se středem v pavoučí síti…

Vlastně jsem se ani nedivil, že Luděk váhal, jestli mi je má dát. Bylo to dílo psychopata. Přestože jsem si nepamatoval, že bych je pokreslil já, nemusel jsem se na to ani ptát.

„Díky,“ zamumlal jsem a nacpal slohovky do batohu.

„Uvidíme se,“ řekl Lucin a já pominul to, že to znělo jako otázka.

Myslel jsem na slohovky i teď, když jsem svištěl rychlíkem do Vimperku. Pálilo mě pomyšlení na ty strašné obrazy, a zároveň mě přitahovaly. Bál jsem se je vytáhnout z batohu a ukázat dennímu světlu. Byly tak sugestivní, tak děsivé… kdyby je někdo uviděl, hned by věděl, s kým má tu čest. A tak jsem se prozatím raději držel deníku.

Proč jsem v jeho psaní nepokračoval? Proč jsem se rozhodl ukrýt ho a co ve mně vyvolalo tak strašné výčitky, že jsem v nějakém záchvatu postavil tu konstrukci ve sklepě? Odpovědi jsem v něm našel jen některé, protože spousta textu byla přeškrtána k nečitelnosti a mohl jsem se jen dohadovat, kolik tajemství mi zůstává skryto.

Rachocení kolejí mne uspávalo. Tudum, tudum. Tudum, tudum. A pořád dokola… Myslel jsem na Kláru. Nepamatoval jsem si, jak jsem ji zabil, nechtěl jsem věřit tomu, že jsem to opravdu udělal, bylo to ale napsané v deníku. Mučilo mě to. Nenajdu klid, dokud nezjistím pravdu.

Díky deníku jsem si vzpomněl na podivné temné místo, byli jsme na něm spolu, ona a já. Něco se tam stalo. Někde v podzemí… někoho jsme zachránili… zachránili ho… pamatoval jsem si, jak lomcoval mříží… volání… volání o pomoc… vzpomínky byly tak zmatené, nedokázal jsem odlišit realitu a sny… viděl jsem před sebou její tvář, která se rozpadla v prach a zmizela. Byl tam s námi ještě někdo další, nějaký hrůzný stín, vzpomínka na ten stín ve mně vyvolala děs. Víc jsem si vybavit nedokázal. Myslím, že někdo viděl, co jsem Kláře udělal. Svědek. Někdo to viděl a mlčel.

Jako by část mojí mysli pořád doufala, že to bylo jinak, že ji tam najdu živou, čekající na můj návrat. Uřízni jí hlavu! zadunělo mi opět v mysli. Panebože! Co budu dělat, když objevím její tělo? Co udělám potom?

Na to bude čas později. Krok za krokem.

Byl jsem asi opravdu šílený. Hádal jsem se polohlasem sám se sebou. Cítil jsem, jak se uvnitř mě něco hýbe, jak jsem se blížil k cíli své cesty, sílilo to… Něco se probouzelo k životu. Když jsem nad tím přemýšlel, popadl mě takový záchvat zloby, že jsem v dlani rozdrtil jablko, které jsem chtěl sníst. Nedokázal jsem rozevřít prsty. Křečovitě se svíraly a zatínaly se do jeho moučné hmoty. Tiskl jsem zuby a namáhavě dýchal, cítil jsem, jak mi na rtech bublají sliny. Když záchvat pominul, zhroutil jsem se do sedadla úplně vyčerpaný.

Kapitola XII

Probudila se. Od první chvíle věděla, že něco není v pořádku. Možná že vzduch byl chladnější než obvykle, nebo to bylo to podivné kloktání, které k ní doléhalo z vedlejší místnosti. Promnula si oči a ještě rozespalá udělala několik kroků. Chodidla jí zalil nezvyklý pocit, který ji tak překvapil, že okamžik přemýšlela, co se stalo s podlahou. Do nohou ji studila ledová voda. Slyšela podivné hučení.

Raději se hned vydala ke vstupu do krypty. Při chůzi to čvachtalo stále víc, u katafalků hladina dosahovala už ke kotníkům. Došla mezi hrobkami až ke vchodu, a už když se blížila k nenáviděné mříži, věděla, že je zle. Po schodech se z kostela dolů valil proud bahnité vody. Nahrnuté větve a kamínky tvořily před mříží malou barikádu, voda se přes ni přelévala do krypty.

Mája strnula jen na chvíli, vzápětí se vrhla kryptou zpět ke svému pelechu. Popadla do náruče hadry a přikrývky, a běžela zpět k mříži. Pokusila se je před ní nahromadit, napěchovat je tam a zatížit několika kameny, co na tom, že budou mokré, co na tom, že nemá v čem spát… musela zastavit proud, který se valil dovnitř! Bylo to ale zbytečné, jako se snažit postavit vodě do cesty plot z drátěného pletiva.

Zatím žádné bezprostřední nebezpečí nehrozilo, Mája ale byla neklidná. Po zádech jí přejížděl mráz. Prasklinou ve stropě pronikalo jen minimum světla, venku byla právě noc, a nebylo moc pravděpodobné, že by někdy brzo dorazil Šváp. Voda byla ledová a hrozně špinavá. Mája přemýšlela nad tím, co se mohlo stát.

Ještě před pár týdny byla zima. Věděla to, protože ji Šváp vedl umýt k potoku. Musela jít ve sněhu bosá, nedovolil jí ani obalit si nohy plátnem. Mája vždy sníh milovala, a i teď jí připadal krásný. Jeho čistota byla tak oslňující, že musela jít se zavřenýma očima a vyhlížet jen skrz úzké škvíry mezi hustými řasami. Když došli k potoku, tenká slupka ledu byla jen po krajích, ale i ta už začínala tát. Odpolední slunce ji hřálo na kůži a bylo jasné, že se blíží jaro. Mája vzpomínky nedokázala zastavit, naskakovaly další, i když odpověď, kterou hledala, už znala.

Šváp ji poslal do vody, aby se umyla, a tak do ní vlezla. Byla ledová, až to bolelo. Prsty na nohou se jí zlámaly v křečích, rukama vodu šplouchala po těle a rychle se omývala.

„Pěkně to flákáš, ty čuně!“ povzbuzoval ji Šváp. „Dokud se neumeješ pořádně, tak tě ven nepustím. Přinejmenším ještě minutu. Začínám stopovat. Teď!“ Chodidla ji už strašně bolela. Stála tam a dívala se na něj, jak čeká na břehu, připravený odrazit jakýkoli její pokus vydrápat se ven. Snažila se vydržet, sekundy ale odtikávaly mučivě pomalu a jí se náhle podlomily nohy a zhroutila se do ledové vody.

Ani si nepamatovala, jak se dostala na břeh. Hrabala se ven po čtyřech a Šváp ji navíc přitahoval na vodítku, uvázaném kolem jejího krku. Byla celá modrá, třásla se zimou a on jí hodil houni a poručil jí, ať se obleče. A pak ji zase odvedl zpět do cely.

To je už alespoň tři týdny. Ano, zima skončila, a podle toho, co Mája slyšela, několik posledních dnů hodně pršelo. Potok se musel rozvodnit, uvědomila si. Musela počkat na Švápa, aby otevřel mříž a pustil ji ven. Kdy ale přijde Šváp? Někdy se neukázal celý týden, někdy přišel dva dny po sobě. Nemělo to žádný systém, nemohla se na to spolehnout.

Voda pomaličku stoupala. Mája přemýšlela. Seděla na katafalku pod Oknem, kde obvykle sedával Bůh, teď byl ale ten tam. Dívala se na stoupající vodu, zatímco kdesi nahoře se probouzelo světlo, protože se rozednívalo. Hřejivé kameny byly už hluboko pod hladinou, Mája měla všechno oblečení mokré, a teď jí byla velká zima. Když si vzpomněla na skrýš jídla, vyděsila se. Je stále nad vodou? Musela se přesvědčit.

Rozběhla se a přeskočila z katafalku na ten sousední. Dělala to předtím už stokrát, přesto jí teď nohy na mokrém kameni málem podklouzly. Zavrávorala, nakonec ale našla rovnováhu a přeskočila na další katafalk. Když se dostala až na Jasněnčin, okamžitě nahmatala jídlo. Měla štěstí. Plátno bylo už vlhké, ale potraviny uvnitř zatím ušly zkáze. Uvázala si z látky uzlík a pověsila si ho pod paži.

Vrátila se zpět ke vchodu a poslouchala. Venku už se rozednilo. A stále pršelo.

Před mříží se navalilo dost větví a drnů, malá přehrada se ale pod tlakem vody prolomila a špinavá vlna vtrhla dovnitř a voda se hnala snad ještě rychleji než předtím. Tohle už nebyla legrace. Mája si uvědomila, že při téhle rychlosti se tu během několika hodin utopí.

Přeběhla k mříži, voda už jí cákala u kolen. Byla ledová, do chodidel ji bodaly drobné kameny, které sem proud přinesl. Mája sevřela železo v dlaních a zalomcovala s ním. Mříž se ani nehnula. Mája sebrala veškerou sílu a zkusila to znovu. A znovu. Její snaha byla marná. Lekla se, protože si všimla něčeho živého, co se zmítalo v proudu pod jejíma nohama. Zmáčené chlupy trčely do stran jako hřebíky. Zaleskly se žluté řezáky a oči jako korále. Pan Krysák se jí pokusil zachytit a drápal se jí po noze. Podebrala ho dlaní a pomohla mu. Vyšplhal jí až na rameno, kde se usadil a s děsem sledoval záplavu kolem.

Máje se chtělo brečet. Popadla krysu a odnesla ji na suchý katafalk.

„Dostanu tě ven. Dostanu nás oba ven!“ slíbila Krysákovi. Potom popadla kámen a začala s ním mlátit do zámku mříže. Při každém úderu mříž zazvonila. Voda jí sahala už do výše pasu… Mája měla dlaň pořezanou od kamene, nevnímala krev stékající po zápěstí. Mlátila kamenem do zámku a snažila se nemyslet na Švápa. Co jí může udělat? Je něco horšího než se pomalu utopit ve tmě?

Celá ruka už ji brněla, prsty měla obité a zkrvavené, mříž ale nepovolila. Mája ji proklínala, prosila. Vzala kámen do druhé ruky a znovu do ní mlátila nešikovnou levačkou, mříž dál zvonila jako hřbitovní zvon, venku šuměl liják, a pak se ozvalo něco, co tam nepatřilo. Znělo to jako lidský hlas.

To bylo snad poprvé, co Švápa uvidí ráda. Zakřičela: „Pomoc! Teče sem voda. Utopím se tu!“

Nikdo ale nepřišel a ona se lekla, že se jí to jen zdálo.

„Haló, prosím!“ zakřičela. Kamenem znovu mlátila do mříže, tentokrát ale tak, aby zvonila.

Na schodech se konečně ozvaly kroky, zalil je světelný kužel baterky. Někdo sestupoval z kostela. Nejdřív uviděla nohy, obuté ve vysokých kanadách, zelené nohavice, opasek s kovovou sponou a vojenskou uniformu z většiny skrytou pod tmavě zelenou pláštěnkou. Světlo ji oslnilo, zaclonila si oči, ale nepřestávala mluvit.

„Pomozte mi, prosím, nebo se tu utopím! Jsem tu zamčená!“

Teprve když si trochu přivykla na světlo, všimla si, že na ni neznámý míří samopalem.

„Je tu ještě někdo?“ zeptal se mladý mužský hlas.

„Pan Krysák… totiž ne, není tu už nikdo!“

„Co tu děláte?!“ voják byl evidentně vyvedený z míry. Bylo s podivem, že si neřekl o občanský průkaz.

„Jsem tu zavřená. Zavřel mě sem strašně zlý člověk. Všechno vám řeknu, jen mě teď dostaňte ven!“ Mája už to nevydržela a rozbrečela se. Vlastně ani nevěděla proč, možná to nebylo jen kvůli vodě, která se valila do krypty… možná nebyla připravená na zjištění, že Šváp není jediný člověk, kterého do konce života uvidí.

„Ustup!“ vyzval ji voják, který konečně pochopil, že má co do činění s dítětem. Pověsil samopal na řemen a vší silou zalomcoval mříží. Odolala i jeho síle. Zaklel. Zapřel se o stěny chodby a zkusil ji vykopnout okovanou podrážkou kanady. Mříž se celá zatřásla, ale odolala druhému i třetímu pokusu.

„Doprdele práce, co je to za sajrajt,“ nadával voják.

Voda mezitím stoupala. Už dosahovala Máje nad pas.

„Běž od těch dveří!“ poručil muž a sundal si z ramene zbraň. „Schovej se za roh.“

Mája ho poslechla… odešla až do rohu krypty a nakrčila se, až měla nad vodou jen tvář. Tušila, co se bude dít. Dávka ze samopalu ji ohlušila, v prostoru krypty zaskučelo několik kulek, které se odrazily ode zdí, aby vzápětí skončily šplouchnutím do vody.

Voják už zase klel a sprostě nadával. Opět se ozvaly údery kanadou, a najednou mříž odskočila a všechen nahromaděný marast se nahrnul do krypty.

„No tak, pojď!“ snažil se muž překřičet vodu. „Pospěš si! Všechno mi řekneš až nahoře.“

Mája si připadala jako ve snu. Bála se uvěřit. Prodírala se vodou k východu, pak si ale na něco vzpomněla.

„Hned!“ křikla a ještě se několik kroků vrátila pro pana Krysáka. Musel vědět, že ho jde zachránit, protože se nechal chytit do dlaně, ani se ji nepokusil kousnout. Potom se ale otočila a spěchala za vojákem. Stoupal už po schodech vzhůru a na cestu jim svítil baterkou.

Mája za ním běžela bosa. Hadry, které měla na sobě, se jí lepily na tělo, rozcuchané vlasy v mokrých pramíncích padaly do obličeje. Klopýtala vzhůru po schodech proti ledovému proudu. Zdálo se, že voják před ní kulhá. Nahoře v kostele byla potopa, špinavá voda se valila mezi tím, co zbylo z lavic, mezi úlomky kamenných soch i zhroucenou klenbou nad místem, kde stával oltář. Venku už byl dávno den, bylo ale zataženo a lilo, takže dovnitř rozbitou střechou pronikalo jen málo světla.

„Stůj. Ani se nehni!“ poručil voják. Opřel si nohu o žulový kvádr a zkoumal cosi na nohavici. Mája ve světle baterky zahlédla jasně červenou krev. „Kurva! Kurva!“ šeptal rozzlobeně voják.

Mája ani nedutala.

Rozřízl si nohavici nožem a prohlížel si ránu na stehně. Valila se z ní krev, nebyla ale hluboká. Asi tři centimetry rozšklebené kůže, kulka nohu jen škrábla a opět vyšla ven.

„Příště zas budu střílet v kostele,“ oznámil s jistou úlevou v hlase. Kužel baterky se stočil zpátky na Máju, hrbící se opodál.

„Co jsi zač?“ zeptal se. Pak pohlédl ven, aby se ujistil, že déšť bičuje krajinu tak, že přes provazce vody nejsou pomalu vidět vzdálenější stromy. Sáhl do záňadří a ze zmuchlané krabičky vyklepl jednu cigaretu. Vzal ji do koutku a vzápětí vytáhl benzinový zapalovač a připálil si. To vše se mu podařilo provést jednou rukou, zatímco druhou přidržoval samopal s baterkou.

„Jsem Marie,“ řekla Mája a chtěla pokračovat, ale místo toho se najednou strašně rozbrečela. Musela si sednout na bobek a nemohla přestat.

Voják pokuřoval, díval se na ni. Potom vytáhl vysílačku a chvíli do ní mluvil, přepínal čudlíky a třásl s ní, ozývalo se ale stále jen chrastění a sem tam nesrozumitelný útržek řeči.

„Pojď sem, na světlo. Ať si tě trochu prohlídnu,“ vyzval ji, když dokouřil. Hlaveň samopalu měl skloněnou, ale stále ve směru Máji.

Šla jen pomalu, třásla se. Krysáka svírala jako talisman.

„Neboj se, neukousnu tě. Kolik ti je, cvrčku?“

„Je mi třináct…“ Mája se zarazila. „Nebo čtrnáct.“

„Třináct nebo čtrnáct? Zajímavá odpověď. A jak –“ voják se najednou zarazil uprostřed věty. Hlaveň se opět zhoupla vzhůru a píchla ji do břicha. Muž natáhl ruku a odhrnul jí vlasy z obličeje. Oči měl rozšířené překvapením. „Co to má být?“

Mája netušila, o čem mluví. Dotkla se své tváře.

Voják zavrtěl hlavou. Jeho šokovaný výraz se jí nelíbil. „To ti udělal ten, co tě tu zavřel?“

Pokrčila rameny. Zmateně kývla.

„Kde máš rodiče?“ vyslýchal ji dál.

Mája mu už chtěla odpovědět, že jsou v Německu, kde připravují její osvobození, v poslední chvíli se ale zarazila. Podezřívavě si ho znovu prohlédla a její obavy se potvrdily. Na výložkách měl vlčáka, celý byl v zelené a měl samopal. Určitě to byl pohraničník. Kdyby mu řekla pravdu, že je emigrantka, mohl by ji zastřelit. Polila ji hrůza, a tak jen stála a neříkala nic.

„Ztratila ses?“

„Ano. Ztratila jsem se,“ chytla se stébla. „Nevím, kde jsou naši. Ztratila jsem se jim už dávno.“

„Nezavřeli tě sem oni, že ne?“

„Ne. Unesl mě Šváp. Zavřel mě tu. Já…“ Mája se znovu roztřásla a rozbrečela. Nemohla o tom mluvit.

Vojákovi docházela trpělivost. Znovu se podíval na zamračenou oblohu – přestože pořád pršelo, bylo jasné, že v příštích hodinách to o moc lepší nebude.

„Víš co, Marie? Řekneš mi to v kasárnách. Všechno hezky popořadě. Já jsem se v tom dešti oddělil od svého parťáka, kterej má takovej… individuální úkol v jedné vesnici nedaleko, mělas pořádné štěstí, že jsem se chtěl před tím slejvákem schovat a že ten starý kostel je jediná střecha široko daleko.“

„Kdybyste nepřišel, tak bych se tam utopila…“

„Kdyby, kdyby… kdybys nemlátila do té mříže, v klidu bych si nahoře zakouřil a pak zase odešel. Člověk nečeká, že uprostřed ostře střeženého prostoru najde uvězněného civilistu. A jak vidíš, vysílačka nám moc nepomůže. Tak co říkáš, vyrazíme?“

Hlavně ať jsme co nejdřív odsud, pomyslela si Mája. Pak si ale všimla, že voják už má uniformu rudou od stehna k holeni. „Teče vám krev. Nechcete to zavázat?“

„Hlavně mi do té rány nesahej, jsi nejšpinavější stvoření na světě. To bude dobré,“ bránil se voják. „A polož tu krysu, proboha. A pojď už, pošlapeš hezky přede mnou.“

Mája si vyměnila krátký pohled s panem Krysákem.

„To je v pohodě,“ řekl jí a mrkl na ni. „Já tu bydlím, nemusíš mít strach. A díky za záchranu před potopou a tak, za to by se nemusel stydět ani Noe.“

Pustila ho na vyvýšenou podlahu u sakristie, kam se voda dosud nedostala. Budeš mi chybět, Krysáku, pomyslila si.

Vnořili se s vojákem do deště. Chvíli hledali silnici, ale nebyla daleko. Jakmile se chytili cesty, postupovali lesem rychleji. Mája před mužem pospíchala tak rychle, jak jen mohla. Občas poskočila na jedné noze, když se jí kamínek zabodl do chodidla.

„Panebože, ty nemáš ani boty?“ všiml si.

Než vyrazili, Mája si rychle ovázala chodidla několika mokrými hadry. Přestože jí kůže na ploskách nohou ztvrdla, některé kamínky a větve ji i přes látku bodaly. Stěží si toho ale všímala, cítila se, jako by se vznášela. Unikla z krypty!

Pospíchali lijavcem. Nemluvili. Kapky se rozstřikovaly o asfalt a smývaly všechno. Špínu. Krev. I slzy. Obloha byla ocelově šedá, táhly se přes ni dlouhé černé pásy, jako by ji brázdily bombardéry práškující krajinu popelem. Listy na stromech kolem šuměly, pleskaly ve větru, bubnování deště bylo všudypřítomné, postupně ale přecházelo v jednotlivé údery těžkých kapek.

Zpočátku ho zdržovala Mája, po půlhodině ale začal zaostávat voják. „Trochu mi to tuhne,“ vysvětlil, když se na něj otočila. Byla nervózní, nejradši by se dala do běhu. Vlastně očekávala, že se každou chvíli objeví Šváp. Zdálo se jí, že se skrývá v křoví u cesty, vzápětí vyhlédl za kmenem asi dvacet metrů za nimi, a najednou zahlédla jeho ďábelskou tvář v koruně jednoho stromu.

„Už tam budem,“ řekl voják, jako by jí četl myšlenky.

Ještě asi čtvrt hodiny trvalo, než dorazili ke komplexu budov. Asfaltka vedla až k baráku z rudých neomítnutých cihel se zašlými bílými čtverci kolem oken. Kasárna byla dvoupatrová budova, v jejíž pravé části byl trakt se schodištěm. Zleva k nim přiléhaly garáže se střechami v barvě zašlého zeleného plechu. Kromě hlavní budovy se kolem seřadiště neboli buzerplacu krčilo několik dalších nižších staveb, které nejspíš sloužily jako sklady. Celý areál byl obehnán drátěným plotem lemovaným ostnatým drátem, vrátnice u brány byla jen nahnědo natřená dřevěná bouda s komínkem, ze kterého teď stoupal bílý kouř. Voják přistoupil k matnému zamženému oknu a cosi dovnitř gestikuloval.

Mája se naposled ohlédla do divočiny za nimi. Unikla mu. Jednou provždy.

Za chvíli už vcházeli do hlavní budovy. Voják ji odvedl do místnosti hned vedle vchodu. Stěny byly do poloviční výšky natřené nazeleno s podivným plastickým vzorem, který připomínal plazící se červy. Na podlaze leželo lino v barvě slonové kosti. Pokoj byl skoro prázdný – stál tu stůl, dvě židle, věšák, kovové police na pořadače a oprýskané topení. Za stolem seděl mladý muž v zelené košili a právě telefonoval.

„Potřebuji mluvit se soudruhem poručíkem,“ požádal voják.

Muž za stolem překryl na okamžik sluchátko a podíval se jejich směrem. Jedním pohledem přelétl vojákovu zkrvavenou nohu a Máju krčící se za ním.

„A kurva,“ řekl a vzápětí dodal: „Zavolám později.“ Odběhl do vedlejší místnosti. Nebyl pryč ani minutu.

„Desátníku, běžte dovnitř. Pak se rovnou hlaste na ošetřovně. Zavolám tam.“

„Počkej tady,“ řekl voják Máje a odešel za nadřízeným.

Čekala. Dívala se na svoje špinavé nohy, na kousky větviček a bahno mezi jejich prsty, na krvavé šlápoty, které při každém kroku zanechávala na podlaze.

Úředník za stolem si ji nedůvěřivě měřil. I když si otevřel jednu ze složek a sklonil se k papírům, Mája věděla, že ji pořád po očku sleduje. Nechtěla ho nijak provokovat, a tak se ani nehnula. Způsobně stála a čekala.

Asi po deseti minutách se otevřely dveře a do místnosti se nahrnul známý voják spolu se dvěma dalšími muži. Na první pohled poznala, že ten tlustý je z nich nejdůležitější. Měl na košili flek a trochu páchl potem, na poslední hrdinné postavení jeho vlasů zdatně útočila pleš.

„No to si děláte prdel,“ prohlásil a přešel rovnou k Máje. Koukal na ni, jako by nechtěl věřit vlastním očím, chytil ji za bradu a jemně jí natočil tvář do stran.

„To musela bejt nějaká sekta, ne? No to jsem teda ještě…“

Voják krčil rameny. „Našel jsem ji zavřenou v podzemí na kótě 213. Kdybych ji nevytáhl, tak se tam utopila jako kotě.“

„Procházko, zavolejte Mařasovi, ať si vezme třetí družstvo a prohlídne to tam se psy. Tomu prostě nevěřím, že tam trčela jen pár kiláků od státní hranice sama.“

„Mařas je teď na východním řopíku, soudruhu poručíku.“

„Aha, aha…“ tlustý se zamyslel, pleš se mu zkrabatila přemýšlením. „Tak zavolejte Fričovi, ať to vezme za něj. Proveďte.“

„Provedu, soudruhu poručíku.“

„Co bude s ní?“ zeptal se tlusťocha voják.

„Musím to promyslet. Zatím ji tu necháme, počkám, co na kótě zjistí chlapi. Může se to ještě pěkně zamotat. Vyslechneme ji a zítra zavolám na ústředí. A vy se hlaste na ošetřovnu, desátníku. Hned.“

„Provedu, soudruhu poručíku.“

Voják na Máju mrkl a odešel.

Odvedli ji do místnosti v prvním patře. Cestou prošli kolem několika dveří, většina z nich byla zavřená, ale jedny ne. Mája za nimi zahlédla nacpanou místnost, podél jejíchž stěn stály železné palandy. Divně to tam vonělo. Pokračovali dál až na samý konec chodby, do místnosti, která měla na dveřích červený kříž. Byla také skoro prázdná, u okna stála jen jedna postel s kovovým nočním stolkem, který připomínal ty v nemocnicích, akorát byl natřený na tmavě zeleno. Pak tam byla malá kovová skříň, kovová židle a páchlo to tam po dezinfekci. Okno bylo složené z malých čtvercových tabulek a chyběla mu vnitřní klika.

Ten mladý voják, kterému poručík říkal Procházka, ji nejdřív odvedl do umývárny, aby se osprchovala. Přestože potrhané oblečení, které nosila, zakrývalo jen málo, do této chvíle se nestyděla. Když ji ale odvedli do sprchy, jako by se v ní něco sevřelo – zrudla a nedokázala se svléknout, dokud voják neodešel ke vstupu do umývárny a neotočil se zády. Celou dobu byl s ní, to ale nevadilo, vlastně byla ráda, protože se cítila bezpečněji. Dvě řady rezavých sprch proti sobě připomínaly nebe, a když Mája ucítila horkou vodu dopadající na kůži, rozbrečela se. Vydrbala se mýdlem tak důkladně, až se jí drolila vysušená kůže. Strávila tam snad hodinu. Voják jí podal ručník a také čisté, suché šaty, které byly evidentně pro dospělého muže, ale voněly prádelnou. Nic pohodlnějšího a příjemnějšího na sobě několik let neměla.

Odvedl ji na pokoj, kam za ní přišel vojenský doktor a zběžně ji prohlédl. Mumlal si pod vousy něco o podvýživě, prohlížel si její modřiny a do poznámek zapsal nutnost rentgenového vyšetření bezmála celého těla. Pozorně si také prohlížel její obličej a v tu chvíli se na ni strašně mračil. Ještě ten večer za ní přišel další ošetřovatel, který jí řekl, že má spoustu parazitů a že jí oholí vlasy.

Nebránila se. Věděla, že musí začít odznova. Se vším. A to staré od sebe oddělit nejpevnější zdí. Muž jí přejížděl strojkem po tenkém krku, vzhůru po temeni, až jí přebíhal mráz po zádech. Kolem se k zemi snášely chuchvalce tmavých, větvičkami propletených, špínou slepených, zacuchaných vlasů.

Když muž skončil se stříháním, spokojeně zhodnotil své dílo.

„Vypadáš jako kluk. Chceš zrcadlo?“

Než stačila odpovědět, odněkud ho vylovil, nebylo větší než dopisní obálka. Mája se do něj podívala a vykřikla.

Ze zrcadla na ni zírala hrůzná maska. Ne obličej, ale lebka. Kolem očí zely černé propasti důlků, po tvářích se táhly lícní kosti, místo nosu jen černá prasklina nozder, pod kterou byly mezi čelistními kostmi na rtech vytetované i zuby. Její tvář byla tváří umrlce. Strašná a hrozivá, mezi kostmi vystupovaly jakési svazky útlých svalů a úponů, na nichž hodovali bílí červi a brouci. Vlasy krátké pět milimetrů dojem jen dokreslovaly.

Zrcadlo jí vyklouzlo z ruky. Třesklo na podlahu a pokryla ho síť prasklin. Sedm let neštěstí…

Nechtěla tomu věřit. Ani když přišel večer a ona ležela v posteli, zamčená na marodce, nedokázala uvěřit tomu, že ta hrůza, kterou viděla v zrcadle, že to je opravdu ona. A že tak bude vypadat navždycky, i když zestárne, a… představila si Tondu z Benešova, jak za ním přijde a… ne, takhle to prostě nemohlo být!

Když jí přinesli kouřící čaj s medem, byla jim vděčná za všechno, co pro ni udělali. Vzala si hrnek a vychutnala si ten hřejivý dotek, pak se napila a spálila si rty i jazyk, protože zapomněla, jaké to je pít nebo jíst něco horkého. Otevřela staré Květy, které našla v šuplíku u stolu, a listovala jimi. Prohlížela si barevné obrázky a písmena, která jí plavala před očima jako malí broučci. Dokázala je přečíst, ale stálo ji to překvapivé úsilí, jako když člověk začne používat ruku, kterou měl měsíc v sádře. Věděla, že její současné zadržení je jen přechodná věc, i kdyby v něm ale měla strávit zbytek života, tak na tom byla pořád stokrát líp než včera.

Šťastná být dosud nedokázala, ještě ne. Vyhlížela z okna na západ slunce, zahlédla nad korunami smrků jen malou část barevného představení, přesto však byla u vytržení, protože jej neviděla tak dlouho, že skoro zapomněla, jak nádherné to může být. Obloha se zatahovala rudou a oranžovou, temněla modravými tóny, stromy a keře pod okny se probouzely po dlouhé zimě. Nalévaly se pupence, příroda ožívala.

Vzpomněla si na pana Krysáka. Jak se asi má? Doufala, že mu už vyschl kožich a že si najde nějaký hezčí domov než kryptu. Uvažovala nad tím, jak rychle opadne voda a jestli by se pan Krysák nemohl posilnit na cestu z jejích cenných zásob jídla.

Mája se dívala z okna na pochodující pohraničníky. Na hlídku se psy, která prošla kolem a zmizela někde za rohem budovy. Dívala se na to, jak se rozsvěcují světla u brány. Odkudsi z přízemí k ní zaznívala hudba, někdo poslouchal rádio, a obloha zmodrala večerem.

Mája se natáhla na tvrdou vojenskou postel s hrubým prostěradlem, která jí připadala jako princeznovský baldachýn, a zavřela oči, rozhodnutá usnout. Byl to velmi dlouhý den a ona byla unavená, tak unavená, protože to byl jeden z těch dnů, které vám změní celý život. Čas běžel, slunce zapadlo, na kraj se snesl soumrak a ona stále neusínala. Vstala, aby se ještě napila toho dobrého čaje, a pak se vrátila k oknu a sedla si na židli, kterou si k němu odpoledne přisunula.

Obloha byla už skoro černá, měsíc napůl zakrývaly nízké mraky, a jen díky tomu, že Mája viděla tak dobře ve tmě, rozeznávala ze stromů víc než černé siluety. Přitiskla se ke sklu, protože si všimla něčeho, co se objevilo nad vnějším spodním parapetem. Vypadalo to jako čepice, ano, vojenská čepice, a dál to stoupalo. Mája uviděla oči – rozšířené a strnulé… a známou tvář vojáka, který ji dnes zachránil. Byla bledá ve světle měsíce. Stoupala výš, ale tam, kde měl být krk, se tělo prudce zužovalo na pouhou kovovou trubku, na které byla hlava nabodnutá.

Je to vize. Noční můra! Nepochybovala o tom – po hrůzách, které prožila, je normální, že blázní. Zároveň ale jasně viděla, jak na římsu za oknem dopadají černé kapky. Slyšela je. Takhle zní jen opravdová krev.

Mája zaječela a odskočila od okna. Překryla si dlaněmi uši a křečovitě zavřela oči. Křičela a ječela, dokud do místnosti nevtrhly kroky. Někdo rozsvítil. Uchopily ji ruce, ale neudržely ji, protože se zmítala a křičela a házela sebou tak dlouho, dokud nepřispěchaly další ruce a ona neucítila bodnutí na levé paži. Za celou dobu oči neotevřela. Visel před ní pořád obraz ze strašné noční můry. Až do chvíle, kdy ji zalilo milosrdné nevědomí.

Ráno po osmé ji přišel vzbudit desátník Procházka, nepodařilo se mu ji ale probrat. Mája byla malátná, oči se jí neustále zavíraly. Voják ji několikrát jemně pleskl rukou přes tvář, vůbec to ale nepomohlo. Když Máju postavil na nohy, podlomily se jí a ona se mátožně složila na zem. Odešel pro doktora, a za chvíli stál v místnosti lékař i poručík ze včerejška. Její voják se ale neobjevil.

Mája to všechno vnímala, ve chvílích, kdy se jí otevřely oči, viděla lidi a věděla, kdo jsou zač, nedokázala ale ani zvednout ruku, natož se postavit. Byla strašně ospalá a nezáleželo jí na ničem jiném než se znovu svalit do postele.

„Jéžiš, to je pitomec,“ láteřil doktor.

„Co je s ní?“ Když se naklonil nad její postel, Mája tlustého poručíka dřív ucítila, než uviděla.

„Když včera v noci vyváděla, tak jí Vaněk píchl injekci. Nebylo zrovna moc času, a on to má odměřený na dospělýho chlapa. Trošku ji nafetoval.“

„To je teda vůl. Může být rád, že holka dejchá. Jinak bych těm kontrášům předhodil jeho! Ať je do deseti minut dole.“ Poručík zaklel a odešel.

Doktor se skláněl nad Májou. „Má lehký puls. Pár hodin bude ještě malátná, pak to bude dobrý. Zabalte ji do té košile a vemte ji dolů.“

Procházka dívku oblékl. Chvíli přemýšlel a nakonec ji vzal do náruče.

„Chlapi, nešlo to vyřešit bez toho fetu? Vždyť je to ještě děcko, i když vypadá hrozivě…“ řekl.

„Včera to tak prej nevypadalo,“ bránil se doktor. „Vaněk říkal, že ječela, jako by ji na nože brali. A zmítala sebou… dva chlapi ji museli držet, než jí to píchnul. Má sílu, ta malá mrcha.“

„Tohle nic? Vždyť neváží ani pětatřicet.“

„Zdání klame. Bude to pěkný číslo, když si pro ni přijeli kontráši.“

„Jako rozvědka?“ podivil se Procházka.

„Vojenská kontrarozvědka při Sboru státní bezpečnosti.“

„Tak přece jenom bude na těch řečech kolem sekty něco pravdy. Potěš koště, jestli jich tu po lesích běhá víc.“

Muži by v rozhovoru pokračovali, mezitím ale sešli po schodech do přízemí a zamířili do kanceláře poručíka. Vstoupili do místnosti, kde už na ně čekal jejich velitel spolu s dalším mužem, který byl oblečený v civilu. Měl neklidné šedé oči a vrásčitý obličej potažený nažloutlou kůží. Kývl na Procházku, a aniž by pohledem zavadil o dívku, obrátil se zpět k poručíkovi.

Ten se touhou spolupracovat přímo potil. „Tak ji tady máte, soudruhu kapitáne. Chlapci na ni narazili včera. Akorát jsem to chtěl hlásit na ústředí, jen jsem doufal, že budu touhle dobou už vědět víc. Nasadili jsme pátrací skupinu se psy. Zatím jsme to nevyhodnotili jako ohrožení státní hranice, ale musíme být bdělí.“

„A našli něco? Ta pátrací skupina?“ Cizinec měl pootevřená ústa a znuděně po spodních nerovných zubech přejížděl jazykem. Obklopovala ho temná aura vysoce postavených estébáků, a vojáci v místnosti to cítili.

„Zatím nic, soudruhu kapitáne, na kótě byla hotová potopa. Psi se chovali jak zdivočelí, něco je tam dráždilo. Nevzdáváme to ale, a taky jsme zdvojili hlídky.“

„Hmm. No dobře, já pojedu.“

„Nedáte si ještě kafe? Nebo panáčka?“

Vypadalo to, že muž přemýšlí, nakonec jen mávl rukou.

Desátník Procházka poprvé od vstupu do místnosti pohlédl na Máju a zděsil se. Byla smrtelně bledá, snad ještě víc než včera. Měla vytřeštěné oči a slabě se mu v rukou vzpírala. Snažila se ho odstrčit.

„Podívejte se, soudruhu kapitáne. Je omámená tím svinstvem, ale vypadá to, že vás zná.“

Estébák jen neurčitě zavrtěl hlavou. „Naložíte mi ji do vozu?“

„To je vše?“ zeptal se tlustý poručík, kterému se viditelně ulevilo. „Jen ji převezmete a odjedete?“

„Přesně tak. Chcete něco podepsat?“

„To můžem dodatečně. Kdybyste ještě něco potřeboval, stačí říct,“

Procházka nesl dívku v náručí a mračil se. Vrtalo mu to hlavou. Když vyšli před kasárna, tak mu to nakonec nedalo a zeptal se: „Je pěkně zubožená, soudruhu kapitáne. Můžu se zeptat, k čemu vám vůbec bude?“

Tlusťoch za ním obrátil oči v sloup, estébák s koženou tváří ale odpověděl.

„Ochrana hranic je věc státní bezpečnosti, desátníku. Nechápu, čemu na tom nerozumíte.“

Pohraničník z toho nebyl vůbec nadšený, celé to bylo tak divné, že z toho nic dobrého vzejít nemohlo. To ale bylo tak všechno. Složil Máju jako marionetu na zadní sedadla černé Škody 100. Estébák jen neurčitě mávl, něco mezi salutováním a odehnáním hmyzu, a sedl si za volant. Motor naskočil a za chvíli už zůstala po škodovce jenom vůně spalin a zvířený prach.

„Co to, kurva, mělo být, desátníku?“

„Soudruhu poručíku, přišel mi nějakej divnej.“

„Už jste potkal kontráše, kterej by byl normální, Procházka?“

„Promiňte, soudruhu poručíku,“ desátník se na chvíli odmlčel, „ale vám to přijde normální, že si sem estébáci zajedou pro člověka, kterýho jsme ještě ani nehlásili?“

Poručík do něj zabodl prst. „Tenhle soudruh tady už působí dýl, než vy jste na světě, Procházka, tak si nechte ty blbý dotazy od cesty! Neomlouvá vás ani to, že jste tu první rok, zkrátka nestrkejte nos do cizích věcí, mohl byste o něj přijít. Řekl jsem to dost jasně?“

„Ano, soudruhu poručíku!“

Mája se na sedadle malátně převalovala, uvnitř ale umírala děsem. Šváp si ji odvážel. Neviděla, kam jede, vleže neměla dostatečný výhled, a proto mohla soudit jen podle korun stromů, které se míhaly ve výhledech oken. Ujeli asi kilometr, dost daleko, aby je od kasáren oddělil les. Auto zastavilo u kraje silnice. Šváp nespěchal, opíral dlaně o volant a jemně bubnoval prsty na jeho obrubu, jako by hrál neslyšitelnou symfonii. Pak se obrátil k Máje a vycenil na ni křivé zuby. Chvíli se jenom kochal její bezmocí a děsem, natáhl se dozadu a naklonil se až k ní, aby nasál vůni jejího strachu.

„Zapomnělas, co jsem ti slíbil?“ pošeptal jí do ucha. Cítila na tváři jeho horký páchnoucí dech. „Nikdy mi neutečeš…“

Potom vstal a beze spěchu vystoupil z auta. Mája hmátla po klice a na druhý pokus se jí podařilo otevřít. Víc vypadla, než vystoupila. Do tváře ji uhodil chladný vzduch, její tělo se ale probouzelo jen pomalu. Vyhrabala se na všechny čtyři. Rozběhla se, ale sotva se postavila, nohy se jí zapletly a upadla. Kňučela jako zvíře. Plazila se pryč.

Ozvalo se cvaknutí víka otevíraného kufru. Šváp se vracel, vykračoval si jako na procházce. Přes ruku měl přehozený pytel. Beze spěchu dohnal Máju, popadl ji za kotník a zvedl ji jednou rukou do vzduchu. Jasně zahlédla jeho černá bělma, netvor v něm byl vzhůru a vztahoval k Máje roztoužené spáry. Viděla je jako černé úponky, které procházely materiálním světem, lepily se jí na tvář a krk jako pijavice. Zavrtávaly se jí pod kůži a zabíjely ji a vysávaly ji a otravovaly jí duši. A najednou jí výhled překryl pytel, do kterého ji Šváp nacpal jako lapené zvíře. Pak pytel zavázal na uzel a vtěsnal ho do malého prostoru kufru, kde se musela celá zkroutit. Opět bouchlo víko a nastala tma. Auto zahrkalo a rozjelo se rovnou do pekla.

„Není to ještě připravené,“ vysvětlil jí Šváp, když dorazili. „Nesmíš se na mě zlobit, ale nějak jsem s tím nepočítal. Nejspíš je ale čas posunout náš vztah na novou rovinu.“ V rozšklebené tváři se mu leskly žluté zuby. Na sobě měl už zase flanelovou košili a pytlovité kalhoty, zlo bylo opět pečlivě skryté pod všední slupkou. „Než to dodělám, musíš být hodná, dobře?“ Pak se na ni rozeřval: „Slyšíš, co ti říkám, ty spratku?!“

Slyšela. Akorát nemohla ani kývnout. Visela se svázanýma rukama a nohama podvlečená na kůlu u stropu stodoly. Kolem celého těla měla převinuté plátno, které jí podpíralo záda, aby veškerá váha nebyla jen na kloubech loktů a kolen. Podivný pavoučí zámotek, houpající se na prasečích hácích, střelená srna, trofej z lovu. Nemohla odpovědět, ani kdyby chtěla, protože v ústech ji dusil roubík namočený v nějaké páchnoucí tekutině.

„Vím, že jsi nechtěla utýct, to je taky jedinej důvod, proč jsem tě nechal naživu. Tentokrát tu cenu zaplatil někdo jinej. Podřízl jsem ho, když šel večer pro cigára, a pak jsem ho zatáhl do stínu a tam jsem ho držel, kolem chodili jeho kamarádi, a nikoho ani nenapadlo, že jen pár metrů od nich mu přidržuju hlavu, zatímco mu z krku stříká červená. Dostanu se všude, vím o všem dřív, než na to pomyslíš. Je ti to už konečně jasný?“ Nehýbala se.

„Na něco jsem se tě kurva ptal!“ zařval a švihl ji přes záda řemenem.

Vzepjala se v poutech, ale nevydala ani hlásku. Cítila zápach z roubíku, který jí plnil celý krk i jícen, začínal se jí bouřit žaludek. Nesmím zvracet, přesvědčovala se. Nesmím zvracet, nebo se udusím a umřu. Nutkání bylo stále větší, ale v tu chvíli dopadly další rány řemenem a přes záda křížem vyšlehla bolest. Paradoxně to pomohlo, protože smysly byly tak zmatené, že nevolnost ustoupila do pozadí.

Udělám, cokoli bude chtít, slibovala si Mája. Vydržím, když na mě bude chtít sahat, když mě bude trápit, když mě bude bít. Budu ho nenávidět, ale vydržím to, může mě kdykoli zabít nebo mi ublížit tak, že se z toho už nevzpamatuju… jednou… jednou ale udělá chybu. A já budu mít dost síly, a tentokrát to udělám. Zabiju ho, přísahala si, zatímco jí po tváři stékaly horké slzy a na zádech nabíhaly červené pruhy.

Visela v tom strašném zámotku celý den a celou noc. I kdyby nevnímala bolest, nedokázala by usnout, protože Šváp na ni často mluvil, neustále se točil v doslechu a pracoval. Řezal dřevěné desky. Zatloukal hřebíky. Brousil. Měřil. Tahal fošny podlepené izolační lepenkou. Vyprávěl si pro sebe. Mája příliš neviděla, na čem pracuje, bylo jí ale jasné, že nějak přestavuje stodolu. Nebylo možné, že by všechen ten materiál sehnal tak rychle… musel to plánovat.

Ona zatím visela a nohy i ruce ji bolely čím dál víc. Z kloubů se stala ohniska požárů, která se šířila celým tělem. Mája hořela jako suchá tráva, hrdlo měla vyprahlé tak, že ji stále nutilo ke kašli, kašlat ale nemohla, a tak se jen napůl dusila roubíkem. Na hlad si už dávno zvykla, žízeň teď byla mnohem horší. Šlehala ji ostnatým bičem, oteklý jazyk ji dusil, představa vody v ní vyvolávala takovou touhu, že by pro ni udělala cokoli. Umřít žízní, uvědomila si, je nejstrašnější smrt. Než totiž přijde, člověk se zblázní. Měla horečku. Celá se třásla, zavěšená na skále jako Prométheus, orel jí přilétal klovat játra a ona blouznila, protože měl lidskou hlavu. Byl to Šváp, křivými zuby jí rval kůži a sdíral z ní živé maso, s krvavou mordou jí šeptal do ucha, že mu nikdy neunikne, ani po smrti ne… Blouznila, ale zároveň pořád cítila tkaninu, která ji stahovala, tiskla ji jako dětská zavinovačka, dávala jí zvláštní pocit bezpečí. Byla kuklou, larvou nehybně zavinutou, čekající na vylíhnutí ve stavu polospánku, polosmrti.

Uběhlo dalších dvacet hodin, a zatímco ve skutečnosti křičela bolestí, zdálo se jí o tom, že je motýl, lehounký motýl se žlutými křídly s červenými puntíky, létala po louce. Byla lehká, lehoučká, vznášela se mezi kopretinami…

Když ji dalšího dne spustil Šváp na zem a konečně ji rozvázal, skoro o sobě nevěděla. Byla mu vděčná a děkovala by, kdyby na to měla sílu. Schoulila se mu k nohám, vlastní tělo necítila, ležela na zemi. On měl ale pro její trápení pochopení – přinesl misku a nalil do ní čirou vodu. Převalila se k ní a vleže z ní chlemtala jako pes. Šlo to ale pomalu, a tak do ní ponořila celou tvář a pila plnými ústy, pila s otevřenýma očima a všemi póry, jako by tak vodu dokázala vstřebat rychleji. Šváp jí ještě dvakrát dolil a ona pokaždé misku vypila až do dna. Potom se převalila na bok a usnula.

Když se probudila, Šváp byl pryč. Stodola se nějak zvláštně změnila, zmenšila se a vedly přes ni mříže. Mája se zarazila. Byla rozespalá, hučelo jí v uších… něco bylo špatně, něco zásadního se změnilo. Zatřásla hlavou, aby překonala bolest, a náhle si to uvědomila – to s ní bylo něco v nepořádku. Její výhled se omezil na úzkou špehýrku, kterou překrývaly ocelové dráty. V hrůzné předtuše zvedla Mája ruce.

Tam, kde dřív nad rameny začínal krk a hlava, se teď dotýkala hran a tvrdého dřeva. Horečnatě hmatala dál – desky pravidelného tvaru, šíře přes dvacet a výška kolem třiceti centimetrů, náhlá tíha, která se rozkládala mezi krk a ramena… Hlavu měla zavřenou v dřevěné skříňce.

Vyděsila se. Zakřičela. Skříňka ale zdusila její výkřik tak dokonale, že venku musel být slyšet stěží víc než polohlasem pronesená modlitba. Zpanikařila. Rozběhla se a do něčeho vrazila. Otřeseně si sedla na zem. Sevřela krabici oběma rukama a zacloumala s ní, až jí luplo v krku. Jenom si způsobila bolest – mohla by si třeba utrhnout hlavu, ale ze skříňky by ji nedostala.

Vnitřek byl polstrovaný, neměl žádný otvor na ústa, na povrchu skříně nahmatala několik děr, které se staraly o přívod vzduchu. Jediným otvorem byl výhled očí, tak klaustrofobicky úzký, až se jí tajil dech. Mája zavrávorala. Jako by to nemohlo být horší – ocitla se v tom nejmenším vězení, do kterého ji Šváp mohl zavřít. Hlavu měla jako ve svěráku. Temné stranice se kolem ní stahovaly, jako by ji měly každým okamžikem rozdrtit. Znovu vykřikla, rozběhla se a do něčeho narazila. Složila se na zem. Neměla už slzy, a tak jen nasucho vzlykala a čekala, že ji ten hajzl nechá pojít žízní.

To se ale nestalo. Šváp za ní ještě ten večer přišel. Přikázal jí, aby si lehla na záda, a zaklekl jí jemně ruce. Potom slyšela zachrastit klíč, kterým mírně přitlačil přímo proti jejímu obličeji. Dřevo rezonovalo třením kovu, luplo to, a náhle se celá přední stěna krabice otevřela a její výhled se pozoruhodně rozšířil.

Šváp se na ni vítězoslavně usmíval. V očích mu plápolaly ohně. Byl na sebe tak pyšný!

„Jak se ti líbí moje překvapení?“

Mája chtěla promluvit, ale jen zachraptěla. Zkusila to znovu a rozkašlala se.

„Ach ano, to jediný jsem ještě nedodělal. Chtěl jsem, ale to víš, v tom frmolu jsem byl rád, že to vyšlo aspoň takhle. Nikdo nechce, abys tu řvala na lesy, že jo? Ale ty bys stejně nekřičela, nebo se pletu?“

Mája zavrtěla hlavou. Sledovala kanystr s vodou, který postavil u vchodu do stodoly. Sledovala ho tak upřeně, že si ani nevšimla, jak se interiér stodoly změnil. Spalovala ji žízeň.

„Nediv se, mám to promyšlený,“ pokračoval Šváp. „Chceme přece, aby nám princezna nelekla žízní, že jo? Tady jsem ti přinesl tohle brčko.“

Do zorného pole Máji vplula umělohmotná trubice o průměru asi centimetr a délce patnáct centimetrů.

„Vložím ho do týhle dirky ve dvířkách… vidíš? Nechtěl jsem, aby sis ho zarazila do krku, hned jak se probudíš a začneš jančit. Tak, tady. Až ty dvířka zase zavřu, vraž si ho do huby a můžeš se napít, i kdybych byl zrovna pryč. Co na to říkáš? Hmm? Co na to povíš svýmu zachránci?“

„Dě-u-u,“ sípěla Mája.

„Neslyším tě, ty spratku!“ oči měl skoro černé. „N-e-s-l-y-š-í-m!“

Vydala ze sebe všechny síly: „Dě-ku-ju.“

„Abys taky klela. Teď se mi hezky odvděčíš. Uděláš všechno pro to, abych odcházel spokojenej…“

„Vo-du…“

„Možná ji dostaneš. Ale až potom! Tak dělej, roztáhni nohy!“

Když skončil, opět jí zamkl hlavu do skříňky. Než ale odešel, ještě jí hodil k nohám něco stříbrného. „To je dáreček pro tebe. Pamatuješ? Je to jeden z tvejch starejch krámů, ať vidíš, že můžem bejt kamarádi.“

Mája zvedla předmět ze země a poznala v něm svou stříbrnou harmoniku. Zalil ji proud emocí, který byl tak silný, až se zajíkla.

„Kdyby ses nudila, tak si můžeš zahrát. Uvidíme, jestli tě nouze naučí, Daliborko,“ Šváp se rozchechtal a přibouchl vrata stodoly. Ještě slyšela jeho hlas: „Akorát teda nevim, jak do ní budeš foukat!“

Jeho krutý žert jí neublížil tak, jak čekal. Zasáhl ji mnohem hlouběji. Svírala harmoniku v ruce, až se jí reliéf vytlačil do kůže. Seděla a prohlížela si každý její detail, bříšky prstů klouzala po jejím hladkém povrchu. Hýčkala ten chladivý kov, vyčistila ho kusem hadru do zářivého lesku. Když tu noc usnula, tiskla si ji k tváři, jako by to byl svatý grál nebo vzpomínka na rodiče.

Kapitola XIII

Uběhlo několik dní a Mája si pomalu zvykala na novém místě. Ve stodole bylo tepleji než v kryptě pod kostelem, mohla se tu kdykoli zavrtat do sena, které vonělo a hřálo, i když ji zpočátku na kůži pěkně svědilo. Mohla se zabalit do pytloviny, zůstalo dokonce několik míst, kde mohla vyhlížet i škvírami mezi prkny. Většinu z nich ale Šváp přebil pevnými deskami s izolací, bohužel nezapomněl ani na tu, kterou se Máje podařilo uniknout poprvé, když do stodoly vlezla. Místo se změnilo ve vězení s dvojitými zpevněnými stěnami, které byly dokonale odhlučněny. Zmizelo všechno nářadí a nástroje, které by snad mohla využít k útěku nebo jako zbraň. U dveří Šváp postavil kanystr s vodou, kterou jí dvakrát týdně napumpoval ze zelené pumpy na dvorku. Jídlo jí nenechával, nosil ho sám a pokaždé za ně něco chtěl, něco, co ji ponižovalo, ubližovalo nebo ji trápilo, jako by si to všechno nemohl vzít rovnou, kdykoli se mu zachtělo. Snažil se ji zlomit?

Zdi stodoly se kolem ní tyčily jako nepřekonatelná bariéra, když ale ustoupilo největší zoufalství, Mája si uvědomila, že její vězení má ve skutečnosti tři hradby. Bylo to jako v pohádce, poutaly ji tři strašné obruče, kterými ji černokněžník zaklel. První tvořila sama stodola ztracená uprostřed lesů, v představách ji Mája přirovnávala k věznici na ostrově Alcatraz. Cesta hlubokým lesem, kde znal Šváp každý kout, bude sama o sobě náročná, to teď ale nemělo smysl řešit. Hezky popořadě.

Druhou hradbou byla skříňka kolem její hlavy, která jí nedovolila se bez Švápa ani najíst. Nedokázala přes ni mluvit, nezavolala by o pomoc, ani kdyby stála na dvorku hájovny. Druhá hradba ji uzavírala do vlastního mikrosvěta, odřezávala ji od možnosti projevovat se jako člověk. Byla to cela, která Máju vydávala Švápovi na milost a nemilost.

Třetí stěna byla nejděsivější, protože byla neviditelná. Mája o ní vlastně dřív vůbec nevěděla, až do okamžiku, kdy nad Švápem stanula s bodákem… Vybudovala si ji sama ve své mysli. Byla to každým dnem pevnější hradba hrůzy, podřízenosti, snahy zalíbit se a nevzbudit jeho hněv, ukojit jeho chtíče, ukrýt se před ním, vsáknout se do podlahy, rozplynout se jako pára… hradba sílícího šílenství. A to byla také první stěna, kterou musela zbořit, pokud se odsud jednou chtěla dostat.

Ještě ji všechno bolelo, když začala znovu cvičit. Měla na sobě spoustu modřin, otlačenin i rudé stopy po řemeni, ona je ale neviděla, protože se dívala před sebe. Zatínala zuby, výhled měla omezený mřížovanou špehýrkou, takový byl její svět, tak malý a těsný, že v něm nebylo místo na pochyby. Každý den dělala dřepy a kliky, zpočátku holčičí, časem ale zvládla i opravdové, bez opory kolen. Každé ráno se protahovala, rozcvičovala, každý den alespoň hodinu chodila po obvodu místnosti, aby jí neochably svaly. Jednou už utekla! Nemohla se vzdát, protože vzdát se znamenalo smířit se s tím, že tohle trápení potrvá až do konce života.

Přestože její mladá mysl nebyla téhle úvahy schopná, nějakým šestým smyslem se vnitřně rozhodla, že až přijde ta správná chvíle, vsadí všechno na jednu kartu a získá svobodu, nebo konečně umře, protože cokoli muselo být lepší…

Jednou už utekla! A mohla být volná, kdyby ji nezradili. Často na to myslela. Na ty mizery v zelených mundúrech, kteří mu ji vydali a na nic se neptali. Ale proč?! Umyli si nad ní ruce – co zmizí z očí, nikdy neexistovalo… hajzlové. Vztek jí dával sílu. Hajzlové! Šváp byl nejhorší ze všech, byl to démon, ve kterém už nezbylo nic lidského, a jediné, co ho drželo při životě, bylo cizí utrpení. Ti pohraničníci ale byli lidé… jak jí to mohli udělat? Jak ji mohli takhle vydat? Obyčejní lidé, které potkávala odmalička, se zachovali jako bestie. Myslela na to, jak by si připadali, kdyby se tu zítra ráno probudili místo ní, kdyby si s ní na jediný den vyměnili místo… Věděla, že oni by radši umřeli. Že by už dávno byli mrtví… Cvičila až do vyčerpání.

Když zloba ochabla, vzpomínala Mája na horký čaj a jaký to byl pocit držet v dlaních porcelánový hrnek, a jaké to bylo spát na měkké matraci v místnosti, kde netáhne. Zdálo se jí, jako by ty věci poznala v jiném životě, v kryptě na ně málem zapomněla. Samotnou ji to udivovalo – jako by na mnoho měsíců zapomněla, že kdysi dávno žila v dostatku jídla i pití… že byla člověk.

Dnes jí to připadalo jako vzdálený sen, víc obrysy než živé barvy. Přistihla se, že přemýšlí o melounu – opravdu byl tak velký? A byl červený i na povrchu, nebo měl zelenou slupku? A ta jadérka byla taky zelená? Na lidi se vzpomínat bála, protože to s sebou vždy přinášelo velké zmatení a bolest.

Když večer usnula, vracely se jí ve snech mumie zakopané až po krk v hlíně. Přibyl mezi ně i voják, který ji vyvedl z krypty – jediný slušný člověk, kterého za několik let potkala. Teď ležel v hlíně, bezhlavé torzo zakopané až po krk, a jeho hlava ležela na zemi vedle něj. Lezli po ní malí černí brouci. Voják se na Máju díval slepýma očima, ústa roztažená v křečovitém šklebu. I ostatní mrtví k ní otáčeli hlavy a zírali na ni. Cítila jejich pohledy, jako by z ní po vrstvách loupaly kůži a maso. Pokaždé, když mrkla, objevily se jejich hlavy o kousek blíž. Zaplavovala ji hrůza, nedokázala se ani pohnout. Jakkoli se snažila udržet oči otevřené, mrknutí přišlo nekompromisně jako úder hodin, vteřinová ručička nešla zastavit, každý její pohyb rozezněl hřbitovní zvony. Už byly kolem ní, mrtvoly v kruhu. Zvedaly černé oči. A ona náhle uviděla sama sebe jejich pohledem, útlou černou kostru, na jejíž hlavě trůnila zamřížovaná dřevěná krabice. Královna z nočních můr.

Kostlivá ruka jí zavadila o nohu a Máje se zastavilo srdce. Probudila se a cukla sebou a narazila na něco tvrdého, až jí hlava odskočila. Zaječela leknutím, polstrovaná podšívka ale ztlumila její výkřik, a v tu chvíli si vzpomněla, že má na tváři dřevěnou skříňku. Převalila se do sedu a přitiskla se ke zdi. Nebyla si jistá, jestli se jí to jen zdálo, nebo se jí někdo opravdu dotkl. Divoce se rozhlížela, ale Šváp v místnosti nebyl, leda by se schovával někde mezi haraburdím. Májin dech zpomaloval, nezdálo se, že jde o další z jeho krutých her. V tu chvíli si vzpomněla na harmoniku a znovu se lekla. Kde je?! Vrhla se na kolena a začala propátrávat zem v okolí, kde spala. Nikde ji neviděla! Začínal se jí opět zmocňovat děs. A pak si najednou uvědomila, že si ji večer zastrčila za gumu kalhotek. Ukryla ji, aby ji ve spánku nikdo nevzal.

Byla v místnosti sama, už si tím byla skoro jistá. Šváp zmizel bůhvíkam, a to bylo dobře. Jen ať je třeba až na druhém konci světa. Mája vyhlížela skrz škvíry, bylo jasné, že venku už je den, slyšela vzdálené kvokání slepic a osamocené zakokrhání kohouta. Přestože ji zamřížované hledí skříňky značně omezovalo v rozhledu, snažila se zachytit, co se děje venku na dvoře. Za těch několik týdnů, co ji tu Šváp držel, se své vězení naučila znát nazpaměť. Našla si škvíry, kterými se dalo vyhlédnout na západní část dvora, další díra po suku jí ukázala výseč od vstupu do stavení až ke sloupu holubníku. Mája každý den všechna ta místa obcházela a čekala na zázrak.

Kdyby na dvůr myslivny zabloudil někdo cizí, nějací turisti třeba, kteří by potřebovali poradit s cestou, vešli by do dvora a Mája by začala křičet, volala by o pomoc, až by ji objevili a osvobodili… a pak by přišel Šváp, pokračoval hlas v její mysli, chtěla ho zastavit, ale nešlo to, přišel by a do jednoho by je zabil. A pak by je zakopal do země tím zvráceným a nepochopitelným způsobem. Trčeli by v hlíně a žrali by je červi, a oni by byli živí i mrtví zároveň a vzhlíželi by vzhůru ke studené noční obloze. A s každou další mrtvolou by rostlo Švápovo šílenství. A síla…

Mája měla pocit, že venku něco zaslechla. Někdo byl v domě, protože z kuchyně se ozývaly cinkavé zvuky. Mrzelo ji, že jeho příchod propásla, místo spaní měla od rána hlídat. Teď neví, kdy se Šváp vrátil, a nedokáže odhadnout, v jaké náladě k ní přijde. Určitě to byl on, přemýšlela. Paní Matějkovou neviděla od návratu ani jednou. Mája si byla téměř jistá, že ji Šváp už také zabil. Možná ji ale nezakopal do země, protože ona se v jejích snech neobjevovala.

Mája vyhlížela škvírou směrem k domu, ani nedutala. A náhle se jí opět něco otřelo o nohy, byl to tak nečekaný a překvapivý dotek, a ona měla hlavu plnou hrůzy ze Švápa, že opět vykřikla a uskočila. Ve vzduchu zároveň vyděšeně švihla rukou, jako by chtěla útočníka zasáhnout. Na místě ale nikdo nebyl. Ze tmy se na ni upíraly zelenožluté oči, zářily z ní jako dvě žárovky. Černá kočka se na Máju dívala nevzrušeně, jak to umí jen kočky. Vlastně nebyla celá černá, jedna z předních tlapek a špička ocasu byly bílé a na čumáku a pod břichem se vyjímaly hnědé štráfy. Májová kočka, uvědomila si Mája. Pak kočka zamňoukala, a než se dívka nadála, vnořila se mezi haraburdí a splynula s tmou.

„Počkej!“ chtělo se Máje vykřiknout. Po kočce ale jako by se zem slehla. Mája ji hledala. Prolezla celou stodolu, nikde ji však nezahlédla. „Někudy ses musela dostat dovnitř,“ zašeptala vzrušeně a dál prohledávala každý kout. Šmejdila podél stěn. Kolem některých byl narovnaný starý nábytek. Kusy, které unesla, se pokusila odtáhnout ode zdi. Dívala se kolem stropních trámů, které se ztrácely ve stínech. Nikde ale neviděla žádné okno, prasklinu nebo díru dost velkou, aby jí prolezlo kočičí tělo.

Jak procházela kolem stěn stodoly, zaslechla zvenku prásknutí dveří. Neváhala. Vrhla se k zamřížovanému průhledu ve zdi stojící čelem k stavení. Postavila se na špičky a přitáhla se za prsty. Vzepřela se na rukou a chvíli v nestabilní pozici vrávorala. Předtím než ji přitažlivost stáhla zpět k zemi, podařilo se jí vyhlédnout na dvorek. Zahlédla tam ženu v sukni a kabátu, jak nese ošatku starého chleba ke králíkárnám. Byla to paní Matějková!

Dřív než si Mája uvědomila, co dělá, vrhla se ke zdi a zabušila na ni. Netušila, jestli Šváp není v myslivně nebo jestli neopravuje nářadí na druhé straně stodoly. Nepřemýšlela nad tím, protože do žil jí vtrhl adrenalin. Přeběhla ke škvíře, kterou bylo vidět na dvorek, a přitiskla se k ní tak blízko, že hlavou ve skříňce tvrdě narazila do zdi – nikoho už ale venku neviděla. Paní Matějková pravděpodobně přešla ke králíkárnám a ztratila se jí z dohledu. Mája čekala, přecházela kolem stěny neklidně jako liška v kleci. Když se hospodyně opět objevila, byla připravená. Bušila na stěnu, až ji bolely pěsti. Zakřičela, co jí síly stačily.

Žena procházející kolem stodoly se zastavila, naklonila hlavu, jako by ji něco zarazilo. Mája znovu vykřikla: „Haló! Pomozte mi! Jsem tady!“ Její pěsti dopadaly na zeď, nevnímala bolest. Paní Matějková ale zase zrychlila a zašla do domu.

Mája osaměla a rozplakala se frustrací.

Neslyšela mě, nebo ano? Vždyť prošla sotva patnáct metrů ode mě! Třeba je ze Švápa vyděšená stejně jako já. Třeba o tom všem ví, není přece možné, aby nevěděla… třeba mu v tom celém pomáhá a řekne mu, že jsem ji chtěla přivolat, že jsem chtěla utéct, a on přijde a bude mě mučit. Jak jsem byla hloupá! Hloupá, pitomá husa! A Šváp večer přijde a zabije mě a zakope na tom strašném místě, kde budu mrtvá i živá zároveň, bude mě svírat promrzlá země a budu zírat na ještě ledovější hvězdy.

Smrt mohla přijít každým dnem, každou hodinu, Mája ale zároveň tušila, že kdyby ji chtěl Šváp jen tak zabít, už by to dávno udělal. Ne, o to mu nešlo. Měl pro ni připraveného něco jiného, to bylo jediné vysvětlení. Možná ji opravdu chtěl zlomit. Mohla jen hádat, kolik má ještě času.

Jak nenáviděla tu hrůznou skříňku, kterou jí nasadil. Stala se z ní její nová hlava, zatímco ta stará se stala lebkou, potetovanou umrlčí kostí, skrývající tenký povlak rudého masa a krve a další lebku a další maso. Mája cítila, jak ji vězeňské zdi mezi sebou drtí, ždímají z ní zdravý rozum i životní sílu. Když se snažila dovolat pomoci, uvědomila si, jak strašně bezmocná je. Její táta s mámou by mohli stát na dvoře jen malý kousek od ní, a ona by na ně nedokázala zavolat. Nedokázala by jim říct: jsem tady, pojďte si pro mě, konečně mi už někdo pomozte!

Snažila se reálně uvažovat, ale frustrace ji zaplavovala jako rozvodněná řeka tehdy v podzemí. Cítila, jak jí ledová hladina stoupá nad ústa a nos a zaplavuje celé nitro, že ji paralyzuje, vtrhává jí do plic a odnáší slova i myšlenky. Dost! okřikla se v duchu. DOST! Jestli budu přemýšlet takhle, to se můžu rovnou zabít. Pro začátek se vrátila k základním biologickým potřebám. Chtělo se jí čurat, a taky měla pořádnou žízeň.

Odešla se vymočit do kovového džberu se slámou, který jí tam přistavil Šváp. Potom přešla ke kanystru a nalila si z něj vodu do plastové misky. Když ji nahnula pod správným úhlem, dosáhla trubičkou zavedenou do úst až na její dno. Napila se a znovu misku naplnila z kanystru. To udělala ještě dvakrát.

Potom si hrála s harmonikou. Dívala se skrz ni proti mizejícímu světlu. Hladila v dlaních její hladké, stříbrné tělo, až se kov zahřál a působil jako něco živého. Mazlila se s ní a snažila se rozpomenout na tóny, které uměla vykouzlit. A když potom večer usnula a měla zase hlavu plnou nočních můr, zdálo se jí i o harmonice. A něco ji napadlo.

Druhý den paní Matějkovou nezahlédla. V myslivně se zastavila až o den později a přivezla Švápovi nákup a oběd. Mája dům celou dobu sledovala a čekala na příležitost, kdy se její věznitel vzdálí, to se ale nestalo. Paní Matějková zůstala jen asi dvě hodiny a pak opět sedla na babetu a odjela. Čtvrtého dne ráno byla Mája opět od rána na stráži. Zahlédla Švápa, jak si připravuje velký batoh. Zhruba dvě hodiny před polednem ke vstupu do dvora přišel nějaký člověk.

Byl dost mladý, možná o nějakých pět šest let starší než Mája. Vypadal dost vyděšeně a na zádech měl nacpanou červenou krosnu. Mája mlčela, sledovala chlapce, který nevešel do dvora, ale počkal způsobně u vchodu, dokud pro něj nepřišel Šváp. Ten se v jedné chvíli jen tak mimochodem ohlédl ke stodole a ušklíbl se, jako by věděl, že se na něj Mája právě dívá. Potom vzal chlapce kolem ramen a něco mu vyprávěl. Oba si pevně utáhli boty, zkontrolovali si výstroj a vyrazili na cestu. Než se Mája nadála, obě postavy zmizely mezi stromy.

V poledne zabzučel motor babety paní Matějkové. Vjela až na dvůr, kde se zastavila a se zaskřípáním vyklopila stojan. Mája byla připravená. Když se žena vracela z krmení králíků, přiložila foukací harmoniku k trubičce, kterou žmoulala v ústech, a prudce do ní foukla. Disharmonické tóny zazvučely tak ostře, až se Mája lekla. Paní Matějková se ohlédla ke stodole, nezpomalila ale a zašla do domu.

Určitě o mně ví, letělo Máje hlavou. Řekne to Švápovi a všechno bude ještě horší!

Když se ale paní Matějková vracela ke své babetě, dívka se neudržela a udělala to znovu. Prudce foukla do harmoniky. A znovu! Foukala jako zběsilá, protože Šváp byl daleko a tohle byla možná její jediná šance.

Žena se konečně zastavila a zkoumavě se zahleděla na stodolu. Byla nápadně bledá. V jejích pohybech bylo cosi vláčného, váhavého. Vypadala jako lavina, která ještě neví, jestli se utrhne, nebo zůstane viset nad údolím.

Mája znovu z plných plic zafoukala. Po tvářích jí stékaly slzy.

Matějková se pohnula, jako by se probudila ze sna. Pomalými kroky se vydala přímo ke stodole. A Mája, jako by zažíhala maják, vedla ji kakofonií tónů rozbouřeným mořem pochyb. Žena dorazila ke dveřím a zastavila se před řetězy a zámky. Bezděky se jich dotkla, jako by se ujišťovala o jejich masivní pevnosti.

„Jsem tady!“ křičela Mája z plných plic. I přes polstrování její hlas uvnitř skříňky rezonoval, až ji bolely uši. „Jsem tady!!!“

Matějková něco musela zaslechnout, protože se přitiskla až k vratům stodoly.

„Haló?!“ řekla polohlasem.

Mája ji slyšela. „Jsem tady! Haló, jsem tady! Vězní mě tu. Pomozte mi, prosím. To jsem já. Mája! Slyšíte mě?! Mája!!!“

„Panebože,“ zašeptala žena. „Panebože,“ zopakovala a přitiskla si ruku na srdce.

„Vězní mě už několik let,“ vzlykala Mája. „Slyšíte mě? Haló!“

Žena za dveřmi zakolísala. Začala couvat.

„Dneska jsem tu viděla kluka. Určitě ho taky zabije! Pomozte mi, prosím, pomozte mi!“

Paní Matějková byla bledá jako smrt. Doklopýtala ke své babetě.

Mája bušila pěstmi do stěn a křičela. „Nenechávejte mě tu!“

Žena se mezitím zapřela za moped a roztlačila ho, po několika krocích naskočil motor a ona vklouzla na sedadlo. Ani si nevšimla prázdných hrnců, které zapomněla na zápraží. Babeta se rozjela a žena, aniž by se ohlédla, vyjela ze dvora na lesní cestu. Během chvilky se rozplynul i bílý výfukový dým.

Tak a je to, uvědomila si Mája a pocítila podivné ulehčení. Už to není v mých rukách, co se má stát, se stane, hlavně že to už všechno skončí…

Jako obvykle se ale pletla.

Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát, totiž ten den se už nestalo nic…

Mája byla jako na trní, celou noc nemohla spát. S každou další minutou, s každou hodinou její naděje umírala. Doufala, že přijede paní Matějková s policií a lidmi z vesnice. Očekávala, že každou chvíli vtrhne do stodoly Šváp, strašně ji zmlátí, bude ji mučit a pak ji zabije. Noc ale minula bez zvláštních událostí a ráno se proměnilo v poledne, a zatím nedorazila ani hospodyně, ani Májin mučitel.

To čekání ji zabíjelo, nemohla ale dělat nic jiného. Přecházela po stodole sem a tam, snad posté prsty zkoumala skříňku, ve které měla zamčenou hlavu. Uvažovala, jestli by ji dokázala rozbít, kdyby se plnou rychlostí rozběhla proti zdi. Jaká byla šance, že si zlomí vaz? Uvažovala, jestli to riskne. Zkusmo několikrát udeřila skříňkou do zdi, ale bolelo to jako čert a nezdálo se, že by dřevo povolovalo. Byl to dub, poctivě sbitý a stažený šrouby, Šváp si dal při její výrobě záležet.

Mája se postavila před plechovou desku s několika háčky, která byla přibitá na jednom z vnitřních sloupů a kdysi pravděpodobně sloužila jako věšák. Snažila se prohlédnout si v odlesku kovu skříňku a prozkoumat její konstrukci, skrz úzké hledí ale nebylo skoro nic vidět. Zkoumání skříňky rozptýlilo její pozornost jen na chvíli, nic užitečného ale nepřineslo. Vrátil se strach a muka čekání.

Vzduch byl těžký jako před bouřkou, nikde ve stavení se nic nepohnulo, stejně tak na dvoře. Šváp se objevil až večer, když padl soumrak. Mája ho viděla, zatímco se venku rozsvěcely první hvězdy. Vpředu přes břicho měl navlečený svůj zelený batoh a na zádech velkou rudou krosnu, kterou po příchodu zamkl v jedné z kůlen. Potom přešel k pumpě a divoce s ní zalomcoval, dokud ledová voda nevyrazila proudem. Drbal si ve vodě ruce a nahlas se něčemu smál. Strčil pod pumpu i hlavu a pouštěl si vodu na krk, až se rozstřikovala kolem. Nasákla mu bunda i kalhoty, Mája ale přesto věděla, že jestli za ní večer přijde, bude mít za nehty krev. Jako už tolikrát předtím… krev za nehty. Nebylo tak lehké se jí zbavit… měl ji tam pořád a nikdy ji ničím neumyje.

Čekala, že za ní přijde, a skutečně se to večer stalo. Couvala, vyděšená. Snažila se odhadnout, jestli se dozvěděl o jejím pokusu o útěk. Šváp byl ale divný, z koutku úst mu vytékal pramínek slin. Ruce měl červené od toho, jak si je drhnul, obličej měl ale zastříkaný od zaschlé krve. Když Máju srazil na zem, něco v jeho dechu páchlo jako rozkládající se mršina.

Nevyžíval se dnes v žádných nuancích. Připoutal ji za ruce a za kotníky k desce, kterou pro tento účel postavil. Byl to vlastně masivní stůl ze smrkového dřeva, stojící uprostřed stodoly, akorát ve čtyřech rozích přišrouboval řemeny, které pokaždé sevřely její zápěstí a kotníky. Tentokrát jí ani nesundal dřevěnou skříňku, jenom jí strhl kalhoty a znásilnil ji. Za celou dobu nepromluvil jediné slovo, ani se na ni nedíval – sípal a choval se víc jako zvíře než jako člověk. Mája se třásla hrůzou. Zkoušela na něj promluvit, ale nezdálo se, že by rozuměl významu jejích slov. Potom odešel a nechal ji připoutanou ke stolu. Vrátil se skoro vzápětí s velkou lampou, kterou pověsil na vrchní trám, a s lahví čpící tekutiny a tetovacím náčiním.

Mája se zmítala, ale nic jí to nepomohlo. Přitiskl ji k desce takovou silou, že nemohla dýchat. Byl silný a strašně těžký. Nedokázala se vzepřít, nedokázala nabrat do plic vzduch. Dusila se, začala ztrácet vědomí. Počkal, dokud neomdlela… a potom začal tetovat. Bodal ji jehlami celou noc. Mája křičela bolestí, ale nebylo jí to nic platné. Pracoval usilovně, dívce vše splynulo v jeden hrozivý sen. Hučelo jí v uších, pálilo v očích, všechno se s ní točilo. Ale přežila.

Když ráno Šváp odešel, krvácela jí celá hruď až po podbřišek a ramena. Nedokázala se podívat na to, co jí provedl, protože byla stále připoutaná k desce. Do zad jí vystřelovala ostrá bolest, klouby zápěstí a kotníků byly naběhlé. Chtěla umřít, ale nemohla se ani hnout.

Netušila, co se dělo další den, protože ho strávila ve stavu mezi agonií bolesti a horečnatým spánkem. Netušila, jestli přišla paní Matějková ani co dělal Šváp. Trápila ji strašná žízeň a taky se počůrala, protože to už nemohla vydržet. Bylo to potupné, na tom teď ale nezáleželo. Přicházela pomalu o rozum. V živých snech se jí zjevoval obrovitý hmyz – byl to Šváp s broučími kusadly a šesti ostnatýma nohama. Šváp s tvrdými krovkami, které pokrýval koberec jedovatých trnů. Šváp s fasetovýma rudýma očima, před kterými se nešlo skrýt. Hrabal díry v lese a ukládal do nich mrtvoly. Ve snu tam těla ležela léta… stále napůl živá, napůl mrtvá, a Mája náhle pochopila, že jsou to jen schránky plné larev, které si prokousávají cestu ke svobodě. Mrtví upírali oči ke hvězdám, zatímco pod jejich kůží se odehrávala hostina. Larvy ztrácely sílu, bojovaly spolu, přežíraly se a praskaly. Jen jedna z tisíce přežila a prokousala se mrtvému až do mozku, kde se zakuklila. A pak se jí zažehly rudě zářící oči.

„Zabij mě…“ zašeptala už poněkolikáté. „Prosím.“

Určitě se o mém pokusu o útěk dozvěděl, dohadovala se Mája. A tohle je trest. Ne… je to pouhý začátek trestu, který si pro ni připravil.

Večer Šváp opět přišel a znovu ji tetoval. Už po první hodině omdlela, takže netušila, jak dlouho o sobě nevěděla. Když se probrala, bylo ráno.

Žila. Tyran byl pryč, ona byla odvázaná, umytá a převlečená. Hlavu měla zamknutou ve skříňce, celý trup i paže měla zabalené v zakrvácených obvazech. Třásla se zimnicí a s děsem se dívala na své tělo. Děsila se toho, co jí udělal, radši by obvazy už nikdy neodkryla, ale nešlo to… Byly příliš bílé a příliš rudé, jako balíček, ve kterém vám pošlou uříznuté ucho někoho blízkého.

Pomaličku odkryla jeden cíp a zahlédla na své kůži černou linku kosti, po které lezl vypasený bílý červ. Zajíkla se. Přepadla ji hrůza, která jí naplnila celé hrdlo. Odmotávala dál obvaz slepený zaschlou krví a málem ani nevnímala bolest, která jí vystřelovala z rozbodané kůže. Kosti. Měla je vytetované všude, jako by někdo rozhodl, že bude jediným člověkem, který nosí kostru zvenčí svého těla. A mezi nimi v černočerném spletenci svalů a masa prolézali brouci, červi, stonožky mezi nesrozumitelnými symboly a obrazy měsíce a hvězd. Zahlédla i několik stromů a mezi nimi hroby a… nedokázala pokračovat. Tohle teď byla ona? Její nové já?! Mája se zhrozila a vztek v ní bojoval s beznadějí.

Možná jenom čeká, až se zabiju. Čeká, až mi dojdou poslední síly a konečně mě zlomí, a povede se mu to, protože já se zabiju, a až se to stane, už budu navždycky patřit jen jemu. Už brzy… Mája zjistila, že se dívá na trám. Možná by z obvazů mohla umotat oprátku. Uzle si z pionýra ještě pamatovala… Možná už tuhle noc.

Byla tak vyčerpaná, že se ani nelekla, když se opět vynořila kočka. Neslyšně přeběhla k Máje a otřela se jí o nohy. Spokojeně zavrněla. Mája se dívala na zvíře a mimoděk zvedla ruku. Kočka jí vyšla vstříc a s přivřenýma očima zabořila hlavu do její hrubé dlaně. Měla tak měkké chloupky, klouzaly jí mezi prsty jako hedvábí. Tak útlý krk a hebkou kůži. Mája ji dlouho hladila. Rozdělila se s ní o vodu a nabídla jí i kousek tvrdého chleba, nezdálo se ale, že by o něj kočka měla zájem – jenom si k němu čuchla a dál si ho nevšímala, tak ho Mája namočila v misce s vodou a snědla ho sama.

„Nevím, jestli ti můžu dát jméno,“ řekla kočce. „Krysáčkovi jsem říkala Krysák, jaké jméno by se líbilo tobě?“

„To je fuk,“ řekla kočka. „Nezáleží na tom, jak mi říkáš, záleží na tom, jak se ke mně chováš. Můžeš mi říkat třeba Kočka.“

„Mohla bych ti říkat Bělotlapka nebo Micka. Nebo třeba Šklíba?“

„Myslím, že Kočka bude stačit,“ odpověděla a lízala si tlapku. „Jsi sice trochu monotematická, ale podrbalas mě pěkně. Zase se někdy stavím, zatím ahoj.“

Tentokrát byla Mája připravená. Když se Kočka začala vytrácet, sledovala ji. Zvíře se pohybovalo ladně a rychle. Vklouzlo mezi několik beden a zamířilo k východní straně stodoly, která byla odvrácená od myslivny. Stál tam u stěny velký starý kredenc, Kočka skrčila hřbet a vlezla pod něj. Mája si rychle lehla na zem, ale viděla jen tmu. A v ní se náhle na chvilku otevřel bílý obdélník denního světla, kterým se prosmýkla kočičí silueta.

Vida, pomyslela si Mája. „Děkuju, Kočko,“ tiše za ní zavolala. Na sebevraždu ten den už nemyslela.

* * *

Už od rána ji bolelo břicho. Nejspíš hlady… Šváp se o ni staral čím dál hůř, možná jí včera nějak ublížil, když o sobě nevěděla. Motala se jí hlava, dokonce zvracela. Napadlo ji, že by mohla mít zánět slepého střeva, a vyděsilo ji to. V těchhle podmínkách to znamenalo smrt. A přestože ještě včera o vlastní smrti uvažovala, nemoc byla něco zatraceně jiného…

Mája zaťala zuby a vydala se prozkoumat kredenc, který jí včera ukázala kočka. Skříň byla těžká, vyrobená z masivního dřeva. Nohy i horní rohy byly řezbářem vyvedené do bachratých zdobení a posypané dírkami červotoče jako mákem. Dřevo bylo vlhké, místy plesnivé. Mája se do skříně zkusmo opřela, ta se ale ani nehnula, jak byla těžká. Mája zabrala trochu víc, ale bolest jí nedovolila pokračovat. Bude muset pár dní počkat.

Dlouho to ale nevydržela. Hned druhý den zkusila kredenc odsunout znovu. Překonala bolest, ale ani když zabrala ze všech sil, s těžkou skříní pohnout nedokázala. Usilovně přemýšlela, přecházela kolem ní ze všech stran. Nakonec se jí podařilo ve stodole nalézt silný trám, který byl kdysi možná součástí podlahy hlavního stavení. Stěží jej unesla a několikrát musela odpočívat. Dotáhla jej ke kredenci a zapřela ho pod spodní okraj, musela kvůli tomu odhrabat trochu hlíny, která se za léta nanesla na podlahu. Postavila se až na konec trámu, opřela se do něj a zatlačila.

Kredenc příšerně zaskřípěl a o několik centimetrů se posunul. Máju ten zvuk zmrazil. Nenapadlo ji, že to bude tak hlasité. Vlastně ani netušila, jestli je Šváp doma. Jestli ji zaslechne a zjistí, o co se tu snaží, přijde o jedinou naději. Strnula a poslouchala, zpocenýma rukama stále podpírala trám. Sekundy běžely, měnily se v minuty, dech se Máje uklidňoval, a najednou se dveře domu otevřely, slyšela to i přesto, že zvuk ztlumila skříňka kolem její hlavy. Vzápětí se zase zavřely. Ke stodole zamířily kroky.

Mája zpanikařila, pustila trám, ten spadl a bouchl do podlahy. Byla jako vyděšené zvíře, nejraději by se někam schovala. Slyšela kroky, které zamířily ke dveřím, zacinkal řetěz. Někdo zabušil na dveře.

V první chvíli by se v ní krve nedořezal. Šváp je tu! Vypíchne jí oči, jak sliboval! Srdce Máje tlouklo jako splašené. Znovu se ozvalo zabušení. Mája se zarazila. On nemá důvod klepat. Přichází, kdy se mu zlíbí, uvědomila si. Vydala se opatrně ke dveřím.

„Haló,“ ozval se tlumený ženský hlas. Zněl moc vyděšeně.

„Pořád jsem tu… pořád žiju,“ řekla Mája s hořkostí tak nezvyklou pro hlas dítěte.

„Je teď pryč,“ ozvalo se z druhé strany.

„Pusťte mě. Pusťte mě ven, nebo tu umřu!“

„Nemůžu,“ odpověděl plačtivý hlas. „Dveře jsou zamčené na zámek a řetěz. Klíč je jen jeden a on ho nosí neustále u sebe.“

„Tak zavolejte policii! Nebo požárníky, nebo zavolejte mojí babičce!“ rozkřičela se Mája, až jí vlastní hlas rezonoval v hlavě, jak jej lámala skříňka.

Chvíli trvalo, než se žena za dveřmi znovu ozvala. Mluvila tak tiše, že ji Mája stěží slyšela. „Ty nevíš, co je to za člověka. Vůbec nemáš ponětí…“

„Nevím, co je to za člověka?! Roky mě mučí, udělal ze mě stvůru a na hlavu mi narazil dřevěnou klec, a vy mi říkáte, že nevím, co je to za člověka?!“

„Panebože,“ ozvalo se. „Chci ti pomoci, ale mám malé dítě. A můj manžel… to Šváp ho nechal zavřít…“ slova ženy se prolínala se vzlyky. „Je mu vydaný na milost a nemilost.“

„Jak je to ale možné?! Proč se ho všichni bojí? Jak to, že má takovou moc?“ křičela Mája, ale už když to říkala, věděla, že na tu otázku bude snadná odpověď. Šváp byl zlo, musel to cítit každý, kdo ho potkal.

Žena na druhé straně dveří se ale pokusila odpovědět. „Nevím, co přesně dělá, ale žije v tomhle kraji déle, než kdokoli z místních pamatuje. Je mnohem starší, než vypadá. Mezi lidmi se říká, že je nějak napojený na STB…“

„Někdo se mu musí postavit! Přece mě tu nenecháte?!“

Na druhé straně bylo chvíli ticho. „Nenechám tě tu, dítě. Musíme jen počkat na správný okamžik. Kéž by tu byl Ondřej.“

„Jak dlouho bude ještě ve vězení?“

„Co já vím? Nevím o něm skoro nic! Jednou za měsíc přijde dopis… I kdybych tě nějak vysvobodila, co potom? Nemáme kam utéct. Zabije nás obě.“

„Tak mě jen pusťte. Ať to vypadá, že jsem utekla…“ žadonila Mája.

„Ondřej nebyl žádné ořezávátko, ale proti tomuhle hajzlovi si ani neškrtl. Hodil na něj nějaké pašeráctví a druhý den si pro něj přijeli esenbáci. Od té doby mu sloužím jak cuchta, protože mi vyhrožuje, že Ondřeje nechá pověsit, když mu nebudu podstrojovat.“

„To jste se mu nikdy nevzepřela?“

„A co když to opravdu může udělat? Co když kvůli tomu zabije mého muže? Máme malého kloučka!“ prohlásila Matějková. „Už když se s tebou jen bavím, riskuju všechno. I jeho!“

Mája mlčela.

„Jednou jsem to odmítla,“ řekla Matějková a Mája slyšela, jak se jí chvěje hlas. „Už jsem to nemohla vydržet… řekla jsem mu, ať táhne do pekla, a vrátila jsem se domů. Uběhlo několik dnů, než jsem v poštovní schránce našla krvavý papír, ve kterém byl zabalen Ondřejův prst i se snubním prstenem, a na tom papíře stálo, že jestli do zítřka nenastoupím zpět, příští zásilka bude balík,“ její řeč se mísila s pláčem. „Je to strašně zlý člověk a nikdo na něj nemůže… někdy mám pocit, že ani Bůh.“

„Ale co mám dělat já?!“

„Dítě…“

„Radši mě tu necháte zaživa shnít!“

„Mám maličké, o které se musím postarat. Ondřeje nemůže držet věčně. Dělám přece všechno, co chce, a on sliboval… Jakmile dostanu Ondřeje z vězení… jakmile tu bude, pomůže nám. Něco vymyslí. Vždycky si věděl rady.“

„Jak to, že skončil ve vězení, když si vždycky věděl rady?“

Matějková se na druhé straně dveří odmlčela.

„Jak dlouho?“ zeptala se Mája.

„Nevím. Možná už jen pár týdnů, možná měsíc…“

Za pár týdnů budu mrtvá! chtělo se zakřičet Máje. Naděje, která v ní tak rychle vyklíčila, se změnila v masožravou rostlinu plnou jedu. Rozleptávala ji zevnitř.

„Můžu… můžu pro tebe udělat alespoň něco?“ zeptala se žena.

„Přijďte zase, až bude pryč,“ řekla Mája. „Nezapomeňte na mě.“

Myslela na poklop za kredencí. Možná že Matějkovou nakonec potřebovat nebude. Když se jí podaří skříň odsunout, mohla by vylézt ven cestou, kterou jí ukázala Kočka, a potom… byla připravená risknout i útěk hlubokým lesem. Neměla co ztratit.

Vrátila se zpět ke kredenci a trámu. Zabrala, a alespoň okamžik se nestrachovala se skřípáním a hlukem, který posunovaný kredenc působil. Za chvíli byla zpocená a supěla námahou. Trám ale vydržel a obrovská skříň se centimetr za centimetrem odsouvala. Už se viděla na útěku hlubokým lesem, jak se ale ukázalo, její plán se zhroutil jako domeček z karet.

Za kredencem opravdu našla oboustranná padací dvířka, byla ale příliš malá… nedokázala by se jimi protáhnout, ani kdyby neměla na hlavě dřevěnou skříňku. Neprošla by rameny ani zadkem. Mája před otvorem klečela s hlavou nakloněnou až k zemi a dívala se jím na svobodu.

Venku byla tráva a vítr a zpěv ptáků a obloha…

Mája seděla strašně dlouho a strašně tiše. Pak dvířka vrzla a do stodoly vešla Kočka. Se samozřejmostí vlastní jen jejímu druhu si vyskočila Máje na klín a začal příst. Dívka ji mimoděk pohladila a ucítila hřející tělo. Bylo tak drobné, útlé, zranitelné…

„Jsou tu všude kočičí chlupy!“ řval Šváp. „Nesnáším je, nenávidím ty chlupatý mrchy!“ Mája se před ním choulila na zemi. „Kde je ta svinská kočka? Kams ji schovala?!“

Mája si kryla hlavu, věznitel jí sundal skříňku a teď ji zasypával fackami. Krčila se před ním jako drobná zčernalá kostřička, její hlava byla lebka, kosti těla byly zvenku na kůži, vlnily se, když se pod nimi pohybovaly útlé svaly, působilo to bizarně. Šváp ji hřbetem ruky zasáhl do úst, kůže praskla a vypustila trochu krve. Rudé kapky se rozmázly po popraskaných rtech, na kterých měla Mája vytetované lidské zuby. Šváp ji sevřel dvěma prsty za krk. Bolelo to. Zaryl jí nehty do kůže a začal ji zvedat. Zazmítala se, snažila se vyškubnout, nebylo jí to ale nic platné, strašná síla ji táhla vzhůru, musela se postavit na špičky a pak ztratila kontakt se zemí. Visela v jeho ruce jako v kleštích a svíjela se bolestí. Švápovi se rozchlipovaly nozdry, oči měl vypoulené, ale zároveň podivně rozostřené. Jako by člověk v něm ustoupil do pozadí, a zevnitř se na ni dívalo něco strašného, starého, plného nenávisti tak zhmotnělé, až ochromovala… Smálo se jí to do tváře, protože to cítilo, že ztrácí poslední síly.

Byla to pravda? Mája ani netušila, jak ji to napadlo, zároveň ale věděla, že to pravda je.

„Už brzo,“ řekl zdánlivě beze smyslu Šváp, a ona mu přesto porozuměla.

Jeho prsty jí tiskly krk, že stěží mohla dýchat. Páteř se dívce napínala jako ohýbaný prut, úplně cítila, jak o sebe třou obratle. „Kdo jsi?“ zasípala.

„Mám spoustu snů, o bolesti, o mučení, o tobě, moje milá. Strach dospělýho chutná po pomerančích, strach chlapů je hořkosladkej a ostrej jako čerstvej pot, strach ženskejch je jemnej jako krev smíchaná s vanilkou… strach dětí… namaloval jsem na tebe svoje sny. Příběhy kostí. Žere mě to zevnitř, víš? Musí to ven.“ Šváp náhle zaskučel, jako by mu někdo zabodl do žaludku nůž. Pustil ji na zem a ona se zhroutila, protože se jí podlomily nohy.

„Musí to ven! MUSÍ TO VEN!“ úpěl.

Ty jeho oči! Byly plné bezedné prázdnoty jako oči katatonika, ale Mája se nenechala oklamat. Někde vzadu hořel spalovací motor poháněný bolestí, utrpením a zlem.

Plazila se z jeho dosahu, zatímco on stál na místě a upíral oči kamsi mezi trámy stodoly. Byla strašně vyděšená, protože dnes jí připadal šílenější než kdykoli předtím. Nebyla si jistá, co se stane v příštím okamžiku. Šváp se ale nepohnul. Uběhla snad čtvrthodina, kdy si Mája nebyla jistá, jestli ji vůbec vnímá. Strnule stál, ruce měl zaťaté jako drápy, prsty se mu třásly. Potom se otočil a beze slova odešel.

Nechal ji bez skříňky, a Mája za to byla vděčná, protože po dlouhé době mohla spát s hlavou položenou přímo na seně.

Ráno bylo Máje zase zle. Měla křeče v břiše, což nevěstilo nic dobrého. Vůbec, když si vyhrnula špinavou košili, přišlo jí celé břicho nějaké nafouklé. Nejspíš to bylo z jídla, už delší dobu měla problémy a často zvracela, byla si čím dál jistější, že se jí ve střevech nebo v žaludku rozmnožily nějaké bakterie. Hned při příští příležitosti to všechno popsala paní Matějkové.

Ta za ní nyní chodila, kdykoli měla možnost. Šlo to ale, jen když Šváp nebyl zrovna v hájovně, a to se nestávalo víc než jednou týdně. Mája ji poprosila o nějaké prášky proti infekci a paní Matějková slíbila, že něco sežene.

„Dej tomu nějaký čas. Hlavně je dobře schovej!“ Matějková měla obrovský strach z prozrazení, Mája si dokázala představit, jak by to s ní dopadlo, kdyby Šváp zjistil, že jí hospodyně pomáhá. Ani po hořkých pilulkách ale Máje nebylo líp.

Jednou v noci Máju vzbudilo kvičení, připomínající pláč dítěte. Zrovna se jí něco zdálo, a ten zvuk ji vyděsil a ještě poznamenal konec jejího snu, a tak se i ona probudila s pláčem. Zdálo se jí o jejím maličkém bráškovi, který se narodil, a teď ho držel v ruce Šváp, držel ho stejně jako nedávno ji mezi palcem a ukazovákem a tiskl jeho maličký krk a hlava dítěte byla stále větší, rudla a poulila oči… ty zvuky… tohle nebyl jen sen, Mája vyrazila ke škvíře ve dveřích, aby se podívala, co se děje ve dvoře.

Kvičení a kvílení se ozývalo od králíkáren. Slyšela rány a zvuky trhání. A najednou se vyřítil zpoza stavení bílý králík a za ním se hnal a kličkoval chechtající se Šváp. Pohyboval se podivuhodně rychle, až Máju napadlo, že si se zvířetem jen hraje. Náhle prudce skočil a chytl králíka za nohu. Okamžitě se překulil a mrštil zvířetem o stěnu domu. To do ní tvrdě narazilo a otřesené dopadlo na zem. Šváp k němu beze spěchu došel, přišlápl mu patou zadní běhy a díval se na bezmocné stvoření, které se pod ním zmítalo… K Máje ostře doléhalo zvířecí naříkání. Byla noc. Měsíc zaléval dvůr bledým světlem, Šváp nastavoval jeho kotouči tvář umazanou od krve a upíral na něj černé oči. Vydržel takhle stát až do rána, a Máje to připadalo jako věčnost, zvíře naříkalo několik hodin, než vyčerpaně utichlo. Byla tak vyděšená, že už neusnula.

Za ní přišel Šváp kolem poledne a bylo vidět, že ani on nespal. Měl černé kruhy pod očima, které neustále bloudily po místnosti. Povalil ji na zem, svlékl ji a opět svázal. Zase pil a dlouhé hodiny při světle lampy tetoval celé nohy, chodidla a vnitřní strany stehen. V tom týdnu přišel ještě několikrát a za celou dobu s ní nepromluvil jediné slovo. Nedbal na její pláč, naříkání, prosby, dokud nebylo dílo dokončeno. Poté se na ni dlouho zálibně díval, protáhl si krk, až mu zalupaly obratle, a řekl jen: „Dokonáno jest.“

Něco se dělo. Návštěvy Švápa byly méně časté, mnohokrát s ní ani nechtěl spát, jen se na ni díval a jeho oči byly pořád víc cizí. Trýznil ji častěji psychicky než fyzicky, často se zasekával jako stroj, kterému dochází baterie, jak se ale přesvědčila, ani v takových chvílích nepolevoval v pozornosti. Máje připadalo, že Šváp vstoupil do konečné fáze své přeměny. Neustále stupňoval její trápení, tolik se snažil konečně ji zlomit a vytvořit z ní blábolící trosku žadonící o smrt… stálo ho to tolik sil, a ona pořád odolávala. Cítila, jak z něj vyprchává život, jako by krvácel uvnitř, a čerpala z toho sílu. Před očima jí stárnul, připomínal lidskou mumii s horečnatýma, posedlýma očima. Pořád byl ale smrtelně nebezpečný.

Přestože jídla měla neustálý nedostatek, hladověla málokdy. V tom jí pomohla i paní Matějková, která Máje donesla vždy trochu jídla, vodu či léky.

I na ní bylo vidět, že její hrůza ze Švápa stále roste. Máju to nepřekvapilo, také to cítila. Její mučitel byl pořád divočejší, v očích mu jiskřilo šílenství a jeho pohled připomínal nekonečnou pustinu. Jako by ani nebyl člověk. Něco se měnilo, a Mája by dala nevím co za to, kdyby tušila, co bude následovat.

Den míjel za dnem, a ona přežívala. Její zdravotní potíže nepolevily, přesto se zdálo, že přibírá na váze. Její ploché břicho se lehce vypouklo, pupík vylezl jako knoflík. Necítila se podvyživená, v minulosti se už měla i hůř, dělalo jí to ale starosti.

Svěřila se s tím i paní Matějkové, která se jí na symptomy podrobně vyptávala.

„Něco nového s vaším mužem?“ zeptala se jí Mája.

„Bohužel ne,“ odpovídala pravidelně Matějková a v těch slovech bylo každým dnem víc smutku. „Nemám o něm žádné zprávy už měsíce. Zkouším něco zjistit přes lidi z disentu v Praze, zatím ale bez úspěchu. Šváp zarytě mlčí. Určitě to už brzy skončí.“

„Anebo taky ne.“

„… musí to skončit.“

Mája věděla, že naléhání nemá smysl. Zkusila to už mnohokrát předtím, paní Matějková ale zůstávala neoblomná. Tolik se bála o své dítě.

„Jak jste vůbec poznala Švápa?“ zeptala se Mája.

„Chodil občas do konzumu, kde jsem prodávala. Ondřej dělal v dřevozpracujícím podniku, byl hodně v lese a na cestách. Nějak jsem Švápa zaujala, ale ne jako ženská, abys mi rozuměla. Chtěl, abych se stala jeho hospodyní, že mi za to bude platit. Nevím, jestli měl nějaký hlubší záměr, nebo to třeba celé mělo posloužit jako provokace Ondřeje. Ten totiž v lese narazil na hrůzně zohavenou mrtvolu a na rozdíl od místních to chtěl nechat dát vyšetřit na kraj. Ani ve snu by mě tehdy nenapadlo, že za tím může stát Šváp. Dnes už jsem přesvědčená, že to tak bylo.“

„Jak jste sem mohla chodit s vědomím toho, co dělá?!“

„Ale copak jsem něco věděla? Snad jen to, že ublížil mé rodině. Slyšela jsem pár zkazek o lidech, kteří se ve zdejších lesích ztratili, nebrala jsem to ale moc vážně. Umím si dát dvě a dvě dohromady – mnohem častěji to byli cizinci než místní. Jsme nedaleko hranic, povídá se o tom, že v lesích operuje několik převaděčů. Někteří lidé se možná ztratili, další ale třeba přešli na západ… teprve tys mi řekla o zrádnostech, jakých se Šváp dopouští.“

Chvíli seděly mlčky, jako by každou minutou takového rozhovoru neriskovaly obě život.

„Bojím se, že jsi těhotná,“ řekla náhle Matějková.

Pro Máju to bylo jako rána do hlavy.

„Cože? Ale jak?!“ Chtělo se jí křičet odporem a vztekem. To přece nebylo možné! Vždyť… s ním?! Panebože…

Když Mája osaměla, znovu přemýšlela o tom, jak se zabije. Ve chvíli, kdy paní Matějková podivnou nemoc pojmenovala, bylo to náhle jasné. Mája se dívala skrz mříže skříňky na své zakulacující se břicho a vzdouval se v ní odpor k tomu neviditelnému vetřelci. Dotkla se ho, cítila, jak se jí pod prsty kůže napíná, něco zevnitř k ní natáhlo prsty a dotklo se stěny dělohy.

„Nenávidím tě,“ zašeptala.

Mája procházela kolem stodoly a dotýkala se stěn, po tisící zkoušela jejich pevnost. Hrubými prsty přejížděla po dřevě, hledala jakoukoli skulinu, prasklinu, vypadlý suk, který by jí umožnil stěnu rozrušit a najít spásnou škvíru, kterou by pak dál rozšířila a nějak se dostala ven… Byla noc, Šváp spal v nedalekém stavení, alespoň měla pocit, že spí, protože uvnitř byla tma, možná ale stál nehnutě u okna a upíral na stodolu černé oči bez bělem.

Přestože bylo teplo, přeběhl jí po zádech mráz. Mája se držela za břicho, chtělo se jí udeřit do něj pěstí, ale neudělala to. Mohla by si ublížit, nezbylo by jí dost sil na boj se Švápem. Jenom myšlenka na to vyvolala takové křeče, že se zkroutila a nedokázala se chvíli hýbat. Mája bojovala s hrůzou, bojovala s okovy, které ji svíraly v mysli. Vrhala se proti nim a snažila se je svou nenávistí zlomit, a vždycky už se jí zdálo, že se to tentokrát podařilo. A pak se za několik hodin či dní hrůza opět vynořila jako zrádné skalisko číhající pod hladinou moře.

Šváp byl teď často pryč. Paní Matějková jí prozradila, že se něco děje u hranic, že se snad nějaká skupina lidí zkusila prostřílet na západ. Bylo třeba přesvědčit se o tom, že se to nikomu z nich nepodaří, a vystopovat i posledního z nich. A navíc důkladně vyšetřit, jestli neměli mezi místními nějaké spojence. Šváp často přicházel domů pozdě večer, a jednou byl pryč dokonce tři dny. Hospodyně ani Mája ale předem netušily, kdy se vrátí, a tak to nijak nedokázaly využít.

Žena přicházela za dívkou zpravidla půl hodiny po jeho odchodu, zdržovala se u ní ale jen krátce.

„Myslíte, že ho to nenapadlo? Že o mně víte?“

Matějková se zarazila. „Co já vím…“

„Myslím si, že o tom celou dobu ví. Možná je mu to jedno. Má nás obě v hrsti.“

Paní Matějková teď Máju navštěvovala častěji, bylo vidět, jak moc na ni dopadlo její těhotenství. Byla starostlivější, snažila se dívce přinášet to nejlepší jídlo, starala se, aby nežíznila.

Mája jí za to byla vděčná, zároveň ji to ale rozčilovalo. „Proč to vlastně děláte? Co si myslíte, že se stane, až zjistí, že jsem v tom? Já mám strach! Co když počká, až se to narodí, a zabije to!“

„Vždyť je to jeho dítě!“

„Honí se mi v břiše jako klubko červů,“ vyštěkla Mája a po tvářích jí stékaly slzy. „Je to vetřelec, kterého do mě dostal on. Cítím, jak se ze mě sytí, jak mě žere zevnitř. Já nevím, co to je!“

„Neříkej takové věci. To malé za nic nemůže.“

„Co když bude jako on?! Chci, abyste mi kočičími dvířky prostrčila nůž. Přinesete mi ho?“

Tehdy paní Matějkovou rozplakala. Popotahovala a utekla se před ní schovat do domu, jako by ve stodole nebyla Mája, ale Šváp… Dívka plná hořkosti. Nenávisti. Hrůzy. Zakalovala se v ocel.

* * *

„Musíme tě dostat pryč,“ řekla paní Matějková s rozhodností, kterou u ní Mája nikdy předtím neviděla. „Musíme dostat pryč to dítě,“ dodala.

Dítě? Až se narodí, zabiju ho, pomyslela si Mája, ale neřekla jí to, protože věděla, že hospodyně nemá podobné řeči ráda.

„Myslím, že už to přijde brzo… mám křeče. Břicho mám vypouklé jak meloun.“

„Pomůžu ti…“ řekla žena.

Máju její odhodlání překvapilo. Bylo v kontrastu s dosavadní váhavostí a strachem paní Matějkové. „Ale co váš muž?“

„Už je to půl roku, co se neozval. Nemám o něm žádné zprávy.“ Rozplakala se, tiše a unaveně, a Mája věděla, že za poslední měsíce žena proplakala mnoho nocí.

„Kdo ví, jestli je vůbec naživu.“

„Musíte být silná.“

Paní Matějková se mezi slzami usmála. „To mi říkáš ty…“

„Už víte, jak získat klíč?“

„Dám mu něco do jídla. Něco, co ho nadlouho uspí. Nikomu jinému nevěřím, musím to udělat sama. Je to naše jediná šance.“

Vidina svobody se přiblížila tak závratně, až se Mája zachvěla. Přes ten slastný pocit ale zároveň cítila, že se chystá vyběhnout po laně přes propast. „Jenže co uděláme pak? Bude vědět, že jste ho zradila, a já… nikdy mě nenechá jít. I kdyby mě měl po celý zbytek života hledat, kdyby měl kvůli mně zabíjet a mučit, nikdy nepřestane.“

„Utečeme spolu někam daleko. Odjedeme vlakem. Poslouchej, už jsem to promyslela: Praha je jediné místo dost velké na to, abychom se mu ztratily. Získáme dost velký náskok…“

Mája si lehla na zem a připlazila se až ke kočičím dvířkům, skrz která si povídaly. Prostrčila jimi paži až po loket. Trvalo jen okamžik, než ji na druhé straně zdi sevřela teplá pevná dlaň.

„Podívejte se na moji ruku…“ řekla Mája. Paní Matějková hleděla na kosti vytetované na kůži, na červy a brouky požírající maso mezi nimi, na podivné obrazce a ornamenty, které se výjevem proplétaly… „Označil mě,“ pokračovala Mája. „Nikdy nesplynu s davem, nikdy se mu neztratím, pozná mě mezi milionem. Víte, co to znamená?“

Matějková mlčela.

„Jenom ho otravte nebo uspěte, nebo cokoli, co ho na chvíli vyřadí, a osvoboďte mě. Najděte mi sekeru nebo nůž. Rozumíte mi? Zapřísahám vás, pusťte mě ven, a já se postarám o zbytek.“

Ticho, které zavládlo po jejích slovech, bylo zlověstné, těžké a dlouhé. Mája cítila, jak k ní z dlaně paní Matějkové proudí teplo, a pak ji ta větší ženská dlaň stiskla.

Kapitola XIV

Máju probudily uprostřed noci křeče. Držela se za břicho a skučela, zatímco stehna měla pokrytá lepkavou vlhkostí. V první chvíli si myslela, že to je krev, rozkřičela se bolestí a hrůzou, že ji ta neviditelná bestie roztrhala, když se drápala na povrch. Děsila se toho pohledu, odvalila se na místo, kam dopadalo trochu měsíčního světla, a uviděla, že je jen mokrá. Asi se počůrala.

Ta věc byla pořád uvnitř a dobývala se ven. Bylo to mnohem dřív, než paní Matějková odhadovala, ale to teď nebylo podstatné, začal boj o život, a jestli to má Mája zvládnout, musí tu cizí věc dostat ze sebe.

Přestože jí křeče stahovaly břicho a po tvářích jí stékaly slzy, pokusila se soustředit. Hledala uvnitř rozvahu, díky které se dosud nezbláznila, zkoušela najít klid ve vzpomínce na rodiče. Ležela na zádech a plakala. Držela se za břicho a skučela bolestí, která přicházela ve vlnách a zaplavovala mysl rudou mlhou. Její zoufalý hlas se ozýval ztlumen polstrováním skříňky, takže byl venku slyšet stěží víc než vzdálený křik nočního ptáka. Zatínala prsty do slámy a hlíny na podlaze, pod nehty se jí zadíraly drobné kamínky, ona si to ale neuvědomovala, protože si myslela, že umírá.

Takřka nedokázala souvisle myslet, přesto ale jedna myšlenka oparem bolesti pronikla a rozezněla poplašné zvony. Bylo příliš brzo! Útěk ještě nebyl připravený. Šváp teď možná odpočíval v hájovně a paní Matějková neměla ponětí o tom, že to přišlo už dnes!

Máju požírala beznaděj. Snažila se porod zastavit, potlačit. Křeče ale přicházely stále silněji, pravidelněji. Stahy hrozily, že ji rozervou. Zatínala zuby. Nehty jí vyrývaly v hrubé kůži dlaní rudé půlměsíce. Děsila se toho, co z ní proniká na povrch světa. Ta bolest! Muselo to být strašné. Mája cítila, že ji to cestou ven rozerve a ona vykrvácí, a ta bestie se potom nasytí jejím masem a vyrazí do světa, aby zabíjela jako Šváp. Nějakým šestým smyslem cítila, že to tak bude, že se stala nástrojem zrození nového zla.

Trpěla hodiny a nakonec chvíli před rozedněním porodila.

Byla promočená chladným potem, vyčerpaná, k smrti unavená… v náručí držela tu krvavou věc, ještě zpola obalenou placentou. Mezi prkny pronikaly do místnosti první paprsky slunce. Mája se dívala na dítě, které hned začalo plakat.

Z úkrytu vytáhla nůž, který jí předevčírem přinesla paní Matějková. Byla to stěží víc než kudlička na čištění hub, ale stačila. Dívala se na dítě a na nůž. Potom přeřízla pupeční šňůru a uvázala ji na uzel. Snažila se přemýšlet. Shlížela do tváře s vyjevenýma očima. Na drobná dětská ústa kňourající a poplakávající jako gumová pískací hračka. Na téměř lysou hlavu pokrytou slepenými světlounkými chloupky jako chmýřím. Nebylo to žádné monstrum, bylo to dítě. Krásné dítě. Mája si v tu chvíli vzpomněla na nenarozeného bratříčka.

Jako by její vyčerpání zmizelo, zvedla ho a prohlížela si jeho bezmocnou tvářičku zkrabacenou pláčem a pak si ho pomalu přitiskla k prsům. Věděla, že by mu nedokázala ublížit. Ať to malé stvoření bylo či nebylo částí Švápa, bylo její částí. Tou nejkrásnější částí. Dívalo se na ni jako na matku, a vůbec mu nezáleželo na tom, že je celá černá, potetovaná a že jí na těle svítí jenom kosti. Dítě nesoudilo její hlavu uzavřenou v dřevěné skříňce, kvůli které ho nemohla ani políbit.

Mája se vydala ke škvíře, skrz kterou mohla sledovat dveře stavení. Odhrnula si košili, a zatímco se jí dítě přisálo k prsu a hltavě pilo, sledovala dveře domu a modlila se. Kdo přijde dřív? Její mučitel, nebo hospodyně?

Kolem deváté se dveře domu rozlétly a stanul v nich Šváp. Protáhl se a zadíval se k obloze, jako by zkoumal počasí. Pohlédl ke stodole a Máje připadalo, že se dívá přímo na ni. Cítila, jak jí ruka sklouzla přes obličej dítěte a překryla mu ústa, aby nevydalo ani hlásku.

Šváp se stále díval ke stodole a udělal k ní několik neurčitých kroků.

Máje se málem zastavilo srdce. Mimino sebou zavrtělo, snažila se mu uvolnit nos, aby mohlo dýchat, tvářička malého ale rudla nespokojeností.

Šváp došel až ke dveřím stodoly, slyšela, jak přešlapuje před vchodem.

Všechno je ztracené, letělo Máje hlavou. Srdce jí bilo jako o závod, celé tělo jí pokryla husí kůže. Levou rukou zatápala v záhybu kalhot po malém nožíku.

Ozvalo se zařinčení, jak Šváp zalomcoval řetězem, který k sobě poutal křídla dveří.

„Budíčééék, ty malá mrcho!“ zařval. Byl jen dva metry od Máji, které stékal po tváři studený pot. Zírala na něj skrz škvíru mezi prkny a třásla se strachy. Šváp se zarazil, jako by si na něco vzpomněl, zaklel a odešel zpátky do stavení.

Mája se sklonila k dítěti a hrozně se lekla, protože mělo zavřené oči a nehýbalo se. Jeho mělký dech ale prozrazoval, že jen spí. Zachvěla se, tolik ji překvapilo, jak její tvrdá slupka, odolnost vůči hrůze i její sebekontrola pěstovaná po roky povolily a nechaly ji na holičkách odhalenou primárnímu strachu o vlastní dítě. Byla z toho tak zmatená… její děs ale neměl ještě skončit. Šváp se vrátil před dům a v ruce držel dýmku. Beze spěchu do ní nacpal tabák a zapálil si. V klidu vykuřoval na verandě a díval se s podivně samolibým a spokojeným výrazem na stodolu. Mája ani nedutala, sledovala střídavě svého věznitele a dítě, a modlila se, ať vydrží spát, ať proboha vydrží ještě alespoň několik minut klidné a tiché.

Bylo kolem půl desáté. Zvuk motoru babety zvěstoval příjezd paní Matějkové, která Švápovi přivezla oběd. Neřekl jí jediné slovo na pozdrav, dál seděl s nataženýma nohama, zatímco žena ho v uctivém oblouku obešla. Odnesla jídlo do kuchyně a pak se vrátila na zápraží a začala uklízet. Zametala a zvedala tak mračna prachu, Šváp na ni po chvíli otráveně zařval, ať jde radši nakrmit slepice. Sám ze zápraží odešel do stavení, zatímco paní Matějková si došla do kůlny pro ošatku se zrním a vydala se za stodolu ke kurníkům. Jakmile to Mája uviděla, vrhla se ke kočičím dvířkům. Věděla, že ji paní Matějková asi neuslyší, a tak odložila spící dítě na seno, vrhla se na zem a prostrčila dírou ruku. Mávala černou potetovanou a zakrvácenou rukou, která, když si jí paní Matějková všimla, vypadala jako svíjející se červ, provrtávající si cestu pod stodolou…

Hospodyně ustrašeně pohlédla ke stavení. Ještě nikdy spolu nemluvily, když byl Šváp doma. Nakonec ale ostražitě zamířila k Máje a sklonila se k otvoru.

Vzrušeně šeptala: „Teď ne! Je doma.“

„Narodilo se to. Dítě. Chlapec,“ drmolila Mája.

„Ach!“ bylo jediné, na co se Matějková zmohla. Až za chvíli dodala: „Co budeme dělat?“ Tvář jí zbledla děsem.

„Musíte ho zachránit,“ řekla Mája, protože to byla jediná přirozená věc. „Musíte ho odsud odvézt někam daleko!“

„Ale co ty, nemůžu tě tu nechat!“

„Ta díra je moc malá, já neprolezu, dítě ale projde.“

„Panebože!“

Dveře stavení práskly. Určitě už vyšel na verandu Šváp! Nebyl čas. Mája musela křičet, aby ji hospodyně slyšela: „Já se o sebe postarám. Podejte mi jen tu sekeru. Tu, co je zaseknutá támhle ve špalku.“

Matějková se zamyslela jen na okamžik. Hlas jí přeskakoval rozčilením. „Vlak do Prahy jede v poledne, to je za dvě hodiny. Budeme na tebe čekat na nádraží.“

„Dobře, v poledne.“

Potom Mája natáhla ruce pro dítě, které se nespokojeně zavrtělo, když je brala do ruky. Jestli začne plakat, jsme všichni mrtví, uvědomila si. Pohlédla na ně se smutkem a láskou, kterou už nepocítila tak dlouho, že zapomněla, jak chutná. Po tváři jí stékaly slzy, které se vzápětí vsakovaly do polstrování skříně. Potom, zatímco hlavičku dítěte jemně podpírala rukou, ho prostrčila kočičími dvířky, kde je uchopily ruce hospodyně.

„Děkuju vám,“ zašeptala Mája, ale to druhá žena ani nemohla slyšet. Přemohl ji pláč.

Vzápětí se z otvoru, kterým zmizelo její novorozeně, vynořila ohmataná rukojeť sekery s rezavou čepelí. Mája sevřela sekeru v ruce a cítila, jak se jí kolem ní prsty pevně semkly. Z topůrka jí proudilo do dlaní neuvěřitelné odhodlání a síla. Měla za co bojovat.

„Nikdy na vás nezapomenu,“ řekla Mája na rozloučenou.

„Uvidíme se v poledne, dítě. A kdyby ne, vrátím se pro tebe.“

„Ne!“ zadržela ji Mája a samotnou ji to překvapilo. „Slibte mi, že bude v bezpečí. Ukryjte se, utečte třeba na druhý konec světa! Pokud se odsud dostanu, najdu si vás.“ Potom z náhlého popudu sáhla do záňadří a vylovila lesklou stříbrnou harmoniku. Vtiskla ji Matějkové do dlaně. „Dejte mu to. Je to nejcennější, co mám. Je to jediné, co mám.“

Obě plakaly.

„Co se to tu zatraceně děje? Kam zas ta kráva zmizela?!“ ozval se křik z druhé strany stodoly.

„Musíte jít. Hned! Utíkejte!“ křikla Mája.

„V poledne!“

Mája musela odvrátit pozornost. Rozběhla se k hlavním dveřím a narazila do nich hlavou, až skříňka zapraštěla a dveře zaduněly.

„Pojď sem, ty zkurvysyne!“ zařvala, i když věděla, že ji neuslyší.

Viděla ho, jak se zmateně rozhlédl na zápraží.

Matějková už na nic nečekala, popadla dítě a rozběhla se ke své babetě. Mája za ní zírala škvírou, dokud žena nenasedla na moped, dítě si přitom stále tiskla levou rukou na hruď. Šváp se zadíval k východu ze dvorku. Hospodyně k němu byla otočena zády, ale viděl, že něco nese. Udělal tím směrem neurčitý, pomalý krok.

Plán Máji byl v troskách. Celá ta léta hrůzy se teď kolem ní roztočila jako bláznivý kolotoč, ječela jako rej zmučených duší, řvala jako člověk stahovaný zaživa z kůže… a pak náhle, když teď viděla stát Švápa před domem, ustoupila všechna do pozadí. Vybledla. Teď už na tom nezáleželo. Ať už dopadne jakkoli, hra dnes skončí.

„Jsem tady, ty prase,“ zasyčela Mája, a nezáleželo na tom, jestli ji slyší.

Udeřila pěstí do dřevěných vrat.

„Pojď si pro mě, ty zmetku!“

Šváp se nerozhodně ohlédl na stodolu a znovu zpět k lesu. Paní Matějková právě otočila klíčkem, motor naskočil, zaskřípěl stojan. Moped se zhoupnul, zahučel jako čmelák a rozjel se.

Šváp váhal. Pořád by ji dokázal chytit a srazit.

„Jsem tady!“ zakřičela ze všech sil Mája a znovu vrazila hlavou uzamčenou v dřevěné skříňce do vrat, až zaduněla.

Její mučitel se konečně zamračil, tvář se mu zlomila do zlostného šklebu. Otočil se přímo ke stodole a cosi si mumlal.

„Už brzo chcípneš, ty děvko,“ zaslechla jeho nenávistná slova, zatímco zachřestil řetěz, protahovaný mezi oky vrat. Zaskřípěl klíč vražený do zámku přílišnou silou, kovově cvakla uvolněná západka.

Mája se připravila. Uchopila sekyru do obou rukou a zvedla ji nad hlavu. Stála za dveřmi nehybně jako socha, a přitom napjatá jako pružina. Dveře se rozlétly a Šváp vstoupil.

Kapitola XV

Šváp vstoupil do stodoly a Máje se v tu chvíli promítla vzpomínka. Bylo jí sedm let a užívala si s rodiči nádherné letní odpoledne na pouti. Všude bylo tolik barev a zvuků! Vychechtaný klaun troubil na frkačku, od střelnice se ozývalo pufání vzduchovek a pestrobarevné krepové květy se poroučely k zemi. Nad hlavou jí pluly kolotočové labutě. Mája držela v ruce velkou gumovou palici a hecována taťkou se s ní rozmáchla, aby praštila do žlutého kola před sebou. To bylo napojené na legračního dřevěného panáka, kterému vylétla brada tak vysoko, jak silně jste do kola udeřili. Mája se rozmachovala palicí, ta vystoupala snad až mezi oblaka…

Dívka se prohnula jako luk, zhoupla se v bocích a trhla zády, jak se snažila dodat pažím energii celého těla. Sekera zasvištěla a s drtivostí padajícího meteoru zasáhla Švápa do klíční kosti, kterou přerazila a zasekla se do půli čepele. Byla to dobrá rána.

Muž vykřikl překvapením a bolestí. Podklesl v kolenou, zareagoval ale velice rychle. V pádu se odvalil na stranu. Sekera vězela pevně sevřená mezi kostmi a Mája topůrko, nesoucí váhu Švápova těla, neudržela. Vytrhlo se jí z ruky.

Vyděšeně zírala na tělo řičícího muže. Snažil se vyhrabat na nohy, z rány vytékala černá krev, Máje připadala hustá a lepkavá jako vazelína. Vše se zpomalilo, svět byl náhle unavený a plaval v olejnatém čase, zvuky ustoupily do pozadí a zněly jakoby z dálky. Švápovi se v očích rozlévala čerň nejtemnějších míst lidské duše. Zazmítal sebou, jak se štrachal zpět na nohy. Zašátral levačkou a sevřel topůrko sekery.

Mája zaječela a vyrazila. Chtěla proklouznout kolem něj a vyběhnout ze stodoly. Zkusila vstávajícího muže přeskočit, a málem se jí to podařilo, sevřel ji ale železným stiskem za kotník a strhl ji dolů. Upadla a tvrdě narazila na zem. S obrovskou silou s ní smýknul zpět do stodoly. Několikrát se převalila a narazila do skříně. Byla otřesená, náhle se jí nedostávalo vzduchu, plíce po něm řvaly, až jí před očima vyskakovaly rudé kruhy, zamřížovaný průzor skříňky se zúžil tak, že z něj stěží viděla. Byla jako paralyzovaná.

To monstrum žilo. Pomalu se vyhrabalo na nohy. Celé zornice byly černé, nezbylo v něm už nic z člověka. Chrčelo to a z úst se tomu valila krvavá pěna. Kůže prokvetla černými žilkami, které tančily po odkrytých pažích i nohou. Máje se točila hlava. Stále se nedokázala nadechnout, svíral ji strašný strach, který ji hrozil zalknout. Nesmrtelná noční můra se před ní postavila na nohy a bez jediného zvuku si levačkou vytrhla z rány sekeru. Zaskřípění kostí ji vrátilo do reality.

Zaječela by, ale dusila se, a tak se místo toho prudce nadechla. Studený vzduch pronikající do plic ji probral k životu.

Ta pokřivená věc, která už nebyla Šváp, přirazila pravačkou dveře stodoly. Z ramene se jí valil proud černé krve, který ale tuhl jako želé a pomalu ustával. Drželo to v ruce sekeru a klidně se to dívalo na Máju.

Jako pavouk a moucha. Černá bestie se k ní krok za krokem vydala. Ozval se nelidský chraptivý hlas. „Kde je moje sémě, ty malá couro?“

Mája před ním couvala. Z úkrytu v šatech vylovila nožík a napřáhla ho proti němu.

„Ty pitomá krávo, myslíš, že jsem nic…“ začal Šváp, uprostřed věty prudce skočil a podkopl jí nohy. Sotva dopadla na zem, instinktivně se odvalila a na místo, kde ještě před okamžikem ležela, dopadla sekera. Zazvonila o kámen, až odskočily jiskry. Mája byla rychlá. Znovu se převalila, aby unikla ze Švápova dosahu, ale stihl ji nakopnout do břicha. Ztratila nůž. Zásah ji odhodil několik metrů a do těla jí vyrazila ostrá bolest. Měla pocit, jako by se něco uvnitř ní roztrhlo, tak strašně to bolelo.

„Myslíš, že jsem nic nevěděl?“ chraptěl Šváp nelidským hlasem. „Jsi jen nádoba, co ztratila svůj smysl. Nejdřív zabiju tebe a pak si dojdu pro ni… nemá kam utýct. Patří mi. Stejně jako ty.“

Potom švihl sekerou a zasáhl Máju do hlavy. Síla nárazu ji srazila na zem. Ten úder byl hrozivý, Mája cítila, jak jí z čela vystřelila bolest, její lebka praskla a vystříkl mozek. V prvním okamžiku si myslela, že je mrtvá, vzápětí si ale uvědomila, že žije, jen její vidění je jaksi zdeformované. Sekera zasáhla skříňku, nerozbila ji, ale celou ji pokřivila, takže Mája skoro neviděla ven. Polstrování uvnitř jí možná zachránilo život, přesto cítila, jak jí z čela do očí stéká krev.

Smysly měla k zbláznění zostřené. Už nebyl strach, bolest, pochyby ani láska. Zbyl jen boj o život. Uskočila, a spíš náhodou unikla výpadu, který jí měl roztrhnout hruď. Zády narazila na nějakou stěnu. Šváp vzteky zařval a obouruč zaútočil. Sehnula se tak rychle, že znovu výpadu unikla. Sekera jí prosvištěla jen několik centimetrů od hlavy a zasekla se do dřevěného sloupu.

Všechna nenávist se v Máje uvolnila a vyrazila na povrch. Zoufalství jí dalo sílu.

Z dřepu se vymrštila vzhůru – tam, kde nad sebou tušila Švápa, který se natahoval pro sekeru. Její hlava obrněná skříňkou jako přilbou se střetla s jeho bradou. Něco zapraštělo, zaskřípalo, a tentokrát se ozval jeho řev, jako by zasáhla citlivé místo. Mája neváhala, znovu ho udeřila hlavou, a skříňka zasténala a ještě víc se pokřivila. Mája cítila, že praská. Viděla jen na jedno oko, druhé měla zalité krví, nebo ho možná oslepila tříska z rozlomené skříně. Dívka přejela rukou po rámu, rozlamoval se, a náhle narazila na něco tvrdého, co ji bodlo do dlaně. Byla to hlava třiceticentimetrového hřebíku, který sloužil jako osa pro panty dvířek.

Spíš slyšela, jak se otřesený Šváp znovu zvedá na nohy. Mája sevřela hřebík mezi prsty a zkusila ho vytáhnout. Měla je ale kluzké krví, smekával se jí, vězel dosud pevně v pantech.

Šváp už se po Máje zase sápal. Jeho prsty se po ní natáhly, zachytily ji a začaly přitahovat. Mája se vzpírala a dál bojovala s hřebíkem. Snažila se ho vytáhnout.

Šváp byl nezničitelný. Jakkoli byl otřesený a zakrvácený, stále žil a ubližoval jí. Udeřil ji pěstí do hrudi a vyrazil Máje dech. Ochabla. Jeho železné prsty se semkly kolem jejího krku, aby dokončily vraždu. Začal ji škrtit. Svět před Májou potemněl. To je konec, uvědomila si. A najednou se jí před očima rozlilo světlo. Zjistila, že zírá do znetvořené Švápovy tváře, zalité sluncem, a vidí ji jasně, protože dvířka skříňky odpadla. A ten strašný hřeb trčí ze Švápova oka a ona ho svírá v pěsti a znovu jím bodá do jeho tváře. A do krku.

Krev stříkala a pokrývala jí obličej jako marmeláda. Ona to ale nevnímala. Zabíjela tu věc, která nebyla člověkem. Snažila se ji sprovodit ze světa. Navždy vymazat její hrůzu.

Když konečně přišla k sobě, byla potřísněná od hlavy až k patě. V ruce měla křeč, držela hřebík tak pevně, že nedokázala rozevřít prsty. Šváp před ní ležel oslepený, rozbodaný a krvácející. Vlastně měl být už dávno mrtvý, on ale navzdory všem přírodním zákonům žil. Jeho rány přestávaly krvácet, krev se zahušťovala.

Mája se zamračila. Ještě to nebylo hotové… pohlédla na hodinky na jeho ruce. Bylo půl jedenácté. Musela spěchat.

Zabrala vší silou a vytrhla ze sloupu sekeru.

Kapitola XVI

Byl podzim. Šumava pod příkrovem mraků přetékala barvami. Koruny stromů zářily žlutou, oranžovou a rudou a mezi nimi vyrážely zelenočerné špice jedlí a ještě dál se zvedaly kopce porostlé souvislou smrkovou zelení. Vzduch mrazil, byl plný syrové vlhkosti a věštil přicházející zimu. V trsech unavené trávy se proháněl vítr a pak vyrážel vzhůru k nízké obloze, dramatické a rozervané, temnící už kolem čtvrté. Ucítil jsem, jak po mně tím prostorem něco sáhlo a zastudilo mě u srdce. Zavřel jsem okno v prvním patře penzionu, ze kterého jsem vyhlížel.

Připadal jsem si jako jediný člověk na světě, tak jsem byl sám. V malém pokoji ležela krosna, takřka nic jsem z ní nevybalil, nebylo to třeba. Na krátké dřevěné posteli s červeně kostkovaným povlakem jsem měl rozloženo vše důležité: baterku, pohorky, lovecký nůž, prášky proti bolesti hlavy, kompas, a to bylo skoro všechno, vyrážel jsem dost narychlo. Litoval jsem jediné věci, té harmoniky po tátovi, kterou jsem nenašel ani ve sklepě, ale nemohl jsem ztrácet čas, protože vlak mi odjížděl ráno v půl osmé a nevěděl jsem, jak dlouho mi vydrží kuráž.

Majitel šmolkově modrého penzionu se tvářil překvapeně, když jsem ho požádal, aby mě na noc zvenku zamknul. Možná už přemýšlel, jak by se mě co nejslušněji zbavil, když jsem dostal spásný nápad a vysvětlil mu, že občas bývám náměsíčný, a protože se shodou okolností akorát blíží úplněk… Zdálo se, že ho to trochu uklidnilo.

Seděl jsem v tichém pokoji a díval se na vzor zelených tapet, který připomínal světle zelené a tmavě žluté vlny. Vzbuzoval ve mně tíseň. Do večeře zbývaly dvě hodiny a čas se táhl jako med. Kdybych tak dokázal rychloposuvem přeskočit na zítřejší ráno… Pokud si ale v noci nechci zlámat nohy v černočerném lese, tak tu musím přespat.

Bylo bezpečnější vyrazit trochu mezi lidi. Sešel jsem po schodech a objednal si nealkoholické pivo v maličké restauraci připojené k penzionu. Pán v zeleném roláku, kterého jsem již poznal jako majitele a recepčního v jedné osobě, mi natočil pivo. Nepochyboval jsem, že kdyby tu nabízeli masáže, bude je dělat taky on.

„Tentokrát sám?“ zeptal se mě. Měl šedý plnovous i vlasy a trochu přetékající břicho.

Něco jsem zamručel.

„Minule jste odjížděli ve spěchu, po pravdě jsem už nečekal, že vás někdy uvidím. Vypadal jste…“

„Prosím?“

„Nezlobte se, ale vypadal jste dost vyděšeně.“

„Pohádali jsme se se ženou,“ dostal jsem ze sebe. „Byl jsem trochu mimo.“

„Aha, tak proto zůstala v autě. To jo,“ souhlasil chlap. „A co že tentokrát sám?“

Podíval jsem se mu do očí. „Tentokrát se mnou nejela…“ Vybavila se mi představa sklepa, ve kterém sedí figurína s rukama a nohama svázanýma drátem. „Znáte to, chlap si potřebuje občas odpočinout.“

„Dobrý večer,“ řekla starší žena v zástěře, která mi položila na stůl talíř. „Řízeček, prosím.“ Asi paní hoteliérová.

„No nic, nechám vás v klidu najíst,“ řekl můj hostitel. „Dobrou chuť.“

Díval jsem se na něj a náhle mi před očima probleskla vize, představil jsem si ho bledého, zakopaného po krk v zemi. Jeho mrtvé oči hleděly k chladným hvězdám.

„Nezapomeňte mě večer zamknout.“

Chlap se zatvářil v první chvíli vyjeveně a pak jen zavrtěl hlavou. „Jak chcete. To musí být náročný i pro vaši pani, teda když jí po nocích vyrážíte na výlety.“

Přetřel stůl utěrkou a přinesl mi ještě jedno pivo. „Jo, a snídaně je od osmi do desíti, tak vás přijdu odemknout v osm.“

Bezva.

Zima se mi zakusovala až do morku kostí. Divoce jsem dýchal a rozhlížel se, kde jsem se ocitl. Šumava byla černá jako propast pekel a drásala mě ledovými prsty, švihala mě neviditelnými větvemi do tváří a chňapala mordami vývratů za kotníky. V botách jsem měl vlhko, nohy zábly a džíny těžkly. Prodíral jsem se lesem. Usilovně jsem vzpomínal, jak jsem se sem dostal. To ten sen. To volání, které mě přinutilo vyrazit jako zvíře hnané instinktem. Dveře byly zamčené, tak jsem se protáhl oknem a spustil se po hromosvodu. Dosud jsem měl na dlani roztrženou kůži, když jsem se při sestupu zachytil o jeden z kovových trnů, krev už ale zaschla.

Uvědomil jsem si, že mě v kapse něco tlačí, a nahmatal jsem lovecký nůž. Dobře. Pomalu jsem přicházel k sobě. Jektal jsem zuby, v žaludku mi kručelo a byl jsem někde uprostřed nočního lesa. Byl jsem ztracený, neměl jsem ani tušení, jak se dostat zpátky, co jsem ale s podivnou jistotou věděl, bylo, kam mám pokračovat.

Podobně to možná cítí psi, kteří zachytili stopu. Nějaká neviditelná linka mě vedla dál nočním lesem, který ve tmě vlastně nepřipomínal les, ale místo z mých snů, plné temných stínů, šlahounů a chapadel, tápajících po mně, plné rudých fasetových očí a hladových chřtánů, sápajících se po mých nohách. Všude bylo tolik zvuků a výkřiky ptáků připomínaly pláč dítěte.

Klopýtal jsem nocí, pořád dopředu. Něco mě sem dohnalo, něco na mě čekalo na konci té cesty, a já už byl příliš unavený hrát si s tím na schovávanou. Ruka mimoděk našla nůž a pevně ho sevřela v dlani. Nedodal mi sice příliš mnoho jistoty, bylo to ale lepší než nic.

Mohlo být před svítáním, když jsem se zastavil na malé náhorní plošině a odpočíval. Byl jsem promočený a zmrzlý tak, že jsem se nedokázal přestat třást. Dlouhý běh mě unavil, nohy jsem měl otlučené od všech srážek s kmeny, upadl jsem snad padesátkrát, džíny nebyly jen promočené, ale místy roztrhané, obarvené mou krví z odřenin. Vyčerpaně jsem seděl na povaleném kmeni a sledoval šedé svítání.

Na obzoru se objevil nemocný bledý pruh, nic hřejivého a zlatého, spíš závoj podsvětí, rozervané černé mraky se valily nad korunami jako mlha. Ozvalo se zavytí psa, osamělé a zoufalé, pak bylo dlouho ticho, než se rozezpívali první ptáci. Seděl jsem obkročmo na kmeni umírajícího dubu, který byl celý porostlý lišejníkem, a stále jsem čekal na první záblesk slunce, na jeho teplo i naději.

Slunce dnes ale nevyšlo. Možná se tetelilo v paprscích nad hradbou ocelových mračen, byl ale podzim, a tak jediné, co jsem zahlédl, byl bledý kotouč, připomínající lebku. Chvíli jsem vlastně přemýšlel nad tím, jestli to může být měsíc, pokud se ale dnes ráno nevylouply na oblohu dva, muselo se jednat o slunce.

Jako bych něco zaslechl. Otočil jsem se. Opět jsem se postavil na bolavé nohy a přinutil ztuhlé tělo k pohybu. Vlastně jsem si nepamatoval, kdy jsem se naposledy dobře vyspal… mohly to být klidně měsíce. Pod očima jsem měl tmavé kruhy, připadalo mi, jako by mé tělo chvílemi nic nevážilo, jako bych byl opět jen účastníkem jedné ze svých nočních můr.

Vzpomněl jsem si ale na Kláru. Musel jsem poznat pravdu. Musel jsem najít toho, kdo mě volal.

Šplhal jsem právě do srázu porostlého kapradím, když se shora mihnul stín a něco mě prudce zasáhlo do prsou. Upadl jsem a několikrát se překulil, než jsem zůstal ležet. Měl jsem vyražený dech, přesto jsem se zkusil převalit a sápal se po noži. Špička dřevěného oštěpu mi zatlačila na ohryzek. Bylo pozdě.

Mžoural jsem vzhůru proti bílošedé obloze, která mě oslňovala. Snažil jsem se popadnout vyražený dech. V zorném poli stál děsivý stín s oštěpem, který se napřáhl, aby mě přibodl k jílovité půdě. Chvíli nade mnou ustrnul jako Ikarus těsně předtím, než se mu roztavila voskem slepená křídla, něco se mu stříbrně zablesklo na krku a já s úžasem poznal foukací harmoniku. Potom stín pronesl chraptivým ženským hlasem: „Neměl ses vracet.“

Kapitola XVII

Seděli jsme spolu u ohně. Zíral jsem na zčernalý klacek, na kterém se opékalo torzo zajíce. Zvíře před chvílí můj hostitel stáhl a probodl od zadku až po lebku, z křečovitě rozevřené tlamy vycházela pod dlouhými řezáky doutnající špička klacku. Přes ohavnost toho výjevu pečínka voněla a má ústa se plnila slinami.

To ale nijak nezmenšovalo bolest, která se rozlévala z mých zápěstí. Seděl jsem zády opřený o kmen stromu, za nímž mi spoutala ruce. Provaz se mi teď úspěšně zařezával do zápěstí, která při každém pohybu pulsovala bolestí.

Stařena naproti mně za celou dobu neodložila oštěp. Teď, když ji zalévalo světlo ohně, vypadala snad ještě děsivěji než v ranním šeru. Její obličej byla lidská lebka, zářil vybělenou barvou kostí, oblouky kolem očí, díra po nose i lícní partie se zase propadaly do černé nicoty. Místa, která jsem v první chvíli považoval za prázdno, byla ve skutečnosti jen potetovaná kůže. I zbytek těla, alespoň co jsem z něj dokázal zahlédnout, byl pokreslený stejným způsobem. Oživlá kostra přede mnou byla neurčitého věku, podle hlasu a rukou, pokrytých zjizvenou vrásčitou kůží, jsem ženě hádal hodně přes padesát. Její zjev mě ale mátl, oči totiž působily mladší. Ať už jí ale bylo, kolik chtělo, měla překvapivou sílu, se kterou mě dokázala za košili odtáhnout ke stromu a spoutat.

Byla děsivá. A přesto jsem nějak vycítil, že mi momentálně nechce ublížit. Můj pohled neustále přitahovala stříbrná harmonika, která se jí houpala na krku. Přišla mi tak povědomá…

„Odkud máš tu harmoniku?“ zeptal jsem se.

Kostra vzhlédla od zajíce, kterého okusovala. Maso bylo ještě trochu krvavé a červené kapky jí stékaly po bradě.

„Ty si to nepamatuješ?“ Hlas měla hrubý, trochu zadrhávala, a vyslovovala proto každé slovo s podivnou pečlivostí někoho, kdo si odvykl mluvit.

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Dals mi ji, když jsme se potkali minule,“ řekla pomalu a vrátila se k ohlodávání kosti.

Minule? Zarazil jsem se, ale měla pravdu. Už jsme se setkali. Byla i v mém snu: stařena, která se vymrštila z postele a začala mne škrtit. Jekot. Uřízni jí hlavu!

Malý oheň praskal, krajinou se rozlévala mlha.

„To ty mi řekni, jak jsi k té harmonice přišel…“

„Je to památka po otci.“

„Kdo byl tvůj otec?“

„Dokud mě nerozvážeš, nic dalšího ti neřeknu.“

„Klidně tě tu nechám svázaného a půjdu pryč. Dělej si, co chceš…“

Uběhlo deset minut, po které v klidu obírala zbytky zajíce. Vyplivovala drobné kosti. Ožvýkala každou šlachu i chrupavku, neustále si olizovala prsty.

Pochopil jsem, že svou hrozbu klidně splní.

„Můj táta byl lesník. Žil tady na Šumavě.“

Žena si pečlivě očistila ruku a natočila harmoniku směrem ke mně. Na jejím povrchu se zaleskly nevýrazné vrypy. „Všiml sis těch písmen? To jsou iniciály tvého táty?“

„Viděl jsem je tisíckrát. Nemůžou to být jeho iniciály, jmenoval se Drást.“

„Neznám žádného Drásta. Jaký je podle tebe význam těch písmen?“

„Nevím. Tyhle škrábance na ní byly odjakživa. Možná to ani nejsou písmena. Možná to jsou prostě jen škrábance.“

„Anebo možná už patřila někomu před tvým otcem…“

Pokrčil jsem rameny. „Možná.“

Chvíli jsme seděli mlčky. Po očku se na mě dívala, možná uvažovala nad tím, že mě rozváže nebo zabije.

„Musím se tě na něco zeptat,“ dostal jsem ze sebe, protože tohle bylo strašně důležité. „Zabil jsem ji? Zabil jsem tu ženu, co jsem s ní přijel minule?“

Tvář Kostry ztmavla zlobou, zaťala zuby tak, že jí na lících vystoupily svaly. Vytáhla nůž a došla až ke mně.

„Kéž by zabila ona tebe,“ zasyčela. A pak mi přeřízla pouta.

* * *

Jeskyně kolem byla vlhká, ze stropu místy kapala voda, vchod byl velmi dobře skrytý za rozlehlým křovím. Když mě k ní moje průvodkyně vedla, až do poslední chvíle jsem o ní neměl ani tušení. A pak se najednou rozhrnulo křoví a odhalilo vchod pokrytý kůžemi a my se vnořili do tmy. Stařena zapálila petrolejku a její světlo se rozlilo po okolí.

Bylo tu překvapivé teplo. Podél stěn stál nábytek z hrubých fošen, i ostatní zařízení v místnosti bylo velmi prosté. V kontrastu s ním působilo několik figurek ze hry Člověče, nezlob se, které stály vystavené na jedné z polic, vedle mrkací panenky, odraného mončičáka a Rubikovy kostky jako podivné artefakty z jiného vesmíru. Hračky byly zplstnatělé, plesnivé a ošuntělé tak, že téměř ztratily barvy.

„Můžu?“ Dřív než stačila odpovědět, natáhl jsem ruku a zvedl panenku. Byla tak vetchá, že se mi skoro drolila v ruce. Kostra zavrčela a bolestivě mi stiskla zápěstí. Téměř něžně mi ji vzala z ruky a opatrně ji vrátila na polici.

Zapíchla mi do prsou ukazovák. „Nesahej na mé věci!“

„Co bude teď?“

Pokrčila rameny. Dva ramenní klouby se zhouply vzhůru, několik vytetovaných červů, kteří se po nich plazili, se pohnulo, jako by byli živí.

„Vrátil ses pro tu ženu, nebo protože slyšíš volání?“

„Nevím… skoro nic si nepamatuju. Jsou to jen záblesky. Vidím nějakou díru v zemi. Pamatuju si tmu. Bolest.“

Kývla. V malém ohništi rozdělala oheň a přihodila na něj svazek suchých bylin. V jeskyni to omamně zavonělo, až se mi z toho zatočila hlava. Seděla proti mně se zkříženýma nohama, její vrásčité staré tělo bylo šlachovité a místy se lesklo potem. Uvědomil jsem si, že i já jsem zpocený. Přihodila další polena, začala si tiše prozpěvovat. Teplota stoupala, vůně bylin pronikala vším, za chvíli jsem si připadal tak lehký, že bych mohl vzlétnout.

Kostra ustoupila do pozadí, viděl jsem jen stříbrný předmět, který jí visel na koženém řemínku na krku jako talisman. Házel světelné odlesky. Harmonika. Natáhl jsem ruku a sevřel ji v dlani. Žena neprotestovala. Cítil jsem moc bylin, dávala mi nadlidskou sílu – trhnul jsem, a kožený řemínek povolil. Držel jsem harmoniku v pěsti a náhle jsem si vzpomněl, jak jsem o ni minule přišel.

Utíkal jsem lesem. Větve mě švihaly do obličeje, snažil jsem se chránit si hlavu rukama, sprintoval jsem ze všech sil, ale pořád jsem to za sebou slyšel. Skoky, praskání větví. Prodíral jsem se křovím a držel si jen malý náskok. Ostružiní nechalo na mé kůži desítky tenkých drápanců, které se vzápětí plnily světlou krví. Docházely mi síly, cítil jsem, že ze svého nesportovního těla už víc nevymáčknu, plíce mi chtěly vyskočit krkem.

Kam se poděla Klára? blesklo mi hlavou. Utekla někam do lesa, když z bunkru vyrazila ta věc. Oba jsme utíkali. Nikde jsem ji teď neviděl, po stranách se míhaly jen tmavé kmeny stromů, křoviska rozmazaná úprkem. A za mnou smrt.

Přestože jsem věděl, že to není možné, ještě jsem zrychlil. Vyhnul jsem se silné větvi, která mě málem praštila do hlavy, a přeskočil ležící kmen stromu. Při doskoku mi ale podklouzla noha a já tvrdě dopadl na zadek. Můj pronásledovatel byl tu! Cítil jsem ruku, jak po mně zašátrala. Zkusil jsem se vytrhnout, ale jeho síla mě překvapila. Polámané nehty zanechaly na mých zádech čtyři souběžné rýhy, které se naplnily krví. Snažilo se mě to zabít! Viselo to na mně jako obří naduté klíště a sápalo se mi to po hrdle. Odvalil jsem se na stranu a zkusil to setřást. Nedokázal jsem to. Drželo se to příliš pevně, zatínalo to do mě spáry. Přitahovalo se to ke mně, už jsem na zátylku cítil horký dech té věci. Zařičel jsem námahou a sebral všechny síly. Vrazil jsem zády do nejbližšího stromu. Ozval se skřek, který mě ohlušil, a pak sevření povolilo. Shodil jsem to ze sebe! Zahlédl jsem ve zmrazeném okamžiku, jak světlo zapadajícího slunce dopadlo na to stvoření… zohýbané, pokřivené tělo s údy obalenými tenkými svaly, zežloutlými a svrasklými jako dlouzí článkovití červi. Kůže obepínající lebku s vystouplými lícními kostmi. Vyceněné žluté zuby lesknoucí se slinami a zapadlé, černě planoucí oči bez bělem. Páchlo to jako rozkládající se mršina. Udělalo se mi zle, málem jsem začal zvracet – ne proto, že by to stvoření bylo tak strašné, ale… protože jsem si uvědomil, že je to člověk.

Tvor na rozdíl ode mne nezaváhal. Znovu se na mě vrhl, v černých očích mu zářilo šílenství. Porazil mě na záda. Když mi seděl obkročmo na prsou, byl překvapivě těžký. Chytil mě za hlavu a svíral ji tak pevně, až jsem si myslel, že mi každým okamžikem pukne. Mohl mě zabít, ale místo toho se nade mě nahnul, jako by mě chtěl políbit. Omračoval mě ten jeho puch, hnis kapající z očí, stařecká kůže plná skvrn, vykotlané zuby trčící z mordy. Cítil jsem, jak je stále blíž. Sliny mi kapaly na tvář. Moje tělo i mysl se poddávaly té koncentrované zuřivosti a nenávisti. Byl jako rybář, který zasekl háček, a rval ze mě něco ven… bolelo to, všechno uvnitř se trhalo… a najednou odněkud z místa pod srdcem, o kterém jsem skoro nevěděl, vyšlehla neznámá síla. Byla jako černý proud zloby, který mi vyrazil z hloubi duše. Vyvřela jako výbuch sopky, jako hrůzný vzteklý řev, který útočníka omráčil a zmrazil v pohybu.

Kopl jsem ho do břicha tak silně, že odlétl několik metrů. Už při dopadu se ale překulil a znovu stanul na nohou. Uvědomil jsem si, že před okamžikem jsem ho zaskočil, příště se mi to už nepovede. Děsivá pokroucená bytost vyrazila bezhlesný řev, při němž tuhla krev v žilách. Měřila si mě černýma očima, kterýma ze mě loupala jednu vrstvu kůže za druhou. Tehdy jsem poznal její pach, páchla jako mé noční můry a já si uvědomil, že byla v každé z nich, aniž by se jedinkrát objevila. Poznal jsem tvář, kterou jsem v opilosti naškrábal na jednu ze slohovek. Byla hrůzná, neporazitelná. Esence zla.

Nohy jsem měl jako z rosolu. Rozhlížel jsem se, kudy vyrazím na další marný útěk, když kolem mě prolétl temný stín a dopadl mezi nás. Kostra. Rovnou se ohnala po tvorovi oštěpem a zkusila ho probodnout. Bylo by se jí to podařilo, bytost ale byla ďábelsky rychlá a v poslední chvíli odskočila. Ostří oštěpu jí stihlo vyrýt jen šrám do ramene.

Vše se odehrálo bleskově. Teprve když od sebe protivníci po první srážce odskočili, mohl jsem si je lépe prohlédnout. Žena, kterou jsem v první chvíli považoval za kostru, byla ve skutečnosti pomalovaná žena s rozcuchanými šedými vlasy. Proti ní se krčila karikatura člověka a syčela nenávistí i děsem. Svrasklá zažloutlá kůže ji obalovala jako vysušenou mumii.

Žena skočila vpřed a zkusila tu příšernost probodnout. Tvor zaječel a nelidsky rychlým úskokem unikl. Kostra znovu zaútočila. Přemisťovala se, uskakovala, uhýbala a bodala. Tvor jí ale nezůstal nic dlužný. Švihal spáry a kousal, za chvíli měli oba soupeři krvácející šrámy. Stařena těžce kulhala na jednu nohu, celou levou paži měla sedřenou až na maso, její odhodlání ale neopadlo ani v nejmenším. Vyrazila výkřik připomínající vřeštění vrány a znovu se vrhla proti tvorovi. Jako by se v něm něco zlomilo, náhle se otočil a začal prchat. Stařena se napřáhla a vší silou mrštila oštěp. S krátkým zasvištěním se zabodl do boku tvora, prošel jím, jako by byl z papíru, a přibodl stvoření ke kmeni břízy. Na bílou kůru vyšplíchla krev tmavá jako vazelína.

„Dělej!“ zařvala na mě Kostra pronikavým hlasem.

Vyrazila k tvorovi. Ten zaječel a zapřel se vší silou do násady oštěpu. Svíjel se a řval, zkoušel se vytrhnout, Kostra k němu konečně doklopýtala.

„No tak se hni!“ zakřičela na mě. „Zabij tu stvůru!“ Snažila se ho zadržet. Viděl jsem, jak jí úsilím nabíhají na krku žíly, svaly se jí napínaly jako železné struny. Tvor zvrátil hlavu. Zařval a chňapl Kostře po krku. Slyšel jsem, jak mu čelist naprázdno cvakla jako šílenému zvířeti.

„Je to člověk…“ blábolil jsem a pomalu kráčel k nim. V ruce jsem držel nůž, který jsem konečně vylovil. Nevěděl jsem, co udělám. Před chvilkou se mně to snažilo ublížit, ale…

„Zab to!“ zařvala znovu Kostra.

Najednou stvoření prudce udeřilo čelem ženu do obličeje. Ta na okamžik zavrávorala. Tvor jí vrazil loktem do hrudi a napřel se veškerou silou proti ratišti. To zapraskalo a zlomilo se. Tvor se vysmekl a vyrazil pryč. Mimoděk o mě zavadil a smetl mě z cesty. Slyšel jsem vzteklý řev Kostry, který připomínal kvílení. Bylo to pryč. A pod stromem, ke kterému Kostra před chvílí bestii přibodla, zůstal ležet jen zlomený oštěp.

Byl jsem pořád omráčený vším, co se stalo. Snažil jsem se popadnout vyražený dech. Kde je Klára? byla má první myšlenka. Rozdělili jsme se po tom, co jsem otevřel ty dveře…

Kostra ke mně přiskočila a rozmáchla se pěstmi. Strnula nade mnou, třásla se vzteky a bolestí. Zvedla nůž, který mi po srážce s tvorem vypadl z ruky, a přiložila mi ho ke krku. Pak se najednou zastavila. Vyděšeně jsem na ni zíral neschopen se pohnout, před očima mi prolétal celý můj život.

Něco se ale změnilo. Špička nože se zabodla do hlíny vedle mé hlavy. Stařena pomalu a opatrně, jako by sbírala štíra, natáhla ruku a dotkla se stříbrného předmětu, který mi vypadl z kapsy. Můj artefakt. Harmonika. Fascinovaně ji vzala do dlaní. Zvedla ji k očím.

Zapomněla na vše, odcházela. Jen jednou se na mě, otřeseného a ležícího na zádech, ohlédla. Byl to dlouhý, zkoumavý pohled. Potom se za ní les zavřel. Zůstal jen nůž zabodnutý v zemi a zlomený oštěp, které mi připomínaly, že to nebyl jen šílený zlý sen.

„Vzpomněl jsem si, jak jsme se poprvé setkali,“ řekl jsem konečně. Byl jsem úplně zpocený, po tvářích mi stékaly čůrky, stejně tak po bocích a zádech. Nepřišlo mi přitom, že by bylo v jeskyni takové teplo. Kostra seděla naproti mně, oči měla přivřené. Broukala si, dlaně položené na kolenou. Teď, když oheň osvětloval její vrásčitou tvář, vystoupily ženské rysy. Kdysi musela být hezká, ale to odpudivé pomalování její půvab zabilo a nahradilo ho hrůznou maskou. Řasy se jí chvěly, viděl jsem, jak škvírami jejích očí probleskují bělma. Prohlížel jsem si její nahou kůži a všiml si, že na ní nejsou jen kosti a odporní červi a brouci… v mihotání plamenů se mi zdálo, jako by ožívala. Všechno se rozhýbalo, jejím dechem, pohybem svalů. Ta kůže byla jako film… vyprávěla příběh.

Žena otevřela oči tak náhle, že jsem se lekl.

„Vzpomínáš si na všechno?“

„Nevím, co se stalo s Klárou.“

„Ještě ne,“ odtušila.

„Řekni, proč na mě ten tvor zaútočil?“

„Je to tvoje chyba,“ řekla bez okolků. Zpříma se mi dívala do očí. „Tys to celé pokazil. Osvobodil jsi ho.“

„Nevím, o čem to mluvíš. Koho jsem osvobodil?!“ rozzlobil jsem se. Připadalo mi, že si se mnou hraje jako kočka s myší. Nečekaný impuls vzteku mi vystřelil do celého těla a napjal svaly.

V okamžiku v ruce držela nůž a tiskla mi ho ke krční tepně. Viděl jsem v jejích očích strach. Ta žena byla šílená!

„Máš to v sobě taky! Vidím ti to za očima. Jsou černé jako studně. Je v tobě uložený jako larva. Už se ti prohryzává do mozku.“ Zadržela dech. „Slyším to…“

„Panebože,“ chraptěl jsem a cítil, jak moje zloba postupně opadá. „Co mi chceš? Nic v sobě nemám.“

Odložila nůž a odvrátila se ode mě. „Jak je to možné… jak je to, proboha, možné?“ mluvila si pro sebe. Naklonila hlavu, jako by naslouchala. Pak se zasmála a zeptala se: „Myslíš, že to je on?“

Uvědomil jsem si, že asi mluví s jednou z plyšových hraček, umístěných na polici.

„Dobře, řeknu mu to. O té holčičce, co ho uvěznila. O holčičce, co neměla copánky ani dětské šatičky, o zavšivené holčičce plné parazitů, hubené na kost, potetované a vyděšené k smrti. Ta ho porazila. Kdysi v jiném světě.“

Poslouchal jsem, ani nedutal. Pokoušel jsem se složit si příběh z jejího nesouvislého vyprávění. Doufal jsem, že konečně pochopím.

„Jmenovala se Mája,“ začala Kostra. „A on ji sem vlákal a trápil ji. Pořád dokola a pořád víc. Trápil ji a ona pořád neumírala. A neztratila naději. To ho porazilo. To z něj vysálo sílu. Nezabil její naději, tak. Nesměl mít její dítě!“ Odmlčela se. „Když nad ním jednou konečně zvítězila, zabila ho a uviděla, že není mrtvý. A tak ho zabila znovu. A znovu. Něco v něm ale bylo příliš zlé, aby to jen tak umřelo. Neměla čas, viděla, že se pořád plazí, i když už neměl ruce ani nohy… neumíral. Musela jít, a přitom věděla, že i když je to nemožné, ten tvor se zase zotaví. A až se dá do pořádku, začne ji hledat. Půjde za ní třeba až na konec světa a najde ji i její dítě. Neměla už čas, za chvíli měl odjet poslední vlak.

Nechala ho být a vyrazila. Utíkala ze všech sil k nádraží, kde se měla potkat s hodnou paní. Běžela po lesní cestě, nedbala na vyčerpání, běžela jako nikdy v životě. Ta úleva, když uviděla, že vlak je ještě ve stanici a na peróně stojí žena a jednou rukou k sobě tiskne naříkající balík zavinutý v dece. Vedle nohou jí ležely dvě nacpané tašky a její druhou dlaň žmoulal malý vyjukaný kluk.

Na rozdíl od té paní on Máju, krčící se na kraji nádraží, zahlédl. Vytřeštil oči a rozbrečel se. Mája se zarazila a uskočila za sloup. Byla Kostra. Skrývala se za sloupem a dívala se na tu paní. Byla napjatá a moc vystrašená, těkala očima, jako by čekala, že se každým okamžikem objeví ten zlý tvor.

Mája byla zmatená. Otočila se k lesu – temnému, hlubokému lesu, a pak znovu k nástupišti, na kterém stála žena se dvěma dětmi. Cítila, jak se uvnitř ní něco trhá a zaplňuje ji trýznivá bolest. Nemohla jít za nimi. A taky tu nemohla zůstat.

Zapraskal nádražní rozhlas a chrchlal poslední výzvu k nástupu do vlaku jedoucího do Prahy. Do obří, nezměrné Prahy… věděla, že pokud je nechá odjet, už nikdy je nenajde.

Ještě to ale neskončilo. Ten tvor dosud žil. Také se ještě nevrátili její rodiče, a jestli teď odjede, možná už je nikdy neuvidí. Mája se krčila za sloupem a otírala si slzy hřbetem ruky, na které měla vytetované všechny zápěstní a prstní kosti.

Vlak zahoukal a žena s dětmi konečně nastoupila. Mája se dívala, jak se probíjí prázdným vagónem k sedačkám a oknu. Paní při tom vypadala jako vyděšený pták. Přitiskla se na sklo, trhaně se rozhlížela, stala se bledou, vzdálenou tváří se zapadlýma očima. Pořád ještě hledala Máju, když sebou vlak zacukal a rozjel se.

Mája zůstala sama.“

Žena naproti mně dopověděla svůj příběh. A teď mlčela a hryzala si špinavé nehty.

„Tehdy se vrátila na samotu. Ten, co jí ubližoval, Šváp, tu pořád byl. Jiný by byl dávno mrtvý, on se ale vyplazil ze stodoly a byl na půl cestě ke stavení. Holčička ho popadla a svázala do staré celty. Všude bylo tolik černé krve…“

„Nezabilas ho.“

„Ne,“ odtušila. „Nezabila jsem ho.“

„Místo toho jsi ho zavřela do starého opuštěného bunkru, který jsem při minulé návštěvě Šumavy otevřel.“

„Vzpomněl sis…“

„Proč jsi ho nezabila, když to šlo?“

„Za každý rok, který mi ubližoval, jsem mu dopřála pět.“

Panebože, zašeptal jsem. „Jak dlouho jsi ho tam držela?“

„Stejně ho nejspíš nešlo zabít.“

„Celou dobu… jsi tu zůstávala…“

Bylo to tak hrozivé, že mi jen pomalu docházely všechny souvislosti. Mohlo to být klidně dvacet nebo třicet let? Zůstala tu, přestože někde daleko odsud vyrůstalo její dítě. „Proč jsi je nejela hledat? Tolik ses chtěla pomstít?“

„A to jsem se měla do Prahy vydat TAKHLE?! Odporná a do konce života potetovaná jako kostra? Komunisti by mě zavřeli do nějakého ústavu, jakmile by mě zahlídl první esenbák. Takhle jsem ho alespoň potrestala! Hlídala jsem ho, aby už nikomu neublížil.“

Bylo mi jí v tu chvíli líto. Potrestala i sebe…

„Navíc, kdyby se vrátili a nenašli mě tu,“ vysvětlovala, „byli by strašně smutní, po takové době. Ano. Přijdou mě hledat sem.“ Přesunula se k poličce s plyšáky, její ústa se bezhlesně pohybovala. Netušil jsem, o kom mluvila, ale najednou měla oči vřelé a na tváři zasněný úsměv. „Slíbili mi to. Vrátí se. Nedívej se na mě tak, už brzy, vím to… Nedávno se mi o tom zdálo…“ její hlas se postupně vytratil. Prsty se dotýkala umazaných plyšáků, jemně, jako by hrála na piano.

„Pomůžu ti,“ řekla nakonec. „Najdeme ho a třeba i tu ženu. Dokončíme to.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale položila mi prst na ústa.

„Má po lese své skrýše, vždycky je měl. Hledám ho od té doby, co jsi ho osvobodil, ale nedokázala jsem ho vystopovat. Chrání ho to uvnitř.“

„Musíme někde začít. Tušíš, kam mohl jít?“

„Já nevím, kam utekl, ale myslím, že ty to víš.“

Zavrtěl jsem hlavou, ale vzápětí jsem v sobě uslyšel táhlý skřípavý zvuk, zněl jako pilník tažený po rezavé mříži…

„Měla jsem dost let, abych o tom přemýšlela. Myslím, že existuje místo, kam nosil všechny ty mrtvé lidi po tom, co je vykopal ze země. Když uzráli…“

Zíral jsem na ni a cítil, jak mi chlupy vstávají na předloktích. Ona mezitím sundala z ohně páchnoucí bylinný odvar, který na něm už chvíli bublal, a rozlila jej do dvou otlučených hliníkových hrnků. Jeden z nich mi podala. Tak mě pálil do dlaní, že jsem ho musel položit. Ona jej udržela bez problémů.

„Za dobu, co mě věznil, jsem to místo nikdy neviděla, ale jsem si tím skoro jistá… musel mít nějaké doupě. A nějaký důvod k tomu všemu…“

„A co když žádný důvod neměl. Co když to byla jen lidská zrůda, která se vyžívala v násilí?“

Zamyšleně se na mě zadívala. Něco se odehrávalo pod jejím nehybným výrazem a pak řekla jen: „Ne.“ A bylo to pro ni vyřešeno.

Zkusil jsem to tedy jinak. „Jak si to místo představuješ, je to něco velkého? Je to stavba? Dům? Díra v zemi?“

Napili jsme se horké tekutiny. Odpudivě páchla, ale bylo v ní něco sladkého. Klouzala do žaludku jako životabudič.

„Nevím. Hledala jsem to všude, přestože jsem ale prolezla v okolí každý kout, nenašla jsem to. Asi není možné to nalézt jen tak… musíš znát ten správný příběh.“

Zase vedla ty divné řeči. Mátlo mě to.

„A jak to místo tedy najdeme?“ Mračil jsem se, ale zároveň jsem cítil, jak se mi ze žaludku rozlévá celým tělem teplo a lehká malátnost.

„On je tak zlý, že už to není člověk. Jestli chceš najít něco takového, musíš se sám přiblížit k hranici.“

„Německa?“

„Mezi životem a smrtí,“ odpověděla mi s lehkým úsměvem.

„Tobě nestačí, že nás to chtělo zabít? Řekl bych, že jsme u ní už zatraceně blízko.“

„Už něco cítíš? Musíme se otrávit.“

Zarazil jsem se a rozkašlal se. Měl jsem sucho v ústech, zrychlil se mi puls. Praštil jsem hrnkem o stůl, až z něj vylétly kapky vonící tekutiny.

„Ty už jsi to udělala!“

„Odvar z durmanu. Jinak tu cestu nenajdem…“

Rozeřval jsem se na ni, měl jsem chuť jí jednu vrazit. „Jsi šílená!“

Cítil jsem, jak ve mně vztek roste, zároveň ale jako bych odplouval. Vymrštil jsem se od stolu, ale moje hlava se náhle vznášela veliká jako horkovzdušný balón až u stropu, zatímco ruce vlály jako konce nekonečně dlouhé a zamotané šály. Viděl jsem, že Kostra dopíjí, odkládá hrnek a svléká se.

Plameny ohně vyšlehly a ozařovaly celou místnost. Stařena, téměř černá, se malovala. Z tuku a popela připravila barvu a tou si teď mazala tvář a zakrývala bíle zářící kosti. Podala mi misku s černou směsí, abych si také namazal obličej. Otočila se ke mně zády a já viděl, jak její tetování ožívá.

Nebyla to jen nepřehledná změť trčících kostí, kloubů, žeberních oblouků, svalů, pokroucených svinek, červů a stonožek. Zdálo se mi, že mezi tím vším se vine linka jako cesta.

„Počkej!“ zadržel jsem ji. Musel jsem ji popadnout oběma rukama za ramena, abych dokázal opět najít to, čeho jsem si všiml prve. Byla to mapa! Chtěl jsem jí to vysvětlit, ale zdálo se, že ji to nezajímá. Byla v transu a věděla, že se to stane, protože v plamenech zahlédla, že se to již stalo.

Motala se mi hlava. Na jedné úrovni vědomí jsem si uvědomoval, že mám halucinace. Nafetovala mě, ale přestože jsem to věděl, byl jsem v moci kouzla a nedokázal jsem ho zlomit. A tak když vstala, nahá, vrásčitá stařena, černá jako pouhý stín, a sevřela v ruce oštěp, zeptal jsem se. „Kam půjdeme?“

„Půjdeme do lesa, poběžíme jako stíny mezi stromy.“

Myslím, že to vůbec neřekla, že jen vstala a její tetování vyprávělo příběh. Zlý, šílený a odporný příběh, který nás přitahoval jako magnet do středu pavučiny. Vyšli jsme před jeskynní chatrč a les byl černobílý, spící zvířata spolu tiše rozmlouvala, ptáci ve větvích se na nás smáli, ne… vysmívali se nám. Jejich vysoké hlasy byly ostré jako žiletky. Běželi jsme. Nevnímal jsem bosá chodidla zraňovaná na kamenech, chodidla bořící se do bahna močálu. Byl jsem lehký. Běželi jsme lesem. Oči jsem upíral na její záda. Mapa nás vedla bezpečnou cestou do středu bažin. Běželi jsme, jako bychom se ani nedotýkali země. Větve mě švihaly přes tváře, z protrženého rtu mi stékala krev. Byli jsme mstitelé, běželi jsme na křídlech větru. Běželi jsme lesem, a chvílemi jsem si byl úplně jistý, že stojíme a les se pohybuje sám kolem nás.

„Blížíme se?“ zeptal jsem se Kostry.

Otočila se na mě. Vlasy jí kolem hlavy vlály jako šedá svatozář. Oči měla hluboké, modrá světýlka zářící ze studny, její tvář zmizela, zbyla jen černá lebka, jejíž čelist klapala v divokém rytmu, ale já rozuměl slovům, jako by mi je někdo šeptal do ucha.

„Najdi ho. Najdi tu stvůru.“

„A Kláru,“ dodal jsem, jako by to dávalo smysl.

Byl den i noc zároveň, po obloze závodily mraky jako cáry svatebního závoje. Šumava se topila ve studeném bahně. Pahýly mrtvých stromů po nás natahovaly dětské ruce, žlutá tráva syčela jako klubko zmijí, zrezlé krucifixy se kácely do bažiny a každý nesl krvácejícího Krista. Měsíc zvracel.

„Kde to je?“ rozpomněl jsem se po tisící na důležitou věc.

„Nevím,“ odpověděla Kostra a vypadala teď smutně. „Má na rukou krev stovek lidí. Ty ji musíš cítit…“

Takhle to ale nemá být, nebo ano? „Aha,“ odpověděl jsem klidně. „Takže čekáme, až najde on nás?“

„Máš v sobě něco, co ho volá, a on odpovídá. Táhne vás to k sobě. Ty jsi klíč, který nás k němu dovede,“ odpověděla.

Vykračoval jsem si lesem vycházkovým tempem jako po promenádě. Křoviska se kolem mě řítila a šlehala mě. Před sebou jsem stále viděl probleskovat ženiny kosti. Cítil jsem se lehounký. Sáhl jsem si do kapsy a nahmatal cosi chladivého, co zapadlo do mé dlaně, jako by to tam vždy patřilo. Harmonika.

Ani jsem si neuvědomil, kdy jsme se vystřídali. Teď jsem běžel první já, ale před očima jsem pořád měl její nahá záda, plná pohybujících se tvarů, mezi kostmi se proháněl hmyzí život a vytvářel obrazce. Ornamenty hořely jako hranice. Kolem byl temný močál. A už jsem to uslyšel, pochopil jsem, o čem mluvila. Jeho volání. Ulpívalo mi na kůži jako lepkavé doteky. Šumělo jako krev. Něco uvnitř mě mu neslyšně odpovídalo.

Pohybovali jsme se ve stále se zmenšujícím kruhu. Byli jsme pořád blíž. Smrtelně unavení. Vím, že to cítila i ona. Hledali jsme cestu, kterou jí to monstrum vyrylo pod kůži. Tahy tetovací jehly mě vedly stále hlouběji do snu. Co bude na konci? Bezedná propast? Dům hrůzy? Odpověď?

Minuli jsme nějaké rozvaliny, kameny kolem lesní stezky, všechny měly oči. Kráčeli jsme po lidských lebkách, pod každým krokem křupaly. Marie šla nahrbená dopředu, obouruč svírala oštěp. Byla připravená skočit a zabít tu stvůru, jakmile se objeví. Co když to bude Klára?

Scenérie kolem se zaplnila ruinami, zbytky stavení. Posedávali v nich na kost vyhublí, vystrašení lidé, utíkali před námi, když jsme přišli blíž. Ukrývali pod rohožky ohlodané kosti. Přicházeli jsme do středu pavučiny. Kolem se povalovala černá mlha, její chuchvalce nám ponechaly jedinou otevřenou cestu – k prastarým, prohnilým dveřím, které už visely jen na horním pantu. Králova Huť. Kdysi to byl možná vchod do domu, dnes zbylo jen torzo oprýskané, zpola zbořené zdi, stojící uprostřed lesa.

Dveře pulzovaly zlem. Klika byla na dotek překvapivě teplá. Marie se v poslední chvíli prodrala přede mne a vstoupila dovnitř. Pospíchal jsem za ní a… vrazil do jejích zad.

Ocitli jsme se v krásném, přepychovém domě. Podlaha byla z čerstvě ohoblovaných dubových prken, naplňovala světnici vůní dřeva. Před námi stála tabule překrytá bílým vyšívaným ubrusem a na ní velký tác s uzeným masem, pravděpodobně kýtou, nakrájenou na tenké plátky. Hora nastrouhaného křenu, jehož vůně štípala v nose, a džbán pěnícího piva jen dokreslily vábnou večeři. Sbíhaly se mi sliny, jídlo přímo vyzývalo: zakousni se do mě, nacpi si plný chřtán, přežer se k prasknutí!

Bojoval jsem s tou touhou. Všiml jsem si, že do místnosti někdo přichází.

Malá vrásčitá žena v prastarých venkovských šatech. Byla hubená, s propadlými tvářemi a černýma očima. Nikdy dřív jsem ji neviděl. Nevšimla si nás, přišla jen nasytit svůj hlad. Pár kroků za ní šel muž v kostkované košili s licousy a knírem, kterému chyběla půlka hlavy. Před jediným okem si držel cvikr a belhal se k večeři. Stál tam jen malý stůl s nakrájeným masem, a přesto k němu mířili další a další. Jaký v tom je prostorový trik, říkal jsem si, protože kolem tabule už se tísnily desítky stolovníků, mladí i staří, mnoho žen i dětí. Někteří byli zohavení, někteří nazí, někteří vypadali, jako by ještě spali. Někteří byli černobílí, zrnití jako starý film, jen chvilkami zářili barvami v odrazu zrcadel. Většinou měli zablácené boty. Nevěnovali nám pozornost, shromažďovali se, v očích měli prázdno, přicházeli jíst, i když věděli, že je žádné maso nedokáže nasytit a žádný nápoj nezažene jejich žízeň. Prokleté stíny. V jednu chvíli světlo v místnosti zablikalo, a mně náhle všichni připadali jako loutky, od každého z nich se táhla stěží viditelná struna, všechny se sbíhaly kdesi za oponou. Hnilobné pupeční šňůry vyživující skrytého krakena.

Do místnosti už se trousili poslední. Vstoupili dva lidé asi mého věku. Muž a žena. Připadali mi podivně známí, hlavně muž, usilovně jsem přemýšlel, kde jsem je už viděl. Před očima mi přelétávaly podoby stovek rodičů mých žáků, které jsem za ty roky potkal. V tu chvíli jsem si ale uvědomil, že Kostra se nehýbe. Zastavila se strnule vedle mě a tvář se jí leskla slzami. Dívala se na mlčenlivou dvojici a nahlas vzlykala.

„Maminko,“ zašeptala a sklonila oštěp. „Tatínku…“ Po tváři se jí rozlil blažený úsměv.

„Věděla jsem to…“

Nechtěl jsem rušit výjimečnost chvíle tím, že bych se zmiňoval o rozšklebených ranách na krku obou lidí. Došlo mi, proč mi přišli tak podivně povědomí. Měli podobné rysy jako Kostra. Stáli vedle sebe a drželi se za ruce. Smutně se usmívali na Marii, která se jim rozběhla v ústrety, ale nedokázala k nim doběhnout, dlaždice jí utíkaly pod nohama jako běžící pás, stařena se prodírala vpřed, a přitom pořád stála.

Jsou to jen vzpomínky, chtělo se mi zakřičet, ale bylo to tak skutečné. Iluze zakolísala, ucítil jsem ledový chlad lesa a zahlédl černé ruiny kolem nás. Marie se náhle zarazila, ve tváři se jí objevil překvapený výraz. Naše oči se setkaly. Pootočila se a upadla na zem, a já zahlédl, že jí z břicha trčí nůž. Krev se rozlévala kolem.

V tu chvíli mi přišlo, že slyším křičet Kláru. Něco strašně rychlého prchalo od nás pryč, slyšel jsem, jak to rozráží keře, jak o to ve zběsilé rychlosti pleskají listy. Bláznivý sen se trhal. Hledali jsme tvora, on nás ale našel dřív. Rychle jsem se shýbl k ležící Marii – naříkala, schoulená na hromadě sutin prorostlých vřesem. Držela se za břicho a mezi prsty jí protékala krev.

Vyrazil jsem za křikem Kláry. Les byl plný tmy, měsíční světlo mi ale odhalovalo cestu. Sem tam probleskovala mezi stromy jeho stříbrná stopa. Výkřik se ozval znovu o poznání blíž. Byl jsem v samém srdci lesa, v slatinném srdci Šumavy.

Kapitola XVIII

To je to místo? Našel jsem ho! Támhle nahoře, na kopci pokrytém mlázím, stojí někdo přivázaný ke stromu. Kmen je šedý a bez listí, dávno mrtvý, vyžraný kůrovcem a dutý jako kost. Bílá postava je k němu přibitá. Panebože. Křičím na Kláru. Je to určitě ona! Rozběhnu se přes travnatou louku místy zatopenou vodou. Žlutá tráva mi pod nohama mlaská jako hladové jazyky bahenních leviatanů. Běžím k té ženě na kopci. Skok. Ještě jeden. Už tam budu! Země je ale stále mokřejší, moje stopy chrochtají jako rozevřené chřtány. Kláro! Najednou mi nohy zajedou do hlubokého bláta, hnědá kaše vystříkne a zamlží mi oči.

Jsem skoro pod kopcem. Dívám se na postavu nad sebou, vlají kolem ní bílé potrhané šaty. Kůži má šedozelenou. Zabořil jsem se po pás. Natahuju k ní ruku. Kláro! Bahno je ledové jako smrt. Úplně jsem se probral, poslední dozvuky halucinací odeznívají. Kolem je náhle černý les a měsíc se odráží v kalužích vody, která prosakuje mezi trávou. Uvízl jsem uprostřed bažiny. Mráz mnou projíždí jako jehly. Snažím se vyprostit, zmítám sebou, tápu po drnech. Zkusím se zapřít a natáhnout se k nejbližšímu stromku. Podloží je ale příliš měkké a já se jen propadnu hloub. Zatínám nehty do trsů rostlin, které se mi trhají pod rukama. Bažina je hladová. Zachytím se černé kostnaté paže, která je jen suchou větví a pod mou vahou se zlomí. Ať zkouším cokoli, propadám se hlouběji. Je mi zima. Srdce mi divoce buší, mám ho až v krku. Přesto se pokouším uklidnit. Když se nehýbu, bořím se níž jen pomalu.

Někdo se ke mně blíží. Vidím temný obrys poskakující po neviditelných ostrůvcích pevné země. Ostražité jisté pohyby.

„Marie,“ vykřiknu a mávám. „Tady!“

Ještě několik skoků, a přikrčená postava je tu. Až teď si uvědomím, že přišla od kopce ve středu močálu. V měsíčním světle se zalesknou černé oči a vyceněné zuby. Není to Marie. Zmítám se a znovu se snažím vyprostit. Je to ale k ničemu, v bahně už jsem téměř po prsa. Ta postava ke mně přichází a obouruč svírá rýč. Topím se v hrůze, močál mě stahuje.

Je tma, smysly mám zjitřené adrenalinem, a v tuto chvíli jsem si jistý, že ta věc nade mnou už nemá s člověkem společného nic. Opírá se o rýč a hladově si mě prohlíží.

„Po všech těch letech… jsi to ty…“ zaskřehotá lidským hlasem.

Vím, že za okamžik umřu. Naplní mě to podivným klidem, jako by má příčetnost ustoupila do pozadí a řízení těla převzal automat. Cítím, že i když ta věc mlčí, současně podivně řve, takovým hrozivým hlasem na hranici slyšitelnosti. Tornádo koncentrované zášti. A něco ve mně mu odpovídá.

Věci se najednou dějí strašně rychle.

Chce mě zasáhnout rýčem do hlavy. Většinu úderu odnesly ruce, kterými jsem si ji chránil. Musel mi je snad obě přerazit, jak to bolí! Zhroutil bych se, kdybych nevězel v močále, ale takhle stojím jak totem. Dopadne na mě ještě jedna rána, zasáhne z boku hlavu, až mi v uších zazvoní. Nejsem mrtvý. Rýč dopadl plochou stranou.

Slyším jeho šílený řev. Mrkám, ale vidím jen tmu. Smrtící úder nepřichází, Šváp se mi šklebí do tváře. Nahnul se nade mě, nemám kam uniknout. Jsem zaseknutý po prsa v močálu a ta věc nade mnou otevírá mordu.

Hrne se z ní černá energie, natahuje se ke mně jako kloubnatá dětská ruka zakončená spáry. Představuji si, jak běží po hladině bahna jako štír. Odtahuji se, ale nemůžu uniknout. Je nehmotná, projde mnou a šátrá po něčem uvnitř, a když to najde, sevře to ledovým stiskem.

Sbírá se ve mně strašná zlost, to něco uvnitř mě… něco zlého, co jsem tolik let potlačoval, co jsem zamykal za železnou mříž příčetnosti, právě vyrazilo dveře. Vzedme se to ve mně z hloubi, představuji si to jako strašný výkřik, při kterém se ve filmech tříští okna činžáků, bourají auta a vybuchují hydranty. Vidím rudě. Na chvíli přestanu přemýšlet a hrabu se proti Švápovi. Centimetr za centimetrem si propracovávám cestu močálem. Chci rozlámat jeho kosti a vypít jeho krev! Chci ho zabít… Rozdvojuje se mi vidění, něco ze mě vystupuje, a on je náhle všude kolem mě, drží mě za obě zápěstí, zaplavuje mě jeho páchnoucí shnilý dech, cítím, jak do mě zarývá nehty, nedokážu se nadechnout. Je mi k zalknutí, Šváp vyplnil celý svět. Všechno ve mně se napíná. To zlé ve mně a v něm se spojilo v jedno. Je mnohem silnější, rve to ze mě i s kořeny. Všechno uvnitř puká. „Tak pojď ke mně, pojď k tátovi,“ žvatlá ďábel a vysává mou zlobu a nenávist, rve ji ze mě ven, jsem napůl omráčený, mám pocit, že se v příštím okamžiku roztrhnu. Mezi mnou a Švápem zhoustla tma, naplnilo ji něco hmatatelného, ječícího a napjatého jako struna. Zahlédnu temný obrys šlahounovitého tvora, ale možná je to jen vize. Na prchavý okamžik jsme spojení v jedno. Splýváme. A najednou se mi vesmír smrskne do jediného oslnivě bílého bodu. Něco praskne, oddělí se to ode mě, a Šváp to spolkne. Pojme to do sebe, jako by mu to patřilo. Vize je pryč.

Jsem slabý, vyčerpaný, po krk v bažině. Cítím se úplně prázdný jako vymačkaná tuba od zubní pasty.

Šváp je můj opak. Srší zlem. Konečně je úplný, vychutnává si vítězství. Po obloze se ženou cáry mraků, Šumava se převléká do černého sukna. Se šíleným výrazem se rozpřáhne rýčem nad hlavu, aby mě dorazil. Chci něco říct, ale nestihnu to.

Šváp sebou najednou cukne a z ramene mu vyjede hrot. Vystříkne krev. Tvor zařve, jako by ho na nože brali. A berou. Marie sotva stojí na nohou, oči jí ale planou němou zuřivostí. Dnes všechno skončí. Znovu ho bodne takovou silou, že špice oštěpu zaskřípe o žebra a projde skrz jeho hrudník… Bestie ale neumírá. Z úst Švápa se řine krev. Sevře oštěp, obemkne jej bílými prsty a narazí se na něj ještě víc. Mája vytřeští oči. Šváp se proti ní otočil a natahuje ruce. Mája je jako hypnotizovaná, nedokáže se pohnout. Hrot se k ní blíží.

„Víš, co jsem ti slíbil…“ chrčí hrůzná krvavá věc, která už ničím nepřipomíná člověka.

Šváp sevře ratiště a je zřetelně slyšet, jak praskají kosti a trhají se šlachy. Jako by to necítil, snaží se Máju obejmout a narazit ji na hrot. Marie konečně zamrká a probere se. Netvor do ní zatíná drápy a tlačí se proti ní. Žena zakolísá a špice jí vjede na několik centimetrů do břicha.

Musím něco udělat! Tápu kolem po čemkoli, čeho bych se mohl zachytit, a zavadím o násadu rýče, který Šváp upustil. Bůhví proč v blátě nahmatám foukací harmoniku, která mi musela sklouznout z krku, a ve stejné chvíli, kdy ji sevřu v ruce, cítím, že jsem se v bažině někde pod sebou něčeho zachytil, ostrůvku pevné země. Vzepřu se ze všech sil a zarazím do bahna rýč.

Drápu se ven, opírám se o rýč jako o pádlo, vidím rudě vysílením, ale vím, že musím. Když nezaberu teď, už se nemusím snažit nikdy! Zatínám zuby, až mi praská sklovina, deru se ven z močálu. Dokážu to! Já to dokážu!

Jsem skoro venku. Šváp srazil Máju na zem a sápe se jí po krku. Hrot oštěpu, který mu dosud trčí z břicha, ji drásá ve slabinách. Teď ji zabije. Nemůžu to stihnout. Napadne mě bláznivá věc, a ve stejném okamžiku ji udělám. Vrazím harmoniku do pusy a fouknu do ní. Disharmonický zvuk je ostrý a ohlušující. Nese se nad močálem, nad těžkou mlhou i nad lesem, nad celou Šumavou. Šváp zareaguje instinktivně a ohlédne se.

Ve stejné chvíli vytrhne Marie od pasu nůž a vrazí mu ho pod čelist. Šváp ječí bolestí, otočí se zpátky k ní. Už jsem venku, jen pár kroků od něj. Proderu se vpřed a obouruč ho zasáhnu rýčem do hlavy. Mája se odvalí. Znovu ho napálím vší silou, až praskají kosti. Čepel rýče sviští a tupě dopadá.

„Hlavu!“ vykřikne Marie.

Šváp se omráčeně svíjí na zemi. Rozmáchnu se a sekám. Čepel rýče dopadne mnohokrát. Krev mi prší na tvář. Udělám, co na mě křičí Marie.

To, co se kolem děje, je oživlá noční můra. Já nejsem já, ale nějaký vražedný blázen s vidinami, chlápek celý postříkaný krví, který právě někomu usekal hlavu rýčem. Drogy ve mně pořád doznívají a mísí se se šíleným množstvím adrenalinu, vidím kolem sebe vybuchovat ohňostroje, Mája klečí na kolenou a pláče. Štěstím i zármutkem. Je to stará žena, vrásčitá, odřená, krvácející a páchnoucí, a ve stejné chvíli vidím na jejím místě i naříkající holčičku.

Oba cítíme úlevu. Dokončili jsme to. Konečně, po všech těch letech… Švápovo tělo sebou stále škube, oddělená hlava cvaká čelistmi. Černé šlahouny se svíjejí ve smrtelných křečích.

Jen nerad se vracím do reality. Je rudá bolestí. A ledová jako močál, který nás obklopuje. Teprve teď si uvědomím, že u stromu na kopci visí ženská postava. Mlčí, na hlavě má navlečenou podivnou masku z proutí… Dopotácím se nahoru, a už když přicházím, vidím, že provazy jsou zaryté hluboko a dlaně probité hřeby. Tělo je bledé. Strhnu jí z tváře masku a vzápětí se odvrátím. Chce se mi zvracet.

Není to Klára, ale cizí mrtvá žena. Dlouho mrtvá. Jen léčka, jak mě vlákat do středu močálu. Otočím se k Marii, která zůstala pod kopcem, má teď ale svých problémů dost, snaží se zastavit krvácení a obvázat si rány. Ještě jednou se podívám na tu dávno mrtvou, mumifikovanou ženu. Měsíční světlo zalévá krajinu.

Kapitola XIX

Švápovo tělo leží na kraji močálu. Je bezhlavé, bledé jako bez krve, na kůži se nalepila černá těla pijavic a slimáků. Bahno do něj prorůstá drobnými chapadly, jako by jej neslo na svých ramenou. Je mi z toho pohledu zle. Opodál leží Mája, vyčerpaná a slabá ztrátou krve.

Nemůžu se už na Švápovu mrtvolu dívat. Stahuje se k ní čím dál víc hmyzu, drobní pulci se hemží, hladina močálu se kolem těla přímo vaří.

Pro mě to ještě neskončilo. Někde nedaleko je doupě lidské bestie, a v něm snad Klára. Pokud je naživu.

„Budeš v pořádku?“ ujistím se u Marie. Je zle potrhaná a poškrábaná, přijde mi trochu mimo.

„Běž. Pro tebe to ještě neskončilo.“

„Vrátím se,“ slíbím.

Před očima pořád vidím její záda. Tetování, které uprostřed labyrintu kostí skrývalo mapu. Vím, kam musím jít.

„Spálím tu zrůdu, než se vrátíš,“ řekne Mája a rozloučí se se mnou pohybem ruky.

Mířím hlouběji do lesa, jen dvě stovky metrů od středu močálu ústí dlouhá strž. Jdu stále níž, prodírám se mezi šlahouny ostružin, tráva je tu vysoká a ostrá. Tváří trhám pavučiny a cítím, jak mi o nos pinkají vypasená osminohá těla. Přestože venku už se blíží ráno, strž dosud kryje stín, její konec se propadá do tmy. Prasklina v zemi. Brána do pekla. Tam mířím.

Rozsvítím baterku a proderu se škvírou ve skále, která se rozšiřuje v přírodní jeskyni. Vchod byl překryt dřevěnou deskou. Je tu vlhko a zima. A páchne to tu jak ve shnilém prasečím žaludku. Krok za krokem se kradu hlouběji. „Kláro?“ Ticho. Kužel baterky klouže po stěnách, tisknu ji, až se mi potí ruce. Podivné háky vrhají stíny, hromada skříněk a polic provrtaných červotočem působí uprostřed propasti nepatřičně. Jsou tu nějaké knihy, krabice plné fotek, převleky a oblečení jak na maškarní.

Z hlavní chodby odbočuje jeskyně do výklenku. Já ale spěchám dál – někde tu musí být Klára!

Už po několika krocích mě zastaví masivní černá mříž, přepažující celou chodbu. Jsou v ní dveře s velkým visacím zámkem. Jenom doufám, že klíč nezůstal v kapse Švápa. Vrátím se kousek zpět, k odbočce, kterou jsem prve minul.

Ukázalo se, že výklenek je mnohem větší, než jsem si myslel, alespoň patnáct metrů čtverečních. Tady leží kůže i na zemi, na první pohled je jasné, že tu Klára není, třeba ale najdu klíč. To místo mi nahání strach.

Na řetězu zavěšeném pod stropem se houpou šňůry perliček jako jemné závěsy. Opřu se o stůl a málem se pořežu o střepy z rozbitého stínítka petrolejky. Rychle vytahuju šuplíky, válí se v nich spousta harampádí. Vystřižené novinové články a fotky z druhé světové, krabatý švabach a Šváp hajlující v nacistické uniformě. Určitě je to on, podoba je evidentní, nevypadá o mnoho mladší než dnes. Stejná napjatá pergamenová kůže a horečnaté černé oči. Přehrabuji se metály za věrnou službu, v dlani mě zastudí zrezivělý luger.

Otevírám další šuplíky. V jednom jsem našel spoustu dokumentů. Švápova legitimace Sboru státní bezpečnosti. Papíry stvrzující příslušnost ke kontrarozvědce. Spoustu dalších papírů opatřených razítky PŘÍSNĚ TAJNÉ. Ty komunistický svině ho nechaly zabíjet, dochází mi. Kolik lidí, kteří mu důvěřovali, že je převede přes hranice, skončilo pohřbeno v jílovité zemi? Kolik z nich okradl, kolik z nich mučil a trýznil jako Máju?

Něco jsem za zády zaslechl. Zarazím se a chvíli poslouchám. Ticho ruší jen můj dech. Odhrnuju perličkový závěs, který mi překáží, když se hrbím nad stolem. Ten pocit, když si uvědomím, že je z lidských zubů. Není to ale všechno. V nejspodnějším šuplíku jsou dokumenty tak staré, že je už téměř sežrala plíseň. V dřevěné truhličce jsem našel kusy čirého skla, průzračné korálky, německé zápisky s recepturami, zápisy obchodů s daty dodání připomínající účetní knihy. A hlavní dodavatel? Králova Huť…

Panebože, letí mi hlavou. Jak dlouho tu byl? Kolik set let? Co tu lidskou stvůru drželo tolik let při životě? Cítím, jak se ve mně všechno bouří. Radši to nechci vědět.

Konečně narazím i na masivní klíč. Sevřu ho v pěsti a na nic dalšího už nečekám. Vrhnu se zpátky k černé mříži.

Hladce zajel do zámku, jako když se nůž zakousne do masa. Jedno otočení, a dveře se otevřou. Nečekal jsem, že se to stane tak tiše. Jen okamžik stojím a v dlani cítím chlad mříže, rozlévá se z ní do celého těla. Otřesu se a vyrazím dál.

Prodírám se chodbou, která je místy tak úzká, že musím jít bokem, u podlahy je ale, zdá se, širší. Skála je hladká, jako by po ní mnoho let chodilo mnoho chodidel. Uvědomím si stále sílící pach. Byl tu vlastně už od počátku, ale teprve teď ho cítím v plné intenzitě. Připomíná něco sladkého, shnilého, stará vajíčka a zkažené maso. Obrací se mi z něj žaludek.

Držím si rukáv u nosu a postupuji vpřed. Chodba pár metrů klesá a pak se vnoří do další jeskyně. Ta je mnohem větší, zprvu je pro mě těžké odhadnout její skutečnou velikost. Je kruhová, tvoří kupoli, v jejíž špici je díra jako komín. Skrz ni dopadá do místnosti trocha denního světla. Zvuky tu mají zvláštní ozvěnu. U vchodu je na zemi poházená spousta starých hadrů, jsou nahrnuté na hromadu, připomínají hnízdo nějakého podzemního tvora.

Kloužu baterkou po odpudivých hadrech a v každém stínu zahlédnu vytrčenou lidskou ruku nebo špičatý tvar kosti. Slyším, jak mi o sebe cvakají zuby, mám fantazii zjitřenou strachem, přestože vím, že ten tvor je už mrtvý. Přece jsme ho před chvílí zabili, nebo ne?… „Kláro,“ zkusmo zavolám a hlas zní jako chraptivé krákání. „Kláro!“

Nic. Ticho. Najednou mi pod nohou něco zachřestí a já se leknu, že málem vyskočím z kůže. Rezavý řetěz se mi zachytil za špičku boty. Sbírám baterku, která naštěstí nezhasla, a snažím se popadnout dech.

Kradu se do středu jeskyně, kde je vyskládaný několikametrový val. Jeho stěny se zvedají do výše a takřka se setkávají. Připomíná bizarní iglú. Zkusím znovu tiše zavolat na Kláru. Opět je mi odpovědí jen ticho, tma je plná přízraků a já se děsím toho, že ji vzápětí najdu zaraženou v zemi, s nevidoucíma očima upřenýma ke hvězdám… Přicházím k valu, je vyskládaný ze šedavých zámotků, to ony tvoří dobré dva metry silné stěny. Zdivo ale není vyrovnané, když jsem blíž, vidím, že struktura je velmi nerovná, protože stavitel použil různé velikosti kamenů.

Ne, to není možné… můj mozek řve nepříčetnou hrůzou, nemůže to být pravda, ale zároveň hned vím, že to pravda je, protože každý podlouhlý kámen je zámotek, mrtvý člověk. Zabalený a zamotaný v hrůzném obinadle jako mumie. Jako tichá, čekající larva. Vidím jen tvary a cítím omračující pach. Je to šílený výjev z nočních můr. Kráčím ke vchodu do valu, protože už tuším, co najdu uvnitř.

Snažím se nezbláznit. Myslím dopředu jen na jeden krok. A ještě jeden. A ještě. V hlavě mi buší. Baterka úzkostlivě ozařuje jen cestu přede mnou. A najednou její světlo narazí na nohy. Lidské nohy v teniskách. Přede mnou sedí bledá postava. Je přivázaná k židli. Před očima mi bleskne vize přidrátované figuríny z mého sklepa.

„Kláro,“ zašeptám.

Nehýbe se. Modré oči má široce otevřené, nehybné. Ruce má svázané za zády.

Chce se mi křičet.

Sehnu se k ní, abych ji rozvázal, a srdce se mi opět rozběhne. Její kůže je teplá.

„Nejsi mrtvá!“ drmolím. „Zatraceně, nejsi mrtvá!“ Rychle ji rozvazuju a křičím na ni, abych věděl, že mě vnímá. Ona ale jen strnule sedí. Je tichá, poddává se mému tlaku.

Jak dlouho tu na mě čekala, v samém srdci toho šílenství…

Je vláčná jako náměsíčný člověk. Strašně hubená a špinavá. Její oči nemrkají. Musím ji dostat ven, letí mi hlavou.

Popadnu ji a navalím si ji na záda. Táhnu ji, jak to jde. Strkám ji před sebou, temnota mě tísní stále víc, temnota a ten zápach. Spěchám. Spěchám, jako by se měla skála každou chvíli zavřít. Prodereme se jeskyní nočních můr.

Když se konečně dostaneme ven, celý zpocený se zhroutím k malému ohni, který mezitím zapálila Marie. Klára stále nereaguje, tiše sedí a její pohled bloumá oblohou. Vyčasilo se, mezi mraky chvílemi probleskuje ranní slunce, přesto je mi zima.

V krátkosti Marii vylíčím, co jsem uvnitř viděl, vynechávám všechny detaily, přesto mě uprostřed vyprávění přeruší. Nechce už nic slyšet, nechce o něm už nikdy slyšet, protože v jejím vesmíru ten tvor navždy zanikl, jako by neexistoval. Musím jí ale slíbit jednu věc, která je pro ni nadevše důležitá, a tak to udělám, přestože jsem vyčerpaný, hladový a bolí mě celé tělo. Vedle mě se choulí Klára. Pohybuji se ale na hraně racionality, a tady platí jiná pravidla. Proto se sem ještě dnes odpoledne vrátím s několika kanystry benzinu a vypálím celé to strašné místo do základů.

Teď se ale musím postarat o Kláru. A dostat se z toho zasraného močálu…

Kapitola XX

Zastavil jsem auto. Klářino auto, na které jsem zapomněl před dobrým půl rokem a které celou tu dobu stálo zaparkované na parkovišti před domem. Byla to jedna z mnoha věcí, které se mi vybavily po tom, co jsme zničili tu zrůdu. Jako by mi někdo strhl klapky z očí a já najednou viděl vše bolestivě jasně, až mě to děsilo. Stal jsem se jiným člověkem a na svou minulost jsem se díval s mírou nedůvěry, údivu a asi i studu.

Když jsem včera ráno popíjel kávu a sledoval z okna lidi hemžící se jako mravenci v hlubinách pod oknem, marně jsem přemýšlel nad tím, co konkrétně se ve mně změnilo. Něco v nejhlubší vrstvě mysli, narážel jsem na to jako na vyražený zub. Cítil jsem to prázdné místo, ale už jsem si nedokázal představit, co ho vyplňovalo dříve. Teď je vyplnil i klid.

Klára zatím nezačala mluvit. Neznamenalo to ale, že by okolí nevnímala. Většinou sledovala člověka, když na ni mluvil, poslouchala jednoduché instrukce a přirozeně reagovala. Třeba když jsem jí řekl, že jsme toho tvora zabili, usmála se a pohladila mě po ruce. Po příjezdu domů jsem ji chtěl odvézt do nemocnice, ale usnula a já čekal, až se probudí, protože mi přišlo, že spánek je pro ni teď to nejdůležitější. Prospala s krátkými přestávkami několik dní a pak už jsme k doktorovi nejeli. Vypadala v pořádku. Dívala se na mě tak vděčně a měkce, jak jsem si pamatoval z dřívějška. Možná se jí jenom mluvit nechtělo, a já věřil, že se to časem poddá i bez psychoušů. Věděl jsem, že jakmile se jim někdo dostane do rukou…

Vyprávěl jsem jí o všech věcech, na které jsem si vzpomněl – o naší první schůzce, o tom, jak jsme plánovali svatbu, a měl jsem opravdu pocit, že si na to taky pamatuje. V každém případě to bylo lepší než ticho. Netušil jsem, co jí Šváp provedl, jak strašný děs musela prožít. Teď už s tím ale nešlo nic dělat, jen jít dál a zachránit to, co zbylo.

Když jsem našel dost odhodlání, vydal jsem se do sklepa a vyházel všechny krámy. Jednoho večera jsem je zabalil do velkého pytle a odvezl je autem na skládku na druhý konec Prahy – nechtělo se mi riskovat, že nějaký bezdomovec objeví v kontejneru u našeho baráku tu úchylnou figurínu.

Život se pomalu vracel k normálu, až na to, že o sobě Klára občas nevěděla. A já jsem neučil.

Probíjeli jsme se. Přišla zima, venku bylo pořád tma a vlhko. Napadl sníh a roztál v břečku. A pak znova. A znova. Praha byla špinavá, mokrá a čvachtala jako močály, které jsem se snažil vytěsnit z hlavy. Zpočátku to nestálo za nic, ale každý další den to bylo o trochu lepší. To bylo jediné, čemu jsem musel věřit: každý den to bude o maličký kousek lepší. A bylo. Chtěl jsem se zastavit za Luďkem v kavárně, ale vždycky mi do toho něco přišlo. Co bych mu asi tak řekl?

Vyhlížel jsem ze svého třináctého patra jako z věže. Ve druhém pokoji jsem opatroval zakletou princeznu. Opravil jsem rozbitou lampu, utřel jsem prach a vyházel všechny nesmyslné krámy. Zkoušel jsem žít všední, jednoduchý život. Jakkoli jsem se ale na to, co se stalo na Šumavě, snažil zapomenout, pořád se mi to vracelo. S každým závanem chladného vzduchu a s vůní mokrého listí. S každou bouřkou plnou blesků a s prudkým větrem, který rval listy stromů. Uvědomoval jsem si, že s tím mi doktor Váleček nepomůže. Musel jsem si poradit sám.

Když jsem se loučil s Marií, poprosila mě ještě o jednu věc, která pro ni byla důležitá. Teď, když jsem přijel její přání vyplnit, cítil jsem se, jako bych znovu otevíral hrob, který měl zůstat uzamčený. Marie mi ale zachránila život. Zachránila život Kláře. Musel jsem to pro ni udělat, i když jsem jejím motivům nerozuměl.

A tak jsem pro ni zajel až k Vimperku a počkal na smluveném místě. Pozdravili jsme se tiše, pak nastoupila do auta. Celou cestu do Prahy mlčela, vnitřek vozu byl plný jejího pižma, lesního pachu kapradí. Zaparkovali jsme před starým činžákem ve Vršovicích a vystoupili. Od nedalekého nádraží k nám doléhalo rachocení vlaků a chraplání nesrozumitelného hlášení. Podívali jsme se s Marií na sebe a já si všiml, jak je ztuhlá.

„Jsem připravená,“ řekla.

Otevřeli jsme dveře a vstoupili do domu. Na zemi leželo teraso, ochozené za desetiletí do lesku, klec výtahu tvořila železná mříž, takovou dnes už člověk vidí jen ve filmech. Zmáčkl jsem knoflík třetího patra a cítil, jak sebou Marie trhla, když se ozvalo hlasité cvaknutí a výtah se rozjel.

„Na Šumavě už mě nic nedrží,“ řekla. „Naši jsou mrtví.“

Neměl jsem, co na to říct. Výtah se šoural šnečím tempem vzhůru.

„Už se nevrátí,“ zopakovala, jako by se o tom ujišťovala.

Výtah zastavil. Zazvonil jsem na zvonek, i když mám klíče. Vždycky zvoním, protože tak mě vychovali. Ozvalo se chrastění řetízku a dveře se otevřely na škvíru, jak jsem ji to učil.

„To jsi ty, Martine?“

„To jsem já, mami,“ řekl jsem a doufal, že pro moji bezmála sedmdesátiletou mámu nebude tohle setkání příliš velký šok. „Přivedl jsem návštěvu. Chce se s tebou setkat.“

Dveře se zavřely a vzápětí znovu otevřely, tentokrát dokořán. Stála v nich moje matka a nevěřícně vyhlížela na postavu, krčící se v šeru za mým ramenem. Zbledla. Celá se roztřásla a z očí se jí vyhrnuly slzy. Nevypadala ale vyděšená, spíš… nedokázal jsem ten výraz pojmenovat.

Otočil jsem se na Marii a zadíval se na její tvář, která mohla být kdysi krásná, dřív než do ní zrůdná tetovací jehla vyryla masku lebky. Matka se pohnula, ustoupil jsem jí z cesty. Vrávoravě přešla k Máje a rozpřáhla ruce. Objaly se. Bez jediného slova. Úplně tiše.

Bylo to dlouhé objetí, připadalo mi, že za tu minutu uběhly desítky let. Nechtěl jsem je rušit.

„Nezapomněla jste na mě,“ zašeptala Mája.

„Nezapomněla?“ vzlykala matka. „Neuběhl jediný den, jediné ráno, kdy bych si na tebe nevzpomněla, holčičko. Celý život…“

Stály proti sobě.

„Dokonce jsem se jednou vrátila tě hledat…“

Vzala Máju jemně pod paží a vedla ji do obýváku.

„To je on,“ řekla jí a pohlédla směrem ke mně.

„Já vím,“ řekla Mája.

„Uvař nám čaj, Martine,“ řekla máma. „Máme si hodně co povídat.“

Z kuchyně jsem neslyšel všechno, slyšel jsem ale dost… Odnesl jsem starým dámám podnos s čajem a porcelánový talířek se sušenkami.

„Starala jsem se o něj nejlépe, jak jsem dovedla,“ říkala právě máma.

„Nikdy jsem o tom nepochybovala.“

„Pořád jsem čekala, že se jednou objevíš. Že třeba půjdu po ulici a někde se náhodou setkáme a… proč jsi nepřišla na nádraží? Utekla jsi mu tehdy, holčičko? Co se pokazilo?“ Matka nemohla pro pláč pokračovat.

„Nemohla jsem se vrátit,“ šeptala Mája. „Ne, dokud to nebylo hotové.“ Ztlumily hlasy, když jsem vstoupil. Dlouho si povídaly. Ještě dvakrát jsem jim přinesl čaj a pak jsem nakonec odjel a nechal Máju u matky přes noc. Pochopil jsem, co už jsem stejně tušil.

To Marie byla moje matka. A já byl synem zrůdy, kterou jsem zabil.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mne to překvapilo. Zapadlo to do sebe – ta spousta náznaků, zmínek, drobností, o kterých se v naší rodině nemluvilo, o dobách, kdy se s námi máma skrývala.

Měl jsem za to, že Májina návštěva bude krátká, protáhla se ale déle, než jsem čekal. Mnohem déle, a já byl za to vlastně rád. Marie neměla kam jít. Celý její život byl protkán pomstou, a ta teď byla vykonána. Z mojí mámy (tohle oslovení je vlastně nepravdivé, ale je to jedno, vždycky to byla a bude moje máma) se po tom, co jsme s bráchou odešli z domu, stala osamělá stará žena, a byla vděčná za společnost. Dávalo smysl, když Marie u matky zůstala a pečovala o ni až do jejích posledních dní.

Počítal jsem s tím, že až jednou máma umře, převedu na Marii byt jako poděkování za lásku a péči, kterou jí věnovala, když se to ale po sedmi letech stalo, Marie zmizela a nikdy jsem ji už neviděl. Tušil jsem, kde bych ji mohl najít, kdybych ji někdy potřeboval. Na Šumavě, kde břehy potoků podemílá divoká voda, kde se nad rašeliništi vznáší mlžné cáry a v lesích, které se pnou od obzoru k obzoru, číhají hluboké strže.

Já jsem se pokusil vrátit k učení. Spojil jsem se s Vilmou, ale snažila se mi to rozmluvit. Nezlobil jsem se na ni. Se žádostí o práci jsem oslovil několik dalších škol, buď ale ředitel splnil to, co vyhrožoval, a dal mi ty nejhorší reference, nebo jsem jen neměl štěstí. Žádnou práci jsem ve své aprobaci v Praze nesehnal. Po dvou měsících hledání jsem se cítil stále víc a víc zbytečný… Rostla ve mně hořkost, kterou zmírňovala jen Klára. Pomalu se zlepšovala, přesto ale byla velmi plachá. S těma krásnýma hnědýma očima připomínala srnu – tichou, křehkou a neustále připravenou k útěku.

I mně se často vybavovala Šumava. Zvuk větru syčícího mezi větvemi borovic, rozlehlé louky bzučící životem, obrovské nebe bez věžáků a hluku. Byl to vlastně jen pokus, od kterého jsem nic nečekal – poslal jsem životopis se žádostí o místo na střední ekonomickou školu ve Vimperku, aniž by vypisovali výběrové řízení. Po třech dnech mi zavolali, a já najednou měl učitelské místo pro specializaci čeština-dějepis s úvazkem dvacet hodin týdně a bytem na kraji Vimperku za nájem tři tisíce měsíčně. Byl jsem zpátky v oboru! Nedokážu ani říct, jakou mi to udělalo radost.

V Praze mě už nic nedrželo, a tak jsme pronajali náš byt a přestěhovali se. Začal jsem znovu učit a cítil se každým dnem líp. Práce mi dobíjela baterky. Čeština byla pořád stejně nádherná a studenti byli stejní haranti, možná jen trochu upřímnější a míň frackovití než Pražáci.

Zbývalo mi hodně volného času na přemýšlení. Uvažoval jsem, že se někdy o víkendu vrátím na místo, kde jsme Švápa zabili, nebyl jsem si ale jistý, jestli bych bez Máji a mapy na jejích zádech našel cestu do středu močálu. Honilo se mi to hlavou, když jsem po večerech vysedával na zápraží u sklenky červeného a díval se na mlhu, stahující se z lesa k městu. Kdo nebo co byl Šváp zač? Proč mrtvá těla balzamoval a tahal do nějaké díry pod zemí? Jak to, že dokázal přežít tolik let? A jestli mu to umožnilo vraždění, byl to na konci ještě vůbec člověk? Věděl jsem, že většina z toho, co si pamatuji, se skutečně stala, některým věcem ale bylo tak těžké uvěřit. A čím víc jsem nad tím uvažoval, tím jsem byl neklidnější…

Někde uvnitř jsem měl vzpomínku, kterou jsem dlouho nedokázal uchopit, vynořovala se mi nečekaně, uprostřed noci ve snu nebo těsně před usnutím. Vzpomínka na poslední chvilky tam v bažině.

Když se mě Šváp chystal zabít, snažil se mi proniknout do hlavy, cítil jsem, jak po mně tápe, jak se mi tam dere jako cizí prudká síla, zatímco ve fyzickém světě zvedal nad hlavu zabahněný rýč. A v tu chvíli, když se do mě zakousla jeho vnitřní stvůra a stejná zášť a zvířecí nenávist jí ze mě odpověděla, proběhlo mezi námi spojení. Tehdy jsem v jediném okamžiku pochopil tu hrůznou osamělost, strach, který vedl až k šílenství. Působením utrpení získával nad druhými moc, často je vysával jako upír, dokud se nezlomili, a pak je zabil. Někteří se rozsypali hned, jiní vydrželi týdny… jediná Mája mu dokázala vzdorovat roky. Bylo to něco tak nemyslitelného a nečekaného… malá holčička s vlasy jako měď. Uvědomoval jsem si, jak šíleně to zní, ale v tu chvíli, kdy jsme na okamžik byli jeden, jsem pochopil, že nebyl člověk. Dělal to, co bylo potřeba, aby přežil. Splynul. Zařadil se mezi nás a choval se jako my. Žil mezi námi ve skrytu po staletí. Staletí násilí. Smrti. Trýznění a bolesti, kterou se živil. A přes utrpení, které žádný jiný člověk nevydržel, dala Mája vzniknout druhé polovině jeho celku. Naštěstí byla ještě silnější, než tvor tušil. Jsem přesvědčený, že kdybychom ho tehdy spolu nezastavili, všechny čekající larvy by se brzy probudily.

Byly to jen bláznivé myšlenky, které se mi neustále motaly hlavou, studené a kluzké jako úhoři. Chtěl jsem se jich zbavit. Jednou jsem o tom zkusil povědět Kláře, přestože jsem předem tušil, že to asi nepochopí. Snažila se, ale viděl jsem na ní, že neví, o čem mluvím.

Má věrná Klára. Časem začala mluvit, přišlo to přirozeně, jak jsem čekal. Utrousila sotva několik slov za den, věděl jsem ale, že je to proto, že se jí víc mluvit nechce. Lekala se svého hlasu, a u nás bylo příliš mnoho ticha. Nějak jsme nedokázali udělat tlustou čáru a začít úplně znova, jakkoli jsme chtěli. Zůstalo příliš mnoho nevyřčeného, věcí, na které jsme se oba snažili zapomenout. Po dalším roce jsme se rozešli, stejně tiše a klidně, jako jsme spolu do té doby žili, a od té chvíle jsme si šli každý svou cestou.

Bylo to divné, ale vlastně mi to ani nevadilo. Zůstal jsem sám, občas jsem hrával na stříbrnou foukací harmoniku, obklopen hlubokými lesy a nádhernou přírodou, sám se svými démony, které jsem stejně nechtěl s nikým sdílet.

Učil jsem dál na vimperské střední a mezi kolegy jsem si získal pověst klidného podivína, který se straní společnosti, ale mezi žáky má respekt, protože učí s láskou a srdcem. Když se k tomu připočetlo, že jsem měl dobré výsledky, a navíc jsem byl ve sboru jeden z mála chlapů, tak si mě docela považovali.

Začal jsem pravidelně běhat a posilovat. Na střelnici jsem se naučil obstojně střílet z pistole i brokovnice. Udělal jsem si zbrojní pas a myslivecké zkoušky. Přečetl jsem spoustu knih o vojenství, o přežití, o bojových technikách, zbraních i konstrukci výbušnin. Naučil jsem se líčit pasti. Postupně jsem si začal vytvářet zásoby, ve třech úkrytech jsem měl připravené zbraně.

Ještě jednu věc jsem si totiž uvědomil, když byly naše mysli zaklesnuté do sebe. Na světě jsou další Švápové, další vrazi, prolévající se staletími jako stružka lidské krve. Někdy jsem si skoro jistý, že je cítím. Skličuje mě myšlenka, že mohou ubližovat, aniž by o nich lidé věděli. Nedokážu to snést.

To, co se mi stalo, je prokletí, ale já se to snažím brát i jako dar. To tušení ve mně stále sílí. Nemám ponětí, odkud přišli, ale tohle není jejich svět! Spávám s pistolí v nočním stolku, jsem připravený. Cítím, že už brzo nastane moje chvíle a já se je vypravím jednoho po druhém najít. A zabít.

Konec

Pavel Renčín

Vězněná

Fotografie na obálce andreiuc88/Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4725-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4726-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4727-5 (prc)

Obsah

1. Kapitola I

2. Kapitola II

3. Kapitola III

4. Kapitola IV

5. Kapitola V

6. Kapitola VI

7. Kapitola VII

8. Kapitola VIII

9. Kapitola IX

10. Kapitola X

11. Kapitola XI

12. Kapitola XII

13. Kapitola XIII

14. Kapitola XIV

15. Kapitola XV

16. Kapitola XVI

17. Kapitola XVII

18. Kapitola XVIII

19. Kapitola XIX

20. Kapitola XX

Table of Contents

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

Kapitola XX