Mesopotamis

Lukáš Vavrečka

Znění tohoto textu vychází z díla Mesopotamis tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Epocha, s.r.o. v Praze v roce 2018.

§

Text díla (Lukáš Vavrečka: Mesopotamis), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 9. 2025.

1.
Cínoví vojáčci

Pokrok nelze zastavit. Čím víc snahy lidstvo vynaloží na jeho potlačení, tím bujněji bude vzkvétat. Praktiky potlačující pokrok jsou, jestliže mají být účinné, vždy násilnější než pokrok sám a vyžádají si mnohem více obětí. Nezáleží na tom, do jakého stadia se pokusíme navrátit vývoj lidské civilizace, vše se odehraje znovu, ne nepodobným způsobem a mnohem rychleji než předtím, jelikož lidstvo již má tu zkušenost.

Když vám právě tato slova prakticky od dětství vštěpuje otec vašeho otce, můžete se spolehnout, že se jednoho dne ocitnete mimo zákon.

V mém případě to ani netrvalo dlouho. Nešlo zrovna o prkotinu a rozhodně jsem si nedal záležet, aby se to neopakovalo. Vždycky jsem si ale dokázal spočítat rizika, a hlavně jsem uměl rychle běhat.

* * *

Bylo něco po páté, když se za mnou prašnou ulicí vydalo několik hlídačů. V tu chvíli jsem právě nestál o pozornost, natož o to, aby mě prohledali. Takže jsem upaloval.

Vzduch byl suchý a horký. Písek mi skřípal pod nohama. Místní se mátožně ploužili rušnou Vteřinou a já se mezi nimi proplétal.

Hlídači byli jako vždycky ve výhodě. Jim se do cesty nikdo nepletl. Měli obušky a respekt. Já neměl nic. Leda tak kus cínového drátu a o ten tu zrovna jaksi šlo.

Hodlal jsem se nepozorovaně ukrýt do nějaké úzké uličky nebo krámu, jenže tu správnou skulinu pořád ne a ne zahlédnout.

Vyběhl jsem po prkenné rampě na úroveň prvního patra a podél zdi z nepálených cihel se řítil kupředu k nejbližšímu nadzemnímu potrubí pro parní poštu. Tam jsem smykem zabrzdil, několika skoky překonal vzdálenost mezi sousedícími budovami, až potrubí z legované oceli zazvonilo. Středem jednoduchého oblouku jsem vlétl do dvora, kde několik staříků prodávalo lněný damašek a pokuřovalo hašiš.

Získal jsem čas. Hlídači v černých pláštích, s kuklami a brýlemi proti prachu zatím oběhli stavbu nejbližší uličkou plnou hokynářů a beden s datlemi, čočkou, ořechy a fénickým tabákem.

Před vstupem na viadukt jsem stihl kolo cínového drátu zastrčit za opasek a ohnout tak, abych ho za běhu nevytratil. Mohlo ho být dobrých pět, možná šest metrů. Takže takových pět šest měsíců, i kdyby u mě nenašli nic jiného. Těžko bych jim namluvil, že vyrábím cínové vojáčky. Hlídači jsou důslední, čapli by mě a poručili mi, abych je odvedl k sobě. Celý krám by obrátili naruby, jenom aby zjistili, na co potřebuji zrovna takovýhle parádní drát. Ten, co ho vyvezl i s hromadou suti na roh Pětačtyřicáté soustředné, musel být blázen, nebo měl strach ho za slušné peníze prodat na černém trhu.

Hnal jsem se dál přes viadukt napříč Padesátou minutou Šesté hodiny, nad sebou akorát zabedněné okenice a pět pater fasády. Tři sáhy pode mnou se ve vyhloubeném koridoru rozjížděl řetězový vlak. Na ochozu jsem seběhl schody a seskočil na jednu z kabin. Odkutálel jsem se k okraji a jen taktak, že jsem se zachytil onýtované hrany. Parou poháněné soukolí roztáčelo smyčku tažného řetězu. K němu upevněný vlak si to i s cestujícími lomozil Aramejským distriktem směrem k Davidovu lokomočnímu okruhu a dál do středu, k Babylónu. Pořád ale ne dost rychle.

Z uličky vyběhli hlídači a seskočili na kabiny takových dvacet sáhů za mnou. Ksakru!

Zvedl jsem se a prchal po směru jízdy. Dvakrát nebo třikrát jsem zalehnul, když vlak projížděl pod prkenným přemostěním, a hned jsem zase běžel dál. Po oblých, zaprášených střechách vozů se mi smýkaly podrážky. Přeskakoval jsem z jedné na druhou, až mi noha sjela úplně a já spadl mezi vnější plášť kabiny a stěnu koridoru. Výčnělky pískovce mi šeredně sedřely záda. O to víc jsem se tiskl k železnému vozu, abych neutržil další zásah.

„Otevřete!“ křičel jsem dovnitř úzkým okýnkem. Na druhé straně se krčila vyděšená rodinka se dvěma syny.

„Dělejte, otevřete!“

Ale jejich hubený a zpocený otec se rozhodl jinak. Místo aby vzal za kliku a uvolnil průchod visícímu nešťastníkovi, dodal si odvahy a zul si sandál. Protáhl ho štěrbinou a začal mě s ním bázlivě odstrkovat, jako by mu hrozilo, že ho pokoušu. Samozřejmě, že se bál. Bál se, aby se do něčeho nezapletl. Neměl jsem mu to za zlé. Svým způsobem jsem mu rozuměl.

Počítal jsem, že ti tři nahoře mi co nevidět šlápnou na prsty. Nezbývalo než se pustit v některé z příčných chodeb pro vykládání pošty. Viděl jsem to zhruba takhle: Jestli skočím včas, pořádně sebou mrsknu o kamennou stěnu a nažeru se prachu. Možná si nic nezlomím a poběžím dál. Tohle tělo už ustálo lecjakou ránu, takže proč ne rovnou ránu do zdi. Kdybych se ale pustil pozdě, táhla by mě hrana kabiny jako hadrovou panenku ještě dobrou míli, než by na zastávce ohledali, co ze mě zbylo.

Risknul jsem to a skočil. Tupý úder. Bolest.

Hlava byla nejspíš celá, rameno trochu krvácelo. Po chvíli jsem popadl dech a ohmatal si žebra. Na schodišti byly ženy ve splývavém čádoru. Blížily se ke mně a vystrašeně halekaly, sice arabsky, ale s tak úděsným kurdským přízvukem, že jsem nerozuměl ani slovo. Mlčky jsem je odstrčil a drápal se po schodech nahoru.

Budou mě hledat, říkal jsem si. Mrzáka, nebo cáry, to jim chvíli zabere. Protáhl jsem se arkádou kolem jedné z kováren a za rohem vklouznul do vchodu sklepní čajovny. Do nosu mě udeřil těžký a nasládlý pach opia.

Spoléhal jsem na to, že sem po mně pátrat nepůjdou. Majitelé čajoven obchodovali s ledasčím, a tak měli celkem slušné prostředky. A velitelé hlídek by přišli o svou pravidelnou apanáž, kdyby se jejich muži rozhodli neobcházet tyhle podniky obloukem. Nicméně až zjistí, že se neválím v koridoru, budou mě hledat po okolí. S trochou štěstí budu ale tou dobou už dávno v trapu.

* * *

Domů jsem se doplahočil krátce po šesté odpoledne. Odhrnul jsem závěs, který odděloval hodinářský krám od mého skromného příbytku, a rozhlédl se. Zdálo se, že Adaja už byla pryč. Na posteli zůstala akorát rozestlaná přikrývka. Okenice byly zabedněné. Správně. Rovnou jsem zakleknul k vědru. Voda zbyla ještě z předešlého dne. Podařilo se mi stáhnout ze sebe šněrovací košili a omýt si odřeniny.

„Čekala jsem na tebe,“ ozval se hlas za mými zády a já v úleku málem všechnu vodu rozlil.

Neřekl jsem nic. Obyčejně jsem nic neříkal. Adaja si zvykla. Mluvit se má, když je proč. Na to, aby spolu mohli dva lidé tu a tam sdílet obytný prostor, jíst spolu, souložit a prát si svršky, si toho podle mého názoru mnoho říkat nemusejí. Adaja to pochopila. A nebála se. Ani mlčení, ani mne. Což z ní vzhledem k tomu, co všechno se mnou bylo v nepořádku, dělalo světici.

Když viděla, jak vypadají moje záda, povzdychla si. Pak se sehnula, aby mi z rány vydrhla písek.

„Proč jsi tu zůstala?“

„Co?“

„Co kdyby mě hledali a našli tě tady?“

„Nějak bych se vymluvila.“

„Nevěřili by ti.“

„Tak ať.“

Mlčel jsem.

„Příště odejdu,“ konstatovala po chvíli, když mi donesla poslední pšeničnou placku. Kousek si utrhla, zbytek podala mně.

Jedl jsem a díval se na ni.

„Usnula jsem.“

Neříkal jsem nic.

„Když jsem se probudila, dostala jsem strach. Chtěla jsem vědět, že jsi v pořádku. Tak jsem počkala.“

Ticho. Přežvykoval jsem. V jedné ruce jsem svíral zbytek placky, druhou se pokoušel odšněrovat a zout si boty. Adaja si ke mně klekla a pomohla mi.

Bosé nohy jsem natáhl před sebe a úlevně zahýbal prsty. Všemi dvanácti.

„Mám jít?“

Pořád jsem nic neříkal. Slunce, přestože jeho západ měl teprve přijít, pomalu sklouzlo za hranu protějšího domu, oranžovo-zlaté pruhy světla na kamenné podlaze pohltily stíny. Místnost potemněla.

Adaja se opřela do kolen, vstala a tiše odešla.

Za nějakou chvíli jsem za ní zarazil petlici a vrátil se do kouta, kde ležela špinavá rohož. Na zakrytí poklopu jsem nic lepšího neměl. A ani mít nemohl, pokud jsem nechtěl působit nápadně.

* * *

Aramejský a Mittanský distrikt pořád ještě patřily mezi sice nejrozlehlejší, zato ale nejchudší části městského státu. Zatímco v Akkadském a Urartském distriktu se nosily fraky z nejlepší bavlny, brokátové vesty a kůží se nešetřilo, dál na západ a jihozápad lidi většinou neměli na víc než jednu jutovou košili a jeden pár bot.

Na padesáté míli od Davidova lokomočního okruhu to ještě zdaleka nebylo tak špatné, jelikož tady poušť teprve začínala. Ale jistota je jistota: Místo tkaného koberce jsem měl pouze starou rohož a pod ní víko stlučené z prken. To zakrývalo vchod do… řekněme většího hrobu. Alespoň tak byla ta díra v zemi hluboká.

I s úlovkem toho dne jsem po dřevěném žebříku slezl až dolů do dílny.

Následující dvě hodiny jsem se za pomoci plamene olejové lampy věnoval pomalému nahřívání cínového drátu a zatavování kontaktů mezi manipulátorem, jednoduchým dynamem, přepínačem a děrovací jehlou. To celé dvakrát. Dvakrát soustava pro vysílání a přijímání telegrafické zprávy. Nyní byly úhledné dřevěné kufříky s telegrafními strojky připravené k expedici. Každý v ceně takových pět set rijálů na černém trhu, anebo taky pět let, kdyby je u někoho hlídači našli. Pro mne jako výrobce by to bylo možná doživotní.

Za mládí mého dědečka bych byl to, čemu se říkalo hacker. Ale od počátku analogového věku, tedy už jedenadevadesát let, znamenal jakýkoliv jiný způsob dálkové komunikace než pomocí klasické pošty nebo kryptexových depeší prakticky totéž co velezrada.

Ano, byl jsem velezrádce. A ve své geografické oblasti patrně ten nejlepší, za což mohla hlavně dědečkova výchova, jeho důkladné znalosti elektrotechniky a moje následné vyučení se hodinářem.

Bohužel, nebo naštěstí, se toho nějak dopátrala i žena jménem Sariah, pro kterou jsem dělal tuhle zakázku. Předání dle domluvy mělo proběhnout zítra. Opět u orloje na Maialenském náměstí. Tisíc rijálů za dva telegrafní přístroje připravené k napojení na dosud zachovalou podzemní komunikační síť. To už byli jinačí cínoví vojáčci. Stačilo mít představu, kde kopat.

Tenká cívka papíru ve stroji vsazeném do stěny dílny se začala trhaně otáčet. Elektromagnetem ovládaný mechanismus děroval papírovou pásku. Jenže bylo moc brzy. Kish tohle spojení před jedenáctou večer nikdy nepoužíval.

Kufříky jsem postavil stranou. Nářadí jsem naskládal zpět do vestavěné skříně, zavřel ji, zvedl olejovou lampu a nahnul se k pásce s tušením, že něco… něco je setsakramentsky v nepořádku.

nasli me / ber vsechno a utec

Do háje!

Vzhledem k tomu, jak krátký vzkaz poslal, museli být blízko a Kish zastavil dynamo, aby se neprozradil. Jestli se do dvaceti minut znovu neozve, je po všem.

Ticho. Pomalu a obezřetně, abych nepřeslechl příchod nové zprávy, jsem vynášel to nejnutnější z dílny nahoru a skládal do velké hodinářské truhly na dvou kolech. Jestli se slídilové dovtípí, že mají hledat hodináře, budu s touhle bednou nenápadný jako dáma v růžové burce. Navíc slídilové, to nebyli hlídači, ale cvičení žoldáci, kteří ve službách režimu plnili jediný účel: Najít a zlikvidovat. Výjimečně proběhl mezi první a druhou fází úkolu ne zcela humánní výslech zajatce. Bohužel nic lepšího než tuhle truhlu jsem neměl. Čili nezbývalo než doufat, že budu mít štěstí a na žádného z nich nenarazím.

Zajímalo mě, co všechno u Kishe doma mohlo slídily přivést na mou stopu. Tedy kromě podzemního spojení, které je prakticky nemožné vysledovat, pokud nechcete rozkopat půl distriktu. Ten kluk na něco zapomněl, něco nezničil. Ale co já vím, třeba bylo všechno jinak.

Ve čtvrt na dvanáct v noci jsem nabil jednoduchý statický generátor a nastavil hodinový strojek, aby v očekávanou chvíli spustil elektrický výboj. Uvolnil jsem ventil tlakové nádrže se svítiplynem, opustil dílnu a přiklopil víko.

Celých šest minut nato, když jsem noční ulicí vláčel zbytek živobytí směrem k jižní hraně náměstí Svobody, otřásl blokem vysokých cihlových budov mohutný výbuch.

2.
Ticho a čas analogového věku

Jestliže jsem si z toho, co mě dědeček učil, něco málo odnesl, bylo to vědomí, že lidstvo nezadržitelně spěje k pokroku i zkáze zároveň. A pak také, že věcem, ať už jsou, jaké jsou, se má nechat volný průběh, jinak bude všechno o dost horší.

Když jsme spolu zůstali sami, on bez syna a snachy, já bez rodičů, vyprávěl mi mnoho příběhů. Já jim naslouchal a nechával se unášet velikostí a magií těch významných událostí lidských dějin, které ještě pamatoval. Navracel se čtyřiašedesát let zpátky, do časů, kdy mu nebylo víc nežli mně. Zvláště pak k poslednímu dni digitálního a zároveň prvnímu dni analogového věku, kdy se na východním cípu náměstí Svobody shromáždilo víc než dvanáct milionů povstalců a utečenců, aby slavili nástup nového věku.

Mezi nimi i Armin Baars, tak se otec mého otce jmenoval. Byl synem nizozemských obchodníků, kteří stejně jako obyvatelé desítek jiných zemí našli útočiště v gigantickém městském státě, budovaném z kamene a nepálených cihel, který příznačně nazvali Mesopotamis.

Za centrum původního pevnostního města si totiž jeho obyvatelé vybrali ruiny válkami vybombardovaného Bagdádu, na jehož základech pak vznikl takzvaný Nový Bagdád. Ten se později stal součástí řídicího centra, Babylónu. Po jeho obvodu následně přibývala mohutná zástavba, a to takovou rychlostí, že Mesopotamis již padesát let před koncem digitálního věku přerostlo přes hranice úrodného meziříčí Eufratu a Tigridu a na počátku analogového věku pokrývalo území od pohoří Zagros na severovýchodě po poušť Nafúd na jihozápadě.

Onoho prvního dne analogového věku, jemuž se dodnes říká Den ticha, zaznělo poslední veřejné vysílání pro masy. Poslední vysílání pro pravděpodobně největší masu, jaká se kdy v historii lidstva ocitla v jeden čas na jednom místě. Tehdy, říkal dědeček, když projev skončil, bylo poslední zařízení umožňující zvukový přenos, stejně jako všechny ostatní stroje napájené elektrickou energií, odpojeno. Generátory elektrického proudu byly zničeny.

Zavládlo ticho.

Odtud získal onen převratný den své jméno.

Následná komunikace už probíhala pouze ústně. Od člověka k člověku. Nebo formou depeší, pro něž se desítky let budovala síť poštovních potrubí napříč celým městem.

Pamatuji si, že jsem si nedokázal představit, jak moc musel být dědečkův věk odlišný, jelikož ten náš jsem nepovažoval za právě nehlučný. Mé dětství i dospívání provázel neutichající lomoz řetězových vlaků, mechanických orlojů a chrámů vydechujících páru a saze.

„Vyprávěj mi o tom tichu, dědo,“ škemral jsem, choulil se pod ovčí kožešinu a její pach se mi vrýval do vzpomínek, stejně jako náhlý noční chlad po rozpáleném dni, tolik charakteristický pro pouštní distrikty. Dědeček mě uložil ke spánku a zhasil knot olejové lampy, jelikož olej byl drahý a my museli šetřit.

„Dobře, ale pak už budeš spát, slibuješ?“ ujišťoval se.

O necelých šest let později zemřel na rozedmu plic a mně možná příliš pozdě začalo docházet, že v jeho slovech nebyla láska k novému věku. Ne. Bylo to varování.

* * *

Nyní mi bylo pětatřicet a za sebou jsem táhl velkou truhlu plnou hodinářského nářadí a součástek, které podepíralo falešné dno. Pod ním leželo papírem obalené mé tajemství, dva telegrafní kufříky a spousta, spousta jednoduché, po domácku vyrobené elektrotechniky.

K cíli zbývalo ještě několik mil. Někde v půli cesty mezi centrem městského obvodu Ukhaidir, kde stála starobylá pevnost, dnes sloužící coby vězení, a Davidovým lokomočním okruhem mi začaly docházet síly. Noc byla chladná, měl jsem hlad, žízeň, byla mi zima, a navíc mě už hodnou chvíli někdo sledoval.

Víc než hodinu se za mnou táhl jako stín. Prozrazoval ho jenom písek a jeho ustavičné skřípění pod podrážkami bot.

Sešel jsem z jedné ze Vteřin, dlouhých rovných ulic natažených od Davidova okruhu k okraji, a proplétal se i s truhlou uzounkými, spletitými uličkami mezi domy uvnitř bloků, procházel jsem pod viadukty a potrubím, křižoval dvorky, schovával se v podloubí a pokoušel se neztratit směr. Vedl jsem svého pronásledovatele nocí a stále ho neztrácel. Až těsně před návratem na rovnou trajektorii jedné ze Vteřin jsem se zastavil a náklad nechal stát na místě. Rozhlédl jsem se. Nikde nikdo. Ticho. Jen vzdálený monotónní hluk strojů a soukolí, vycházející ze zdejšího chrámu.

Zul jsem si boty a opatrně si to našlapoval zpět k arkýři. Za ním se nacházel další průchod do dvora. Tam jsem na chlápka vyskočil a dřív, než se mohl uhnout a rozběhnout se do temnot, jsem ho chytil pod krkem.

„Dost, dost!“ žadonil chraplavě. „Nic nemám! Nech mě být!“

„Proč mě sleduješ?“ sykl jsem na něj. Držel jsem ho u zdi, pravačku napřaženou proti jeho náhle poněkud stařeckému obličeji.

„Mám hlad,“ sípal muž otevřenými ústy s křivými, zkaženými zuby a brada pokrytá šedým plnovousem se mu chvěla.

„To máme všichni,“ odsekl jsem.

„Nech mě být, nic nemám, ani jídlo, ani peníze.“

„A co je tohle?“ vytáhl jsem mu z kapsy měkký, poloprázdný váček a zamával mu s ním před nosem.

„Ne! Neber mi to, to je všechno, co mám!“

Ani jsem váček nemusel rozvazovat, stačilo přičichnout. Tabák, a ne zrovna dobrý.

„Nechám tě na pokoji, když mě nebudeš sledovat. Ale jestli tě za sebou ještě jednou uvidím…,“ přitlačil jsem na hrtan a pěst přiblížil k jeho očím.

„Nebudu, přísahám,“ chrčel.

Pustil jsem ho. Sesul se k zemi. Mrsknul jsem po něm tabákem a otočil se zpět.

Má truhla stála, kde jsem ji nechal. Ještě několikrát jsem se ohlédl, ale stařík už odvahu nesebral.

Pokračoval jsem v cestě po Vteřině ještě dobré dva bloky, než jsem mohl definitivně zastavit. Bylo právě půl šesté ráno. Za okamžik začne svítat.

* * *

Za dřevěnými okenicemi černo. Přítel Hanif ještě spal. S ním pravděpodobně i jeho žena a děti. Jenže já neměl na vybranou. Slabě jsem zabušil na dveře a pak vyťukal svoje jméno. Tuhle binární šifru Hanif dobře znal. Za okamžik už jsem zaslechl šramocení klíčů.

Skulina ve dveřích se rozevřela.

„Co se stalo?“

„Dostali Kishe.“

Přítel uvolnil bezpečnostní řetěz a vpustil mě dovnitř. Skřípění kol mého zavazadla po kamenné zemi probudilo Hanifovu ženu Gulab a následně i děti zahrabané do zvířecích kožešin. Hanif za mnou pokradmu vyhlédl do ulice a opět zavřel.

„Nějak ho vystopovali,“ vysvětloval jsem, když mi v hliněné misce donesl trochu pitné vody. „Stačil mi poslat krátkou zprávu, abych zmizel.“

„Takže ho překvapili.“

„Určitě. Už se neozval.“

Hanif zavřel oči.

„Asi si dělal poznámky,“ pokračoval jsem.

„Myslíš, že…“

„Ne, o tobě nic nevěděl. Alespoň já mu nic neřekl.“

Viditelně si oddechl.

„O mně věděl všechno, možná si napsal adresu,“ usrkl jsem vody. „Teď už je to jedno. Dílnu jsem odpálil. Z toho, co po ní zbylo, těžko něco poznají.“

„Takže teď nemáš kam jít,“ vytušil Hanif.

„Potřebuju se jenom vzpamatovat, nebudu tu dlouho. Nechci na tebe upozornit,“ rozhlédl jsem se po rodince, choulící se v koutě. Gulab hladila okaté dcery i hocha po vlasech. Pak vstala, noční košili shrnula ke kotníkům a donesla mi tabák. S díky jsem přijal.

Byl to dobrý tabák. Jinačí, než jaký měl ten žebrák. Takhle chutnalo lepší zboží z Fénického distriktu.

„V poledne mám schůzku se Sariah.“

„Tam se teď nesmíš vracet. Jestli se kolem hodláš producírovat…“

„Ne. Potřebuju si poslat zprávu.“

„Telegraf ti teď nerozjedu, je pozdě,“ vrtěl Hanif hlavou. „Kromě toho, ode mne se k nikomu ze svých…“

„Nechci tvůj telegraf.“

Příteli zacukalo v koutku, ale nebyl to úsměv.

„Ty jí chceš poslat kryptex?“

„Co jiného mi zbývá?“

Zvedl obočí.

„Jsi napojený na potrubní poštu, ne?“

„No, to jsem,“ přikývl.

Vyfoukl jsem obláček dýmu.

„Sám jsi řekl, že nikoho z nich neznáš. Nic tě s nimi nespojuje. Stačí, když to bude vypadat jako běžná obchodní pošta. Objednala si u tebe nové boty, to už stojí za depeši.“

„Nelíbí se mi to.“

„Nic jiného nechci. Sejdu se s ní sám.“

„Kde?“

„Na náměstí Svobody. Tam budeme nejméně nápadní.“

„Dobře. Dělej, jak myslíš.“

„Děkuju,“ poplácal jsem Hanifa po rameni a nechal se odvést ke stolu. Tam jsem napsal vzkaz:

Vaše boty jsou připravené. Vyzvedněte si je prosím v poledne ve stánku vedle hodináře na rohu 41. soustř. a 7. hodiny. Děkuji.

„Myslíš, že to pochopí?“ pochyboval přítel.

Poukázal jsem na to, že jestli ji napadne schránku otevřít smluvenou šifrou, bude jí přece všechno jasné. „Jestli to na překladišti zadrží a později otevřou univerzálem, najdou jenom běžný obchodní vzkaz,“ dodal jsem.

„Dobře, dobře. Dej to tam.“

Hanif mi podával úzký válec z lehké a odolné slitiny namodralé barvy, asi dva palce v průměru, sedm palců na délku. Kryptex byl opatřený těsnícím vějířkem a dvěma kluznými kroužky eliminujícími tření o vnitřní stěny potrubí. Prostřední části pouzdra obepínalo sedm a devět měděných číselníkových skruží. Po straně proti sobě ležely viditelné rysky. Nastavil jsem sedmimístný kód, vložil smotaný vzkaz pod otevřené víko, zaklapl a náhodně pootáčel skruže číselníků. Na devíti tenkých číselnících jsem nastavil výsledné souřadnice čili číslo okruhu a pak Hodinu, Minutu a Vteřinu.

Univerzální klíč, kterým se dalo pouzdro otevřít z boku, měli jenom slídilové a vládní orgány Velké rady. Jinak byla depeše, uložená v kryptexu o deseti milionech kombinací, dokonale střeženým tajemstvím.

Hanif si ode mne pouzdro vzal, vložil jej do vodorovného potrubí, utáhl vzduchotěsné víko a po obou stranách otočil masivními ventily. Tlak páry z nejbližšího chrámu se vehnal do odchýlené smyčky a odpálil mou depeši směrem k překladišti. Což byl jen další chrám na této lince, sloužící, stejně jako všechny ostatní, k nepřetržitému provozu výkonných parostrojů. Tam zprávu přesměrují k centrále v adresátově okruhu a odtud ji na místo určení do hodiny osobně doručí kurýr.

Ubalil jsem si ještě jednu cigaretu. Hanif zatím odešel do dílny, Gulab připravovala dětem snídani. Já dokouřil, posnídal s nimi a pak se vydal hledat povoz, který by mě i s truhlou odvezl na místo určení.

* * *

V době, o které vyprávím, tedy v jednadevadesátém roce analogového věku, činil poloměr Mesopotamis již něco přes tři sta mil. Městský stát se tak na jihovýchodě dotýkal Perského zálivu, na severu pohltil Urmijské jezero, na severozápadě Charrán a na západě a jihozápadě vbíhal do syrských a arabských pouští. Kromě toho mu byly z rybolovných a zemědělských důvodů na západě předsazeny městské kolonie: Fénický distrikt, který obepínal část pobřeží Středozemního moře a sdružoval pod sebe mimo jiné Damašek, Arwád a Byblos, a menší Jutský, jinak také Hebrejský distrikt s centry v Jerichu a Jeruzalémě.

Díky kruhovému charakteru Mesopotamis bylo možné pojímat celé město jako jeden velký ciferník, kde ulice tvořily jednak soustředné kruhy číslované od nejmenšího po největší, jednak poloměry totožné s polohami rafičky na klasických hodinách. Dvanáct hlavních magistrál rozdělovalo Mesopotamis na dvanáct rovnoměrných územních celků. Každý z nich pak protínalo padesát devět o něco menších ulic čili Minut, mezi nimiž pak od Davidova okruhu směrem k okraji ležel i stejný počet Vteřin.

Domy ležící na Hodinách, Minutách, Vteřinách a Soustředných ulicích tvořily jednolité bloky navzájem spojené nadzemními tunely a viadukty. Tyhle budovy byly propojeny potrubní poštou. Ostatní neměly to štěstí.

Náměstí Svobody ve skutečnosti tvořila nezastavěná třicetistupňová výseč mezi sedmou a osmou hodinou, ze západu ohraničená Chammurapiho lokomočním okruhem, na severovýchodě protnutá okruhem krále Davida.

Na ostrém slunci a silném větru, kterému na náměstí o přibližné rozloze ostrova Kypr nic nebránilo v rozletu, jsem čekal asi hodinu. Až jsem mezi trhovci, jejich pomocníky, dětmi a hromadou kupujících zahlédl elegantní dívku s černými vlasy a výraznými semitskými rysy, jak si u vedlejšího stánku za přísného dohledu ženy v černém čádoru vybírá z bedny pomerančů ten nejzralejší.

Doprovázeli ji dva. V upnutých nohavicích, úzkém tmavě hnědém svrchníku s výraznými klopami a v kožených rukavicích bez prstů. Košile měli v tom horku rozepjaté do půl hrudi. Za chvíli byli u mě.

„Tohle jsou Katriel a Penuel,“ představila prakticky identické, několik dní neholené muže.

„Noam Baars,“ sdělil jsem své jméno a potřásli jsme si pravicí. Ve zkratce jsem vylíčil, co se stalo s mým krámem a proč. Ani jeden z nich nejevil známky překvapení. Nejspíš něco tušili, když jsem na poslední chvíli změnil místo setkání.

„Jdeš tedy s námi,“ oznámila Sariah neutrálně.

Rozmýšlel jsem se. Ať už měli v plánu cokoliv, neměl jsem moc na výběr. Mohl jsem prodat své dva telegrafy, odkoupit nějaký zašlý hodinářský krám v jiném distriktu a po čase možná znovu začít vyrábět stroje pro ty, kteří pro svou činnost potřebovali nezákonné spojení.

Nebo jsem je mohl následovat. Nebyl důvod domnívat se, že mě za rohem předhodí hlídačům. Přinejmenším to byla pro začátek docela slibná vyhlídka. Mohl jsem jen doufat, že mě na čas ukryjí a třeba mi i pomůžou najít vhodné místo k přesídlení.

Přikývl jsem. Sariah mi podala agal a gutru, abych si zahalil tvář, a nastavila dlaň, zatímco muži se chopili mého zavazadla. Protáhla mě mezi hokynáři a široké nohavice i rukávy jejího bělostného oděvu, sepjatého koženým opaskem, neustále ukazovaly směr větru.

Za necelých deset minut už jsme usedali na velbloudy ověšené nákladem.

„Schováme se v Damíru. Počkáme den dva, nabereme zásoby, shromáždíme lidi a přesuneme se do Sinjaru.“

„Do Sinjaru?“ neubránil jsem se překvapení.

„Tam je naše základna.“

„Čí?“

„Pochopíš.“

O místě jménem Sinjar jsem slyšel jen párkrát. Oblast v srdci Aššurského a Urartského distriktu ležela dobrých tři sta, možná tři sta padesát mil severně od Ukhaidiru a Damíru, a to prosím vzdušnou čarou. Jenže z téhle části Mesopotamis se na Sinjar nikdo přímo nedostane. Musel by totiž přes Babylón, a ten byl běžným civilistům nepřístupný.

Neříkal jsem nic. Myslel jsem na Adaju a na to, jak ještě dnes objeví výbuchem zdemolovaný hodinářský krám a s ním i můj příbytek a jak bude spekulovat, jestli tam skončila, nebo neskončila má nevděčná, mlčenlivá existence. Bylo mi té ženy líto, oblíbil jsem si ji a ona si bůhvíproč oblíbila mě. Na okamžik se mě zmocnilo dojetí nad tím, že když odjedu na Sinjar, už se nejspíš nevrátím.

Velbloud, kterého mi Sariah opatřila, napřímil nejdřív zadní, pak přední končetiny a zdvihl mě do výše. V tu chvíli se odkudsi z východu ozvala střelba.

Mezi trhovci se prodíraly desítky hlídačů v dlouhých černých pláštích, vysokých kožených botách, kuklách a okrouhlých ochranných brýlích, tolik připomínajících exempláře, které podle dědečka kdysi nosívali muži řídící vzdušné stroje. Většina hlídačů, ať už přicházeli pěšky, nebo přijížděli na koních, třímala v rukou zbraně.

„Někdo nás prozradil!“ křikla Sariah.

„Mizíme!“ zavelel Penuel a já popohnal velblouda vpřed.

3.
Davidův okruh

Trhovci se v reakci na výstřely schovali za své stánky nebo si lehli na zem. Rukama si poněkud zbytečně chránili hlavy a ve strachu cosi křičeli. Arabsky, kurdsky, hebrejsky, španělsky a dalšími snad dvěma tucty jazyků.

My stočili zvířata ze Sedmé hodiny stranou do prostorné Jednačtyřicáté soustředné. Katriel přede mnou, Penuel se Sariah za mnou.

„Rozdělili se!“ křikl Penuel.

„Chtějí nás obklíčit!“ volal jsem vpřed na Katriela.

Penuel a Sariah z pouzder vytáhli své zbraně a kryli nás před pronásledovateli. Dali nám čas. Skupina pěších a dva jízdní hlídači za námi se nechali zastrašit a volili strategii ústupu.

Byli jsme ale stále příliš pomalí. Napadlo mě jediné, zbavit se zbytečné zátěže. Pokusil jsem se odepnout přezku popruhů s nákladem. Ale marně. Zasekla se.

V té malé chvilce nepozornosti se na mě z vedlejší uličky vyřítil jeden z černooděnců na koni. V obavě ze srážky odklonil svého koně po našem směru. Pak se ale vymrštil ze sedla a skočil přímo na mě.

Jen taktak, že jsem se udržel. Musel jsem ho setřást. Uvolnil jsem ruku z oprati a loktem prudce udeřil za sebe. Ostrý kloub zasáhl hlídače do žeber. Muž se chytil mé košile. Poplašený velbloud přidal na rychlosti.

Hlídač vytáhl nůž. Volnou rukou jsem mu zkroutil zápěstí tak, aby čepel mířila stranou od mých očí i zvířete. Švihl jsem hlavou vzad a temenem uštědřil nepříteli ránu mezi oči. Nepustil se. Nicméně využil jsem jeho zmatení a ještě jednou zabral. Jeho zápěstí vydalo ošklivý zvuk, jako když se rozlouskne ořech.

Upustil nůž. Já ho zachytil.

Bodl jsem nezvaného jezdce do stehna a shodil ho stranou mezi hliněné vázy u vchodu do jednoho z krámů.

Hnal jsem velblouda vpřed podél koridoru pro řetězový vlak a krví zmazanou čepelí se pokoušel odříznout popruhy s nákladem. Šlo to ztěžka, kvalitní kůže kladla odpor. Vtom jsem postřehl, že mezi Sariah a Penuela se vklínil jeden z jezdců, tvář zhyzděnou rozštěpem horního rtu. Přetahoval se s Penuelem o zbraň. Ta vystřelila a projektil odštípl kus nepálené cihly z viaduktu přede mnou. Skupina dětí, která právě vbíhala do cesty, díky tomu varování alespoň rovnou nabrala zpátečku a schovala se.

Sariah se pokusila vyhnout výpustím páry. Ihned za nimi ovšem vystupovala nad povrch soukolí stroje pohánějícího tažný řetěz. Sariah zbrzdila a zařadila se za bojující dvojici.

Zhoupl jsem se a podrážkami se opřel do sedla na zvířecím hřbetě. Odrazil jsem se a skočil. Podařilo se mi zachytit se hrany přemostění s potrubím. Velbloud s nákladem uháněl jako splašený dál beze mne. Vyšvihl jsem se nahoru, přeběhl ke straně a pokračoval po ochozu ve zdi. Ten se drolil jako křída. Přede mnou i za mnou křičeli trhovci a třeskaly výstřely.

Pode mnou se na koni hnal ten hlídač s rozštěpem, vedle něho Penuel. Muž se držel velbloudího postroje a pokoušel se vytlačit Penuela i se zvířetem do propasti mezi projíždějícím řetězovým vlakem a stěnou koridoru.

Seskočil jsem z ochozu hlídači přímo za záda. Dlaněmi jsem ho udeřil z obou stran do uší, a to zabralo. Obtočil jsem paži kolem jeho krku, sevřel ho a ze všech sil mu bušil pěstí do spánku, dokud nezměkl jako vosk. Pak jsem ho pustil a muž se svezl mezi velblouda a koně. Stále zaklíněný ve třmenu se zmítal pod údery zvířecích nohou.

Penuel zamířil na napnutý popruh třmenu a zmáčkl spoušť. Popruh se utrhnul a černooděnec i jeho škleb zůstali za námi.

Přitáhl jsem koně za uzdu, aby nás dohnala Sariah. Její zvíře bylo raněné. Pomohl jsem jí přeskočit na své.

„Co jsi udělal?!“ křičela na mě, ale v jejím hlase nebyla zlost. Jenom obavy.

„Nic! Co bych měl udělat?!“

„Tak proč nás nahání celá četa?!“

„Nemám tušení! Myslel jsem, že jdou po vás!“

Na to už Sariah nic neřekla. Nejspíš si myslela svoje.

Společně i s Penuelem jsme dohnali Katriela vpředu. Jeho ruka krvácela, ale přesto se mu podařilo přivlastnit si dalšího z koní. Tělo jeho pána nás právě dole míjelo, vklíněné mezi střechy vlakových kabin.

„Díky, že jsi ho ze mě sundal, dobrá práce,“ utrousil Penuel mým směrem. „Popravdě, myslel jsem,“ zhodnotil, „že spíš budeme zachraňovat tebe, ale…“

„Přišel jsem o všechno zboží a úspory,“ zavrčel jsem, abych ho přerušil.

„Dostaneš dobře zaplaceno. Když o to budeš stát. Ale myslím, že peníze teď chvíli potřebovat nebudeš,“ konstatovala Sariah a sevření jejích paží zesílilo.

Nechali jsme velbloudy jejich osudu a po dvou na každém z koní směřovali, jak nejrychleji to šlo, vedlejší uličkou podél Jednačtyřicáté soustředné.

* * *

Nedaleko odtud jsem se setkal se Sariah poprvé. Obcházel jsem právě kolem středu Maialenského náměstí. Tomu vévodil složitý bronzový orloj ohraničený kamennou zídkou s půdorysem ozubeného kola. Ve skutečnosti šlo o gigantickou armilární sféru, jejíž spodní polokoule se nořila pod úroveň náměstí. Dvanáct do sebe vsazených leštěných kruhů, z nichž nejmenší měl v průměru dva metry, se otáčelo kolem různě nakloněných os. Vše poháněl některý z parních strojů v útrobách protějšího chrámu, tedy stavby tvořené převážně železnou konstrukcí, mohutnými nosníky a plochami kovaných mříží, které obepínaly původní stupňovitý minaret z nepálených cihel. Po obvodu jeho hlavní věže pak místo menších věžiček čněly do výše úzké komíny chrlící saze.

Stroj přede mnou ukazoval datum, čas v hodinách, minutách a sekundách, fázi měsíce, polohy planet a blížící se slunovrat. Ostatně jako kterýkoliv jiný orloj v Mesopotamis.

Mým úkolem bylo zajišťovat, aby stroje fungovaly správně. Otevírat železný poklop po straně, scházet po žebříku do jejich útrob chráněných před všudypřítomným pískem, promazávat hodinové mechanismy a vyměňovat opotřebené součástky.

Důležité také bylo sledovat a porovnávat údaje, jež přicházely potrubní poštou z Uru. Tam sídlil Gilgamešův institut, hold více než pět tisíc let staré sumerské civilizaci. Právě v ní se zrodilo měření úhlů, času a polohy za pomoci sexagezimální číselné soustavy, tedy základní principy, kterými se řídil živoucí mechanismus Mesopotamis.

Institut měl na starosti vše od astronomie po udávání přesného času a synchronizaci pohybu lokomočních okruhů. Pokyny ke změnám nebo kontrole nastavení se skladovaly ve zvláštním opancéřovaném boxu pro příchozí kryptexy, jež mohl otevřít jedině hodinář. Některé z větších orlojů byly na potrubní poštu dokonce přímo napojeny.

Chystal jsem se právě otevřít poklop a zmizet pod povrchem náměstí, když jsem si všiml, že na druhé straně, za pomalu se otáčejícími bronzovými prstenci, stojí elegantní, téměř sošná ženská postava v bílém a upřeně mě pozoruje.

Díval jsem se do jejích očí a na okamžik zapomněl na čas, na stroj, na svůj účel. Aniž by ze mne spustila zrak, začala armilární sféru obcházet. Suchý horký vítr zmítal jejími vlasy a já vyčkával, strnulý jako myš před zjevivším se plazem. Ale nebyl v tom strach. Jen cosi jako pokora, úcta k něčemu, co mě od první chvíle přesahovalo. Možná krása, možná duševní síla, možná obojí.

„Ty jsi hodinář,“ pronesla. Nebyla to otázka. Jen melodickým hlasem konstatovala, co bylo nabíledni. Ale když ta slova vycházela z jejích úst, nabývala na mnohem hlubším významu.

Přikývl jsem.

„Jak se jmenuješ?“

„Noam Baars.“

Ticho. Jen vítr a řeči kolemjdoucích.

Nedovolil bych si odvrátit se, ukázat jí záda. Čekal jsem.

„O něco tě požádám,“ konstatovala. „Přijď sem znovu zítra, ve stejnou hodinu. Budeme potřebovat tvoji pomoc. A nechceme to zadarmo.“

Přikývl jsem.

„Nezeptáš se, kdo jsme?“

„Ne.“

„Ani o co nám jde?“

„Ne. Přijdu zítra.“

„Jak je libo.“

Ticho. Její semknuté rty a oči, které nemrkaly.

„Jaké je tvé jméno?“ osmělil jsem se.

„Sariah.“

Opět a naposledy ticho.

„Takže,“ uzavřela, „na viděnou, Noame Baarsi.“

Učinila několik kroků zpět, pak se otočila a za okamžik zmizela mezi prodejci hroznového vína a mittanské cukrové řepy.

Následujícího dne jsme se samozřejmě potkali na témže místě. Cítil jsem, jako by se přede mnou otevíral nový, nepoznaný svět, odkud ke mně záhadná Sariah natahovala útlou dlaň.

Zdálo se, že je dobře informovaná. Buď ona, nebo někdo jiný musel už pěknou chvíli sledovat, čím se po nocích zabývám a co prodávám.

Řekla, že chce dva telegrafy, na zkoušku, řekla za kolik, řekla kdy a předala mi šifru i souřadnice. Důvěřovala mi. Sám jsem netušil proč. Snad spoléhala na hackerskou čest, nebo nevím co. Možná měla všechno promyšlené mnohem dál, než kam tehdy sahala má představivost.

* * *

Každopádně telegrafy byly v tahu a s nimi všechno, co jsem do té doby vlastnil. Zůstaly mi jen šaty, boty a kůň, o kterého jsme se nyní dělili.

Katrielovi v ruce uvízla střela, nejspíš odražená od zdi. Jakmile jsme si byli jisti, že jsme v bezpečí, zastavili jsme, aby si mohl ošklivě poraněnou paži pevně ovázat bavlněným šátkem.

Když jsme se pak vynořili z boční uličky, abychom křižovali jednu ze Vteřin, došlo mi, že jsme se obloukem vrátili přesně na místo, odkud jsem ještě to ráno vycházel, abych si sehnal odvoz na náměstí.

Ulice byla plná lidí, většina jen postávala, jiní si hledali lepší místo, aby viděli na dům, u něhož hlídkovaly stráže v černém.

„Nedívej se tam,“ špitla Sariah a já si přitáhl gutru, aby mi clonila tvář.

Otočit koně zpátky by bylo příliš nápadné. Pořád tu ještě byla možnost, že už nás zahlédli.

Pomalu a mlčky jsme křižovali ulici. Plynule jsme zmizeli za protějším rohem. Stráže pouze zaznamenaly pohyb, ale v opodál projíždějících koních díkybohu nepoznali koně jiných hlídačů.

Vyvázli jsme a dál se ubírali k Damíru, ale ve mně zůstal tíživý pocit. O to tíživější, že dům, před kterým hlídkovali, jsem znal. Ve stínu dveří jsem zahlédl jednoho ze slídilů. Charakteristický černý plášť s kápí vlál v mírném větru, ruce v kožených rukavicích, masivní brýle s kulatými mosaznými obroučkami a kouřovými skly se zaleskly a já věděl, že s Hanifem ani jeho rodinou se už nikdy nesetkám.

„Co se děje?“ zeptala se Sariah, když postřehla můj trpký výraz. Stručně jsem jí to vyložil.

„To by vysvětlovalo, proč si na nás počíhali,“ zhodnotila. „Depeši nikdo neotevíral, místo setkání se museli dovědět jinak,“ řekla a mně nezbylo než jí dát za pravdu.

Strach z technologie bývalého věku hnal společenství k vytvoření komunikační sítě, která nevyžadovala žádný signál, datové toky, žádné jednoduše napadnutelné nebo zkopírovatelné databanky. Jednalo se o nejobtížněji zneužitelný komunikační systém. Když nebyla výchozí ani cílová souřadnice na centrále nahlášena jako podezřelá, nebyl důvod kryptex otevírat.

„Vypadá to,“ pokračovala dívka, „že tvůj kámoš Hanif nás prásknul.“

Nechtěl jsem si ani představit, jakými prostředky z něj dostávali, kam jsem od něj odjížděl a s kým jsem se měl setkat. Hanif byl tvrdý chlap. Čestný do morku kostí. Museli mu sáhnout na děti, jinak by mlčel až do hořkého konce. Jenže ten ho nejspíš neminul tak jako tak, soudě podle přistavených már.

„Svině,“ ulevil jsem si a Sariah tak nějak žensky a intuitivně věděla, že nemyslím Hanifa, ale služebníky režimu.

Nechápal jsem to. Jak se k němu mohli dostat? Kdo mohl vědět, že půjdu zrovna za ním? Mohl v tom mít prsty ten žebrák, co mě sledoval? Mohl to být slídil v přestrojení? Asi těžko. Slídilové jsou nejlepší z nejlepších a tenhle měl zuby jako z lékořice a dech zněl jako zanesené potrubí. I tak jsem ho měl umlčet. Možná jsem jenom paranoidní, ale přece jenom…

„Někdo po tobě jde,“ konstatovala Sariah.

„Nevěřil jsem ti to.“

„Ale už mi věříš.“

„Možná. Stejně to nedává smysl. Jsem jenom hodinář. Hodinář, co to umí s obvody.“

„Na takového se pošlou dva tři hlídači a po hackerovi se slehne zem. Pojde někde v klidu a horku vězeňského labyrintu. Ale nepošlou na něj celou jízdní četu.“

„To asi ne,“ zhodnotil jsem.

„Takže jim Hanif řekl i to, že se máš setkat s námi.“

Mlčel jsem a někde v hloubi jsem truchlil, za Hanifa, Gulab a jejich děti, a taky se kál, jelikož mi bylo jasné, že kdybych se o Sariah slovem nezmínil, měli bychom teď své velbloudy, já své úspory, nářadí a součástky a Katriel by nebyl raněný.

„Ale to nevadí,“ dodala.

Ohlédl jsem se na ni.

„Slídilové už dávno vědí, kdo jsme,“ vysvětlovala. „Jen nemají tušení, kde právě jsme. Také nevědí, kolik nás je, a hlavně co máme v plánu.“

* * *

Zbytek cesty do Damíru, který se rozkládal kolem průsečíku východní hrany náměstí Svobody a Davidova lokomočního okruhu, jsme ujeli ještě před setměním.

Ráz městské zástavby se zde prudce změnil. Jednolité bloky několikapatrových budov nahrazovaly rozložitější paláce, arkády a terasovité zahrady. Stupňovité stavby čtvercových půdorysů, sloužící nejrůznějším institucím, vystupovaly z kalného ovzduší syceného párou a sazemi.

„Odtud se řídí každoroční Ištařiny hry,“ vysvětlovala Sariah.

„O těch už jsem něco slyšel.“

„Tady se začínají všechny závody. Hlavně velký hodinový závod vozů.“

„Hodinový, protože mezi Sedmou a Osmou hodinou?“ hádal jsem.

„Přesně tak. Sto mil dlouhá trasa napříč náměstím Svobody podél Davidova okruhu.“

„Taky se tu pořádají největší zápasy lidí a zvířat,“ dodal se zaujetím Katriel.

„S bratrem jsme tu jednou vyhráli na sázkách slušné peníze,“ zasmál se Penuel.

„My ale musíme k Apolloniovu orloji. Tam celoročně probíhá trénink strategických disciplín.“

„O Apolloniově orloji jsem už taky slyšel,“ řekl jsem, ale neměl jsem tušení, jaký dojem ve mně zanechá pohled na jednu z nejdůmyslnějších hodinářských staveb v Mesopotamis. Tedy dokud jsme nestanuli přímo před ní.

Nikoliv další armilární sféra, ale gigantický sférický trojúhelník se vypínal do výše před Ištařiným palácem, na rozlehlém prostranství zčernalém od sazí a mouru.

Základní časový údaj určovalo jediné z poloviny bronzové, z poloviny kobaltové rameno, které se otáčelo podle jednoho z vrcholů. Opisovalo tak úhel šedesáti stupňů a ukazovalo na osm hodin na protilehlé stěně trojúhelníku. Když doputovalo až k vrcholu, tedy na konec své trajektorie, z původního vrcholu se uvolnilo. Otáčelo se pak podle nové osy, vrcholu, kam před okamžikem dorazilo.

Tím způsobem opsalo dalších osm hodin, a ještě jednou osm, dokud nedosáhlo čtyřiadvaceti. Díky tomu se ale na konci dne nenacházelo zakotvené v prvotním vrcholu toutéž stranou jako na počátku. Z takových hodin bylo tudíž možné usuzovat čas ne ve čtyřiadvacetihodinovém, ale v osmačtyřicetihodinovém rozpětí. Jinak řečeno, hodiny s jedním ramenem dokázaly nejen udávat čas, ale také sudý a lichý den.

„Orloj postavili pro Davidův okruh. Jeden je na téhle straně náměstí, jeden na protější,“ líčil Penuel.

„Proč zrovna…?“

„Protože trvá dva dny, než jeden vagon projede celým okruhem a skončí ve výchozím místě.“

„Dva dny?“

„Je to skoro šest set padesát mil. Dvacet čtyři zastávek. Cesta od jedné k druhé trvá přesně hodinu, potom vlak hodinu stojí,“ pokračoval za bratra Katriel, když zmíněný uvazoval koně.

Díval jsem se skrz závoje páry stoupající od četných lokomotiv směrem, kde se u nástupiště rýsoval jeden z prstenců mohutných dřevěných vagonů na železných podvozcích. Na jedné straně ho zakrýval Ištařin palác, na straně náměstí naopak mizel v nedohlednu.

„Na kochání budeš mít času dost,“ položil mi Penuel ruku na rameno. „Dneska večer nastupujeme. Pojedeme celou noc.“

Odvrátil jsem se od vlaku, stále ještě fascinován jeho mohutností, a následoval Sariah. Ta stoupala s davem mužů, žen i dětí po dlouhém schodišti ke vstupnímu portálu střeženému sochami hadích hlav v nadživotní velikosti. Podlahu vstupní haly paláce tvořila mramorová mozaika ve tvaru osmicípé hvězdy.

V největším sále mi pak představila drobnější dívku s oblou tváří a velikýma očima. Ta mě probodla přísným pohledem. Její přezkový korzet z hnědé kůže přecházel v sukni po kolena, zpod které vyčnívala spodnička lemovaná černou krajkou. Působila nepřístupně, až vzdorovitě.

„To je Ziva,“ oznámila mi Sariah. Pak ukázala na několikaúrovňový kruhový objekt o průměru čtyř, možná více sáhů, jenž se nacházel za dívčinými zády.

Při bližším pohledu jsem byl schopen rozeznat, že nejde o bizarní jednací stůl, ale o stroj složený z nejjemnějších součástek, mnoha drobných strojků, otočných ploch a samohybných segmentů, ovládaný stovkami táhel a páček.

„A tohle,“ pokračoval Katriel, „je největší strategická hra, jakou kdy člověk vynalezl. Uroboros.“

4.
Uroboros

Po druhé hodině ranní jsme se opět rozjeli. Měli jsme za sebou právě dvě zastávky Davidova lokomočního okruhu a sedm nám jich ještě zbývalo. Nad námi se kývala jedna malá lampa, v níž nezbývalo dost oleje, aby vydržela do rána, přesto jsme ji zapálili. V nezatepleném vagonu se už před hodnou chvílí ochladilo. Špinavé erární úplety odporně páchly tisíci cestujících, kteří je použili před námi. Na mnoha místech se téměř rozpadaly a nehřály zdaleka tolik, kolik bychom potřebovali.

Naštěstí s sebou muži vláčeli rozměrný vak, ze kterého po setmění vytáhli čtvero ošacení. Penuel mi vysvětlil, že je žádoucí, abychom se převlékli, jelikož tam, kde budeme vystupovat, tedy poblíž aramského přístavu na řece Tigrid, by k nám při pohledu na náš současný úbor nemuseli přistupovat s důvěrou. Rozdíl mezi bohatstvím Aššurského a chudobou Aramejského distriktu byl propastný a vyvolával už po několik desetiletí vzájemnou nevraživost.

„Rozumnější bude splynout s davem,“ dodal Katriel a zdravou rukou mi podal tmavou košili z kvalitní bavlny, vínově zbarvenou vestu s oblými klopami a dvěma řadami mosazných knoflíků, hnědé kalhoty a lakované boty. Ty jsem však k jeho překvapení odmítl. Jediná obuv, do níž se bez problémů vešla má šestiprstá chodidla, byla vyrobena na zakázku, u Hanifa v dílně. Takže nejspíš má poslední pohodlná obuv, pomyslel jsem si. Musí vydržet.

Pouze jsem se před převlečením na čas vyzul, abych dopřál nohám zasloužený odpočinek. Pak jsem Katrielovi pomohl do košile, jelikož s poraněnou rukou mu to moc nešlo.

Nikdy jsem na sobě neměl oblečení takové hodnoty. Odhadoval jsem, že jen za brokátovou vestu bych si mohl pořídit kompletně nové hodinářské vybavení. Zároveň jsem tušil, že jde pouze o ošacení, které nám pomůže ztratit se v meziříčí, zatímco v Akkadském distriktu bychom stále platili za chudáky.

Sariah se převlékala v některém z prázdných kupé. Do našeho pak vkráčela v noblesních šatech černošedé barvy s dlouhými zdobenými rukávy, zakončenými krajkou. Otočila se zády k Zivě a požádala ji u utažení korzetu.

* * *

Seděli jsme nyní proti sobě na dřevěných sedačkách – já, Ziva, Sariah a dvojčata Penuel a Katriel – a naslouchali dunivému lomozu, který ve své podstatě nekonečný vlak vydával.

Kabiny kyvadlových řetězových vlaků, které spojovaly kratší úseky mezi Minutami a Soustřednými ulicemi, mi byly dobře známé. Kolosy lokomočních okruhů ve mně však od první zkušenosti toho večera vyvolávaly téměř posvátnou úctu a nepříjemný pocit malosti.

Davidův lokomoční okruh disponoval šesti kolejovými drahami. Na nich stály stovky dlouhých dřevěných vagonů těsně napojených jeden za druhý, přičemž pomyslný poslední z vagonů byl vzadu připojený k čelu vagonu prvního. Utvářely tak souvislý prstenec o průměru dvě stě mil, který se na své kolejnici otáčel za pomoci monstrózních, pravidelně rozmístěných parních lokomotiv. Zatímco se náš prstenec, stejně jako dva další, které vyjížděly ze zastávek ve dvacetiminutových rozestupech, otáčel po směru hodin, zbývající tři se otáčely protisměrně. Žádný ne rychleji než nějakých třicet mil v hodině.

Na stejném principu fungovaly i další dva lokomoční okruhy Mesopotamis. Menší Šalamounův, s dvanácti zastávkami a čtyřmi drahami, který procházel Akkadským distriktem a obepínal Babylón, a velký Chammurapiho okruh s šedesáti zastávkami a dvanácti drahami, jenž spojoval Nippur, Ar Rutbah, Sinjar, Kalhu a mnoho dalších významných míst.

Možná právě spojité vlaky lokomočních okruhů vnukly bláznivým inženýrům nápad sestrojit Uroboros.

„Uroboros je starodávný symbol hada, který pojídá vlastní ocas,“ vysvětloval mi po soumraku Katriel, když si opatrně převazoval zraněnou ruku a hlubokou ránu, v níž zůstala střela, mazal jakousi rezavě zabarvenou tinkturou. Náboj nejspíš uvízl příliš hluboko. Na odbornější zásah si bude muset ještě počkat.

„Nerozumím. Jakou to má spojitost s…“

„Představuje cyklickou podstatu věcí, nekonečný návrat od konce k začátku, sebezničení a sebeobnovu,“ pokračoval Katriel, „celé Mesopotamis je víceméně jeho zpodobněním. Civilizace, která byla zničena, aby znovu vyrostla. Lokomoční okruhy, které se otáčejí kolem svého středu, věčný návrat na totéž místo. Hodiny, orloje, celá ta posedlost časem a kruhem. Mesopotamis nevznikalo spontánně, mělo své architekty, kteří si byli téhle starověké symboliky dobře vědomi. Stejně jako ti, kteří navrhli a sestrojili strategii Uroboros.“

„Uroboros představuje tohle město,“ navázala Sariah, zatímco Katriel se rozhodl utišit pulzující bolest opiátem. „Je to velká mechanická plocha, kde každý díl má svůj smysl. Některé díly se otáčejí, jiné posouvají ke středu, mosazné kameny označené symboly putují po základní herní ploše nebo jsou vyzdvihovány do některé z vyšších úrovní. V zásadě jde o to, že proti sobě hraje množství lidí, kteří se dělí na dva nebo více táborů. Někteří se snaží město dobýt. Ať už zvenčí, nebo zevnitř. Jiní jej zase chrání,“ ohlédla se na Zivu, jejíž pichlavý pohled únavou poněkud otupěl. Přesto jej nejprve krátce upřela na Sariah, poté oči obrátila v sloup a úplet si přihrnula ke krku. Zírala ven mřížovaným okýnkem, takže jí chladný vítr vháněl prameny vlasů do tváře.

Řekl jsem jí, aby mřížku zakryla. Doufal jsem, že se nám v pěti podaří zahřát prostor vlastním dechem. Jen se na mě otočila, ale nehnula prstem. Tak jsem vstal a okno zavřel sám.

Ta holka mi byla čím dál protivnější. Malá, zbytečně sebevědomá a neskutečně sarkastická parodie dospívajícího jedince.

„Uroboros zařadili mezi disciplíny Ištařiných her před čtyřmi lety. Přilákal velkou pozornost. Pořád jde o nejdokonalejší mechanickou herní strategii,“ opět se ohlédla na Zivu. „Kolem ní se shromáždily nejlepší logické mozky. Ať už ze soutěživosti, nebo s vidinou, že budou-li skutečně dobří, upozorní na sebe a dostanou se vysoko.“

„Vysoko?“ zopakoval jsem.

„Do Babylónu. Jako vojenští stratégové nebo poradci členů Velké rady.“

„A už se tam někdo dostal?“

„Ne,“ štěkla Ziva naším směrem a opět stočila hlavu k mřížoví. Někdo tady asi zakusil menší životní zklamání, pomyslel jsem si škodolibě.

„Nebo se tak stalo v tajnosti. Hráči přicházejí, odcházejí, dostávají se na vrchol a padají dolů. Nikdo nezkoumá, proč se ti či oni v novém roce znovu nepřihlásí. Ale pravdou zůstává, že Ziva patří k těm nejlepším.“ Jmenovaná nehnula brvou. „Umístila se mezi prvními třemi dva roky po sobě. To už něco znamená.“

„Že má nosánek pěkně nahoru,“ utrousil jsem tak, aby to Ziva slyšela.

„Vyliž si, hodináři!“ odsekla.

Měl jsem mimořádnou chuť vlepit jí pár facek, ale usoudil jsem, že bude lepší schovat si to na jindy.

„Ziva je sirotek,“ pokoušela se vysvětlit Sariah, ale zdálo se, že mladou holku její zastání nijak nedojímá. Ani mě nedojímalo. Sirotek byl kdekdo, včetně mojí maličkosti. „Její rodiče zmizeli během procesu, který před patnácti lety vyprovokovala Velká rada. Roznesla se zpráva o vzpouře v Elamském distriktu, okamžitě tam bylo přesměrováno množství jednotek a došlo ke krveprolití. Tamější obyvatelstvo se bránilo, Velká rada dávala všechna úmrtí za vinu vzbouřencům, slídilové byli pověřeni hledáním příčin nepokojů, iniciátorů povstání a jejich kolaborantů. Stovky lidí doslova zmizely z povrchu. Mezi nimi i Zivini rodiče.“

Odpověděl jsem výrazem: A co já s tím?

„Dodneška se má za to,“ odpověděl na můj nevyřčený dotaz Penuel, „že všechny ty procesy byly vykonstruované, včetně prvotních zpráv o povstání. O tom, co skutečně hledali nebo o co jim šlo, existuje spousta teorií.“

„A to je jenom jeden z mnoha podobných incidentů, které se od počátku analogového věku staly. Většinou, alespoň podle nás, bylo jejich příčinou, že z Babylónu unikly nějaké informace,“ dodala Sariah.

„Informace?“

„Nebezpečné informace. Velká rada není bezchybná. Spíš naopak. Ale jestliže má být funkční a má se udržet ve vedení, musí jako bezchybná působit. Sama jsem zažila několik akcí, které měly evidentně zakrýt selhání, ať už se nám předkládaly jakkoliv.“

„Proč mi to všechno říkáš?“ opřel jsem se lokty o kolena a pohlédl na ni zblízka. „Tohle se mě přece netýká. Já jenom dělám, co umím. Vždycky jsem si hleděl svýho, dostával za to zaplaceno a do včerejší noci to celkem dobře vycházelo, než jeden z našich něco zpackal. Takže, jestli mi rozumíte, nerad bych na tomhle něco měnil. Jsem vám vděčný, že jste si mě vyzvedli a možná mi i zachránili zadnici, jsem ochotný se revanšovat, ale jsem odrostlý v Aramejském distriktu, což není zrovna Rajská zahrada. Svých problémů mám požehnaně a tyhle politický řečičky jsou na mě trochu moc,“ uzavřel jsem pravděpodobně nejdelší sdělení, jaké si ode mě kdy Sariah vyslechla, a stáhl se zpět do sedadla.

„Já vám říkala, že je to buran,“ nenechala si pro sebe Ziva. Se mnou to cuklo. Katriel ji umlčel pohledem.

„Podívej,“ nadechla se Sariah a v jejím hlase bylo náhle něco podivuhodně neotřesitelného, „ty jsi měl doteď svůj malinký svět, kde tě vychovali a odkud jsi očividně nikdy nevystrčil paty. Politika tě nezajímá. Možná tě nezajímá nic, pokud to zrovna nepálí. Máš rád své peníze, svoje bezpečí, a pokud o něco z toho jde, umíš se docela dobře rvát,“ řekla a skutečně to znělo jako kompliment. „To všechno jsem ochotná respektovat,“ dodala. „Jestli si ráno budeš chtít vystoupit, prosím, nikdo tě držet nebude. Dostaneš zaplaceno za svoje zboží a za ztráty. V Urartu se můžeš usadit, koupit si krám a dál se přesvědčovat o tom, že co se kolem tebe děje, se tě netýká. Dovol mi ale, abych se tě na něco zeptala.“

Sariah udělala pauzu. Penuel s Katrielem napjatě sledovali situaci. Mně bezděky tuhly čelistní svaly. Nebyl jsem zvyklý, aby se mnou někdo mluvil jako s malým klukem, a nechtěl jsem si to nechat líbit. Jenže tomu prapodivnému odhodlání v jejím hlase jsem nedokázal vzdorovat. Už teď se něco ve mně bránilo nechat je svému osudu. Zvednout se, nastavit dlaň, inkasovat peníze a odejít k výstupním dveřím vagonu, který měl za několik málo minut opět zastavit. Neudělal jsem to. Místo toho jsem se zhluboka nadechl, uvolnil čelist i klouby a pokynul jí, aby pokračovala.

„Proč nám nevěříš?“ zeptala se.

„Nemám důvod někomu věřit.“

„Svým lidem jsi ale věřil? Myslím hackerům.“

„A taky se mi to zrovna nevyplatilo,“ přerušil jsem ji.

„A Velké radě, té věříš? Věříš v režim? Ve smysl téhle země? Jejích pravidel?“

Mlčel jsem.

„Ani tomu moc nevěříš, viď? Jinak by ses neživil tím, čím se živíš.“

Stále jsem mlčel.

„Kdo je Velká rada? Co jsou ti lidé vůbec zač? Odkud se vzali? Nevíš? A kdo jsme podle tebe my? Jakou v tom hrajeme roli? Taky sympatizujeme s režimem?“

„Ne.“

„Takže?“

„Takže jste něco jako teroris…?“

„Ne,“ konstatovala Sariah téměř kantorsky, „teroristé na sebe chtějí upozornit, potřebují vyvolávat strach, oslabovat nebo sabotovat ten který systém. A většinou to není ten jejich.“

„Takže povstalci.“

„Dejme tomu. Jsou mezi námi lidé, kteří to dělají z osobního přesvědčení nebo protože jsou dobří v něčem, co systém zakazuje. To jsi třeba ty. Pak ti, kterým nic jiného nezbývá – nemají co ztratit, sirotci, jedinci, kteří skončili na ulici nebo kteří museli všechno opustit a uchýlit se do vyhnanství. V každém případě je něco spojuje. Nejsou sympatizanti režimu, protože režim může za to, kde se ocitli. Katriel a Penuel jsou z trojčat. Třetí bratr je už pět let nezvěstný, protože se k něčemu nedopatřením přimotal. Mého manžela odvedli kvůli podezření z pašeráctví. V poslední zprávě, kterou jsem obdržela, mi laskavě sdělili, že zemřel u výslechu.“

„Dobře. Justiční omyly. Ale co je to proti konci digitálního věku?“

„Zajímavá otázka,“ vložil se do toho Penuel. „Na konci digitálního věku to nebylo nic moc. Tak se to říká, tak nám to vyprávěli prarodiče, něco na tom bude. Totální přelidnění, devastace planety. Kolabující zdroje. Velké vládnoucí hlavy přicházejí se zákonem o virtuálním světě. Miliony lidí se nechávají připojit ve snaze se zachránit, jelikož o připojeného je postaráno, neumře na ulici, hladem, nemocemi. Stíháš?“

„Ano.“

„Vládám se to taky líbí, připojený nezabírá prostor, má menší spotřebu stravy i energie, neplodí potomky, je pod kontrolou. Systém se osvědčí, a tak vydají zákon o nuceném připojení. Devadesát procent populace žije náhradní život. Pracují, nacházejí přátele, žení se, umírají ve virtuálním světě. Deset procent se stará o to, aby systém fungoval. Těch šťastných deset procent otročí pro ty připojené, a jako jediní zajišťují pokračování lidského rodu. Nad vším dohlíží dokonale paranoidní policejní mašinérie.“

Nedokážu říct, jestli jsem byl schopen si to v plné míře představit. Vím jen, že jsem mlčky poslouchal a pomalu začínal tušit, kam Penuelův výklad spěje:

„Převrat je nevyhnutelný. Jenže způsob, jakým se nejprogresivnější skupina povstalců ujala převratu a následné vlády, si vyžádal největší oběti v historii lidstva. Obětovali jsme stamiliony těch, kteří desítky let žili připojeni k rozhraní a kteří po odpojení neměli nic, kteří už nebyli schopni se adaptovat. Nebylo pro ně místo, jídlo, léky. Buď si vzali život sami, nebo zemřeli hladem v některém z devastovaných velkoměst.“

„Co ale mezitím dělali povstalci?“

„Těm se podařilo zabrat strategické pozice v Sýrii, Turecku a Iráku, kde převzali kontrolu nad základnami amerických a euroasijských vojenských sil. O tomhle se moc nemluví. S jejich pomocí se podařilo postupně ovládnout vojenské satelity a tak na dálku řídit totální zkázu.“

„Po nás potopa,“ zopakoval jsem slova, jež jsem kdysi slýchával z dědečkových úst.

„Přesně tak,“ přisvědčil Penuel. „Úplná likvidace metropolí, komunikačních sítí a zdrojů elektrické energie. Po několika nevydařených bombardováních, kdy byly z provozu vyřazeny některé elektrárny ve východním Rusku a Severní Americe, se atmosférou šířily radioaktivní mraky gigantických rozměrů.

Světová revoluce se neohlížela, šla přes mrtvoly, přes dědičné genetické mutace způsobené ozářením, a svojí brutalitou ohrozila samotnou lidskou rasu.“ Pomalu mi smysl jeho vyprávění docházel.

„Ve jménu zastavení pokroku a ukončení permanentní kontroly napáchala revoluce největší zvěrstva v historii planety,“ Penuel neskrýval rozhořčení. Ani já se neubránil pocitu hnusu a odporu, když pokračoval:

„Města, která nezmizela při bombardování, vymřela následkem epidemií moru, cholery a tyfu, jelikož v ulicích se doslova rozpouštěly miliony mrtvých.

Nakonec bylo všech tisíc čtrnáct satelitů obíhajících naši planetu sestřeleno. Podařilo se přerušit nejenom transatlantické komunikační kanály, ale veškerou komunikaci mezi kontinenty, zeměmi, městy.

Ti, kteří přežili, mířili sem,“ Penuel mávl rukou k oknu vagonu, za nímž ubíhalo zšeřelé panorama náhle poněkud obludného města, „kde vyrůstala kolonie biblických rozměrů. Ustalující se režim dal lidem práci a tím se jako jediný zachránil před zhroucením vlivem globální ekonomické krize. Každý, kdo přišel, stavěl tohle město. Pro sebe a pro ostatní. V průběhu šestapadesáti let se sem stáhla veškerá nám známá přeživší populace různých národů a kultur schopná se transformovat a přizpůsobit podmínkám analogového věku.“

Přikývl jsem, tohle jsem věděl jako všichni.

„Situace se stabilizovala. Bez informačních kanálů už nikdo neurčoval, jakou mají peníze hodnotu, burza neexistovala. Mohli si pořídit jídlo, zdravotní péči a pomalu začít platit za svůj obytný prostor. Tehdy byla odvolána Válečná rada a ustavena první svobodná Velká rada, která měla dát zemi do pořádku a dál ji udržovat.“

Penuel se odmlčel. Napil se vody z poloprázdného vaku a ubalil si cigaretu.

Leccos z toho, co říkal, jsem už znal z vyprávění svého dědečka. Jenže o hrůzách světové revoluce jsem se mohl jenom domýšlet. O tomhle období Armin Baars nikdy nemluvil. Možná o něm ani sám mnoho nevěděl. Bylo mu teprve osm, když nastal Den ticha. Ano, všechno tohle mohl být jenom strašák pro neposlušné děti, ale taky to mohla být pravda a já celkem neměl důvod tomu nevěřit.

„Jak jste se k těmhle informacím dostali?“ zeptal jsem se.

„Před časem se našim lidem podařilo infiltrovat do babylónského archivu,“ odvětila Sariah tónem, ve kterém zaznívala zvláštní hořkost.

„Nepřežili to,“ hádal jsem.

„Odhalili je ani ne po měsíci a s nimi i lokaci naší základny, tehdy jsme se museli přesunout do Sinjaru.“

Vlak pomalu zastavil.

„Den ticha byl něco jako vykoupení,“ navázal Penuel, kde přestal. Tentokrát ale o poznání tišeji, protože vlak umlkl a náš vagon stál na nástupišti zahaleném do nehybného oblaku sazí a páry, kterým pronikalo pouze skomíravé osvětlení plynových lamp. Hodiny ukazovaly tři ráno.

Zavládl klid. Jen zdáli sem doléhal tlumený industriální lomoz místního chrámu. Kam jsem dohlédl, nikdo nevystupoval ani nenastupoval. Alespoň ne do našeho vozu.

Na vedlejší koleji zatím čekaly na tah lokomotiv vagony neexpresní nebo balíkové přepravy. Proti nim byla zbudována překladiště pošty. Na ně pak navazovaly vlakové vozy plné čerstvých plodin, tabáku a ryb, dále vozy s dobytkem a ovcemi, velbloudy a koňmi, vozy se dřevem a uhlím, topným olejem… a znovu dokola.

„Ten den,“ Penuel si odkašlal, „měl znamenat příslib, že všechno bude v pořádku. Nový řád eliminoval rizika, jaká s sebou nesl předchozí pokrok a s ním i vlády. Nejzneužitelnější nástroj kontroly byl odstraněn. Začátek šťastného věku.“

O tom, kolik štěstí to přineslo, jsem přinejmenším pochyboval. Vycítil jsem ale, že Penuel na tom není jinak. Jeho slova se nesla v duchu znatelné hořkosti, a tak jsem raději pomlčel a nechal ho pokračovat:

„Zalesňovací stroje začaly kontinent postupně opět pokrývat zelení. Kromě toho, pára jako náhradní zdroj energie si žádala palivo. A zdroje paliva bylo potřeba obnovovat. Na ropu se spoléhat nedalo. Většina ložisek byla vytěžena už v polovině dvaadvacátého století. Jediné palivo, které připadalo v úvahu, bylo dřevo a z něj průmyslově vyráběné pohonné hmoty. Evropské a západoasijské metropole postupně pohlcovala obohacená monokultura. Istanbul, Atény, Budapešť, Berlín, Varšavu bys dneska poznal už jen podle vrcholků opuštěných budov, vyčnívajících ze stromové masy.“

„Jenže před třiceti lety došlo k převratu,“ přerušila Penuela Sariah.

„Jakému převratu? Na nic takového si nevzpomínám.“

„Nikdo o něm nevěděl. Všechno se odehrálo v tichosti, mlčení a mizení. První svobodná Velká rada, snazší bude říkat prostě První rada, byla zlikvidována a nahrazenou novou. Několika členům se podařilo uprchnout, zbytek byl bez milosti v ústraní popraven. Přesně tohle se může stát v zemi, kde je pro člověka Velká rada jenom abstraktní pojem, homogenní shluk vládnoucích jedinců.“

Pomalu jsem začínal chápat.

„Nová rada pracuje na tom, aby vychovávala populaci v bezpečí a sladké nevědomosti. Nijak zvlášť se neliší od vlády digitálního věku. Udržuje lidi neškodné a pod kontrolou, v umělém světě, který si kdysi obyvatelé s nadějí a pod vlivem příslibu sami vytvořili.“

Hleděla mi do očí a já mlčel. Nevěděl jsem, co říct. Snad že tušila, co mi táhne hlavou, pokračovala:

„Mesopotamis není skutečná, je to skleník uprostřed reálného světa, systém zbudovaný novým režimem tak, aby umožňoval dokonalou kontrolu. Jsme jenom něco jako mravenčí farma, která zapomíná na to, že je farmou. A to je špatně.“

Cítil jsem, jak mi začíná být nevolno. Ne od žaludku, ale tak nějak uvnitř celého těla. Něco ve mně tomu vzdorovalo. Jako když si spáč odmítá připustit, že skutečný není jeho sen, ale syrové ráno, do kterého se probouzí. Kdybych mohl, dal bych přednost tomu, aby nic z toho, co Sariah řekla, nebyla pravda. Jenže se stalo něco zvláštního.

„Svoji minulost a minulost svého národa nemůžeš popřít, nemůžeš ji sprovodit ze světa. Je vždycky s tebou,“ řekla Sariah a sklopila zrak k podlaze, na má o paty opřená vyzutá chodidla. Každé z nich zakončené šesti podobně dlouhými prsty. Nikdy předtím mě nenapadlo, že za tuhle mou vrozenou vadu mohlo ionizované záření, jemuž byli za světové revoluce, na niž jsem býval tak pyšný, vystaveni mí praprarodiče.

„Tohle je tvá minulost. Stejně jako telefonní dráty pod městem. Je to minulost zametená pod koberec a režimy bez minulosti jsou ve své podstatě zvrácené. Lidstvo musí svou minulost přijmout. Dřív, než přijde nové kataklyzma.“

* * *

Sariah měla svým způsobem pravdu, byl jsem odkojený Aramejským distriktem, který byl sice rozlehlým, nicméně naprosto homogenním malým světem, kde jeden mohl vyrůstat, pracovat a zemřít, aniž by opustil rozmezí několika Vteřin. Nikdy jsem se nedostal za Davidův okruh, natožpak za hranice distriktu. O to víc mě překvapilo, že některá místa a příběhy jsou skutečné.

„Kdo jste?“

Konečně jsem sebral odvahu položit otázku, která se mi už hezky dlouho převalovala v hlavě. Zdálo se, že jsem Sariah i oba bratry potěšil. Ziva již před hodnou chvílí usnula opřená v rohu. Ještě že tak.

Sariah se napřímila v zádech a s hrdostí mi pohlédla do tváře.

5.
Tariqové

„My, Noame, jsme potomci a pobočníci První rady. Těch několika, kterým se podařilo uprchnout a ukrýt se na dostatečně dlouhou dobu, než stopa vychladla.“

Nevycházel jsem z údivu. Seděl jsem tiše a znovu zažíval ten prapodivný pocit jako prve, když ke mně Sariah přistoupila u orloje na Maialenském náměstí a pověřila mě prvním úkolem. Tu zvláštní úctu, jakou přirozeně cítíme k lidem, z jejichž hlasu, očí nebo chůze okamžitě poznáváme, že vědí o světě mnohonásobně víc než my sami.

„Můj otec byl Chaziel Davi, v pořadí třetí správce Akkadského distriktu za vlády První rady. Po převratu uprchl s mou matkou do hor Zagrosu. Tam jsem se narodila a tam mě vychovali. Později jsme se v tajnosti přesunuli do Elamu a žili jako běžná měšťanská rodina pod falešnými jmény. Pamatuji si, že když vypukla ta velká razie, bylo mi třináct. Tehdy kromě Ziviných rodičů zmizela i má matka. O šest let později ze mne Nová rada udělala vdovu.“

Neodmlčela se, neodvrátila pohled. Její tvář prozrazovala zármutek nad znovu připomenutou ztrátou, ale ta ji, jak se zdálo, neměla sílu ochromit. Naopak, stala se nejspíš dalším pádným důvodem, proč učinit, co podle ní bylo potřeba. Její postoj jsem obdivoval.

„Otec zemřel předloni, ale jeho kolegové s rodinami a sympatizanty pokračují ve formování tichého odboje. Po letech jsme znovu bojeschopní a připravení zakročit, kdyby šlo do tuhého,“ řekla a zdálo se, že je o tom pevně přesvědčena.

* * *

Měl jsem na jazyku otázku. Pálila mě a cloumala celým tělem, cítil jsem podivný neklid, v rukou, v nohou, v mysli. Chtěl jsem se zeptat, jak proboha našli mě. Proč mě vyhledali? Proč právě mě? Jestli jsem správně pochopil záměry První rady, formování jejího odboje už léta zahrnovalo vyhledávání a sbírání největších mozků a odborníků ve svém oboru.

Já ovšem nebyl pravděpodobně ani nejlepší hacker v distriktu, ačkoli jsem si to rád myslel, natožpak v zemi. Netvrdím, že telegrafní kufříky byly vrcholem mých schopností, ani zdaleka, ale na státní úrovni? O tom jsem dost pochyboval. Na černém trhu byly k dostání přístroje, jejichž účel i technologie mi leckdy unikaly.

Otázky se mi rojily hlavou jako podrážděné včely. Co přesně se stalo před těmi třiceti lety, kdy byla téměř vyvražděna První rada? Jak se to stalo? Kdo u toho byl? Kdo byl členem? Kdo zemřel a proč? Před třiceti lety…

Cítil jsem, jak mě to rozrušení oslabuje, jak ztrácím smysl pro racionální úsudek. Možná proto jsem se zatím rozhodl své nutkání raději potlačit. Ubezpečit sám sebe, že ať už jsou odpovědi na mé otázky jakékoliv, na mém přesvědčení to nic nezmění.

Na jedné straně jsem možná byl synem své minulosti, jak tvrdila Sariah, na straně druhé právě ona pokaždé respektovala, když jsem se rozhodl na nic se neptat. Někdy je to tak bezpečnější. Nevědět. A bezpečí, toho se mi právě teď dostávalo pomálu.

* * *

O něco později si Sariah vyhrnula rukáv šatů a ve skromném světle na stěně visící olejové lampy pohlédla na hodinový pás složený ze tří do sebe vzájemně pronikajících ciferníků.

„Budou čtyři ráno. Vlak se dá za chvíli do pohybu.“

Neřekl jsem nic.

„Uvažoval jsi, že vystoupíš,“ četla mi myšlenky. „Že vystoupíš už tady a nikdo tě nebude hledat. Ještě máš možnost,“ konstatovala a zašátrala ve svém vaku. „Tady jsou tvé peníze. Šestnáct set rijálů. Za telegrafy a za vybavení, o které jsi přišel. Lepší nabídku nedostaneš.“

Rozbalila přede mnou měšec a ukázala množství ražených mincí. Bylo od nich prozíravé platit právě rijály. Samozřejmě nešlo o jedinou měnu užívanou na území Mesopotamis, ale na rozdíl od desítek jiných šlo o jedinou, která platila na celém území. O to větší měla pro obchodníky cenu.

Pak ruku s měšcem napřáhla mým směrem.

„Takže, jak se rozhodneš?“

Díval jsem se na ruku, na měšec a už jsem chtěl něco říct, když k nám dolehl blížící se šramot. Možná po střeše lezlo zvíře, možná to bylo v chodbě. Kdo ví. Instinktivně jsem znovu nazul a zašněroval boty.

A pak… slabé hlasy. Blížily se. Zaslechl jsem skřípění zasouvacích dveří v některém z přilehlých oddělení. Že by přece jen noví spolucestující? Díval jsem se mřížovým okénkem, jestli v chodbičce někoho nezahlédnu. Pokud tam někdo byl, nacházel se v mrtvém úhlu.

Pohlédl jsem na Sariah.

„Nechci ty peníze,“ řekl jsem.

„Znamená to, že s námi pokračuješ do Sinjaru?“

Nebylo třeba odpovídat. Tlak páry uvedl do provozu automatické zavírání dveří, takže ty, které byly otevřené, se nyní postupně s těžkým úderem zabouchly. Vagon se dal s trhnutím do pohybu.

Seděl jsem a naslouchal jeho těžkému železnému hluku, v němž se ztrácelo Zivino klidné oddechování i hlasy mužů odvedle.

Dokud stěnu oddělení kus od mé hlavy neprorazil výstřel z brokovnice.

* * *

Neměl jsem tušení, jak slabé jsou vnitřní stěny vagonů, dokud kolem mne neproletěly broky a s nimi i třísky a cáry něčeho, co možná bývala svalová tkáň.

Ziva úlekem vykřikla. Sariah zalehla k zemi, Penuel strhl opiátem zmámeného bratra ze sedačky, já se nalepil na stěnu.

„Ty tam, holčičko! Ani se nehni, ti povídám!“ křikl mužský hlas širokou průrvou ve stěně. Těžko říct, jestli to patřilo Zivě nebo Sariah, každopádně chlápek, který to schytal před chvílí, se teď válel v našem kupé víceméně po celé podlaze, a nikdo nehodlal jít v jeho stopách.

Rychlé kroky v chodbě. Lomcování klikou.

„Tariqové,“ šeptl mým směrem Penuel, snad v dobré víře, že teď už mi bude všechno jasnější. Nebylo. Nechápavě jsem zvedl obočí.

„Vlakoví banditi?“ zkusila Sariah a zdála se víc šokovaná skutečností, že výraz tariqové mi nic neříká, než tím, že jeden z nich se právě chystá výstřelem zneškodnit dveřní zámek.

Mrsknul jsem sebou na zem, abych neschytal broky, a na záda mi dopadla nová várka třísek a s ní kovová západka.

„Tak copak to tu máme?“ zubil se na nás čahoun v dlouhém kabátě z hověziny, vysokých těžkých botách, ochranných brýlích posazených nad čelem a se zbraní v ruce. Za ním stáli další dva takoví. Jeden s plnovousem a druhý hubený, ale do tváře mu vidět nebylo. „Kdopak by řekl, že je vedle takováhle pěkná skupinečka?“

„A taky asi pěkně prachatá,“ poznamenal ten vousatý a prohlížel si naši garderobu. Na okamžik jsem své proměny zalitoval. Na zemi mezi námi se válel napůl vysypaný cestovní vak a taky vyšívaný měšec s rijály.

„Takže všechno sem, vážení!“ vyzval nás hřmotně tariq se zbraní a postupně namířil na každého z nás.

„A pěkně pomalu, nikdo si nebude hrát na hrdiny, jasný?!“ upozornil ho druhý, vstoupil do kupé vedle prvního a začal si o dlaň poklepávat rozměrným obuškem zakončeným dvěma hroty.

Penuel se podíval na Sariah, ta pomalu uchopila měšec s penězi a jemně s ním zatřásla. Mince zacinkaly. Od tariqů se dočkala pochvalného zamručení. Pak čahounovi měšec hodila.

Ten se ho, překvapen, pokusil chytit. Ale protože právě mířil na Penuela, musel odklonit hlaveň. Zbraň jsem mu vykopl, takže dopadla vedle Zivy, která sebou cukla.

Loket do břicha, semknuté pěsti za krk, koleno proti obličeji. Čahoun klečel, druhý tariq se ohnal obuškem, mezi jehož hroty se cosi zablýsklo.

Uhnul jsem, Penuel mezitím vyskočil a po třetím tariqovi vrhl nůž. Netrefil se a cíl se schoval za stěnu.

Ziva proti všemu očekávání náhle držela v rukou brokovnici a mířila jí na banditu s obuškem. Udeřil jsem ho do obličeje, vytrhl mu zbraň a její konec mu vrazil do břicha. Ozvala se prskavá rána a s tariqem to mrštilo ven z kupé až na stěnu chodbičky. Tam se bezvládně sesul k zemi.

„Co to bylo?!“ štěkla Ziva a dál svírala brokovnici. Poslední tariq, do té chvíle ukrytý za stěnou, zpanikařil a vhodil dovnitř odjištěnou nádržku, z níž se začal valit poloprůhledný plyn.

Sariah ji okamžitě sebrala a hodila ven do chodby napravo. Já se s obuškem v ruce hnal naopak po směru jízdy za utíkajícím tariqem. Ještě jsem zaslechl, jak Penuel dobře mířenou ranou omráčil klečícího čahouna a vyběhl mi v patách.

Po několika desítkách sáhů jsme prchajícího banditu složili a odtáhli do vedlejšího vagonu. Až teď jsme si všimli, že je to teprve kluk. Mohlo mu být nanejvýš šestnáct.

„Ten s brokovnicí bude asi jeho táta. To ho naučil pěknýmu řemeslu,“ ucedil Penuel.

V tu chvíli nás dostihli ostatní. Sariah se Zivou nejspíš pomohly Katrielovi na nohy, sebraly měšec i vak a všichni tři pak zmizeli z dosahu šířícího se bromacetonu. Mátožný a slzící Katriel teď zdravou rukou zatáhl za mohutnou páku a slzný plyn bezpečně uzavřel za sebou.

Penuel držel tariqa na zemi, zády ke zdi, já si zatím prohlížel ukořistěný nástroj. Zmáčkl jsem na rukojeti cosi, co vypadalo jako pojistka, a ozvalo se vzestupné bzučení.

„Kdes to vzal?“ ukázal jsem na chlapce koncem bzučícího obušku.

„Ne, ne… ne,“ blekotal.

„Tak dělej! Kdes to vzal?!“ přiblížil jsem nástroj k jeho obličeji.

„Dostali jsme slídila,“ vyhrkl překotně, „tohle měl u sebe. Tohle a ještě ty nádržky s plynem.“

„Co to dělá?“

„Dává to rány, co jinýho?“

„Co měl ještě u sebe?“ zajímalo Sariah.

„Už… už nic, jenom… jenom ty divný černý brejle a nějaký vrhací dýky, přísahám!“ Kluk se klepal hrůzou.

Za námi se ozýval dusot kroků. Spousta, spousta nohou. Někdo ze zadních vagonů musel slyšet výstřel a doběhl pro hlídače. Už zase jsme byli v pasti.

„Ty tu pěkně zůstaneš, je ti to jasný?!“ řekl Penuel.

„Hneš se a tahleta buchta to do tebe vpálí,“ dodal jsem a kývnul na Zivu s brokovnicí.

* * *

Běželi jsme dál po směru jízdy. Ziva nás jistila zezadu. Na konci vagonu Penuel strhl ze zdi klíč od střešního poklopu. Vylezli jsme po žebříku a Penuel pomohl bratrovi vytáhnout se nahoru. Když jsme byli všichni, poklop jsme zavřeli a postupovali dál po mírně zaoblených střechách vagonů.

Z pravé strany se stejně jako ten náš ve směru hodin svorně otáčel další vlakový prstenec a jeho lokomotivy za sebou zanechávaly mohutné sloupce dýmu a páry. Ten nalevo od nás, tedy ten z vnější strany okruhu, dosud stál.

Zdálo se, že adrenalin a chladný proud větru Katriela probral. Stál vpředu a pozoroval do béžova zbarvený horizont, kde se v oparu mezi zástavbou, chrlícími komíny a věžemi minaretů pomalu rýsoval východ slunce. Pak se ohlédl na vlak po své levici.

„Musíme skočit!“

6.
Sargon

Když se za mnou zavřely dveře kajuty, doslova jsem padal únavou a žízní. Paroloď Sargon právě odrazila od břehu Tigridu a my měli konečně čas na odpočinek.

Slunce zářilo vysoko na obloze, v kajutě bylo sice horko, avšak dovnitř pronikal příjemně vlhký a překvapivě nezkažený vzduch poříčí. Za poslední tři dny jsem spal nanejvýš dvě hodiny, a to skrčený spolu s ostatními v nákladním vagonu mezi pytli s datlemi a čočkou. Tak jsme překročili Eufrat a kolem městských obvodů Aššur a Agarguf projeli napříč úrodným meziříčím do jednoho z historicky nejmladších center Mesopotamis. Aram stejně jako Damír patřil mezi čtvrti, které získaly na významu až v analogovém věku, kdy na důležitých dopravních křižovatkách vyrostla centra obchodu a kultury. Aram se tak stal významnou přístavní oblastí na Tigridu v místě, kde řeku přetínal Davidův lokomoční okruh.

Ve tři hodiny odpoledne necelých pět mil od východního břehu Tigridu jsme nenápadně opustili prostor nákladního vozu. Ocitli jsme se ve čtvrti s prostornými ulicemi osázenými po obou stranách olivovníky. Ve čtvrti s parky plnými stromů a keřů, z nichž jsem podle plodů poznával nanejvýš citroníky. Tu a tam seděli staříci a kouřili dýmky, pili čaj, datlové víno nebo kávu a hráli na kuitru. O místech, jako bylo tohle, jsem dosud jen slýchal a přiznám se, že mě zavalilo zvláštní, skoro až teskné dojetí. Nad zdejší krásou a bujností i nad suchou strohostí kraje, který jsem opustil.

V přístavu jsme se nalodili bez nejmenších obtíží. Pořád jsme ještě měli šestnáct set rijálů, které jsme zachránili, což nebylo zrovna málo. Navíc naše přestrojení, nebo alespoň v mém případě o přestrojení šlo, na posádku i kapitána lodi zapůsobilo důvěryhodným dojmem.

Paroloď Sargon kolem dokola obepínala horizontální mříž tvořící prostornou příď, levobok a pravobok. Pravděpodobně díky svému tvaru bylo plavidlo stabilní a ideální pro dálkovou říční přepravu. Nedosahovalo zvláštní výšky, takže mohlo pohodlně proplouvat pod přemostěními pro řetězové vlaky na soustředných trasách. Parník pohánělo jedno široké kolo, z větší části vnořené do oblé zádi. Nemohl jsem se ale zbavit dojmu, že dýmající komín z něj dělá na první pohled obří železnou konvici.

Sariah se Zivou se ubytovaly v samostatné kajutě, další obývala dvojčata a třetí jsem měl pro sebe. Čekalo na mě překvapivě pohodlné lůžko a karafa s pitnou vodou.

Většinu odpoledne jsem prospal. Naše konvice zatím za pomoci důmyslných zdymadel překonala několik protizáplavových hrází regulujících nestabilní a prakticky nepředvídatelnou sílu veletoku. Ze spánku mě o půl sedmé vyrušila temně snědá dívka v krátkých levandulových šatech se šněrováním a velkou černou mašlí, když donesla mísu obilných placek, rajčata a kávu. Spořádal jsem všechno. Až na kávu, tu jsem nechal netknutou a brzy jsem znovu upadl do mrákot.

* * *

Další spánek už mi neposkytl tolik odpočinku, kolik jsem si představoval. Myslel jsem na Adaju a na to, jak mě možná bude hledat. A taky na to, že jsem jí nevyjádřil patřičnou vděčnost za to, že mě nikdy nezavrhla přes to všechno, čím jsem se ukázal být.

Navzdory tomu, že náš vztah nebyl založený právě na konverzaci, podařilo se jí to, co žádné před ní. Umírnit a do značné míry i kontrolovat mé sklony vůči ženám.

Od té doby, kdy… Zkrátka od jisté doby jsem byl nucen odejít do ústraní a vyvarovat se blízkého kontaktu se ženami, pro jejich, a koneckonců i vlastní dobro. Poslední, co si mohl kdokoliv z nás přát, bylo, aby mě jednoho dne odváděla horda hlídačů od nehybného a znetvořeného těla, které kdysi bývalo krásné. Jí by už nikdo život nevrátil a já bych byl přinejlepším popraven, nebo vsazen do některého z vězeňských labyrintů na severovýchodě, o nichž se alespoň v našem distriktu povídaly nejodpornější legendy.

A pak se objevila ona. Nebojácná, pečující, téměř mateřská Adaja, a můj život se začal měnit k lepšímu.

Teď, když mi došlo, že už ji asi neuvidím, se mi znovu vracely všechny ty temné, ze všech sil potlačované touhy a já se až lekl, co všechno může přijít, když mě nebude mít kdo hlídat.

* * *

Když jsem otevřel oči, u mé hlavy klečela Ziva. Ta tu ještě chyběla. Na sobě měla něco jako bavlněné negližé, lemované krajkou. Zaujatě si hrála s přívěskem, který mi nejspíš vyklouzl zpod šněrování košile.

„Co to je?“ ptala se podezíravě, když si všimla, že nespím.

„Khamsa,“ odvětil jsem chraplavě a odkašlal si. „Pět prstů jedné ruky.“

„Co je to za blbost?“

„Víš co, vypadni, nemáš tu co dělat,“ ohradil jsem se. Ziva ucukla, ale nevstala.

„Tak co to je?“ dotírala.

„Prostě ruka. Ištar ji taky nosila. Ochranná ruka s pěti prsty.“

„Štěstí, že na rukou jich máš správnej počet,“ ušklíbla se.

„Co je ti po tom?“ vyškubl jsem jí amulet z dlaně a zastrčil jej zpátky pod košili.

„Jsi pořád takhle nabroušenej?“

„Na malý spratky vždycky.“

„Trhni si!“

„Jak je libo!“ zprudka jsem se otočil na bok, zády k ní, a dodal: „A nezapomeň za sebou zavřít dveře.“

Chvíli se ani nehnula. Pak se opřela o stěnu kajuty.

„Co byla ta věc?“

Neodpovídal jsem.

„Ta věc, co slídilovi sebrali tariqové,“ dotírala.

„Obušek,“ zabručel jsem.

„To jsem poznala taky, nejsem blbá,“ ohradila se. „Ale obyčejně nedává obušek takovou ránu. A nebzučí, jestli víš, co tím myslím.“

„Je to elektrický obušek.“

„Jak to funguje?“

„Musíš s tím do někoho strčit… Zas tak chytrá nejsi.“

„Nech toho! Ty víš, na co se ptám.“

„Na konci se dělá napětí. Když se někoho dotkneš, uzavře se obvod a praští ho proud.“

Ziva nevypadala, že by jí to bylo dvakrát jasnější, ale evidentně se to snažila pochopit.

„Myslela jsem, že slídilové pátrají po těch, co zneužívají technologie minulýho věku. Ne, že je sami používají.“

„To jsem si, holka, doteď myslel taky. A mám za to, že ostatní na tom nebyli jinak.“

„Ale proč…“

„Dej pokoj a nech mě spát!“

Nato Ziva prudce vstala, vyšla z kajuty a práskla za sebou dveřmi.

* * *

Uprostřed noci jsem se vzbudil horkem. Na to jsem nebyl zvyklý. Poříční klima bylo tolik odlišné od ukhaidirského.

Dopil jsem zbytek vody v karafě a šel se projít po palubě. Bosky, bez vesty i košile, abych se v pobřežním větru ochladil. Na levoboku jsem pak zahlédl známou postavu. Sariah se opírala o zábradlí a hleděla k mihotavě světélkujícímu břehu.

„Zítra, až bude loď kotvit v Mosulu, vystoupíme,“ řekla.

„Myslel jsem, že…“

„Musíme najít jednoho muže,“ pronesla polohlasně. A pak mi vyprávěla o Georgi Bainsovi, potomkovi nějaké z anglofonních rodin, co přišly do Mesopotamis až po začátku analogového věku.

„Bude se nám hodit rychlejší způsob komunikace,“ řekla.

„Nerozumím.“

„Jestli máme být synchronizovaní a neztrácet kontakt s velením, potřebujeme něco jiného než kryptex nebo telegraf.“

„Takže já už se vám nehodím,“ usoudil jsem.

„Naopak, budeš potřeba víc než předtím. Uvidíš, až budeme v Sinjaru. George bude mít na starosti jenom radiotechniku.“

O radiových vlnách mi kdysi dědeček vyprávěl. Ale upřímně řečeno, tohle nebyl můj obor. Sariah nicméně věděla, kdo bude s to se toho úkolu zhostit, což jsem na ní obdivoval. Schopnost nacházet a využít dovednosti tak odlišných lidí.

„A co ta cácorka? Proč tu jsme vzali s sebou?“

„Dobrý stratég přijde vhod. A ona je jeden z nejlepších.“

„Zatím akorát předvedla, že umí držet brokovnici. Ale je to muší váha, jestli někdy vystřelí, lehne si na zem. Podle mě nás bude akorát brzdit.“

„Takže jsi pro ji vysadit v Mosulu a dál pokračovat bez ní?“

Mlčel jsem.

„Doufám, že pochopíš, když tentokrát na tvé doporučení nedám. První rada má se Zivou vlastní záměry. Ziva jako jedna z mála ví přesně, do čeho jde.“

„Zatím se tváří, jako by měla zametat náměstí Svobody.“

„Nenech se zmást. Jsme s ní v kontaktu už přes rok. A nejsme to my, na koho se zlobí. Z Damíru jsme ji odvezli, protože nám poslala zprávu. Už tam nemohla zůstat.“

Nechápavě jsem naklonil hlavu a mimoděk zauvažoval, co bych dal za lulku dobrého tabáku.

„Jako sirotek měla Ziva výhodu anonymity,“ vysvětlovala Sariah. „Mohla prorazit, dostat se hodně daleko. Za necelý měsíc začínají Ištařiny hry. Jenže letos poprvé na nařízení Velké rady procházejí účastníci her důslednou kontrolou. Před pár dny tak vyšel najevo její původ a Zivu z her vyřadili. Potomci politických vězňů nemají zrovna dobré jméno. Že by se měla účastnit bojové strategie? Dostat se přes Uroboros až k Radě? Nepřipadá v úvahu. Ziva měla čtyři dny na opuštění Damíru. Proto se zlobí.“

Ticho. Jen pleskot lopatek lodního kola zazníval od zádi a kolem olejové lampy na levoboku bzučel jakýsi křídlatý hmyz.

„A co Katriel, jak je na tom?“ zajímal jsem se.

„Rána mu začíná hnisat. Do Sinjaru se musíme dostat nejpozději zítra v noci, aby mu projektil vyndali, než bude pozdě.“

„Můžeme to zkusit sami.“

„Už jsem se pokusila. Ale s nábojem jsem nehnula, je hluboko a zaklíněný. Na cokoliv dalšího tu není dost vybavení a rozhodně nechci riskovat infekci. Tohle není žádná obyčejná střela.“

„Proč by po nás stříleli tak…“

„Nemám tušení. Ale řekla bych, že se ještě budeme divit, s kým vlastně máme tu čest. A to nemluvím o té věci, co tariqové sebrali slídilům.“

Opět ticho.

„Půjdu ještě zkontrolovat Katriela.“ Otočila se a zmizela ve stínu, kam nedosahoval svit olejové lampy.

* * *

Ziva, jak se zdálo, také nemohla spát.

Plížila se tiše jako noční šelma tímtéž stínem, ve kterém prve zmizela Sariah. Neměl jsem sebemenší zájem zjišťovat, o co jí jde, dokud mi nedošlo, že v tomhle partu mám hlavní roli.

Vydal jsem se ke dveřím své kajuty, když jsem si byl jistý, že zmizela v té své. To byl ovšem omyl. Jakmile jsem kajutu otevřel, ucítil jsem ji za zády. Přitiskla se ke mně, levačkou mě chytla za bradu, pravačkou mi přitiskla ostří na krk.

7.
George Bains

„Takže hodinář nemá rád malou cácorku, je to tak?“ dotírala Ziva šeptem a v jejím hlase zaznívalo víc sarkasmu než obyčejně.

„V sirotčinci tě neučili, že poslouchat cizí hovory se nesluší?“ popíchl jsem ji a tlak ostří na krku zesílil.

„Nehraj si se mnou!“ sykla. „Bejt tebou, víc bych si všímala, jak někomu prospět, a nestrkala nos, kam nepatří, jasný?“

„Jak si cácora přeje,“ odvětil jsem kousavě a pomalu mi začalo docházet, že se zády dotýkám Ziviny holé kůže. A že to, co cítím pod lopatkami, jsou její obnažené bradavky.

„Náhodou zvládám brokovnici nejenom držet. A s nožem, jak sis možná všimnul, to taky neumím úplně nejhůř.“

Měl jsem chuť popadnout ji za ruku, protočit se pod ní a složit ji k zemi, abych se mohl podívat, co všechno si ještě zapomněla nebo nehodlala obléct. Také jsem jí ještě pořád dlužil těch pár facek, co jsem jí v myšlenkách slíbil během cesty po okruhu. Ale ani teď na to nejspíš nebyla vhodná chvíle.

„S čím to ještě umíš, pochlub se,“ dráždil jsem ji.

„Nezkoušej mě naštvat!“

„Já nejsem ten, kdo tu útočí ze zálohy.“

„Tak hodinář by se chtěl bránit…“

„Hodinář by šel spát, na hraní bude zítra času dost. Kromě toho, děti nebiju.“

Ziva cosi ucedila, tlak ostří povolil, zpocená ňadra se odlepila od mých zad, její paže, které jsem ztratil ze zorného úhlu, mě zprudka strčily do útrob kajuty a zabouchly za mnou dveře. Promnul jsem si kůži na krku a uvažoval, co teď. Neměl jsem vztek, to ne. Ale otrávila mě. Měl jsem v úmyslu jít si znovu lehnout, ale takhle jsem musel ještě dobrou hodinu ubíjet čas zíráním do prázdna. To abych měl jistotu, že se mi Ziva, byť s jinou tváří, nevrátí ve snech. A mé sny nebyly pěkné. Právě naopak.

* * *

Městský obvod Mosul se rozkládal kolem někdejšího iráckého velkoměsta, na pravém břehu Tigridu.

Na protější straně toku se nacházelo Ninive, kde, jak alespoň někteří tvrdili, sídlila druhá největší knihovna v Mesopotamis. Hned po babylónské. Co se mě týkalo, nikdy jsem neviděl pohromadě víc než sedm svazků. Těch sedm vlastnil děda, a i ty jsem po jeho smrti musel prodat, přestože jsem na rozdíl od většiny obyvatel Aramejského distriktu uměl alespoň trochu číst. Arabsky. Nizozemština skončila spolu s Nizozemím tam, odkud do Mesopotamis přišli mí praprarodiče.

Vylodili jsme se necelých sto osmdesát mil severně od hranice Babylónu, tedy nějakých sto dvacet mil od Davidova lokomočního okruhu, v nadmořské výšce sto třicet sáhů. Před mnoha generacemi tu stály velké ropné rafinerie. Když byla ropa vytěžena, soustředili se obyvatelé Mosulu především na textilní výrobu. Vegetace tu byla o něco chudší než v Aramu, ale s kamenitou pouští Aramejského distriktu se zdejší prostředí nedalo srovnat.

Procházeli jsme zažloutlým ovzduším večerních ulic, provoněných praženou kávou, mezi davy tvořenými pestrou směsí kultur a etnik. Až tady jsem si skutečně uvědomil, jak různorodá krev pulzovala žilami Mesopotamis. Aby ne, vždyť se kdysi stalo útočištěm toho, co zbylo z národů celého světa.

Centrum Urartského distriktu žilo způsobem, jaký jsem neznal. Lidé se shromažďovali na tržištích a prostranstvích poblíž chrámů, kde hrála hudba, a ženy tančily. Návštěvníci jim házeli peníze nebo si za ně kupovali šperky, kvalitní tabák, popřípadě něco silnějšího. Vypadali šťastně, a co víc, zdravě. Jelikož oni nebo místní správa měli prostředky na to, aby se jim dostalo potřebné péče. Nebyli tu mrzáci s amputovanými končetinami nebo tvářemi rozežranými infekcí. Pouze dobře oblečení, důstojní lidé, kteří se výborně bavili.

Najednou byl kontrast mezi chudobou pouštních distriktů a hojností úrodného meziříčí do očí bijící a události z ne tak dávné historie se zdály o to pochopitelnější. Totiž právě nepokoje způsobené vzrůstajícím bohatstvím těch na severovýchodě a živořením jihozápadního obyvatelstva vyústily v padesátých letech analogového věku ve vytvoření přirozené hranice mezi oběma světy. A tou se stala řeka Eufrat. Mimoděk jsem se stal nejspíš jedním z mála, komu se za život podařilo podívat se, jak to vypadá na druhém břehu.

Za železnou a bronzovou konstrukcí mešity Nabi Džirdžis, která nejspíš napodobovala dispozici a tvar někdejší architektonické dominanty, jsme ve zmítajícím se davu hledali muže jménem George Bains.

Chrám hlučel, pod oblými nosníky nepokryté kupole se otáčela ozubená soukolí a v portálu se ze strany na stranu míhalo obrovské kyvadlo ve tvaru obrácené dýky. Z komínů obtočených schodištěm stoupala pára, stejně jako ze štíhlého minaretu.

Do chrámů, a to platilo o všech distriktech, byl veřejnosti přístup zapovězen vyjma jedinců, kteří udržovali stroje v chodu. Stroje, které vháněly páru do tlakových potrubí parní pošty, stroje, které poháněly orloje po obou stranách mešity nebo pumpovaly vodu do městských zahrad, kašen a do vodovodů vybraných budov, kde žila honorace.

Chrámy už dávno nesloužily náboženství. Ne v původním slova smyslu. Náboženství, jak se dříve pojímalo, rozdělovalo národy a jejich smýšlení o světě, životě a jeho účelu. V době, kdy civilizace stála na sklonku své existence a přeživší národy se musely spojit, převážila ideologie a pud sebezáchovy nad vírou a kulturními rozdíly. Pochopitelně pouze dočasně. Dalším vývojovým krokem se stala přirozená separace, utváření hranic a pouštních ghett. Časem se podařilo udržet křehký mír vzájemného soužití a pevné, byť mnohdy pomyslné hranice, které pomáhaly omezit množství krveprolití na minimum.

Každopádně novodobé chrámy, jakkoliv pragmatický byl jejich účel, měly bezpochyby svůj smysl v demonstraci zničující industriální síly, krásy a účinnosti. Právě na té nový režim, kontrolující etnicky a kulturně rozrůzněné obyvatelstvo, založil svou ideologii, a tudíž i moc. Sdělení bylo jasné. S analogovým věkem měli bohové zemřít, nebo přinejmenším odejít z veřejného života. Analogový věk byl věkem znovuzrození a nekončící průmyslové revoluce.

Na prostranství hořely ohně a skupina hudebníků předváděla své umění, jako by na ničem jiném nezáleželo. Hráči na rozměrné tamburíny stáli v popředí a čas od času měnili formaci nebo se střídali s hráči na tabla a darbuky. Za nimi zněly smyčce a struny persko-arabských rebabů, desítky prstů s kovovými kroužky rozeznívaly rozměrné kanouny a snědí mladíci foukali do mizmarů.

Zatímco někteří seděli stranou a pokojně kouřili hašiš, většina návštěvníků tančila jako v transu a mísila se s více než pohlednými tanečnicemi ve stejnokroji. Ten se skládal pouze z mušelínového šátku obepnutého kolem pasu, šňůry zvonících kiršů, dinárů a šekelů a zdobného náhrdelníku jen částečně zakrývajícího ňadra.

Nevím, jak jsme jej mezi tím množstvím hlav našli ani co přimělo Sariah dovést nás právě sem, ale ve shluku vlnících se žen a cinkajících mincí se slastně radoval George Bains se dvěma přáteli. Ti si podávali doutnající lulku čehosi, co zavánělo přinejmenším pochybně.

Bains, blonďatý, bledší než drtivá většina přítomných a také pestrobarevněji oblečený, se smál, svíjel se do rytmu, dlaněmi ve vzduchu opisoval křivky polonahých tanečnic a stěží si nás všímal.

„Musíme jít, Katriel je raněný,“ vysvětloval Penuel a George na ta slova kýval a nepřestával se smát.

„Teď hned!“ naléhali Sariah s Katrielem, kterého už se zmocňovala horečka. „Mimochodem, tohle je Noam Baars.“

George mě se slovy „Nazdar, brachu, jak se vede?“ plácl po rameni a začal z měšce rozhazovat dináry k nohám tanečnic.

„Vždyť ten chlap je úplně nemožnej,“ postěžovala si Ziva. „Copak nevidíte, že nás nebere vážně?“ položila spíš řečnickou otázku a kopla Bainse do holeně. Ten sice ztratil rovnováhu, náladu však nikoliv.

„Jdeme!“ zavelela Sariah a já s Penuelem jsme pak veselého chlapíka táhli pryč, zatímco on za námi vlál a nadšeně mával skupině umělců.

* * *

A pak jsem tu tvář zahlédl.

Když se Bains pokoušel postavit na nohy a otočit se po směru chůze, když nás opětovně plácal po ramenou a říkal: „Dobrý, chlapi, však já už to zvládnu, jasně, jdeme, však jo, dobrý,“ tehdy se přede mnou v rozestupujícím se davu vynořil známý obličej a hned nato zase zmizel.

Nedíval se směrem k hudebníkům, tanečnicím, nedíval se ani na Bainse, kterého jsme koneckonců vláčeli zády napřed. Zíral přímo na mě, s tím ostražitým, divokým i plachým výrazem ve tváři. Jako noční šelma ve světle lucerny. A stejně tak rychle zmizel.

„Kish? A tady?“ pronesl jsem nahlas a nepřestával se ohlížet.

„Co jsi říkal?“ zeptal se mě Penuel.

Byl jsem zmatený. To přece nemohla být pravda. Kish byl mrtvý. Musel být. I kdyby ho náhodou nechali naživu, čekal by teď tak akorát na další z nekonečné řady výslechů. Ale pokud byl na svobodě, pokud se mu skutečně podařilo nějakým zázrakem uniknout… Zdržoval by se zrovna tady? V Mosulu?

„No tak, co jsi říkal, brachu?“ houknul na mě George Bains a za chůze se pokoušel masírovat si nakopnutou holeň.

„Někoho… někoho jsem viděl,“ pronesl jsem nepřítomně a naposledy se ohlédl. To už jsme ale zahýbali kolem chrámu ven z náměstí.

8.
Sinjar

Jednací sál v Sinjaru tvořila kruhová místnost zčásti vyplněná chromovaným stolem ve tvaru půlměsíce. Stáli jsme mezi jeho ostrými cípy na místě, kde mozaika podlahy tvořila menší sluneční kotouč.

Až sem nás nikdo nesledoval. S podivem jsem si musel připustit, že poslední pronásledovatele, kteří šli skutečně po nás, jsme setřásli u náměstí Svobody. Z hlavy jsem však stále nemohl dostat Kishovu tvář. Pohled divokého zvířete. I když, ten nás asi těžko pronásledoval. Kromě toho – čím víc času uplynulo, tím míň jsem si byl jistý, že jsem v davu opravdu zahlédl jeho. Nakonec jsem vidinu připsal na účet únavě a opiovým výparům, jimiž se mosulské náměstí plnilo.

Jak se před námi otevřela podzemní brána sinjarské základny, brána, jež byla ve skutečnosti soustavou dobře maskovaných zdvižných plošin v útrobách starého cínového dolu, stálo před námi několik úkolů. První z nich byl dovést Katriela na ošetřovnu.

Následovalo ubytování jednotlivých členů skupiny v rezervní ubikaci vybavené lampami s jasným namodralým světlem.

„Před časem jsme přešli na elektrické osvětlení,“ vysvětloval Istvan, mladý blonďáček s těžkými mosaznými obroučkami brýlí a poněkud mečivým hlasem. „Oblouková lampa osvětlí víc než plynová nebo olejová.“

„Takže máte generátor elektrického proudu?“ vyhrkl jsem překvapeně a nespouštěl zrak ze stropu.

„Máme jich hned několik, pro všechny případy. Pohání je klasický parní stroj, ale zužitkování energie je mnohem efektivnější.“

„A ty výtahy, kterými jsme přijeli?“

„Těžkou práci tu pořád obstarává stará dobrá pára. Elektřinu si schováváme na lepší,“ ušklíbl se Istvan šibalsky.

„Kolik vás tady dole žije?“

„Moc ne. Základna je jenom něco jako výzkumný ústav. Scházíme se tu podle vyvěšených rozvrhů. Jinak většina z nás bydlí v klasických blocích po okolí.“

Mlčel jsem.

„Ale vešli bychom se sem, kdyby bylo potřeba, jestli se ptáš na tohle,“ dodal Istvan a jednou rukou – na druhé mu zcela scházely prsty, takže vypadala jako dětská pěstička – mi ukázal, jak funguje výsuvné lůžko, na němž jsem měl přespávat.

„Takže kolik vás tedy je?“

„Víš, že ani přesně nevím? Ale míň než tři tisíce to nebude.“

Hvízdl jsem.

V mé kajutě, tak těm zdejším pokojům říkali, snad že chtěli umocnit dojem, že jsme na jedné lodi, na mě čekalo erární oblečení, včetně kabátu z leštěné teletiny a nových bot. Ty jsem však z jistých důvodů opět odmítl.

Odtud vedla naše cesta rovnou do jednacího sálu, kde za půlměsíčitým stolem seděli nejvyšší důstojníci První rady, někteří již velice staří, jiné již nahradili mladší nástupci.

Mohutný snědý muž s širokými rameny a kotletami na tvářích se jmenoval Santiago Feivel a byl nejspíš předsedou celého společenství. Hřmotným barytonem nám představil devět zbývajících důstojníků… Plukovník Eker Eliam, plukovník Benedita Polanski, major Andrej Krylov, podplukovník Kristoff Gunnar… Pestrá mozaika někdejších národností a kultur.

„Prosím kapitána Sariah Davi, aby předstoupila a seznámila nás s výsledky své dvouměsíční mise v Aramejském distriktu.“

Sariah učinila krok vpřed. Já, Penuel, Ziva a George Bains jsme zůstali stát v pozoru za ní.

„Generále Feivele, vážení členové Rady,“ pronesla vážně a v jejím tónu zněla naléhavost. „Mým úkolem bylo navázat spojení se sympatizanty odboje v distriktu, především s pracovníky Chammurapiho lokomočního okruhu. V horských depech na jihozápadě se starají o správu vagonů a lokomotiv ze všech tří okruhů. Podařilo se nám zajistit bezpečný komunikační kanál s jednou ze sekcí horského depa a získat množství informací významných pro potenciální invazivní strategie.“ Sariah se krátce odmlčela, v sále bylo cítit napětí. Ona zatím nespouštěla členy První rady z očí. Téměř nemrkala.

„Někteří z pracovníků depa pod vedením Hermana Schicha jsou ochotní být nám v případě potřeby k dispozici a zajistit bezpečnou cestu k Šalamounovu okruhu.“

Generál Santiago Feivel spokojeně přikývl.

„Dále se nám s nadporučíky Katrielem a Penuelem Veghem podařilo rozšířit výzvědnou skupinu o další tři členy. S panem Georgem Bainsem jsme spolupracovali již dříve, je ochotný nám pomoci s vývojem radiokomunikačního zařízení,“ ohlédla se po jmenovaném a ten si přestal nervózně okusovat popraskaný spodní ret.

„Slečna Ziva Mai měla být pro svůj původ vyhoštěna z Damíru. Její rodiče byli před patnácti lety zatčeni v Elamu za protirežimní aktivity a od té doby jsou nezvěstní. Slečna Mai je profesionální vojenský stratég, význam její pomoci pro nás může být v nastalé situaci nedocenitelný.

A poslední, Noam Baars,“ kolem půlměsíčitého stolu to mírně zašumělo, „je vyučený hodinář a zkušený elektrotechnik. Bude pracovat ve vývojové sekci s Georgem Bainsem a Istvanem Farrem. Kromě toho se osvědčil v bojových akcích a jeho podíl na úspěšném dokončení mise byl nezanedbatelný.“

Vtom se zvedl bledý a vrásčitý Eker Eliam, natáhl svůj želví krk směrem k nám a stařecky roztřeseným hlasem se ujistil:

„Kapitáne Davi, říkala jste Baars?“

* * *

Šum hlasů kolem stolu v sále ještě výrazněji zesílil. Ve mně hrklo.

„Ano, říkala,“ potvrdila Sariah. „Domnívám se, že jde o syna Simeona Baarse, tajemníka První rady, který byl i se svou ženou Agnes zavražděn během Babylónského převratu. Doba jejich zmizení se shoduje s Noamovou výpovědí. Po incidentu byl pravděpodobně v utajení převezen svým dědem Arminem Baarsem do Aramejského distriktu a vychován v klasické řemeslnické pospolitosti. O dějinách digitálního věku a následných vládních strukturách toho ví jen málo. Armin Baars jej chtěl zřejmě uchránit. Pro Noama bylo v dětství bezpečnější nic nevědět. Bohužel, Armin Baars se nedožil věku, kdy by mohl vnukovi objasnit celou skutečnost.“

Stál jsem obklopen Georgem, Zivou a Penuelem v té elektrickým výbojem ozářené místnosti a na okamžik jsem ucítil, jak se mi podlaha propadá pod nohama. Tak jsem se přece jen nemýlil. Sariah měla svůj důvod, proč uspořádala tak rychlou akci na mou záchranu. Všechno začínalo dávat smysl. Včetně dědečkovy snahy předat mi své vědomosti o využití a výrobě elektrických obvodů.

„Jestli je to pravda,“ ozval se statný Andrej Krylov, „jestli jste nám, kapitáne, opravdu přivedla ztraceného potomka První rady… Váš otec, Chaziel Davi, by na vás byl skutečně hrdý!“ pronesl a Sariah, pokud to vůbec šlo, působila ještě sošnějším dojmem než dřív.

„Pane Baarsi,“ oslovil mě generál Feivel, „předstupte před členy Rady.“

* * *

Na takové množství otázek, které následovaly, jsem nebyl připravený. Netušil jsem, jak mám odpovídat, ve většině případů jsem odpověď ani neznal. Někteří starší důstojníci Rady, jak se ukázalo, věděli o mých rodičích víc než já. Znali dokonce matčino jméno za svobodna. Členové První rady, jejich rodiny a následní přívrženci odboje se vedli v patrnosti s obdivuhodnou důkladností.

Cítil jsem se polichocen a rostla ve mně hrdost nad rodiči a svým původem. Nicméně toho na mě bylo moc. Potřeboval jsem čas, abych se s tím vypořádal, nejlépe sám. Musel jsem to všechno vstřebat, pochopit, kdo vlastně jsem a co se ode mě očekává.

Příval myšlenek však přerušil generál Feivel:

„Na další dotazy bude jistě ještě čas. Kapitán Sariah Davi má pro nás ještě několik sdělení, která nesnesou odkladu, proto vás žádám, abychom ji vyslechli.“

Osazenstvo stolu utichlo, já ustoupil o dva kroky zpět a místo mě opět předstoupila Sariah.

„Vážení členové Rady, během aramejské mise jsme došli k přesvědčení, že situace je mnohem vážnější, než jsme se obávali.“

„Buďte konkrétnější, kapitáne Davi,“ oslovila ji plukovník Benedita Polanski.

„Máme důvod se domnívat, že Mesopotamis stojí na pokraji vojenského konfliktu.“

„Další nepokoje na hranicích distriktu?“

„Mluvím o hrozící invazi.“

9.
Invaze

Abych řekl pravdu, i s námi to trhlo. Sálem se opět rozezněl šum. Nejvíc bylo slyšet George Bainse. Generál Santiago Feivel požádal mohutným hlasem o klid. Ten se však nenacházel ani v jeho tváři.

Pak se ozval plukovník Eliam:

„Máte pro své tvrzení jakékoliv důkazy?“

„V posledním roce muselo dojít k nenadálému vývoji ve zbrojení pátracích a pravděpodobně i obranných sil režimu. Během našeho návratu jsme se střetli se skupinou tariqů. Jeden z nich měl u sebe tento předmět,“ Sariah přistoupila až k chromovanému stolu, ze lněného pouzdra vysunula ukořistěný obušek a položila jej před Santiaga Feivela.

„Co je to?“ zajímal se generál.

„S ničím takovým jsme se dosud nesetkali. Podle slov tariqa jde o zbraň zcizenou mrtvému slídilovi. Oproti běžnému obušku je tento schopný pouhým dotykem zcela paralyzovat nepřítele.“

„Prosím?“

„Elektrickým výbojem, generále.“

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto jistá. Noam Baars vám to může potvrdit.“

Přikývl jsem.

„To ovšem znamená…,“ nadechl se Ekel Eliam.

„Že Velká rada porušila úmluvu,“ dokončil rozhodně generál.

„To ovšem není všechno,“ přihlásila se Sariah znovu o slovo. „Jeden z našich členů, Katriel Vegh, byl během akce na záchranu Baarse postřelen. Na zdejší ošetřovně vyňali z jeho paže namísto klasického projektilu tuto o něco robustnější střelu s půlkruhovými výčnělky stočenými tak, aby náboj nebylo možné jednoduše vytáhnout,“ dvěma prsty pozvedla předmět do výše. „Generále, žádám vás o svolení jmenovat tým, který náboj přezkoumá a řekne nám, s jakou zbraní máme tu čest.“

„Svolení se uděluje, kapitáne.“

* * *

Následně nás generál Feivel požádal, abychom opustili jednací síň. Uvnitř zůstala pouze Sariah a osazenstvo půlměsíčitého stolu.

Bains vypadal, jako by ho zachvátila malárie. Byl bledý, potil se a třásl. Za jiných okolností bych se domníval, že v důsledku nedostatku svých bohatých mosulských kamarádíčků a jejich zboží prodělává absťák. Ale teď bylo jasné, že má strach.

Sám jsem situaci nijak zvlášť nerozuměl, ale pochopil jsem, že je vážná. Dokonce ani vždy protivné Zivě nebylo zrovna do řeči. Seděla mezi Georgem a Penuelem a nervózně kroutila palci.

Čekali jsme v předsálí téměř hodinu, než nás opět vpustili dovnitř a s námi asi dvě desítky nižších důstojníků, kteří se mezitím shromáždili kolem nás, aby si vyslechli závěr jednání Rady. Promluvil generál:

„Ve světle aramejské mise, pátrání kapitána Sariah Davi a výsledných, troufám si říci přímo skandálních zjištění vás musím informovat o aktuální politické a vojenské situaci.“

Důstojníci za stolem povstali, my byli zticha a upírali zraky na Feivelovu vážnou snědou tvář.

„Záměry režimu nastoleného Novou radou nikdy nebyly zcela jasné. Samozřejmě, že se neshodovaly s těmi našimi. Nyní se však zdá počínání Nové rady ještě nebezpečnější než dříve a díky výpravě, která se dnes až na několik drobných zranění v pořádku vrátila na sinjarskou základnu, jsme si byli schopni vytvořit o záměrech politického vedení Mesopotamis jistý obraz. Dnešek potvrdil mnoho obav, které nás už roky tížily,“ dodal a my si museli připustit, že předchozí Sariažina řeč udělala na radu dojem. Ostatní její členové včetně obecenstva jen tiše naslouchali.

„Záležitosti, o nichž budu mluvit, byly dosud předmětem mnoha diskusí a spekulací. Ukazuje se, že v průběhu několika posledních let se Nová rada nezdráhala překročit, ne-li přímo ignorovat body Obecné úmluvy. Místo aby dohlížela na udržitelný stav civilizačního kontinua a ochraňovala křehkou rovnováhu mezi technickým vývojem, vojenskou silou a právy jedince, rozhodla se jít cestou řízeného pokroku.“

Mezi nižšími důstojníky zavládl zvláštní neklid. Žádný si pochopitelně nedovolil ani hlesnout, nicméně v jejich řadách rostlo napětí. Cítil jsem ho za zády, a co víc – sdílel jsem ho.

„Již nyní disponují policejní, špionážní a bezpochyby i vojenské jednotky technologií, kterou neznáme a která dalece přesahuje omezení stanovená Úmluvou. Naším úkolem bude zjistit, kam až touto cestou v tajnosti dospěl technický pokrok, proti jakým silám stojíme my a naši spoluobčané a za jakým účelem Nová rada vydala tak fatální příkaz ke zbrojení. Plukovník Eker Eliam dnes jmenuje kapitány výzvědných jednotek,“ oznámil generál a na zlomek vteřiny spočinul očima na tváři jmenovaného, jenž byl se svým úkolem plně srozuměn. Následně Feivelův pohled přelétl k dalšímu z důstojníků rady:

„Major Andrej Krylov bude velet týmu, který podrobí nalezené zbraně odborné analýze za účelem je replikovat, případně zdokonalit, abychom byli schopni s nepřátelskými silami udržet krok. Tím omezíme potenciální ztráty v případě ozbrojeného konfliktu.“

Neklid v řadách nižších důstojníků rostl. Nikdo z nich neočekával, že se stanovisko rady, k jehož oznámení byli přizváni, ponese v tak závažném duchu.

„Nová rada se připravuje na válku,“ pokračoval generál. „My musíme zjistit, proti komu má být vedena. Aramejská mise potvrdila, že vojenská strategie Uroboros, která se stala součástí Ištařiných her, je vládní projekt, který má za úkol najít a vycvičit nejlepší vojenské stratégy. Ti jsou nyní předmětem důsledných přezkoumání původu a politického smýšlení. Uroboros již nelze déle považovat za pouhou disciplínu Ištařiných her, jde o elitní výcvikové centrum pro boj s nepřítelem.“ Napětí kolem nás téměř vibrovalo. Cítil jsem, jak se ta nahlas vyřčená rizika náhle stávají opravdovějšími. A zdaleka jsem nebyl sám.

Než generál Feivel svůj proslov zakončil, významně se rozhlédl po přítomném obecenstvu.

„Musíme být připraveni čelit konfliktu, ať už bude cílem ozbrojeného útoku Mesopotamis, nebo to budeme my.“

* * *

„Co je to, ta Úmluva?“ zeptal jsem se cestou z jednací síně zpět na ubikaci obrýleného Istvana Farra.

„Že žádná vláda analogového věku, dokonce ani za účelem udržení jeho stability, nepoužije prostředky věku digitálního,“ vysvětloval hlasem, který jako by nikdy nedospěl, a kráčel se mnou pod zářícími obloukovými lampami.

„A co tu děláte vy?“ obrátil jsem bradu k osvětlení.

„My už nejsme vláda,“ zahýkal. „Co se odboje týče, vždycky platilo, že účel světí prostředky. Mysli si o tom, co chceš, ale bez téhle trochy pokrytectví bys tu nikdy nebyl v bezpečí.“

„Nic si nemyslím,“ zabručel jsem.

„Rozuměj, nebyli bychom nuceni budovat podzemní základnu a žít tady zalezlí jako píseční červi, kdyby Nová rada nesvrhla tu starou. Nedala nám na vybranou,“ odmlčel se. „Navíc nikdo tu netvrdil, že režim První rady byl ve své době bezchybný. Když prakticky zlikviduješ civilizaci a vrátíš ji někam k vynálezu parního stroje, nemůžeš čekat, že se to obejde bez komplikací. První radě byla Obecná úmluva svatá. A očekávala – asi naivně – že ji bude dodržovat i stávající Nová rada.“

Zastavili jsme a Istvan se rukou bez prstů opřel o výsuvné dveře mé kajuty.

„Obecná úmluva,“ pokračoval, „si nechávala zadní vrátka. Netvrdila, že budeme bránit přirozenému pokroku. Jenom, že je nutné k němu dojít postupně a přirozeně.“

„Lépe řečeno znovu,“ neodpustil jsem si poznámku.

„Přesně tak. Znovu,“ souhlasil. „Rozhodně se vyspělá technologie nesmí stát zbraní elit a nástrojem útlaku těch, kterým je zakázána. Což se právě teď děje. Když budeme úplně důslední, my jsme zatím ještě pořád Úmluvu neporušili. My jsme nikoho nenapadli, tím spíš ne hůř ozbrojeného soupeře. A je otázka, jestli kdyby, říkám kdyby, došlo k revoluci, bude odboj První rady ctít režim analogového věku. Myslím, že posledních třicet let nám jasně ukázalo, kde jsou jeho slabiny.“

„Lidi si pamatují.“

„Přesně tak. Špatně, ale pamatují. I První rada, jakkoliv ctila Obecnou úmluvu, se nikdy nezbavila zkušeností předchozích generací. V Mesopotamis je hned několik přísně střežených knihoven, kde jsou uloženy informace o veškerém vědeckém pokroku digitálního věku, od technologie po genetické inženýrství. Prvotní idea byla zcela v pořádku, lidstvo se musí poučit se své minulosti. Ale jak to vypadá, to, co se snaží udělat Nová rada, je vzít minulost, jak v těch knihovnách a archivech leží, a znovu ji uskutečnit.“

* * *

V noci jsem měl neklidné spaní.

Nerušilo mě hučení ventilátorů, které soustavou šachet vháněly do podzemních prostor čerstvý vzduch. Spíš mě tížily vzpomínky na rodiče a dědu, který mě vychovával a ukrýval. A taky otázky, spousta otázek. K čemu to všechno bylo? Jaké je v nově objeveném světě, světě s minulostí, mé místo?

Položil jsem Istvanovi ještě spoustu dotazů. Některé se týkaly Urobora a jiných civilizací. Nedokázal jsem si představit, že tam venku, za hranicí rozrůstajícího se města, tam, kam nesahají bloky domů, přímořské distrikty, dokonce ani základny zalesňovacích strojů, je ještě něco jiného než neprostupné lesy. A za nimi pak možná pustiny a krátery po vybombardovaných metropolích, vojenských základnách a jaderných elektrárnách.

Ale co jsem o tom všem mohl vědět? I kdyby náhodou nějaká informace pronikla informačním embargem režimu Nové rady, do oblasti Ukhaidiru, kde jsem vyrůstal, by se stejně nedostala. Tím spíš ne k běžnému hodináři, co má svůj malý krám a spravuje orloje.

Na pomyslném černém trhu bylo naopak k mání tolik různých báchorek, že nemělo smysl se jimi zabývat. Brzy jsem se naučil vnímat je jako zoufalou snahu namluvit si, že existuje něco jiného než tohle gigantické prašné město obklopené neobyvatelnou souší a oceány Země.

A teď mi tenhle kluk se středoevropskými kořeny vykládal o hlídkách na severu a východě a o ozbrojených přístavech na jihovýchodě… Proč tam asi jsou? Šlo snad celou tu dobu o preventivní opatření? Mohli jsme se desítky let domnívat, že jsme zůstali sami? Že nikde jinde na planetě lidská rasa nezaložila útočiště podobné tomu našemu?

Možná jsme byli naivní, možná to patřilo k ideologii analogového věku. Možná politika První rady Mesopotamis opravdu nebyla tak bezchybná, jak se snažila a možná ještě snaží vypadat.

To všechno se mi honilo hlavou tam a zase zpět, a když jsem náhodou usnul, obtěžovala mě má vlastní přirozenost a fakt, že jsem jí už dlouhou dobu nedal průchod. Čím delší čas jsem trávil bez přítomnosti ženy, respektive bez možnosti ji s jejím laskavým svolením použít ke svému uspokojení, tím víc se mi vracely temné představy. A za nocí, jako byla ta první v Sinjaru, kdy jsem byl zesláblý a na pochybách prakticky o všem, co jsem si myslel a čemu jsem do té doby věřil, převažovaly nad vůlí je potlačovat.

Ve snu jsem svou ubikaci sdílel s vysokou Euroasijkou plných rtů a tvarů. A zatímco jsem jí vnikal mezi nohy a její vykloubené paže ležely bezvládně rozpřažené přes lněnou přikrývku, pevně jsem jí svíral tenké hrdlo. Dlouho. Dokud její pleť nezmodrala. Používal jsem její tělo, svíral ho a lámal, a přitom ronil slzy lítosti.

Když mě obdobný sen vzbudil té noci potřetí, zjistil jsem, že ty slzy byly skutečné.

10.
Na sever

V průběhu následujících dvou týdnů jsem podzemní prostory sinjarské základny neopustil. Většinu času jsme trávili s Istvanem Farrem v rozlehlých halách, jedno poschodí pod našimi ubikacemi. Tam se nacházelo sinjarské vývojové středisko.

Zařízené výrobní haly měřily desítky sáhů na délku a osvětlovaly je tytéž obloukové lampy jako chodby základny. Mým úkolem bylo v prvé řadě rozebrat elektrický obušek a do detailu rozkreslit a popsat jeho výrobní technologii. V podstatě nešlo o složitý princip. Své první nákresy s popisy a instrukcemi k sestavení jsem našemu vedoucímu důstojníkovi, bledému majoru Andreji Krylovovi, donesl již na sklonku následujícího dne po jednání Rady.

Obušek pracoval tak, že napětí z jednoduchého akumulátoru se v zesilovacím obvodu zhruba půlmilionkrát znásobilo. Součásti obvodu tvořily oscilátor měnící kmitočtovou charakteristiku proudu a kondenzátor umožňující uchování energie potřebné k vytvoření výboje. Elektrický proud se přiváděl na elektrody a ty už stačilo jen přiložit k tělu útočníka. Prosté.

Krylov nechal mé plány překreslit a okamžitě vydal příkaz k hromadné výrobě. Té se ujalo několik desítek pracovníků. Část z nich měla za úkol skupovat na černém trhu potřebný materiál a nepozorovaně jej přinášet na základnu, zbytek se věnoval samotné konstrukci obušků v nejrozličnějších podobách a coby součásti tupých zbraní.

Význam náboje se zpětně mířícími půlkruhovými výčnělky, který vyňali z Katrielovy paže, se ovšem odhalit nepovedlo. Po dlouhém snažení se nám podařilo rozříznout plášť duté střely, ovšem vnitřek náboje se poškodil. I tak jsme však vytušili, že se pod pláštěm skrývala nanejvýš sofistikovaná technologie.

S ničím podobným jsme se dosud nesetkali. Neměli jsme ponětí, jakému účelu měla střela sloužit ani co přesně se nacházelo uvnitř. Nezbývalo tedy než se v našich omezených technických podmínkách věnovat zdokonalování vlastních mechanických střelných zbraní, které sinjarští odbojáři už používali.

Pro ten účel jsem Krylovovi předložil ke schválení několik plánů na malé opakovací samostříly se zásobníkem a hodinovým mechanismem, který je poháněl. Krylov, přestože se mě neustále pokoušel směřovat k návrhům a výrobě časovaných náloží, kupodivu přijal mé plány s povděkem.

Princip samostřílu byl jednoduchý. Stačilo pouze předem naplnit pásový zásobník a natáhnout svinovací pružinu. Samozřejmě o dost silnější, než jaká pohání běžné hodiny. Zbytek už vykonala soustava drobných převodů a malých lankových kladek. Spoušť uvolnila natažené lanko tvořící tětivu a ta, poháněna pružnými rameny, vymrštila tři palce dlouhou bronzovou jehlici, která se během pokusů spolehlivě zabodla hluboko do dřevěného trámu i na vzdálenost deseti sáhů. Po výstřelu mechanismus tětivu opět napnul a do drážky vtlačil další náboj. Během druhého týdne se mi podařilo převody ozubených kol vyladit tak, aby na jedno natažení zvládla zbraň vystřelit víc než patnáctkrát.

Po úspěchu s prototypem jsem se pustil do nákresů složitějších opakovacích zbraní a do slíbených časovaných náloží. Základní podmínkou bylo minimalizovat rozměry mechanismu. Sestrojit titěrný hodinový strojek, který by se dal jednoduše načasovat a který by dokázal ve stanovený čas odpálit nálož.

Se samotnou konstrukcí jednotlivých zařízení jsme se většinou namáhat nemuseli. Víceméně sériovou výrobu už obstarával další tým pracovníků celkem samostatně. I tak jsme u stolu nad součástkami, jejich skládáním a tavením drátů trávili denně alespoň šestnáct hodin. Nezřídka jsme, já a Istvan, chodili spát uprostřed noci, abychom brzy ráno opět vstali a mohli v práci pokračovat.

Ne, že by tady časové údaje tolik znamenaly. Když žijete několik týdnů zavření v podzemí bez přístupu slunečního světla a přirozených změn klimatu, ztratíte přehled, zda je den, či noc. Jediné, co vás o tom ujišťuje, jsou všudypřítomné ukazatele času.

Sariah i bratry Veghovy jsem vídal pouze u hromadných večeří, skládajících se většinou z čerstvého pečiva, sýra a vajec, nebo když se přišli podívat do dílny.

George Bains zatím na jiném oddělení pracoval na vývoji radiotechniky a čas od času nám díky telegrafickému spojení mezi jednotlivými odděleními základny poslal zprávu. Jednoho dne však přiběhl, právě když jsem do upraveného kryptexu vkládal hodinový strojek spouštějící kouřovou nálož.

Zdál se nadšený a rozrušený.

„Na, dělej, podrž to! No tak vezmi to do ruky!“ podával mi menší mosaznou krabičku s průduchy, teleskopickým prutem a tlačítkem.

„Dělej, dej to k uchu. Tak. A teď poslouchej. Já se vrátím.“

„Celou dobu to mám poslouchat?“

„Celou dobu! Rozhodně!“

Vzápětí zmizel. Ani po několika minutách se však z úhledné krabičky kromě ustavičného přerývavého chrčení neozvalo nic. Otrávený George Bains si přístroj opět odnesl a ve mně zanechal hluboké pochyby o svých schopnostech.

* * *

Tu noc se mimochodem odehrála nanejvýš podivná příhoda.

Zrovna jsem se vrátil do své kajuty. Už delší čas jsem poznával nový rozměr toho slova. Pocit, že chcete odejít, ale kolem vás se prostírá oceán plný mořských dravců… Tedy vrátil jsem se do kajuty, zatáhl za sebou dveře a zamkl. Stačil jsem se zout, když na dveře někdo zaklepal.

Nerozsvěcel jsem. Malým okénkem nade dveřmi do kajuty stále pronikalo slabé světlo z chodby. Nic víc jsem pro pohyb v místnosti ani nepotřeboval.

Za dveřmi stála Ziva. Otevřel jsem. Ihned mě zatlačila dovnitř a zavřela za námi.

„Co si myslíš, že s náma chtějí udělat?“ zeptala se chvatně šeptem.

„Co by měli dělat?“ sundal jsem ze sebe její ruce. Teď teprve jsem si všimnul, že za mnou přišla oblečená do erárního negližé, a při tom zjištění se mi v hrdle cosi sevřelo.

„Už jsi slyšel, že pojedeme na sever?“

„Ne.“

„Tebe to nechává v klidu?“

Mlčel jsem.

Ziva začala bosky rázovat místností.

„Tys věděl, že nás vyšlou na misi?“

„Dalo se to čekat,“ utrousil jsem a radoval se ze své výhody. Mě totiž nepřekvapovalo už skoro nic. Tím spíš ne další cestování. Vlastně jsem se na změnu docela těšil. Tady v podzemí už začínám být na svoje poměry přece jen příliš dlouho.

„Nikdy jsem nebyla na žádné misi.“

Že by se v ní ozývala ta malá holka, kterou celou dobu maskovala protivnými poznámkami? Na okamžik se mi tomu chtělo věřit. V jejím tónu zaznívalo cosi jako pokora.

„A jsi si jistá, že jedeš taky?“ zeptal jsem se, i když jsem tak trochu tušil, že ji dopálím. Jenže se nestalo vůbec nic.

„Říkala mi to plukovnice Polanski, dostala prý na starosti velení nad pohraničními misemi na severu.“

„Ty jsi mluvila s plukovnicí?“

„Sama si mě našla,“ pronesla a její hlas byl najednou plný naivity a zranitelnosti. Upřímně, stále jsem si nebyl jistý, k čemu nám Ziva může být na cestách dobrá. A znervózňovalo mě, že všichni ostatní to nejspíš vědí.

„Jde přece o obranu země, ne?“ dodala a mně svitlo.

„Uroboros.“

„No jasně. Uroboros,“ souhlasila. „Jestli se na hranicích něco děje, měla bych poznat, jaký bude další krok.“

„Už ses pochválila dostatečně?“ zabručel jsem. Ani tentokrát ji to ovšem nerozladilo. Pouze zacouvala ke mně, a to tak blízko, že se svým pozadím dotkla mého klínu.

„Nebuď na mě zlý… Já jsem přece jenom ustrašená holka…,“ začala přehrávat. A navíc dost okatě. Přitiskla se a pomalu, mrouskavě zavrtěla pánví.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi nedošlo, co měla za lubem. Ale co na tom. Před očima se mi zajiskřilo a hlavou mi prolétlo mnoho a mnoho obrazů. V rychlém sledu. Pěkných i těch méně pěkných, které jsem přivolávat nechtěl. Všechno naráz se smísilo, vybouchlo a já Zivu prudce otočil čelem k sobě.

Na to čekala. Stoupla si na špičky a já ji k sobě přitáhl…

Ziva nejspíš zjistila, že po zlém se mnou nic nesvede. Na fracky já nebyl. Fracky, ty jsem měl chuť fackovat. Jediný problém tkvěl v tom, že všem ostatním jsem mohl snadno ublížit, kdybych se přestal kontrolovat. A to Ziva nevěděla. Nevěděla, jak si na mě dávat pozor.

Dokud bude hrát ustrašenou a roztouženou, bude všechno v pořádku, říkal jsem si. Třeba není tak hloupá.

Jenže pak jsem klečel na zemi s hlavou mezi jejími stehny, ona je udýchaná prudce sevřela a prohnula se v zádech. Poté se vydýchala, vstala, shrnula si noční košili a vydala se ke dveřím.

Nechtěl jsem ji zabít. Sám sebe jsem hodiny a hodiny přesvědčoval, že jsem nechtěl zneužít její tělesné slabosti a svého hromotluctví, že jsem… Jenomže jsem lhal. Tak je to.

11.
Slídilové

Ačkoliv jsem se tomu zprvu zdráhal uvěřit, zpráva o misi na severu byla skutečně pravdivá. Od našeho příchodu na sinjarskou základnu uplynulo šestnáct dní a do jejího opuštění nám zbývaly necelé dva. Takzvaný sever ležel nedaleko. Jestliže dopoledne vyrazíme, se soumrakem bychom se měli nacházet na hranici, za níž souvislá hradba domů Mesopotamis končí a následují už jen tu a tam strategicky rozmístěné základny zemědělských nebo lesnických strojů. Nedokázal jsem si představit, jak vypadá krajina bez městské zástavby, bez ulic a zdí nekonečných domovních bloků, viaduktů, potrubních přemostění… Vlastně jsem nikdy nic jako krajinu – hodnou toho jména – neviděl.

Dostat se za hranice města však nebylo primárním cílem mise. Ve skutečnosti šlo o to, naklonit si informátora. Dobrého informátora. Mnoho těch, kterými První rada dříve disponovala, již nebylo aktivních a my potřebovali nejen někoho, kdo zná situaci v pohraničí, ale kdo by zároveň sloužil jako výkonný informační uzel.

Takovému jedinci jsme byli ochotni učinit výhodnou nabídku. Ochranu v případě konfliktu zájmů s režimem nebo finanční kompenzaci za to, že část zpráv, jež se k němu donesou, předá nám.

Většina obchodníků cestovala a měla své zdroje, ale dalo se předpokládat, že do křížku s režimem se jen tak pouštět nebudou. Existoval pouze jeden druh obchodníků, který měl přístup ke všemu, co potřeboval vědět, a s informacemi mohl nakládat dle libosti, aniž by mu hrozila návštěva hlídačů. Obchodníci se ženami. Respektive službami, jaké jsou jen ženy schopny poskytnout.

Takoví se nacházeli leckde. Ti nejbohatší a nejvlivnější pochopitelně sídlili v místě, kde o zákazníky nebyla nouze. Tedy v centrech obchodu nebo výroby toho kterého obchodního artiklu.

Pro naše účely byla ideální městská čtvrť Tušpa, nejsevernější bod Mesopotamis, ležící přirozeně na Dvanácté hodině, tedy jedné z největších dopravních magistrál. Navíc šlo o horskou hraniční čtvrť s bezprostředním přístupem k zemědělským, lesnickým nebo obranným divizím, pracujícím vně města. Předpokládali jsme, že nebude nutné dostat se k těmto jednotkám osobně, ale postačí navštívit muže jménem Gaston Didier. Ten vedl největší a zároveň nejluxusnější nevěstinec v oblasti.

* * *

Nastoupili jsme do vlaku jednoho z šesti prstenců Chammurapiho lokomočního okruhu, které se otáčely po směru hodin.

Hrozba přepadení tariqy narůstala teprve při cestě napříč pouštními distrikty. V Urartu bylo oproti tomu celkem bezpečno. O šedesát mil dál jsme vystoupili a nalodili se na gigantickou paroloď Ziusudra a pluli proti proudu levého přítoku řeky Tigridu.

Já s Georgem Bainsem jsme postávali opření o kované zábradlí levoboku. Uvažoval jsem nad tím, proč jsme s sebou vzali právě radiotechnika, kterého jeho pověst nejspíš několikanásobně předčila. Odpověď mě překvapila. Jak mi v ústraní vysvětlil Penuel, důležitou roli při výběru sehrály především Bainsovy znalosti prostředí. Respektive bohaté zkušenosti s návštěvami zařízení ne nepodobných tomu, jaké vedl Gaston Didier.

„Ať už je jakýkoliv, Bains ví ze všech nejlíp, jak to v bordelu chodí,“ ano, přesně tak to Penuel řekl. Pravda, nabízelo se to jaksi samo. Bains byl od pohledu ten typ. Žil v Mosulu, k penězům neměl daleko, a jak moc se mu líbí ženy, to jsme na tanečním vystoupení před tamním chrámem viděli všichni.

Pozorovali jsme měnící se ráz krajiny. Tratě řetězových vlaků vedoucí po obou březích musely nyní překonávat překážky postavené do cesty samotným terénem. Přibývalo mostů a tunelů. Rostla výška budov.

Když Ziusudra doplula do míst, kde kopce přerostly v hory, vytratila se pozemní infrastruktura, jak jsem ji znal. Postrádala tu význam, protože terén byl příliš nerovný. Přesto se tady místem neplýtvalo. Téměř každý čtvereční metr byl zastavěný nebo přemostěný prampouchy, potrubním vedením či několikaúrovňovými mosty. Ty ale nahrazovaly ulice a vedly nad průrvami mezi deseti-, patnácti- i dvacetipatrovými stavbami připomínajícími věže i lodě katedrál.

Jako první z nás vystoupil na pevninu Bains a zhluboka se nadechl, jako by se vítal se starou známou vůní domova. Za ním jsme šli já, Sariah a Penuel. Katriel se stále léčil na základně, jeho zranění po projektilu se špatně hojilo. Následoval nás malý, poněkud obtloustlý Horacio Xaver, který v tomto případě zastupoval právně-finanční stránku mise. Jinými slovy, reprezentoval by banku – kdyby První rada něco jako banku měla. Jeho podpis platil, jeho hlava a pravá ruka zodpovídaly za všechny finanční toky organizace. Podle toho byl také oblečený. Brokátová vesta, pruhované kalhoty, mohutný opasek s ještě mohutnější sponou, a především kašmírový frak a vysoký klobouk s plochou střechou. Díky němu a půvabu kapitána Sariah jsme po celých osm hodin plavby patřili k nejváženějším pasažérům Ziusudry.

Poslední vystoupila na břeh Ziva, v koženém korzetu a sukni, vysokých botách a s menším a také plochým kloboukem zelené barvy. Minula mě bez povšimnutí, obešla Bainse, stále vychutnávajícího familiární klima, a bez sebemenší snahy o korektnost prohlásila:

„Smrdí to tu děvkama.“

Několik žen s nemluvňaty uvázanými šátkem k tělu a pánů v cylindrech se na nás překvapeně ohlédlo.

George Bains pouze uznale přikývl. Vykročili jsme k širokému kamennému schodišti stoupajícímu na úroveň druhého podlaží. To se dále větvilo na menší uličky a mosty mezi stěnami budov, kde se shrbenými zády žebráci čekali na almužnu. Mnohým z nich chyběla nějaká končetina a nejspíš už se stali součástí zdejšího inventáře. Jiní sem pravděpodobně docházeli jako do zaměstnání, žebrat právě tady se, jak se zdá, vyplácelo.

Od chvíle, kdy Ziva odešla z mé kajuty v sinjarské základně, se mnou nepromluvila slovo. Ne, že bychom se tolikrát potkali, ale očekával jsem alespoň známku vděčnosti za naplnění jejích potřeb. A proti všemu očekávání také jaksi gratis, za což bych ji býval, pravda, nejraději zabil. Možná měla holka pro strach uděláno. Anebo byla prostě jenom blbá. Nicméně mě tížilo, že nebýt rychlosti, mrštnosti a rozhodnosti jejího odchodu, byl bych jí ublížil, opojený směsicí chtíče a hněvu. Nejnebezpečnějším koktejlem, jaký mi kdo mohl namíchat. Koktejlem, který před mnoha lety, k mé hanbě, málem stál jednu hebrejskou ženu život. Naštěstí utekla. S několika pohmožděninami a vykloubeným zápěstím, ale utekla. Ištařin amulet, který po ní zůstal utržený v mé posteli, jsem od té doby nosil na hrudi jako připomínku, že nejsem bez hříchu a že k hlubinám své mysli musím přistupovat s pokorou a bázní.

Obešli jsme náměstí, což v Tušpě znamenalo velmi široké triforium obepínající čtyřstěnnou věž, na níž několikasáhové ciferníky složitých orlojů do všech stran ukazovaly čas a pohyby vesmírných těles.

Za jedním z krakorců stál u portálu vysoký muž připomínající vzezřením lokaje. George Bains zrychlil krok, přistoupil k němu, zdálo se mi, až neslušně blízko, a s pohledem upřeným do portálu cosi neslyšně pronesl. Lokaj se servilním výrazem ukázal pod prampouchy směrem ke schodišti, které v dálce obepínalo věž kruhového půdorysu. Poté popřál Bainsovi příjemný zbytek dne, podal mu ruku a já zahlédl, jak z dlaně do dlaně téměř nenápadně putují dva blýskavé rijály.

„Jdeme dobře. Pořád rovně, kolem věže o pět poschodí výš a přes viadukt doprava, na konci bloku by to mělo být,“ shrnul Bains a my ho následovali.

* * *

Soumrak zahalil spodní patra do šera. I naše stíny se nyní slily se stíny staveb. Nad námi se však viadukty stále zlatě leskly a postavy, které přes ně přecházely, ty temné siluety ve výši, působily náhle jako přízraky. V ovzduší voněla káva a kvalitní tabák.

U schodiště obtáčejícího se kolem věže mě Sariah popadla za rukáv. Zvolnil jsem krok a následoval její pohled. Dvě poschodí nad námi, na rohové římse, jsem pak rozpoznal nehybného slídila.

Postava v černém plášti s očima zakrytýma neprůhlednými brýlemi nyní shlížela kamsi před naši skupinku. Ruce spuštěné podél těla, stále však jaksi připravené sáhnout po čemkoli, co přidržoval dobře vybavený kožený pás.

Za okamžik členité fasády odhalily dvě další, navlas stejné postavy. Jedna stála na protější římse, druhá o poschodí výš, uprostřed viaduktu.

Horacio Xaver oddechoval ztěžka a nahlas. Penuel mu položil ruku na rameno.

„Jdeme dál,“ sykl jeho směrem.

Právě teď by bylo příliš podezřelé uhnout z cesty, navíc nebylo kam. Museli bychom se obrátit a jít nazpátek. To už by byli slídilové za námi.

Přes kamennou dlažbu teď z rozměrné brány pomalu vycházela skupina mužů. Čtyři z nich nesli těžkou zdobenou truhlu. Další vpředu jim očividně velel. V tom okamžiku nejvýše stojící slídil nehlučně opustil hranu viaduktu.

Z nějakých pěti šesti sáhů dopadl na muže v čele. Srazil ho k zemi a kolenem rozmáčkl jeho hlavu o dláždění.

Ženy v ulici začaly vřískat. Ani Horacio se neubránil výkřiku a urychleně se klidil ke straně ulice. K té, která sousedila se stěnou budovy.

Po dopadu natáhl slídil obě ruce k zátylku a vmžiku švihem rozpažil. Jednoho z mužů nesoucích truhlu zasáhlo do hrdla ostří vrhacího nože. Ve stejnou chvíli potkal tentýž osud i jejich osamělého spojence na protější straně. Ten měl nejspíš situaci jistit, nicméně bylo poněkud pozdě.

Zbývající tři muži upustili truhlu. Slídil od boku postupně vrhl v rychlém sledu tři hvězdice. Jedna z nich našla svůj cíl a prořízla krkavici. Dvojice přeživších sáhla po zbrani. Cosi opět proletělo vzduchem. Snad ocelové lanko. Omotalo se muži kolem paže a škubnutím jej strhlo směrem k slídilovi. Nešťastník ztratil rovnováhu a nedobrovolně naběhl rovnou na vytasenou dýku.

Poslední živý zmáčkl spoušť revolveru.

V ulici zavládl chaos. I my, do té doby zkoprnělí, jsme následovali Horacia a klidili se stranou.

Slídilovi posloužilo nabodnuté tělo coby štít a pochytalo celkem šest výstřelů. Na tuto chvíli nejspíš čekal. Svou dýku opět vytáhl z hloubi mužových útrob, vymrštil se na víko truhly a vrhl ostří tak, že střelci projelo hrtanem.

Vyděšený dav panikařil. Z okolních uliček se ozýval jekot. Stejně tak z těch pod námi, kam se tělo střelce sesulo a s ošklivým žuchnutím dopadlo na hlavu.

Zbývající dva slídilové na římsách se ani nepohnuli. Jednomu z nich ostré zapadající slunce na okamžik osvítilo bledou tvář pod kápí a široký škleb s ostrými zuby. Slídil, který odvedl svou práci, zatím otevřel truhlu, vytáhl z ní několik mincí, načež je opět nechal dopadnout mezi ostatní.

„Co t-to mělo z-znamenat?“ hlesl Bains, přilepený ke stěně, zatímco Penuel mávnutím zavelel, abychom se přidali k davu a pokusili se scénu obejít.

Kolem už se začali houfovat hlídači, aby převzali kontrolu nad situací a zabránili davu přiblížit se k truhle.

„Padělatelé,“ odvětil z davu stařík, jenž zaslechl Bainsova slova. „Vypátrali dodávku padělaných rijálů.“

„Umíte s-si p-představit, kolik t-to bylo p-peněz?“ koktal ještě rozrušený Bains. Dost možná nikdy neviděl zemřít tolik mužů najednou a tak brutálním způsobem. To my, kteří jsme znali pouštní distrikty, bychom mohli vyprávět.

V ten okamžik se po nás slídil ohlédl. Horaciovi ztuhly nohy. Pohled za černými brýlemi s lesknoucími se obroučkami přelétl naše tváře.

Následoval rychlý, těžko postřehnutelný pohyb. Penuelovo tělo se smýklo vpřed, ocelové lanko obtočené kolem zápěstí. Slídil se zapřel za obrubu ulice a mrštil Penuela přes okraj.

12.
Nevěstinec

Byli jsme bezmocní.

Neměli bychom šanci ani proti jednomu ze slídilů, natož proti třem.

Penuelovo tělo viselo na půl cesty mezi naší a spodní ulicí, a zatímco jeho nohy se jaksi beztížně vznášely, lanko se zařezávalo ke kosti.

Slídil v černých rukavicích zabral a povytáhl jej tak, aby se Penuelova zachycená paže ocitla na úrovni hrazení. Omotal lanko kolem lokte a mlčky zaklekl. Měl teď přítelovu ruku na dosah a začal z ní odhrnovat rukáv.

Sariah zatím nenápadně vedla mne, Bainse, Zivu a Horacia kolem stěny ke schodištní věži.

„Nemůžeme ho tu nechat!“ sykla Ziva, ale pohled velitelky byl nesmlouvavý. I já jej zachytil a Zivu jsem postrčil kupředu. Horacia také. Sám by nejspíš neudělal ani krok.

Pak se ovšem stalo něco nečekaného. Slídil s hlasitým cvaknutím odpojil ocelové lanko a nechal Penuela dopadnout na níže položenou ulici. Tomu se podařilo svalit se do kotoulu a zastavit pohyb dřív, než by přepadl přes další hrazení.

Slídil se napřímil a pohybem ruky zavelel hlídačům, aby odnesli truhlu a odklidili mrtvoly. My seběhli kolem věže k nyní bezmála nehybnému Penuelovu tělu.

* * *

„Ne,“ hlesl krátce a zastavil nás dlaní.

Neřekli jsme ani slovo. V Penuelově pohledu se stále zračila napůl posvátná hrůza, napůl bezmocný hněv. Já na tom byl s pocity podobně.

Náhle jsem pochyboval, že by na zabití jednoho ze slídilů stačila pouhá trojice tariqů, z nichž jeden byl ještě vystrašený kluk. Buď nechtěl přiznat, že okradli již mrtvého slídila, nebo měli neuvěřitelné štěstí.

Penuel se pokusil vstát. Po pádu ovšem nemohl dostoupnout na jednu nohu. Na okamžik jsem se domníval, že má vyvrknutý kotník, možná dokonce zlomenou lýtkovou kost, ale po nějaké chvíli a s mou oporou se mu podařilo nohu rozchodit.

„Proč si vybral zrovna tebe?“ zeptala se Ziva. „A proč tě…“

„Proč mě pustil?“ řekl Penuel a na krátko se odmlčel. „Myslím, že si mě spletl s bratrem.“

„Cože?“ reagoval Horacio Xaver a naklonil vousatou hlavu.

„Myslel, že jsem Katriel,“ uvažoval raněný, „nějak… nějak musel vědět, že Katriela postřelili.“

„Jak?“

„Nevím. Ale podle mne hledal jizvu po kulce. Když ji nenašel, pustil mě.“

„To by znamenalo, že Katriela nepostřelili hlídači,“ uvažovala Sariah nahlas.

„To je přitažený za vlasy,“ nesouhlasila Ziva.

„Ale nemůžeme to vyloučit. Vypadá to, že slídilové znají naše tváře…“

Penuel nás utišil zdviženým ukazovákem a vyčkával. Zmatek a hluk nad námi pomalu ustávaly. Setrvali jsme nehnutě ještě minutu či dvě, než Penuel ten samý ukazovák namířil ke schodištní věži.

* * *

Ani jsme si neuvědomovali, jak dusné závětří nás obklopovalo u paty staveb, dokud jsme se nenacházeli na větrných viaduktech desítky sáhů nad zemí. Tady takřka hnízdil vysoko situovaný hampejz pro vysoko situovanou společnost.

Než jsme stanuli tváří v tvář kované bráně, ovázal si Penuel kolem poraněného zápěstí šátek a obhlédl škody na svých šatech. Na několika místech bude kabát potřebovat vyspravit, ale na to nebyl čas. Museli jsme doufat, že nevzbudíme pozornost.

U brány stáli dva portýři. Ti měli za úkol tahem za masivní páky otevřít samohybná křídla brány. Za branou jsme vkročili na ornamenty zdobenou mříž o rozměrech dimenzovaných pro zástup dvaceti, možná čtyřiceti lidí, uchycenou v postranních kolejích.

Ta se s trhnutím dala do pohybu. Nesla nás podél oken se zataženými závěsy, kterými pronikalo tlumené světlo olejových lamp, a kolem dalších a dalších ciferníků.

Bylo asi dílem rozmaru, že většina zdejších rafiček rozhodovala o druhu nápojů či omamných látek, jaké bychom toho večera měli konzumovat, o sexuálních polohách, jež bychom měli vyzkoušet, nebo druhu hazardu, který byl zrovna v kurzu.

„Tady se musejí utrácet miliony,“ pronesl Penuel a hvízdl.

Horacia Xavera ta poznámka evidentně rozladila a po zbytek jízdy na posuvné mříži pozoroval špičky bot a tvářil se sklíčeně.

„Nedívejte se nahoru!“ zvolal George Bains, když jsme projížděli pod řadou nezvykle tvarovaných luceren. Ano, podíval jsem se tam. A okamžitě jsem zalitoval. Světlo, které do té chvíle v lucernách nebylo, v tu chvíli doslova explodovalo a před nás se snesl vodopád jisker.

„Co to bylo?!“ ohradila se Ziva a protírala si oči – samozřejmě také neposlechla.

„Nevím, ale dělají to tak skoro všude,“ odvětil ochotně Bains.

To už jsme dorazili před další gardu portýrů. Mříž se zastavila tak, že navazovala na kamenný okraj rozměrného vchodu do chrámové stavby. Portýři nám pokynuli, že máme jít dál, my je uposlechli a přiklopýtali k dalšímu muži. Ten stál uprostřed červeného běhounu, ruce složené na břiše, na hlavě vysoký cylindr, na livreji dvě řady zlatých knoflíků.

„Dobrý večer,“ pozdravila Sariah.

„Bonsoir, co pro vás a vaše ctěné přátele mohu udělat?“

„Rádi bychom mluvili s majitelem, je-li to v tuto chvíli možné.“

„Eh bien, věřím, že bude-li to jen trochu možné, monsieur Didier vás laskavě přijme. Jaký je účel vaší ctěné návštěvy?“ neupouštěl od nanejvýš servilního tónu.

„Naše návštěva je čistě obchodní. Myslím, že za určitých podmínek by pana Didiera mohla potěšit.“

„Magnifique! Vaši zprávu monsieur Didierovi předáme, následujte, prosím, našeho zřízence, postará se o vaše pohodlí,“ zanotoval, načež hlasitě luskl prsty. Z každé strany se snad přískokem zjevil jeden pikolík a muž jim cosi sdělil. Poté nás jeden zavedl do salonku, zatímco druhý odspěchal příčnou chodbou kamsi do nitra tohoto… podniku.

* * *

Nikdy jsem neviděl takové ženy. Vysoké, majestátní, se stejně majestátními tvary, ňadry vyšněrovanými do výše i pevnosti. S krajkovými podvazky a cigaretovými špičkami, ženy od loďstva, od kuchyně, od pokojských služeb, ženy budící zdání bohatství i podružnosti, ženy pistolnice, švadleny i strojvedoucí. Ženy nejrůznějších barev a tónů pleti i národností. Vždy velmi spoře oděné, vyzývavé, dokonalé.

Po cestě do salonku, který jsme měli pouze pro sebe, jsme míjeli muže, kteří patřili, nebo alespoň dle mého mínění museli patřit, k nejbohatším ve městě. Majitelé velkých podniků na zpracování dřeva, výrobu paliv nebo těžbu niklu a cínu z hor za hranicí Tušpy. Dále pak muži přicházející z centra země, kteří tu měli své pohraniční rezidence, jelikož Tušpa bylo skvělé místo pro zábavu i odpočinek. Tušpa jako městský obvod prosperovala a podtrhovala tu zdánlivě nekonečnou propast mezi chudobou pouštních distriktů a okázalým přepychem úrodného půlměsíce, sevřeného dvěma řekami.

Po necelé hodině, kdy nám hostesky neúnavně nabízely kaviár, ořechy, hroznové i lahvové víno nebo kávu a kdy Penuelovi ošetřila ránu překrásná míšenka se zelenýma očima, dokonalou pletí a umně spletenými vlasy, opět přiklusal pikolík a odvedl nás chodbou ke dveřím do přijímacího sálu.

* * *

„Mes amis,“ oslovil nás štíhlý muž v tvídovém kabátě se stojáčkem, šikmým zapínáním a s fialově lesklým cylindrem posazeným do řídkých vlasů. „Čemu vděčím za tak nečekanou a troufám si říci neomalenou návštěvu?“ pronesl blazeovaně a uhladil si drobný, nicméně dobře voskovaný knírek.

„Omlouváme se, jestli vyrušujeme…,“ nakousl Horacio poněkud nedůvěřivě a sepjal ruce na kulatém břiše.

„Vyrušujete?“ přerušil jej okamžitě Gaston Didier. „Jestli vyrušujete? Do mého domu je zvykem přicházet v míru. Zřídil jsem jej, aby lidé našli, po čem touží. Ovšem vy…“

„Přišli jsme za vámi, aby…,“ nedořekla Sariah.

„Tss, tss, tss… Nechte mě prosím domluvit, ma chérie. Nikdy jste nestáli o mé přátelství. Nikdy dříve jste nenavštívili tento dům. Non! Et maintenant si ke mně nakráčíte ozbrojení.“

„Ale…“

„Dokonce ani ve chvíli, kdy se opovážíte žádat o služby mě osobně, v sobě nenacházíte dostatek důvěry… a to mne, Gastona, uráží. Přesto jsem vás nenechal u vstupu prohledat. Rozumějte, mě nikterak netěší připravovat lidi o pocit bezpečí. Mě nikoliv!“

„Jdeme, ten panák pro nás nehne prstem,“ cekla Ziva a otočila se na podpatku. Lokajové vmžiku semkli řady a zastoupili jí dveře.

„Ça belle jeune fille, et ça méchante… Mládí ale musíme jeho nerozvážnost odpouštět, není-liž pravda?“

Penuel jí jasným posunkem naznačil, aby se vrátila na své místo a pusu držela pokud možno zavřenou.

„Mais certainement, dám vám příležitost vysvětlit Gastonovi, že si od něj nežádáte nic, než aby vám zprostředkoval něco málo pozemské rozkoše,“ opět si pohladil knír, s palci ven zastrčil ruce do kapes a prohnul se v bocích.

Ze strany místnosti, kde stálo jedno velmi dekorativní kanape, pozorovaly celou komedii dvě stejně dekorativní dívky. Mladá zrzka a ještě mladší blondýna se dvěma culíky a koženým korzetem končícím pod prsy halenými do hedvábné košile. Ta nyní povstala, prošla se napříč místností, ukázala nám nohy, které krátká, stuhou uvázaná sukně téměř nezakrývala, a z lahve nalila Didierovi sklenici červeného.

„Dovolte, abych vyslovila lítost nad nepatřičností našeho příchodu,“ zkusila to znovu Sariah. „Zoufalá situace nás přiměla jednat rychle.“

„Někdo vám, jak se říká, šlape na paty? Dýchá vám za krk? Pase po vás…?“ tázal se Gaston Didier, zakroužil karmínovou kapalinou ve sklenici, labužnicky přivoněl a napil se.

„Možná ano, ale…“

„Ale to přece není moje starost, mademoiselle… nebo snad madame?“

„Madame,“ zdůraznila Sariah. Nejspíš vsázela na to, že by Gaston mohl vdaným ženám projevovat větší úctu.

„Gaston není spasitel,“ pokračoval vážně, „Gaston jenom poskytuje radost těm, kteří se umí odvděčit. Není jeho povinností vás chránit.“

„To jistě není,“ uznala Sariah.

„Chceme nějaké informace,“ neudržel se Bains. „A hodláme je koupit, jestli jde o tohle,“ stačil ještě dodat, než se mi ho podařilo umlčet. Ne, že by se mi tahle fraška líbila, ale odmítal jsem připustit, že jsme se sem táhli přes gardu slídilů naprosto zbytečně.

„Ach… ta bolest!“ úpěl Gaston. „Čím jsem si zasloužil takové pohrdání…? Řekněte!“ vyštěkl a blondýnka, která se dosud nevrátila na kanape, k němu přiskočila, zezadu jej objala a útlými dlaněmi mu konejšivě šmejdila po hrudi.

„Omlouvám se za našeho přítele, je příliš horlivý,“ řekl Penuel.

„Ma petite,“ oslovil dívku, „tohle zvládnu sám.“ Pak se otočil k nám: „Pojďte se mnou. Posadíme se a promluvíme si.“

* * *

Odebrali jsme se do přilehlé místnosti, z níž kromě dveří, jimiž jsme vešli, vedlo ještě dalších patero. Rozesadili jsme se kolem oválného stolu, který byl vlastně jen velkým zaskleným ciferníkem na šesti ornamentálních nohách. George Bains nespouštěl zrak z pozadí té dívky, kterou Didier nazýval Ma petite. My se cestou zdráhali cokoliv říct, aby nás ten šašek nebo holky, které měl na povel, náhodou neslyšeli.

„Brigitte, nabídni prosím našim hostům něco na osvěžení,“ požádal vysokou zrzku s podvazky a mašlí a pak si tiše palcem hladil bradu, zatímco pozoroval, jak nám jedna z jeho oblíbenkyň z karafy rozlévá víno.

Horacio Xaver zahlédl na stole silný svazek, z něhož se vyklubala obrazová kniha. Jakmile si ji však přitáhl a nahlédl do ní, s úlekem ji opět zavřel a jaksi intuitivně odstrčil směrem k Bainsovi.

„Ano, máme ty nejlepší aparáty na zachování vzpomínek. Každý si tak může odnést rozkošný obrázek, památku na chvíle zde prožité, nebo dosud neprožité. Náš zákazník, náš pán, že ano…“

„Vy sám také fotografujete?“ zkusila Sariah zahrát na přátelskou notu.

„Má největší vášeň, ma belle. Tam v rohu stojí můj osobní přístroj, můj nejmilejší,“ rozmáchlým gestem ukázal k fotoaparátu na trojnohém stojanu, z větší části překrytému černou plachtou. „Vždy jsem považoval za součást svého poslání zachycovat pomíjivou krásu a učinit ji trvalejší. Dokud vzpomínka a papír nezežloutnou a neztratí lesk, jako jednou všechno na tomto světě,“ pronesl a s opovržením se odvrátil od George Bainse, který s pootevřenou hubou lačně listoval hanbatými obrázky a olizoval si ret.

Pomalu jsem upíjel víno. Co jiného jsem měl dělat. Ostatní, jak se zdálo, měli nejspíš dost. Vydatného pohoštění se nám dostalo už v salonku, takže teď jenom zdrženlivě hladili stopku sklenky. Víno sice chutnalo jako šťáva cizokrajných plodů, ale rychle se mi po něm dělalo mdlo.

Do toho odkudsi přicupitala třetí dívka, a aniž pokrčila kolena, sklonila se k sedícímu Gastonovi. Bains se nahnul, aby z toho okamžiku vytěžil maximum. Začal jsem pochybovat, jestli to, že jsme ho vzali s sebou, nás nakonec neuvádí do nevýhodné situace. Možná se v bordelech vyznal, nicméně v bordelech jiné kategorie. V luxusním zařízení, jako bylo tohle, působil jako vypasený čuník na přehlídce závodních koní. Dívka svému pánovi cosi pošeptala a vyčkávala na příkaz.

„Děkuji ti, Bernadette… Madame, mademoiselle et messieurs, omluvte mne prosím na okamžik, těšte se zatím z darů tohoto domu. Zakrátko se vrátím a vyřešíme naši záležitost.“

Gaston se zvedl a se mnou se zatočila podlaha.

Musel jsem na vzduch. Co nejdřív. Jako by má hlava bojovala s nepřekonatelnou únavou, nebo neschopností zachytit pevný bod v prostoru.

Za Didierem se zabouchly dveře a všichni kolem mě se okamžitě dali do vzrušeného hovoru. Zdálo se, jako kdyby každý mluvil s každým, připadal jsem si zmatený. Myslím, že si nikdo ani nevšiml, když jsem se jedněmi z patera dveří vypotácel do chodby.

* * *

Přidržoval jsem se zdi a prostor se nakláněl.

V tom víně… něco bylo. Měl bych ostatní varovat. Měl bych… Cítil jsem, že slábnu. Pokoušel jsem se dýchat pomalu a zhluboka. Konečně, snad bude můj odchod dostatečným varováním. Musí být. Na delší úvahu jsem neměl sílu. Tápal jsem dál chodbou podél tapisérií, plynových svícnů, taburetů a vůbec toho noblesního harampádí, a náhle jako by se mi všechno pletlo do cesty.

Opřel jsem se o jedny z dřevěných dveří, ty se pod tíhou mého těla otevřely a já neohrabaně vtančil do menší místnosti se zataženými závěsy.

Svalil jsem se na hebký koberec, na němž stál toaletní stolek, nějaké židle a postel s nebesy. U stojacího popelníku tonetka a na ní žena s výraznými rty, rovným dlouhým nosem a hřívou černých vlasů ze strany sepnutých do neposlušného drdolu.

Seděla a kouřila aromatickou cigaretu na mahagonové špičce. Na nohou pruhované punčochy, kolem pasu široký kožený opasek s malou brašničkou, na rukou několik řemínků. Jinak na sobě neměla nic. Nezdálo se ovšem, že by ji můj vpád do pokoje nějak vylekal.

„A ty jsi…?“ zeptala se nevzrušeně a vyfoukla namodralý obláček dýmu.

„Noam,“ odvětil jsem poslušně a pokusil se posbírat alespoň do sedu.

„Já jsem Isabelle,“ představila se a přehodila nohu přes nohu. Její oblé pevné prsy stále čněly obnažené mně jaksi vstříc.

„Nevypadáš jako Francouzka…,“ utrousil jsem, ani nevím proč. Ale nejspíš mi to v tu chvíli přišlo důležité.

„Jsem Kazaška. Gaston nám všem dává francouzská jména. Přijde mu to zajímavější. A ty vypadáš, že bys víc než holku potřeboval odpočinek,“ zhodnotila. „Měl jsi náročný večer?“

„Možná jsem pil něco, co jsem neměl,“ řekl jsem a pokusil se postavit.

„Klidně seď, hned se vrátím,“ uhasila cigaretu, vstala a její opásané pohlaví a boky odkráčely z mého zorného pole. Teď zavolá párek poskoků, aby mě pohodili na nejbližší skládce, proběhlo mi hlavou.

Jenže Isabelle se vmžiku vrátila, naklonila se ke mně a přiložila mi k ústům sklenici ledově vychlazené vody.

„Pij, udělá se ti dobře.“

Poslechl jsem. Skutečně se mi hlava za krátkou chvíli znatelně vyčistila.

„Ty mě nevyhodíš?“

„Přišel jsi od Gastona. Sem se chodí jenom přes něj. My jsme tu pro jeho hosty. Nestojím o to, aby mě nechal sešvihat, protože jsem tě vystrčila za dveře.“

„To Didier dělá?“

„Dělá horší věci,“ povzdychla si Isabelle a donesla mi ještě jednu sklenici. „Ale ty mu nepovíš, že jsem ti to řekla, viď…?“ usmála se, vzala mi hlavu a přiložila si ji mezi ňadra.

„Taky dělám horší věci,“ konstatoval jsem.

„To budeš asi těžko zvladatelný muž,“ usoudila a já v jejím hlase zaznamenal dobře naučený tón, laškovný i konejšivý zároveň. „A dělá ti to radost?“

„Ne.“

„Nech mě hádat. Ty prostě musíš,“ usmála se.

„Nebudu to komentovat.“

„Na takové tu máme zvláštní pokoje…“

Zvedl jsem obočí.

„Se zvláštními postelemi,“ dodala a napnutými prsty mi sjela po vnitřní straně stehna do klína. Chytil jsem ji za zápěstí.

„Nedělej to. Mohl bych ti ublížit.“

„Už jsi někomu ublížil?“

Mlčel jsem a sklopil oči. Ta otázka mě zaskočila. Zmátla. Tím spíš, že jsem postřehl, co mezitím dělala Isabellina druhá ruka: Opatrně uchopila Ištařin amulet, který mi během pádu vyklouzl zpod košile. Dívka si jej zvídavě prohlížela.

„Ty nepotřebuješ holku, která tě zvládne…“

„Ale já jsem…,“ chtěl jsem ji přerušit. Nestál jsem o to, aby si myslela, že jsem do Didierova podniku přišel uspokojit nestandardní touhy.

„Ty potřebuješ někoho, kdo ti odpustí,“ dokončila a políbila mě na čelo. Pak se zvedla a nastavila ruce. „Už se můžeš postavit?“

* * *

„Eh bien, abych vám tedy vysvětlil důvody svého rozladění,“ dolehlo ke mně, když jsem se, stále trochu malátný, vrátil do salonu s oválným ciferníkovým stolem. „Voilá, monsier je zase mezi námi, posaďte se, chyběl jste nám, příteli,“ zvolal s lehce kyselým úsměvem a ukázal na volné místo u stolu.

„Kde jsi byl? Penuel už tě málem šel hledat,“ špitla ke mně Sariah.

Mávl jsem na znamení, že jí to vyložím jindy, a povšiml si, že z nabízeného vína od mého odchodu nikdo neupil. Jsou opatrní, napadlo mě. Čili se dovtípili. Jen dobře. Gaston Didier pokračoval:

„Abych se vyjádřil jasně, já totiž nevím, co s vámi, a doufám, že vy mi situaci usnadníte a vyberete si sami. Samozřejmě, důvod vaší návštěvy jsem znal dávno předtím, než jste dorazili do Tušpy.“

„Ale to není možné,“ ozval se Horacio Xaver.

„Věřte, že je. Měl jsem tu před několika dny váženého hosta, lépe řečeno posla vážených hostů. A ten se po vás ptal. Od té doby bylo très clair, že se tu dříve nebo později objevíte. Říkal, že budete chtít vědět, jak to vypadá v pohraničí. Že vás zajímá obrana země, ale že vy sami ke službám Velké rady nepatříte. Rozumějte, že poskytovat takové informace neoprávněným osobám je přinejmenším na pováženou. I majitel pozemského ráje má svou čest… a velezrada má svou cenu.“

„Ale my vám přece nabízíme…,“ nakousl Horacio.

„Ale jděte mi k čertu s penězi! Zdá se vám, že potřebuji nějaké peníze? Jenže vy zřejmě nemáte co jiného mi nabídnout,“ povzdechl si spíše k nástěnnému zrcadlu než k nám a vyčkával, zda mu jeho tvrzení vyvrátíme.

„Ale abyste neřekli, že s vámi Gaston nezachází poctivě, udělám vám jednu malou laskavost a vy mi za to prozradíte, jak se mám zachovat.“

Nato Gaston Didier zašátral v zásuvce přilehlého stolku a Zivě, která mu byla nejblíže, podal papírový obdélník, který byl nejspíš fotografií.

„Toto,“ jeho hlas zněl nyní velmi obchodně, „je tvář muže, který se na vás dotazoval. Jak jste si možná všimli, náš bezpečnostní systém je sofistikovaný. Nestojíme o to, aby se k nám vraceli problémoví zákazníci, proto musejí všechny stráže znát jejich podobu. Za tím účelem zhotovujeme fotografie každého hosta již při vstupu,“ vysvětloval hrdě a my se konečně dovtípili, co měl znamenat ten oslňující záblesk, když jsme projížděli pod lucernami.

Ziva zavrtěla hlavou a předala fotografii Penuelovi.

„Tento muž,“ pokračoval Didier, „mi učinil dostatečně zajímavou nabídku výměnou za to, že jej budu neprodleně informovat o vašem příchodu do Tušpy. A ještě zajímavější pro případ, že bych vás tu chtěl zdržet do jeho, případně jejich příjezdu. Nemusím jistě vyvíjet teorie, jaké by to pro vás mohlo mít následky.“

„Ta tvář mi nic neříká,“ prohlásil Penuel a natáhl ruku k Bainsovi. Ten téměř bez zájmu rovnou poslal obrázek dál.

Tak se ocitl v mých rukou. Tvář svého někdejšího kolegy Kishe jsem rozpoznal okamžitě.

13.
Zrádce

Nic jsem nechápal.

Do té chvíle jsem se vytrvale přesvědčoval, že tvář, která se mi zjevila v davu před mosulským chrámem Nabi Džirdžis, nemohla patřit mému příteli. Můj přítel Kish byl přece mrtvý.

Nicméně na fotografii, kterou nám Gaston Didier ukázal, se zdál živý až příliš. Nehrál na nás Gaston nějakou hru? Určitě hrál, ale těžko by nám cíleně ukázal fotografii muže, kterého jsem mohl poznat. Ne. To, že jsem ho poznal, musela být náhoda.

Nyní bylo nabíledni, že situace se obrátila. Kishe dále nelze považovat za mrtvého, ale také ani za přítele.

„Voilà, zdá se, že tento pán,“ ukázal na mě teatrálně Gaston, „ví, s kým máte tu čest.“

Ostatní se na mě obrátili. Ziva nasadila výraz typu „To jsem si mohla myslet“. Ignoroval jsem ji.

Cítil jsem povinnost vysvětlit jim… Ale co? Nerozuměl jsem tomu.

„Je to Kish Gadar,“ řekl jsem.

Penuel a Horacio zavrtěli hlavami na znamení, že jim jméno nic neříká. Sariah se zamyslela, pak pronesla:

„Kish Gadar byl jedním z hackerů v územním obvodu Ukhaidir, kde jsme našli Noama. Uvažovala jsem o navázání spolupráce, ale byl až podezřele zvídavý. Z bezpečnostních důvodů jsem přerušila kontakt.“

„Kish byl můj kolega,“ vysvětloval jsem směrem ke Gastonovi, který se stále samolibě opíral o židli. „Neznal jsem ho dlouho, nanejvýš půl roku. Měl jsem ale za to, že se mu dá věřit. Byli jsme přátelé.“

„Kdy jsi o něm slyšel naposledy?“ zeptal se Penuel.

„Když mi poslal telegrafickou zprávu, že ho našli. Napsal, ať všechno sbalím a zmizím. Ale tohle už jsem vám všechno…“

„To byl Kish Gadar, kdo ti tu zprávu…,“ přerušila mě Sariah.

Přikývl jsem.

„Kontaktovala jsem ho krátce nato, co se mi podařilo najít tebe. Řekla jsem mu…,“ nedopověděla. Všem nám to došlo. Mně nejbolestněji.

Já se před Kishem o Sariah nikdy nezmínil. Věděl o ní sám. Našla si ho a řekla mu, že už navázala spojení se mnou. A pak, když se moc vyptával, odřízla ho.

Stal jsem se tedy jediným prostředníkem mezi ním a Sariah, potažmo členy její výpravy, ne-li celým sinjarským odbojem.

„Nerad ti to říkám,“ konstatoval poněkud zbytečně Bains, „ale ten tvůj přítelíček nebyl žádnej hacker, ale tajnej.“

„Velká rada do problematických distriktů vysílá poměrně výkonné špiony, kteří se pak vydávají za hackery. Identifikují ty pravé, zjistí od nich, co se dá, a pak je udají,“ vysvětlovala Sariah.

Čili když se Kish dozvěděl, že jsem se Sariah v kontaktu, získal jsem u něj na ceně. Nejspíš měl svou teorii, ke komu Sariah patří, jaká organizace za ní stojí. Potřeboval se dostat k nim, ale věděl, že já bych mu nic neřekl.

Proto zinscenoval falešný poplach. Spoléhal na to, že jakmile mě dostane z úkrytu, dřív nebo později ho sám dovedu za Sariah.

„Když ses nás vydal hledat…,“ nakousla Sariah, ale já přesně věděl, nač se ptá.

„Ano. Sledoval mě,“ skočil jsem jí do řeči. „Nevěděl jsem, kdo to je, neukázal se mi.“

Byl jsem hlupák, hlupák, hlupák!

Takhle se nechat vylákat! Takhle mu na to skočit! Jak jsem jenom mohl věřit, že ten, kdo se za mnou tiše táhl nočními ulicemi Ukhaidiru, byl ten žebrák se shnilými zuby a váčkem špatného tabáku? Kish se musel schovat v některé postranní uličce nebo výklenku a jediný, na koho jsem pak ke své smůle narazil, byl ten stařec. Nebýt jeho, hledal bych dál.

Byl to Kish, kdo pak zavolal slídila a kupu hlídačů do Hanifova domu. Bývali by tam dorazili o dost dřív, ale oni mě nechtěli chytit. Potřebovali vědět, kam mám namířeno, kde se mám se Sariah sejít. A nějak to z Hanifa dostali…, než pobili celou jeho rodinu.

Na náměstí Svobody už na nás čekala četa hlídačů, kteří nás měli zajmout. Ovšem i tak si zpětně uvědomuji, že na to, kolik jich bylo, se nám podařilo vyváznout až příliš snadno. Začínal jsem spekulovat, jestli za tím nebylo ještě něco víc. Jestli jsem něco nepřehlédl.

Nešlo jim o mě. Možná, že jim nešlo ani o Sariah a bratry Veghovy. Možná jim šlo o celý sinjarský odboj. Neříkala snad Sariah, že Velká rada o nich ví? Ale že jediné, co nevědí, je, kde se nachází a kolika členy odboj disponuje? Kish musel vycítit, že kápl na něco velkého. Věděl, že má šanci vypátrat naši základnu. A Velkou radu muselo napadnout totéž.

Jenže po zbytek cesty do Sinjaru nás už přece nikdo nepronásledoval. Nikdo se nám nevěšel na paty. Nikdo kromě Kishe, kterého jsem v Mosulu zahlédl. Jak ale mohl vědět, že se nacházíme právě tam? Na náměstí před Nabi Džirdžis? A teď v Tušpě je to zase jenom on. Ovšem tentokrát v předstihu. Že by se o stopě vedoucí až k základně Velké radě nezmínil? Že by se rozhodl pátrat na vlastní pěst a potom slíznout odměny? I tak to samozřejmě mohlo být.

Jenže jak do toho zapadal ten slídil, který poznal Penuela, respektive jeho bratra? Jak ten by věděl, koho má hledat? Tady už končily veškeré mé teorie a začínaly nekonečné řady otázek.

„O své zážitky z cest se můžete, mes amis, podělit později,“ utnul víření myšlenek Didier, kterému právě došla trpělivost.

* * *

„Jak jsem říkala, všechno nasvědčuje tomu, že muž na vaší fotografii,“ promluvila Sariah k Didierovi, „je agent režimu. Velice schopný agent, troufám si říci.“

„Mais c’est excellent!“ zvolal Didier. „Že by si Gaston zase jednou udělal oko u svých pánů, aby mu odpustili jeho drobné hříšky…?“

„Prosím vás, pane Didier,“ oslovil ho Horacio Xaver a rukama se opřel o stůl. Jeho nervozitou zpocené dlaně zanechaly na skle ciferníku mokré otisky.

„Tak vy mě prosíte! No to se podívejme… Nechtěli jste Gastona ještě před malou chvílí podplatit, aby vám řekl, co nemá nikdo vědět?“

„Co nemá nikdo vědět?“ vyštěkla náhle Ziva.

„No dovolte…,“ ohradil se Gaston. Jeho dvě děvčata se opět počala promenádovat salonem pro případ, že by potřeboval útěchu.

„Že se v pohraničí zbrojí? Že všecky zbraně jdou tam? A pak na sever, co? A na západ! Do pouští Jutskýho distriktu, protože nikoho by ani nenapadlo, že pouštní palebnou sílu mají pod patronátem Hebrejci,“ Ziva byla příkrá, její hlas div nekousal a já se už nějak ze zvyku začal obávat o Gastonovo zdraví.

Nicméně Didier její palbu ustál. Dosud se přidržoval opěradla židle a vyčkával, co bude následovat.

„Velká rada už se neobtěžuje dodržovat Obecnou úmluvu,“ pokračovala proto Ziva. „Připravuje se na invazi a pročesává zemi, aby v jejím středu našla cizí agenty. Proč to dělá? Protože tu jsou – a není to poprvý, co? Před patnácti lety v Elamu vymřela třetina distriktu. Včetně mojí rodiny. Proč? Protože my už jsme tu přece jednu návštěvu měli!“ V tu chvíli Zivě došel hlas. Její fistule se odmlčela a holka si musela odkašlat.

Gaston Didier začal tleskat.

„Bravo! Magnifique! Vy jste se narodila pro divadelní tragédii! Ale až na tu politováníhodnou událost v Elamu jste úplně, ale úplně vedle.“

S Penuelem jsme se na sebe překvapeně ohlédli. To s Elamem Ziva nepřestřelila? To bylo poslední, co bychom čekali. Právě když jsem se začal domnívat, že ztratila soudnost.

„Základny? V lesích na severu? A v poušti pod správou Hebrejců!“ Gaston se smál nahlas a dlouho. Měl jsem chuť ho praštit. „To slyším poprvé! Vy jste mě pobavila, ma chérie,“ pokračoval. „Posílat stroje a munici tam, kam vedou železniční tratě, no, koho by to nenapadlo, že? I tak jsou vojenské transporty nápadné jako špatně vyleštěné boty. Není potřeba je ještě navíc posílat jedinou myslitelnou cestou. Navíc, co by tam podle vás asi tak dělaly?“

Ziva chtěla něco říct, několikrát zmateně pootevřela pusu, nadechla se, ale pak ji zase zavřela. Možná dobře, pomyslel jsem si.

„Každý tady ví, že stroje, které se tu vyrábějí, posílají kolonou do hor. Na východě v Zagrosu jsou lesy tak husté, že šance najít stezku, kudy putují les armoiries, nebo nedejbože základnu, je prakticky nulová. Je to jako hledat kupku v jehle… pardon, pardon… jehlu v kupce sena!“

„Na východě?“ podivil se Penuel.

„Tak, correctement, na východě… Ale upřímně mnoho smyslu v tom vojenském rejdění nespatřuji. Od incidentu v Elamském distriktu jsme tu o špiona zvenčí nezavadili. Takže kdo ví, jestli to tehdy také nebyly jen povídačky. Nevidím v tom nic než další paranoidní intervention naší Rady, na které ovšem Gastonovi zákazníci, a tím pádem i Gaston, dobře vydělávají. Takže proč si stěžovat, že?“

Didier se napil vína. Pak zavolal na zrzavou dívku:

„Brigitte, srdíčko, buď té lásky a podej mi přichystanou poštu.“

Jmenovaná odešla do vedlejší místnosti a vmžiku se vrátila, aby Gastonovi předala dva mosazně žebrované blýskavé kryptexy s měděnými číselníky.

„Pohleďte, prosím. Do těchto schránek jsem nechal uložit víceméně tutéž zprávu, ovšem zcela odlišného závěru. První sděluje adresátovi, že vás přese všechnu ostražitost Gaston dosud neviděl a vyslovuje jistou obavu, zda se zde vaše skupina vůbec kdy ukáže. Druhá informuje téhož, že jste Gastona přišli navštívit, stali jste se jeho hosty a zůstanete jimi, dokud vás jiní nepřijdou doprovodit ven. O to už se Gaston postará,“ na okamžik se odmlčel a opět si uhladil knír. „Nyní je na vás, abyste si vybrali, kterou zprávu mám adresátovi poslat.“

„Jak… vybrali?“ ozval se nejistě Bains.

„Ukažte na ni. Třeba vy, madame.“

„Ale ty kryptexy jsou zavřené, jak máme poznat…,“ rozčílil se Horacio a udeřil dlaněmi o stůl.

„Přesně tak, monsieur!“ křikl na něj Gaston a na spáncích mu vyrazila žíla. „Zvolte!“

„Tomu chlapovi přeskočilo… tomu chlapovi vážně přeskočilo…,“ mumlal si rozrušený Bains.

„Vy nechápete, komu nás chcete udat! Vždyť oni porušili Úmluvu! Když něco nepodnikneme, skončíme špatně všichni!“ křičela Ziva.

„Třesky plesky! Jakou Úmluvu, prosím vás. Každý ví, že pokroku se nedá zabránit. Dřív nebo později si ti nebo oni začnou dělat, co se jim zlíbí, a ti druzí se budou muset přizpůsobit… c’est la vie.“

Didier rozhodil rukama a jeho gesto vyjadřovalo vše. Především ničím nerušenou lhostejnost k tomu, co bude po něm. Ať už se stane cokoliv, jeho se to s největší pravděpodobností nedotkne. A i kdyby, měl stále dost peněz na to, aby si v celé tragédii dokázal zaplatit bezpečné místo.

Pozornost George Bainse, na kterého toho bylo trochu moc, se – zřejmě v zájmu zachování zdravého rozumu – přesunula ke školačkonohé blondýnce čekající na příležitost opět se aktivně účastnit.

Když procházela za Bainsovými zády, jeho ruce ze zvyku zašátraly a poslepu vyjely po jejích stehnech k pozadí. Vtom se zarazil a veškerá vilnost ho rázem přešla. Na krku ho zastudilo ostří perleťové břitvy.

„Taková neúcta v mém vlastním domě! Hanba vám! Ještě že se dívky o sebe umějí postarat samy,“ Gaston došel rozvážným krokem až k Bainsovi a shora mu plivl do tváře.

Nikdo jsme se neodvážili pohnout.

„Právě jsem s vámi ztratil poslední kapku své vzácné trpělivosti. Une tasse a débordé! Pohár přetekl,“ zadeklamoval Gaston, načež k dívce prohodil: „Děkuji ti, Madeleine, přijď za mnou později, dans ma chambre.“

Madeleine složila břitvu, přešla ke stěně a s roztomilým úsměvem vzala za táhlo zakončené červeným střapcem.

Ozvalo se ohlušující poplašné zvonění, čtvery dveře do místnosti se naráz samy otevřely a do nich se postavili čtyři strážní, každý v ruce pistoli.

14.
Gyroskop

U paty vysoké budovy, v níž sídlil Gastonův nevěstinec, už vládla téměř neproniknutelná tma. V přízemí, a tím spíš v suterénu, by tomu nebylo jinak, kdyby pozvolna se svažující chodbu, tvořící spirálovou rampu, po straně neozařovaly plynové lampy.

Stále jsme klesali, zatímco vlhkost narůstala. A stejně tak chlad. Předpokládal jsem, že chodba s nízkým stropem měla původně sloužit k zásobování. Její povrch byl hladký, nejspíš uzpůsobený k převozu valníků s nákladem na úroveň první ulice nebo naopak do sklepení vytesaného ve skále. Okno naší cely vedlo skrz jeden a půl sáhu širokou nosnou zeď tvořenou masivní horninou.

Stráže nás zbavily toho mála zbraní, které jsme s sebou na misi víceméně informativního charakteru nesli. Šlo pouze o několik nožů, vrhací dýku, tři granáty a Penuelův erární revolver, což jsme stěží mohli považovat za velkou ztrátu. Pochopitelně že Sariah, a zejména šestnáctiletou Zivu prohledávali obzvláště dlouho a důkladně.

„Dej ty pracky pryč, nebo ti je zlámu!“ sykla Ziva na jednoho ze strážců a prudce smetla jeho dlaně, když jí prohmatával obsah horní části koženého korzetu. Za to si vysloužila hlasitou ránu hřbetem ruky do tváře. Tak ji ta facka přece neminula. Nicméně tentokrát jsem z toho nějak neměl radost.

„Tohle musíte vidět!“ houkl strážný na své kolegy, když mi – zatímco jsem seděl spoutaný na dřevěné lavici – zul boty, aby se přesvědčil, že v nich neskrývám vrhací nože nebo paklíče.

„No to mě podrž! Vážně dvanáct! A všechny funkční!“ zírali na mé prsty a jeden z nich se drbal na bradě. „No, to je hnus.“

„Ale ta stabilita,“ odtušil jsem.

„Tady ti to bude houby platný!“ smál se jiný a jal se mi prohmatávat nohavice. Těsně pod zadnicí se zarazil a ucuknul. „Kristova noho! Fuj tajksl! Ten chlap je celej abnormální!“

Ziva sebou trhla a s náhlým zájmem se na mě obrátila.

„Co je?“ ptal se jiný.

„Jen že tohle bych teda celej život mezi nohama tahat nechtěl… Ženský nahoře musely pěkně valit očiska,“ usoudil nakonec ten, co mě šacoval.

Já přirozeně mlčel.

Strážný nechal můj rozkrok rozkrokem a pokračoval do vyšších pater. Když si byl jistý, že na svou obranu nemám nic kromě své výšky a nemalé hmotnosti, přesunul se k Horaciu Xaverovi.

Potom, co nás prohledali všechny a zbraně naházeli do vaku, strčili nás do cely, kam pronikaly pouze slabé odlesky plynových lamp, a zamkli kovanou mříž.

Bains seděl na zemi s hlavou v dlaních. My ostatní se opírali o zeď a uvažovali, co teď. Jen Horacio přecházel pomalu sem a tam jako lev v kleci, trhal si vousy a hlasitě funěl. Jinak nikdo nic neřekl opravdu dlouho.

„Kterou… z těch zpráv, myslíte, pošle?“ špitl George Bains, snad že dál to vypjaté ticho nemohl snášet.

Horacio to nevydržel. Ruply mu nervy a se slovy: „Ty blbče! Ty vymaštěnej idiote! Jsme tady jenom kvůli tobě!“ začal Bainse shora oběma rukama pohlavkovat. Ten si pouze chabě zakrýval týl a tvář. „Jak já k tomu přijdu? Nikoho jsem se neprosil! Idiote! Všichni tady shnijeme…,“ vykřikoval Horacio a sliny mu lítaly od vousatých úst.

Nechali jsme ho. Každý se musel se svízelnou situací vyrovnat po svém. A bylo dost možné, že kdyby se do Bainse nepustil on, pustil by se do něj někdo z nás, a to by vypadalo daleko hůř.

„Pravda,“ zhodnotil jsem, když Horacio přestal běsnit a zlomený se podél zdi sesul k zemi, „znalec bordelů nám to tady zrovna neulehčil.“

„Ale tak, nechte už toho! Všichni!“ umravnila nás Sariah. „Musíme teď…,“ nedořekla, jelikož ji přerušil tenký dívčí hlas někde překvapivě blízko.

* * *

„Vy asi nejste Gastonovi zákazníci…,“ zaslechli jsme všichni a otočili se.

„Někdo tu s náma je?“ hlesla Ziva a vyskočila na nohy.

„Ne… to nejsme…,“ odvětil nejistě Penuel a mžoural do tmy rozlehlé cely.

„Tady… Tady v rohu,“ naváděla nás dívka.

„Vyjdi na světlo!“ přikázala jí Sariah.

„Nemůžu, jsem svázaná,“ ozvalo se ze tmy.

S Penuelem jsme se zvedli a po takových deseti krocích narazili na zeď. Podél ní jsme pak opatrně tápali dál, až jsme našli tělo, o němž jsme ještě před malou chvílí neměli tušení.

Podle pohmatu byla skutečně svázaná silnými řemeny kolem kotníků, stehen a kolem zápěstí. A mimo to také nahá. V zacházení se ženami Gastona Didiera zcela zjevně neomezovalo nic. Natožpak slušnost.

Vzali jsme ji za nohy a pod pažemi a odnesli ji tam, kde bylo vlivem chatrných odlesků plynových lamp alespoň trochu vidět.

„Co jsi zač?“

„Jsem Annie. Pracuju tady.“

„Předpokládám,“ řekl jsem, „že ne tady dole, ale…,“ ukázal jsem prstem vzhůru. Dívka přikývla.

„Za co tě sem…“

„Za krádež… Nebo si to aspoň mysleli. Jeden Gastonův host, co jsem s ním byla… no… Druhý den sem přivedl hlídače, že jsem ho prý okradla. Gaston mu zaplatil újmu, aby se to dál nerozmazávalo. Hlídačům zaplatil taky. Mě nechal zmrskat a osobně mě svázal a odvlekl sem. Abych si prý vzpomněla, že přivést hlídače do podniku nosí smůlu.“

Já se mezitím pokoušel uvolnit jí řemeny, což se mi po chvíli podařilo.

„Můžeš chodit?“

Zkusila to, ale byla zesláblá.

„Jak dlouho jsi tady?“

„Dva dny.“

Sariah jí přejela prsty po rtech a upřesnila:

„Dva dny bez vody.“

„Všichni tady chcípneme!“ zakvílel Horacio a schoval hlavu do dlaní jako prve Bains.

„Projdi se ještě,“ doporučil jsem Annie, „musíš chodit.“

„Gaston mě zabije, až zjistí, že jste mě rozvázali,“ zakňučela dívka.

„Nezabije,“ zabručel jsem. „O to se postaráme.“

„Stejně je to k ničemu, jsme v háji… Co budeme dělat…?“ vzdychal Horacio.

„Půjdeme odtud,“ řekl jsem vážně.

„Cože?“ zvedl hlavu Bains. Poprvé od chvíle, co nás strčili do cely. Měl jsem sto chutí mu oznámit, že zrovna on nikam nepůjde, ale nechal jsem to být.

Vsunul jsem ruku mezi košili a opasek. Až po zápěstí. S námahou jsem zašátral tam, co prve šátrali strážní, a vytáhl dvě mosazné koule, zabalené do tenkého plátna, každou půl druhého palce v průměru.

Zivě málem vypadly oči. Sariah se nedivila, ta už tyhle koule viděla. Obě pokryté několika rovnoběžnými a kolmými drážkami. Lišily se pouze tím, že na jedné se nacházely dva protilehlé otvory, zatímco na druhé jen jeden.

„Kdes to…?“ tázal se Horacio.

„Vlastní výroba,“ odvětil jsem a pevně jednu z nich stiskl mezi dvěma prsty. Horní mosazná polokoule se s cvaknutím odklopila. Zpod ní jsem vyňal malý klíček a vložil jej mezi zuby. Na otočném číselníku ve spodní části jsem nastavil tři minuty. Tichem cely se náhle ozývalo zřetelné tikání.

Sariah přistoupila těsně ke mně, jako by se mi dívala přes rameno.

„Stejně ji s sebou vzít nemůžeme,“ pronesla tak, aby to zaslechly jen mé uši. „Zůstane pozadu a nakonec ji dostanou…“

Vyplivl jsem klíček do dlaně.

„Proto musí chodit!“ odsekl jsem nahlas. To tajnůstkaření se mi nelíbilo. „Tady ji nechat nemůžeme. Jestli se nám podaří zmizet, bude tím, na kom si Gaston vybije zlost.“

Pak jsem klíček vsunul zvenčí do jedné ze zdířek a několikrát otočil. Jednoduchý gyroskop uvnitř koule se dal do pohybu a s ním i převod ozubených koleček, které otáčely vnějším pláštěm. Takže když jsem pak položil kouli na zem, sama se začala kutálet směrem ke kované mříži vrat, projela pod ní a počala stoupat spirálovou chodbou vzhůru do poschodí.

Za okamžik zmizela v záhybu a já mezitím nařídil ciferník druhé a zaklapl ji.

„A co se jako má stát?“ To už zase byla Ziva, jak jsem si ji pamatoval.

Přidržel jsem ukazovák ve vzduchu na znamení, že mají vyčkat. Jen několik málo vteřin nato k nám dolehly výkřiky, zmatené hlasy a dusání kroků po chodbách kdesi nad námi.

„Slzný plyn,“ řekl jsem. „Jen málo, ale na chvíli je zaměstná. Jděte od toho okna,“ přikázal jsem a pokusil se druhou kouli hodit co nejblíž k mříži, která nás dělila od vnějšího světa.

„Dělejte!“ křičel jsem. „Hněte sebou a zacpěte si uši!“

A pak to bouchlo!

* * *

Běželi jsme po skalnatém svahu mezi vysokými stavbami a tu a tam nám lampy umístěné na přemostěních osvětlovaly cestu. Pršelo.

Já s Penuelem jsme vpředu razili směr a dávali pozor na nahou dívku s koleny odřenými od úlomků kamení v okenní průrvě a s nyní už dobře viditelnými příčnými šrámy od lýtek po lopatky.

Za námi Sariah a Bains.

Ziva cosi křičela. Horacio supěl vedle ní.

Začali po nás střílet. Tohle už ale nebyli Gastonovi strážní, ale hlídači. Ostřelovali nás odněkud shora z ulice. Kryli jsme se pod prampouchy a mosty, kde se hlukem střelby počínali probouzet místní žebráci. Klouzali jsme po nerovném terénu strmých štěrkových cest a tak trochu doufali, že naše kroky alespoň přibližně směřují k přístavu.

Hlídači se zdáli neúnavní. Každou chvíli někde blízko nás letící náboj oprýskl kousek skály. Štěkot výstřelů se odrážel od vysokých zdí a my ztráceli přehled, odkud na nás vlastně pálí.

Nakonec jsme narazili na dlážděnou stezku s kolejnicí, nejspíš pro dopravu pevného paliva. Ve srázu pod ní Penuel cosi zahlédl. Rozhodl se sjet za tím po štěrku o několik sáhů níž, načež mi zmizel z očí. To už jsem ale tušil, kam nás povede.

Do svahu pod kolejnicí se totiž nořil klenutý zděný tunel sloužící patrně coby výpusť odpadní vody. Dál od ústí tunelu tekla kamenným korytem široká strouha páchnoucí jako čerstvě otevřená hrobka. Řeka nebude daleko.

Konečně výstřely utichly.

Pomohl jsem bosé Annie ze svahu a s Penuelem jsme se skryli pod klenbu tunelu. Navzdory tomu, v čem jsme si právě smáčeli nohy, bylo tohle nejspíš nejbezpečnější místo, jaké jsme si v danou chvíli mohli přát. Sariah s Bainsem nás ihned následovali.

Poslední do tunelu vběhla se značným zpožděním vyčerpaná Ziva a za ní… nikdo.

„Kde je Horacio?“

Ziva se snažila popadnout dech.

„Slyšíš? Kde je Horacio?!“

„Horacia dostali.“

15.
Ozubené město

„Jak se to stalo?“ zmohl se Penuel na otázku.

„Koupil to zezadu, když jsme sbíhali na stezku.“

„Jak koupil?“

„Do krku,“ řekla Ziva a pohled upírala kamsi do zdi tunelu. „Musela jsem ho tam nechat.“

„Alespoň ho nedostali živého,“ pronesla Sariah. George se znovu rozklepal a sesul se do dřepu. Annie se také třásla, především chladem. Penuel objal Zivu a ta se mu schoulila na hrudi jako malá holka.

* * *

Museli jsme pokračovat.

Čím dál se nám podaří dojít za tmy, tím lépe. George dal Annie svou košili a nechal si pouze kabát a kalhoty. Totéž učinila Ziva se svou svrchní koženou sukní.

Obezřetně jsme klesali nocí ke korytu řeky. Nad námi ulice. Kolem nás fasády věží. Ale už jsme cítili svěží vlhký vzduch nábřeží. Našli jsme schodiště obepínající jednu ze staveb. Sestupovali jsme dolů, dokud jsme nezahlédli, jak se v oblacích páry a sazí z přístavních strojů rýsuje rozplývavý svit olejové lucerny. A za ní další.

Šli jsme za světlem.

U paty stavby zela pootevřená vrata s vývěsním štítem, jehož písmena jsem nedokázal přečíst. Ovšem za vraty, když jsme odhrnuli těžký závěs, nás přivítal známý sladký zápach dýmu.

* * *

Starý a vrásčitý pan Wu měl svou podzemní čajovnu u nábřeží zařízenou pro všechny účely. Jediné, co ho zajímalo, bylo, co mu můžeme nabídnout. Jenže na rozdíl od salonu Gastona Didiera tady peníze něco znamenaly. Stačilo, aby Sariah sňala svůj snubní prsten, a věděli jsme, že naše inkognito je zaručeno.

Jak jsem se dozvěděl, čínské čajovny zde vedli někdejší přistěhovalci, kteří v metropolích na severozápadě zakládali celé městské čtvrti. Za světové revoluce se pak přesunuli do horských distriktů Mesopotamis a obchodovali, s čím se dalo. Mimo jiné samozřejmě také s čajem, což ale nikdy nebyl obchodní artikl, kvůli kterému by se do takových podniků stahovala veřejnost. Koneckonců, turecké čajovny v pouštních distriktech na tom nebyly jinak.

Pánové staří i ve středním věku tu hráli hazardní hry, kouřili hašiš a opium, nebo se s blaženým výrazem rozvalovali mezi měkkými polštáři v ohrazených boxech.

„Potřebovali bychom nějaké náhradní oblečení,“ sdělil Penuel starcovu vnukovi, jelikož bělovousý Wu nerozuměl arabsky. Muži si vyměnili několik rychlých vět v mandarínštině. Následně se nás vnuk zeptal, zda bychom chtěli pánské, či dámské a jaké míry.

„Budou si přát datlové víno a něco k snědku?“ vzpomněl si ještě mladík při odchodu.

„Buďte tak hodný,“ přikývla Sariah.

„A tabák,“ řekl jsem já.

„A pistole, alespoň dvě,“ doplnil Penuel.

* * *

Po jídle a víně jsme usnuli, jako bychom nespali několik dní. Přítmí podzemní čajovny udržovalo stabilní bezčasí. Když jsem se probudil mezi měkkými polštáři se střapci, neměl jsem ponětí, kolik může být hodin, tušil jsem ale, že bude nejspíš odpoledne.

Za závěsem našeho salonku už ležel úhledně poskládaný komínek dámského ošacení a dvě pánská saka. Ta byla pro Penuela a Bainse, protože ta jejich vzala za své při úniku z Didierovy cely.

Pak jsem si všiml, že nejsem jediný, kdo bdí. Zatímco ostatní ještě čerpali síly, Sariah seděla na polštáři za závěsem a zádumčivě hleděla do země.

V salonku naproti hráli dva světlovlasí muži, původem nejspíš ze severu, jakousi hru s kameny, jeden z nich měl tvář mírně zkřivenou rozštěpem. Už před lety mne překvapilo, jak často tuhle vrozenou vadu u lidí vídám, a zvykl jsem si na ni. Nyní mi pokaždé, stejně jako má vlastní chodidla, znovu připomněla osudové chyby světové revoluce a zrůdnost dědičných mutací vzniklých ozářením.

Mlčky jsem se k Sariah přidal a ubalil si cigaretu. Nemusel jsem nic říkat, promluvila sama:

„Neměla jsem Horacia brát s sebou,“ řekla. Evidentně si jeho smrt dávala za vinu.

„Nemohla jsi tušit, co je Gaston za parchanta.“

„Správně. Nemohla jsem tušit, jak to bude probíhat. Měla jsem rovnou počítat s nejhorší variantou. Horacio si to nezasloužil.“

„Mrzí mě to. Také jsem mohl něco udělat.“

„Ty se tím netrap, udělal jsi toho pro nás dost.“

Zase jsme chvíli neřekli nic.

„Co se teď bude dít, jestli Didier informuje Velkou radu?“ zeptal jsem se nakonec.

„Tady není žádné jestli. Didier tu zprávu do Babylónu poslal obratem, tím jsem si jistá.“

„Do Babylónu?“

„Všimla jsem si souřadnic na kryptexu, když je před nás položil. Buď to na nás Didier zahrál a ukázal nám náhodné kryptexy, nebo ty zprávy opravdu patřily Velké radě.“

„Co je ještě v Babylónu kromě sídla Velké rady?“

„Spousta věcí. Třeba strážní velitelství, které Radě podléhá.“

„Velitelství řídí…“

„Slídily a hlídače…,“ vysvětlila Sariah. „A pochopitelně by pod ním měli být také agenti jako Kish Gadar.“

„Kdybych ho tak dostal do rukou…,“ pevně jsem stiskl čelisti.

„Nic by se tím nevyřešilo. Velká rada o nás ví od začátku. Jakmile se několika členům První rady podařilo zachránit, bylo novému vedení jasné, že nebude trvat dlouho a zformuje se odboj. Teď nevědí víc, než že jsme byli v Mosulu a tady v Tušpě.“

„A taky budou znát naše tváře. Pochybuji, že si Didier nechá ujít příležitost poslat jim vstupní fotografii.“

„Pravda. Tedy jestli nějaké nemají už dávno. Penuela slídil přece poznal.“

„To je jenom teorie.“

„Všechno je jenom teorie,“ Sariah k mému překvapení propadala skepsi. Takovou jsem ji neznal.

„Štve mě, že jsem Kishe neodhadl dřív. Ani mě nenapadlo, že není žádný hacker… že si svůj telegraf mohl opatřit na černém trhu… Vždyť já ho za vámi dovedl.“

„Na tom už nezáleží. Ať už je Didier jakýkoliv, nakonec nám víceméně řekl, co jsme chtěli slyšet. Teď jenom musíme zjistit, jak s tím naložit.“

„Netušil jsem…“

„Pro všechny to byl šok. Samozřejmě, nebyli jsme tak naivní, abychom si mysleli, že za hranicemi Mesopotamis jsou jenom hluboké lesy, zvířata a pustiny. Spekulovalo se o tom, že přežívají osady svého času dostatečně odříznuté od metropolí. Osady, kterých se nedotklo bombardování, mor ani radioaktivní mraky. Ale jestli se před patnácti lety jejich agenti infiltrovali do Elamu, svědčí to o tom, že vedle Mesopotamis stojí ještě jiná, neméně vyspělá civilizace.“

„Hádám, že oproti nám jsou ve výhodě,“ uvažoval jsem.

„Přinejmenším oni vědí, kde jsme my.“

„My, předpokládám, nevíme, odkud mohli přijít.“

„My ne, ale Velká rada bude mít lepší informace.“

„Myslíš, že k nim taky vyslala svoje zvědy?“

„Nezapomínej, že ty cizí špiony slídilové zajali. Nepostříleli je na ulici. To by bylo politováníhodné. Ne, jestli se vědělo, že se k nám dostal někdo zvenčí, šli po nich cíleně. A když je dostali, podrobili je výslechu.“

„Co chceš dělat?“

V jejích očích se opět zračil ten starý známý zápal. Zamyšleně se kousla do spodního rtu. Pak pronesla:

„Chci najít jejich výslechové protokoly. Chci vědět, co z nich slídilové dostali. Tam by mělo být všechno.“

„Jsi blázen. Ty se chceš prostřílet do Babylónu?“

„To nebude potřeba. Kopie všech civilních i vojenských protokolů se ukládají v archivu Aššurbanipalovy knihovny v Ninive.“

Její sdělení mě zrovna neuklidnilo. Jestli byla pravda alespoň polovina toho, co jsem slyšel o knihovně v Ninive, potyčka se slídilem by proti snaze vniknout do ninivského archivu byla něco na způsob loupání banánu.

Samozřejmě jsem rozuměl jejímu odhodlání. Členové odboje nebyli nic jiného než dobře organizovaní zarytí vlastenci. Problém byl v tom, že proti nám stáli dva nepřátelé: Agresor, na kterého jsme se museli připravit, a náš vlastní režim. Velká rada to nejspíš viděla podobně. Tedy dvě fronty. Vnější a vnitřní.

„Nechci znít úplně zbaběle, ale…,“ nedořekl jsem.

„Proč nenecháme obranu země Velké radě? Čím my asi tak můžeme přispět? Režim disponuje mnohonásobně většími prostředky, má vojenské základny, má zbraně…“

Přikývl jsem.

„Ty se, Noame, vlastně ptáš, proč bychom měli nasazovat vlastní život, abychom se dozvěděli, co už Velká rada dávno ví a podniká patřičné kroky.“

Opět jsem přikývl.

„Protože v tuto chvíli vlastně nevíme, na čí stojíme straně.“

* * *

K večeru, když jsme se znovu posilnili a sbalili zásoby i zbraně, které nám Wu s vnukem opatřili, jsme se opět vydali na cestu.

Výměnou za Penuelovy zlaté kapesní hodinky nám Wu poskytl tři muly a my se vydali nocí na sever, do hloubi arménské vysočiny, mezi břehy Vanského a Urmijského jezera.

Po půlnoci, alespoň dle Sariažina trojciferníkového zápěstního pásu, jsme překročili hranice Mesopotamis. Na obzoru osvětleném pouze měsíčním světlem se po levé a pravé straně rýsovaly siluety strážních věží. Stejných, jaké jsme viděli již dříve, když jsme se plavili po Tigridu. Strážní věže se stavěly tam, kde končila městská zástavba. Když Mesopotamis přerostlo přes své původní hranice, byly na dohled od stávajících vystavěny věže nové. Tím se udržovala jakási nadzemní komunikační infrastruktura.

Tenhle řetězec pohraničních věží byl však poslední. Pak už následovaly jen horské svahy, údolí a vyšlapané, místy krkolomné cesty. Mulám však, jak se zdálo, terén nečinil sebemenší potíže.

Do východu slunce se nám podařilo obejít průsmykem dva strmé skalnaté hřebeny. Vegetace tu byla stále nízká. Brzy jsme ale poznali, jak účinná a intenzivní byla i v těchto nerovných podmínkách práce zalesňovacích divizí ze severní základny Toprach Kale. Ta přitom zdaleka nepatřila k největším. Vzdálenější divize Karmir Blur, Džerablus, Kül-Tepe a Chattušaš na severozápadě čítaly tisíce zalesňovacích strojů, alespoň Penuel to říkal.

Jak vzrůstala potřeba paliva, rozhodla Velká rada v jedenáctém roce analogového věku o zahájení takzvaného všeobecného zalesňování. Stroje brázdí krajinou tam a zpět a rozšiřují obohacenou monokulturu směrem na severovýchod, sever a severozápad až na území střední Evropy. Vpředu vždy razí cestu mýtící mašina, která deset sáhů širokým a tři sáhy vysokým válcem vytrhává ze země všechnu vegetaci včetně stromů a masu posouvá do zásobovacích vozů. Ty potom kyvadlově cestují mezi strojem a městem. Další stroje v řadě do odlesněné brázdy zasévají nový porost. Zalesněné území je momentálně už tak rozlehlé, že trvá desítky let, než mýtící stroj znovu projede toutéž brázdou.

Ráno jsme narazili na stezku, respektive kolejový koridor, kudy proudily tam a zpět zásobovací vozy. Pokračovali jsme nad koridorem ve směru od města. Před námi se rýsoval další hřeben a za ním nejspíš východní břehy Vanského jezera. Tam byl cíl naší cesty, jelikož za skalisky už bylo vidět nízká, do šeda zbarvená oblaka. Neklamný znak horské industriální zóny.

Z bezpečnostních důvodů jsme se rozhodli vystoupat výš, abychom se vyhnuli střeženým průsmykům. Předpokládali jsme, že tady o návštěvy nikdo nestojí.

„Jak jsi myslela, že nevíme, na čí stojíme straně?“ zeptal jsem se tiše Sariah, když jsme sesedli ze zvířat poblíž horského potoka, abychom se napili, najedli obilných placek a nechali muly odpočinout.

„Chápej, Velká rada očekává válečný konflikt. Sledujeme ji už dost dlouho na to, abychom něco tušili.“

„Pořád mi to není jasné,“ řekl jsem a zapálil si právě ubalenou cigaretu.

„Pro ně je válečný konflikt jedinou možnou variantou. Velká rada si klade za cíl zůstat za každou cenu suverénní. A zároveň nejvyšší. Kdokoliv, kdo dorazí k hranici Mesopotamis, bude zlikvidován, jestliže se nestane jejím podrobeným občanem. Už ti svítá?“

Musel jsem přiznat, že ne.

„Současná Velká rada, aby naplňovala svou politiku, musí zůstat nejvyšším orgánem civilizace. Civilizace jako takové. První rada by hledala kompromis. Byla by ochotna vzdát se části suverenity. Rozuměj, za určitých podmínek je pro První radu i pro lid Mesopotamis přijatelnější kolaborace s jiným centrem civilizace než žít ve vyhnanství a pod absolutní mocenskou kontrolou režimu.“

„Jinými slovy, První rada je připravena vyjednávat.“

„Přesně tak. Protože v současné chvíli je jiná civilizace potenciální spojenec. Proto o nich, jakmile se odtud vrátíme, musíme zjistit co nejvíc.“

Chápal jsem její pohnutky, i když v tu chvíli mi tahle taktika přišla jako z bláta do louže.

* * *

Omýval jsem svou několik dní neholenou tvář v potoce a plnil vodou cestovní čutoru pana Wu. Penuel chladil a čistil své ofačované zápěstí. Jizva po ocelovém lanku se mu bude hojit ještě dlouho.

Zezadu ke mně přistoupila Annie. Odstranila mi z čela mokré vlasy a pohlédla mi do očí.

„Ještě jsem ti nestihla poděkovat,“ řekla.

Já neříkal nic.

„Jsem ti vděčná,“ pokračovala, „že jsi ostatní přesvědčil, aby mě vzali s sebou… Sice nevím, kam jedeme, ale rozhodně to nebude horší než u Gastona.“

„Jak ses tam vůbec dostala?“

„Byla jsem ještě dítě.“

„To říkají všechny,“ sklonil jsem se, zul si boty a smočil chodidla v potoce.

„Jméno Annie pro mě před sedmnácti lety vybral Gaston, když mě jeho přítel Pierre vytáhl ze sirotčince,“ vysvětlovala. „Jak jsem se jmenovala předtím, si nepamatuji.“

„Co s tebou měl ale společného Gaston, když…?“

„Pierre mě dal Gastonovi ke třicátým narozeninám jako dárek. Měla jsem být jeho nejmladší osobní společnicí.“

Znechuceně jsem si odplivl. Z Didiera se mi dělalo zle, a to jsem v jeho přítomnosti nesetrval déle než hodinu.

„Byla jsem Gastonova hračka. Asi jako Madeleine, jenom o hodně mladší. Chodíval si se mnou hrát pravidelně… do mých dvanácti. Pak už jsem sloužila jenom jeho hostům.“

„Fuj…,“ řekl jsem nahlas. „A toho, co jsi ho údajně okradla…?“

„Ptáš se, jestli jsem to opravdu udělala?“

Přikývl jsem.

Annie také, ale pomaleji, a po tváři se jí rozlil uličnický úsměv.

„Taky bych to udělal,“ řekl jsem a zahleděl se k nezdravému mračnu trůnícímu za horským hřebenem.

„Pokusil se vás otrávit?“ zeptala se náhle a přimkla se ke mně. Nejspíš bude trvat dlouho, než se zbaví těch řemeslných manýrů.

Prudce jsem se na ni otočil.

„Jak tohle víš?“

„Gaston to tak dělá. Nerad ztrácí čas. Když má jasno v tom, jak chce s hosty naložit, poručí holkám, aby rozlily víno. Jednání se pak netáhne a vězni nekladou odpor.“

„Proč mi to všechno říkáš?“ tázal jsem se.

„Abys věděl, že ať už se stane cokoliv, nebudu litovat, že jste mě od Gastona odvedli. Sama bych nikdy uprchnout nedokázala.“

* * *

Kolem půl deváté slunce téměř zašlo za obzor. Právě jsme obešli horský hřeben a pod námi se otevřel výhled na vodní plochu Urmijského jezera, do níž částečně vbíhalo do husté páry a dýmu zahalené cosi, co bych nazval ozubeným městem.

Nebyla to vojenská základna. Ne. Tady se stroje vyráběly. Na každé z několika desítek různě velkých otočných ploch, připomínajících kola převodu, stály obrovské montážní linky s jeřáby zvedajícími ocelové díly. V šeru se rýsovaly mohutné parní stroje, které obsluhovali lidé montující jiné, ještě větší stroje. Některé z obřích paromobilů připomínaly lokomotivy, jen namísto kol pro jízdu po kolejích měly podlouhlé pásy, vpředu se zdvíhající do výšky několika sáhů.

Jedna z ozubených ploch hostících sérii montážních linek a jeřábů se právě pomalu a s neuvěřitelným lomozem otáčela, stejně jako dvě další, které na ni navazovaly gigantickými zuby soukolí, aby umožnila odchod železné larvě.

Tahle bitevní larva, vysoká asi jako sedmiposchoďový dům a dlouhá jako ulice, se skládala z několika za sebe pohyblivě napojených částí. Tisíce tun oceli se šinuly plynule vpřed na čtyřiadvaceti párech tupých rovných nohou samostatně poháněných soustavou převodů, ojnic a pístních tyčí vedených od pomalu rotujících kol na těle larvy. Stroj byl zjevně konstruován tak, aby překonal jakýkoliv terén a zároveň byl schopný rozdrtit vše včetně budov, které by mu stály v cestě.

Seděli jsme na mulách a ohromeně shlíželi dolů na desítky monster rozvážně si to šinoucích podél pobřeží a zanechávajících v terénu hluboké stopy.

„Tohle je špatně,“ pronesla tiše Ziva.

Někteří jsme odtrhli oči od bezbarvého ozubeného města pod námi a pohlédli na ni.

„Tohle je úplně, ale úplně špatně…,“ opakovala a kroutila hlavou, aniž by z toho industriálního zvěrstva spustila pohled.

„Co tím myslíš?“ zeptal se George Bains.

„Oni nás nehodlají bránit před jiným světem. Oni ho jdou vyhladit.“

16.
Druhá strana

Návrat do Sinjaru se nesl v duchu zmatení.

Nemohli jsme si dovolit další výdaje, cesta zpět nám zabrala téměř tři dny, přestože jsme na pobřeží Horního Zabu směnili zvířata za měšec dinárů a zajistili si tak cestu menší lodí po proudu a poté řetězovými vlaky až k cíli.

Délka cesty měla za následek dvě věci: Jednak mi došel tabák, jednak nám Ziva stačila zevrubně popsat desítky rozdílů mezi pohotovostním stavem, kdy se Mesopotamis připravuje na invazi zvenčí, a kdy ji samo vede. Museli jsme jí dát za pravdu. Nic nenasvědčovalo tomu, že je město v defenzivě, naopak. Stroje, které jsme viděli, byly konstruovány tak, aby rozdrtily ne příchozí divize, ale hradby jiného města.

Totéž se stalo předmětem velmi vzrušených diskusí v sinjarské jednací síni, stejně jako znovu oživená záležitost elamského konfliktu, přítomnost špehů v Mesopotamis, spekulace o lokaci a formě civilizace, která špiony vyslala, a nakonec i úmrtí Horacia Xavera, kvůli kterému byla Sariah předvolána ke zvláštnímu slyšení.

* * *

Během těch šesti dní, kdy jsme se nacházeli mimo základnu, intenzivně probíhala sériová výroba naší výzbroje podle vzoru předložených a schválených prototypů.

Když jsem tedy sestoupal do výrobní haly, přivítal mě Istvan Farr s brýlemi sestavenými z volitelných hodinářských kukátek a seznámil mě s čísly. V danou chvíli měla ninivská mise k dispozici mimo jiné osm jednoručních jehlových samostřílů, dva obouruční rotační samostříly, několik desítek výbušných i plynových gyroskopických koulí a dalších menších časovaných náloží, několik elektrických obušků a po dvou exemplářích jednostranné i oboustranné elektrické berly.

„A co je tohle?“ pozastavil jsem se nad párem vysokých rukavic, od pohledu vyztužených.

„Fungují podobně jako obušek. Na dlani je aktivátor. Sevřeš ruku v pěst a dáš ránu, jakou jsi nikdy nedal,“ vysvětloval hrdě.

„Vy jste nezaháleli,“ utrousil jsem pobaveně.

Istvan skromně pokrčil rameny.

„A na mě jsi náhodou nezapomněl?“ musel jsem se zeptat.

„Pojď se mnou, uvidíš,“ mávl rukou a vedl mě do podlouhlé místnosti, která sloužila jako střelnice.

Tam, na stole, vedle ochranných brýlí a sluchátek ležel pár kožených rukavic, pokrytých mosaznými táhly, pásovým zásobníkem na jehlové střely, a především s automatickým samostřílem na hřbetě.

„Takže fungují?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Přesně, jak jsi je navrhl.“

„Můžu?“

„Jasně,“ pokynul mi. Já rukavice navlékl, zajistil řemenem a na každé klikou natáhl masivní spirálovou pružinu.

Namířil jsem na terč, v dlani sevřel uzdičku lankem připevněnou k zápěstí a zatáhl. Vmžiku se ozvalo kovové cvaknutí, pocítil jsem zpětný ráz a tenká, ale těžká jehlová střela se zaryla do dřeva kruhového terče pět sáhů přede mnou.

Následující dvě vteřiny mechanismus znovu natahoval spoušť, až s o něco tišším cvaknutím vtlačil do drážky nový náboj. Tetelil jsem se blahem. Istvan hrdostí. Ještě několikrát jsem oběma rukavicemi vystřelil na terč, abych se s nimi naučil zacházet.

„Dobrá práce,“ řekl jsem a poplácal Istvana po vlasech, až mu hodinářské lupy sjely z kořene nosu.

* * *

V noci ke mně do kajuty vklouzla Annie.

„Na, vezmi si revolver,“ poručil jsem jí a podal jí zbraň, kterou jsem měl od příjezdu schovanou pod polštářem.

„Na co?“ tvářila se překvapeně, ale ne moc. Levandulová noční košile, kterou vyfasovala při ubytování na základně, nyní ležela přehozená přes mé zaprášené boty.

Annie mi seděla obkročmo na klíně. Já ležel na zádech tak, jak jsem se svalil po návratu z výrobní haly. Na rozdíl od ní oblečený. Opatrně vzala do rukou zbraň a malou chvíli si ji se zaujetím prohlížela.

„Kdybych ti chtěl ublížit, střílej. Třeba do ramene,“ instruoval jsem ji.

Pozvedla obočí, ale neřekla nic. V namodralém světle nouzového osvětlení vysvítal obrys jejích pevných, pěkně tvarovaných ňader.

„Víš, jak se s tím zachází, doufám,“ utrousil jsem možná trochu nevrle. Poznala to. Otevřela zásobník. Ujistila se, že jsou v něm náboje, vsadila jej zpět a odjistila.

Uznale jsem hvízdl.

„Už jako malá jsem se Gastonovi starala o zbraně. O všechny.“

Přikývl jsem.

„A teď ruce za hlavu! Dělej!“ sykla, dlaní se mi opřela o hrudník a hlaveň pistole, kterou svírala v natažené pravici, mi zaryla pod bradu. „A opovaž se hnout,“ vyslovila s nečekanou vážností.

Usmál jsem se. Annie se ušklíbla, a aniž by ze mě spustila oči, jednou rukou mi rozepla poklopec.

* * *

Tmou mojí kajuty se neslo těžké oddechování. Annie se na mně vlnila, přirážela a z tváře jí dosud nezmizel onen soustředěný výraz.

Revolver nyní svírala obouruč v natažených pažích, a navzdory tomu, co prováděly její boky, hlaveň zbraně mi nehnutě mířila mezi oči.

Tmu místnosti náhle rozřízlo světlo. Posuvnými dveřmi dovnitř chvatně vpadla Ziva.

„Hledám tě všude…,“ zarazila se.

„Možná bys příště mohla začít tady,“ utrousil jsem, aby řeč nestála.

Ziva se ani nehnula. Annie se sklonila, chytla mě pod krkem a vmžiku zbraň namířila na tu zatrápenou cácoru. „Teď, holčičko, pěkně vycouváš a zavřeš za sebou vrátka,“ přikázala jí a hlavní opsala výmluvné gesto.

Ziva skutečně vycouvala, rty pevně semknuté. Vteřinu nebo dvě tak setrvala na chodbě a hleděla na nás otevřenými dveřmi. Pak jimi třískla a já cítil, jako by tam dole ve mně něco vybuchlo.

* * *

Následující den, když jsem spěchal na setkání se Sariah, prošla kolem mě Ziva bez pozdravu. Tvář okázale odvrácenou do šedé zdi chodby. Puberťačka se urazila, dobře jí tak, řekl jsem si a pokračoval dál.

„Myslím, že jsme připraveni,“ oznámil jsem Sariah. „Vybavení je dost pro dobrých třicet lidí. Myslím, že tolik jich v Ninive ani nebudeme potřebovat, abychom nevzbudili zbytečnou pozornost.“

„Cením si tvojí snahy, Noame,“ řekla a já v jejím tónu zaslechl to, co zaslechne každý chlap, když před ním stojí problém.

„Co se děje?“ zavrčel jsem.

„Měla jsem dlouhý rozhovor s plukovnicí Polanski. Je mi to líto, ale nemůžeme tě nechat jít s námi.“

„Cože?“ nevěřil jsem vlastním uším.

„Nevykládej si to špatně. Jsi schopný v boji, ale pro nás jsi mnohem cennější tady, na základně.“

„Jako konstruktér, chápu. Ale…“

„Nechápeš. Po tom, co se stalo Horaciovi, si nemůžu dovolit další selhání. Nesmíme zbytečně přijít o dalšího člověka s potenciálem…“

„Kraviny!“ vyštěkl jsem.

„Prosím…?“ tvář Sariah ztuhla. Stačilo málo a ze ženy, která se ke mně dosud chovala přátelsky, se vmžiku stala kapitán Sariah Davi, nadřízený důstojník.

„Nebudu se krčit v koutě, zvlášť pokud jde o akci, kterou jsme spolu několik dní plánovali! Tohle po mně nemůžeš chtít!“

„Okamžitě se uklidni, Noame!“

„Je mi jasný, že je toho na tebe teď hodně a že máš před Radou kvůli Horaciovi problémy…“

„Horacio tam hlavně vůbec neměl být. A to nešlo o bojovou akci.“

„Ale teď to bojová akce je! A já se jí zúčastním, protože chci zjistit, co se tady, ksakru, děje! A jestli mě odvoláš…,“ zarazil jsem se. „Opustím základnu. Hledejte si mě klidně jako dezertéra, ale já jsem tady dobrovolně. Máte dvě možnosti. Buď doufat, že se z Ninive vrátím, a já se hodlám vrátit, na to se spolehni, nebo se rovnou rozloučit s tím, že tady ještě někdy vyrobím nějakou hračku.“

Sariah mlčela. Měřila si mě přísným pohledem.

„Předložím tvé požadavky Radě. Uvidíme, co se dá dělat,“ dodala nakonec, ale mnoho jsem si od toho nesliboval.

* * *

Zivu jsem potkal následující odpoledne. Vracel jsem se z Katrielovy kajuty, kde odpočíval po náročném čištění zanícené rány. Jeho zranění se nepříjemně komplikovalo. Sdělil jsem mu novinky a popřál brzké uzdravení. Bylo mi toho chlapa líto.

Nicméně abych se vrátil, Ziva, která mašírovala proti mně po chodbě… neuhnula. Já také ne. Vrazila do mě ramenem, což vyústilo přesně v to, v co vyústí srážka dvou těles, z nichž jedno má trojnásobnou hybnost. Se Zivou to smýklo stranou, klopýtla a svezla se na zem.

„Zasranej hodináři!“ vyjela na mě.

Otočil jsem se a podal jí ruku. Vztekle mě přes ni praštila. Stáhl jsem se zpět a pozoroval, jak se škrábe na nohy.

„Všechno už mě tady vytáčí! Nejdřív ty, pak ta velká bojovnice…“

„Annie z toho vynech!“ okřikl jsem ji.

„Tu svojí Annie si strč laskavě tam, co tě ráno svědí! Jste mi oba ukradený, jako celý tohle pošahaný podzemní město!“

O tom jsem po včerejšku trochu pochyboval, ale neřekl jsem nic. „Mluvím o naší kapitánce,“ ucedila a oprašovala spíše teoretický prach ze své sukně.

Zbystřil jsem.

„Co ti Sariah udělala?“

„Nic!“

Bylo to přesně to významné Nic!, které vždycky znamená velké a obzvláště problematické Něco.

Čapnul jsem Zivu za paži a táhnul ji po chodbě ke kajutě. Tentokrát ke své.

„Co to děláš?! Okamžitě mě pusť!“

Děkoval jsem prozřetelnosti, že chodba podél ubikace byla v tuhle odpolední hodinu prázdná. Všichni buď jedli, nebo byli ještě ve výrobní hale.

„Dělej, pusť mě! Ty hovado!“ zmítala sebou a pokoušela se dupnout mi na nohu, což se jí ovšem nepovedlo, tak jsem ji strčil k sobě do kajuty a zavřel za námi.

„Takže, co se děje?!“ houknul jsem na ni.

Ziva zkřížila ruce na prsou a supěla.

„Já mám času dost,“ řekl jsem.

Ziva se rozeběhla ke dveřím. Zastoupil jsem jí cestu, takže hlavou jen tupě narazila o můj hrudník. Odstrčil jsem ji.

„Tak bude to?!“

„Nech mě bejt, mám toho tady plný zuby!“

„Co tě tak žere?“

„Tebe nežere, co se tady chystá?“

Nechápal jsem.

„Nebo jsi tak blbej, že to nevidíš?“ odtušila.

„Dělej, vyklop to.“

„Tobě nedošlo, co se stane, jestli Velká rada odlifruje svoje vojska na východ?“

„Co by se mělo stát?“

„Nebudou tady.“

„To mi nedošlo, děkuju, že jsi mě poučila.“

„Zůstanou tady jenom vnitřní obranný síly. Hlídači a slídilové. Možná nějaký stráže kolem strategických budov. Většina vojenský síly ale potáhne pryč. Takže, kdyby toho chtěl někdo využít…“

„Jako k čemu?“

„K čemu asi? K důkladný sabotáži. Nevšiml sis, kolik se tady vyrábí výbušniny? Dost na to, aby vyhořela půlka Babylónu. Dost na to, aby se oslabila centrální obrana, kdyby na to jeden šel od lesa. Dost na to, aby udělali převrat.“

To mě nenapadlo. Musel jsem uznat, že ta holka má vlastně pravdu.

„Moment, copak ale odboji nejde o to, svrhnout režim?“ zarazil jsem se. „Od toho je to přece odboj, ne?“

„Jasně… Taky chci, aby ti lidi, co nechali popravit moje rodiče, chcípli tou nejhnusnější smrtí… Jen jestli to, co se kolem nás děje… Všechny ty plány… Ty řečičky o První a Nový radě, ten přehnanej patriotismus… Jestli to všechno není jenom zástěrka!“

„Cože?“

„Co všechno víš o První radě?“

Jenom jsem krčil rameny.

„Tak jinak. Slyšel jsi o První radě od někoho jinýho než od Sariah a lidí odtud?“

Musel jsem přiznat, že ne.

„Netvrdím, že před třiceti lety žádnej převrat nebyl. Ráda věřím tomu, že do tý doby tuhle zemi vedli lidi, co za něco stáli. Ale zaručí nám někdo, že se pak všechno odehrálo tak, jak nám řekli? Že se z nepobitejch členů zformoval odboj a bla bla bla…“

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím jenom říct, že nevíme, kde ty lidi jsou. Vždyť přežilo jenom pár rodin. Z vašich jsi zůstal ty a děda. A vy jste o žádný přežívající První radě nevěděli ani ťuk.“

„To… je pravda, ale…,“ nedořekl jsem.

„Kdo nám zaručí, že tyhle lidi, co tvrdí, že zpovzdálí dohlížejí, aby se nic nezvrhlo, a najednou jsou připravený kdykoliv zneužít oslabení země, dobýt Babylón a svrhnout režim… že tyhle lidi jsou opravdu tím, kým tvrdí, že jsou?“

Nic jsem neříkal. Ziva se na mě dívala s hlavou nakloněnou ke straně a pozorovala, jak mi to dochází.

„Jak můžeme vědět, že to nejsou agenti druhý strany, komu tady pomáháme? Právě ti, co je slídilové hledali v Elamu?“ pak její tváří proběhl náhlý záchvěv. Ušklíbla se, snad jako by ji trklo, že úplně zapomněla být protivná, a dodala: „Nebo jsi jenom blbej hodinář a je ti to ukradený? Hm? Ani nevíš, co? Tak mi laskavě ustup z cesty. Nehodlám v týhle smradlavý kajutě strávit celej den!“

17.
Ninive

Díky Zivě jsem měl v hlavě zmatek.

Nechtěl jsem si připustit, že jsme já, Ziva, Bains a určitě mnoho dalších byli zataženi do špionážní války. Na jedné straně stál Kish, agent režimu. Nasazený, aby vyhledával hackery a odhaloval protirežimní aktivitu.

Jenže – na co Kish doopravdy narazil? Na mě? Na odboj? Nebo na něco jiného?

Ziva to samozřejmě viděla hodně zjednodušeně, ale ono to právě takhle jednoduše postavené dávalo větší smysl. Špehové z východu přicházejí do Mesopotamis a budují podzemní základnu s cílem počkat na vhodnou chvíli a zaútočit. Proti nim stojí slídilové a tajní, kteří se je pokoušejí najít a zlikvidovat, aby zamezili převratu a podrobení Mesopotamis cizí vládě. Je pochopitelné, že Velká rada vynakládá veškeré úsilí, aby se Mesopotamis nestalo pouhou kolonií něčeho většího.

Stejně přijatelná by byla i možnost, že Velká rada obdržela zprávy od svých zvědů, kteří ale mohou být dvojitými agenty, že z východu se na ně chystá armáda. Mesopotamis začne zbrojit a zahájí masivní protiútok. Než ale dojde k hranicím jiné země, nebude za co bojovat, jelikož Babylón padne a vojenské divize budou rázem pod kontrolou druhé strany.

Došlo mi, že Ziva se akce v Ninive neúčastní. Mě z ní chtěla Rada také vyšachovat. Proč asi? Netroufal jsem si domýšlet. Byla ke mně Sariah upřímná? Mohl jsem jí věřit? Že nevěděla o příčinách elamského konfliktu?

Jenže jsem neměl příležitost, jak se dozvědět pravdu. Ať už byla jakákoliv. Každopádně jsem si začal víc všímat, že se přede mnou něco tají. Necelé tři hodiny po rozhovoru se Zivou byl zahájen přesun ze Sinjaru do Ninive.

„Co tu ještě děláš? Bal se, jedeš s námi,“ oznámila mi Sariah mezi dveřmi mé kajuty, když jsem nezamčený rezignovaně odpočíval na kavalci a kouřil.

„Co je přesvědčilo?“ ptal jsem se, ale Sariah už byla pryč. Možná ve mně jenom nechtějí vyvolat podezření, proto mě nakonec berou s sebou, řekl jsem si.

Nezbývalo mi než udělat, co se ode mě očekává. Najednou se mi tam nějak nechtělo. Byl jsem z toho otrávený. Brouk, kterého mi Ziva nasadila do hlavy, byl příliš neklidný. Navíc jsem tu teď musel nechat Annie, která pro mě měla pochopení, a budování vzájemného království slasti jsem byl nucen přesunout na nejisté jindy.

Nakonec, napadlo mě, o všem rozhodne Ninive. Jestli Sariah nelhala, jdeme si pro protokoly z výslechů elamských zajatců. Jestli je to tak, jak tvrdila Ziva, jsou nějaké protokoly úplně mimo mísu a v Ninive půjde o mnohem, mnohem víc.

V tu chvíli do dveří mé kajuty, jak měla ve zvyku, vlétla Ziva. Měla pro mě jen čtyři slova:

„Dávej na sebe pozor.“

* * *

Veškeré vybavení včetně zhruba dvacetičlenné posádky se naskládalo do podlouhlého paromobilu, což byl železný kolos na šesti kolech, uzpůsobený k přepravě těžkého nákladu mimo dosah lokomočních okruhů nebo sítě řetězových vlaků. Setkával jsem se s ním pouze zřídka, jelikož v pouštních distriktech se přeprava paliva zajišťovala jen po malých dávkách za pomoci tažného dobytka nebo povozu. Zásobování v oblastech úrodného půlměsíce bylo, jak vidno, mnohem sofistikovanější.

Samozřejmě, že se paromobily běžně nevyužívaly za účelem hromadné civilní dopravy, na to byl jejich provoz příliš náročný. Ten náš byl uzpůsoben tak, že většinu nákladního prostoru zabírala sedadla seřazená do dvou řad proti sobě. Pouze strojvedoucí v technické kabině a asistent, starající se o provoz kotle, seděli po směru jízdy.

Podivil jsem se, že sinjarská základna tímto strojem disponuje, ale byl jsem poručíkem Kornelem rychle ubezpečen, že je toho hodně, o čem se v případě vybavení sinjarské základny pokud možno vědět nemá.

Proti mně, Penuelovi a Sariah seděli profesionálové vycvičení k boji. V šedých kombinézách z odolné tkaniny s důkladným přezkovým zapínáním. Opasky a pouzdra na zbraně měli naplněné nejen revolvery, ale především inventářem, na jehož výrobě vývojové středisko Sinjaru za našeho přispění týdny pracovalo.

A mezi nimi Bains. Kam se ten chlap všude nedostane… Jakmile jsem ho zpozoroval, vrhl jsem na Sariah tázavý pohled. Ta mne ale zadržela, než jsem stačil cokoliv říct, a pokynula Bainsovi, aby začal s instruktáží.

„Tak, ehm…,“ odkašlal si chlapík, „tady… tohle si všichni vezměte. Každý jednu.“

Rozepnul objemný vak a nechal ho kolovat. Sinjarští vojáci si vytáhli každý po jedné oblé mosazné krabičce se třemi zářezy a tlačítkem. Poznával jsem je. Šum jedné z nich mě Bains před časem donutil poslouchat.

„Všechny jsou naladěné na stejnou frekvenci, takže budeme moci komunikovat jeden s druhým, i když nebudeme v bezprostřední blízkosti. Přepínač slouží k tomu, aby se z přijímače stal vysílač… Rozumíte tomu všichni?“ rozhlédl se poněkud nejistě kolem sebe.

Muži se zmateně dívali na své přístroje a přepínali sem a tam.

Obrátil jsem oči v sloup.

„Nejlepší asi bude,“ poznamenala Sariah, „když jim to předvedeš názorně.“

„Ehm… dobře. Takže přepněte do spodní polohy a přiložte přijímač k uchu. Tak. A teď byste mě měli všichni slyšet,“ řekl náhle o něco víc nahlas než předtím a odbojáři v úleku synchronizovaně odtrhli ruce s přijímačem od uší.

„Výborně, takže jste mě slyšeli… To bychom měli… A teď to zkusíme obráceně…“

Cože? Ono to vážně funguje? Ten matlák to opravdu dokázal?! Pozoroval jsem, jak vojáci naslouchají zkreslenému hlasu ze svých přístrojů nebo cosi vykřikují.

„Nemusíte tak křičet!“ zahlaholil Bains, ruku s přijímačem nataženou daleko od ucha. Sám pak nějakou chvíli na jiné frekvenci komunikoval se Sinjarem za pomoci výkonnějšího stroje, který měl dvěma popruhy zavěšený na hrudi.

* * *

Po půlnoci jsme dorazili k centru Ninive, kde jsme paromobil ukryli do průjezdu jednoho z bloků a vyhnali tak několik žebráků ze svého stanoviště. Strojvedoucího i asistenta jsme nechali odpočívat ve voze a udržovat stroj připravený pro případ rychlého návratu. Pěšky jsme se přesunuli k prostornému náměstí s armilární sférou coby orlojem uprostřed.

„Teď je to na tobě,“ kývl na mě Penuel a já se s drobnou, zatím nerozžehnutou lucernou nenápadně vydal směrem k orloji, zatímco ostatní se krčili v temném podloubí.

Hodinářským klíčem jsem otevřel poklop vedoucí do podzemní strojovny. Tam jsem plynovou lucernu zapálil a přisvítil si na tlakový poklop vývodu potrubní pošty. Ta zajišťovala hodináři přístup k aktuálním astronomickým údajům z Gilgamešova ústavu v Uru. Zároveň tak měl možnost informovat příslušný správní úřad, že orloj je mimo provoz a na jeho opravu bude potřeba víc času nebo nové díly.

Z pouzdra jsem vytáhl kryptex, stiskem otevřel víko, načasoval nálož, opět víko zacvakl a vložil kryptex otvorem do potrubí. Poklop jsem vzduchotěsně uzavřel a povolil ventily po obou stranách. Tlak odpálil zásilku směrem k cílové stanici v Aššurbanipalově knihovně, nyní vzdálené nějakých dvě stě sáhů.

Vylezl jsem ven a rozsvícenou lucernou mávl na ostatní. Ti se rozběhli podloubím po straně náměstí, já za nimi. Po schodech u jedné ze stěn náměstí jsme vystoupali na ochoz. Obloha se zatáhla a hvězdy s měsícem překrývala hustá bouřková mračna. Skoro jsme si neviděli pod nohy.

Stoupali jsme vzhůru až na úroveň pátého poschodí, tam jsme po jednom přebíhali přes viadukt na střechu dalšího bloku.

Po chvíli jsme knihovnu konečně zahlédli. Plynovými lampami nasvícená stavba obdélníkového půdorysu s atriem uprostřed. Celá ze železa a hladkých kvádrů. Od pohledu těžko proniknutelná.

George Bains jako hlavní radista měl zůstat na střeše protějšího bloku a starat se o naše spojení.

„Sděl základně, že jsme na místě,“ přikázala mu Sariah a Bains se sklonil k odloženému přístroji.

„Rozumím,“ chvíli si hrál se spínači a laděním, až do komunikátoru pronesl několik tichých slov.

„V pořádku? Máme odezvu?“ ujišťoval se poručík Kornel.

„Základno, tady Bains, jsme na místě, přepínám,“ naléhal Bains, ale na druhé straně… nic. „Možná jsem ztratil frekvenci, zkusím ji znovu naladit.“

Oči se mi opět jaksi samovolně obrátily k nebi.

Bains dřepěl u zařízení, otáčel knoflíkem, ladil, zatímco stroj vyluzoval cosi jako chrastivé kvílení.

„… hlášené napadení strážného…,“ ozvalo se náhle z reproduktoru a my sebou trhli. „Hlídka dvaceti mužů byla vyslána na Sto padesátou druhou soustřednou a Jedenáctou…“

„Co to je?“ ptal se Kornel.

„Nemám tušení,“ Bains rozhazoval rukama.

„… lette Zara, asi šest stop vysoká, tmavé vlasy, zelené oči, míšenka, výrazné znaménko na pravém předloktí…“

„Odkud to jde?“ ptala se Sariah.

„Co já vím, někde tu musí být vysílač. Tohle není ze Sinjaru,“ konstatoval radista, co nám všem bylo už víceméně jasné.

„Hlídači používají rádiové spojení?“ divil se Kornel.

„Ticho!“ okřikla nás šeptem Sariah.

„… nyní jména hledaných osob, jejichž podoba není dosud známa. Arun Kepics, Samuel…“

„Musí to být někde blízko…,“ spekuloval Penuel, „to, co hlásili, jsou víceméně naše souřadnice.“

„… Francis Bloch, Haruki Aso, Leonard Nowak…,“ pokračoval výčet jmen.

„Možná místní vysílání,“ šeptal Bains a rozhlédl se. „Támhle! Vidíte?“ ukázal na věž nepříliš vzdáleného chrámu, rýsující se v kouřovém oparu městského panoramatu.

„… Bertrand Févre, Katarina Kyurkchieva…“

„Ta věž musí být vysílač…“

„Ty parchanti,“ zaklel Penuel.

* * *

Hlídači a slídilové budou nejspíš mnohem synchronizovanější, než jsme si dosud mysleli. Ani ve snu nás nenapadlo, že režim po městě ciferníků v tichosti zkonstruoval radiokomunikační síť. Kdo ví, co všechno mohli hlásit v místních nebo plošných vysíláních. Nicméně vysvětlovalo to, proč mají slídilové tak detailní představu o podobách hledaných osob.

Bains tvrdil, že někde musí být centrální vysílač. Dost možná v Novém Bagdádu nebo Babylónu. Věže chrámů pak zesilují jeho signál a zavádí jej tam, kde by mu v cestě stál terén.

Nicméně času nebylo nazbyt.

Museli jsme Bainse zanechat na místě, kde se nadále úporně pokoušel spojit se sinjarskou základnou. Po železné konstrukci jsme přeběhli na střechu knihovny.

Podle plánů, které se před lety podařilo ukořistit z babylónského archivu, se kopie protokolů měly nacházet ve třetím poschodí na jihozápadní straně budovy.

Postranními komíny poklidně ucházela pára. Penuel odšrouboval ochrannou mříž a dovnitř vhodil další časovanou nálož.

Skupina odbojářů včetně nás už uvázala lana kolem parních výpustí a nyní pomalu slaňovala o dvě poschodí níže. Tam se zachytila okenních mříží. Jeden z mužů nanesl množství agresivní kyseliny do zdířky zámku.

Čekali jsme. Sariah pozorovala hodinový pás. Pod námi se procházeli dva hlídači. Neopovažovali jsme se pohnout. Téměř jsme nedýchali.

Pak se ozval jeden menší výbuch na druhém konci budovy. Hlídači sebou škubli a rozběhli se tím směrem. Krátce nato zaduněl i druhý, o něco masivnější. Nálož spuštěná komínem nejspíš odpálila některý z parních kotlů.

„Vcházíme,“ hlásila Sariah do vysílače.

Jeden z mužů několikrát prudce udeřil do rozleptaného zámku a ten nakonec povolil. Vnikli jsme dovnitř.

* * *

Ptal jsem se sám sebe: Co když neexistuje správná strana?

Bylo evidentní, že Velká rada Obecnou úmluvu zcela ignorovala a zabraňovala civilizačnímu pokroku tím, že si v něm sama budovala náskok. Udržovala obyvatelstvo Mesopotamis v nevědomosti. V umělém světě, kde se pravidla hry vztahovala jenom na ty dole.

Uvažoval jsem, jak dalece se tenhle způsob vlády lišil od toho v digitálním věku. Tehdy lidé odkázaní na život v umělém světě, ti, kteří neměli na výběr, alespoň věděli, že to, co žijí, není skutečné. Třeba si časem zvykli a zapomněli, jaký býval jejich život předtím, ale aspoň na počátku to věděli. Lid Mesopotamis žil naproti tomu ve lži. Režim cíleně vyhledával a likvidoval hackery, jako jsem byl já, aby zachoval civilní obyvatelstvo ve stavu, kdy nebylo schopné se z bubliny vymanit a bránit se. Udržoval je bezmocné.

Za tím účelem vyvíjel nové a lepší zbraně, budoval radiokomunikační síť a civilistům nepřístupné chrámy vybavil generátory elektrického proudu. Ty pak napájely věže a minarety přestavěné na vysílače.

Naproti tomu stála neznámá civilizace na východě. Beztvarý bubák, který chtěl převzít kontrolu nad naší zemí. Jakým způsobem? Jak měla vypadat tato kontrola? Jestli byli členové takzvané První rady jen agenti druhé strany, čemu jsem to vlastně napomáhal? Zkáze režimu? Nebo zkáze země, jak jsem ji znal? To dilema mě tížilo. Potřeboval jsem znát pravdu.

A pak jsem si vzpomněl na slova svého dědečka Armina Baarse.

Pokrok nelze zastavit. Čím více snahy vynaloží lidstvo na jeho potlačení, tím bujněji bude vzkvétat.

Praktiky potlačující pokrok jsou, jestliže mají být účinné, vždy násilnější než pokrok sám a vybírají si mnohem více obětí. Nezáleží na tom, do jakého stadia se pokusíme navrátit vývoj lidské civilizace, vše se odehraje znovu, ne nepodobným způsobem a mnohem, mnohem rychleji než předtím, jelikož lidstvo již má tu zkušenost.

Prohráli jsme boj s pokrokem. Jen abychom neprohráli boj o to málo, co nám zbylo.

* * *

Přešli jsme po přemostění mezi vnějším a vnitřním pláštěm budovy. Pod námi tři patra volného prostoru tu a tam protnutého železným mostem bez zábradlí. Proti nám ochozy kolem vnitřního pláště osvětlené plynovými svícny. Za okamžik jsme se nacházeli na jednom z nich.

Proplétali jsme se labyrintem chodeb a hledali vstup do archivu.

Vojáci téměř nehlučně paralyzovali několik stráží elektrickými obušky a rukavicemi. Poslední dva hlídači u masivních dveří schytali po náboji z mých samostřílů. Zbytek zvládla Sariažina elektrická berla.

Penuel jim vzal klíče a zasunul je do zámku, otočil, ale nic se nestalo. Dveře jako by zůstaly zamčené.

Až si Kornel povšiml dvou kruhových obrazců, každého u jedné strany.

„Dovlečte tam ty strážné!“ sykl na své muže.

Ti se chopili bezvládných těl a táhli je až na místo určení. Když váha těl z většiny konečně spočinula uvnitř kruhů ohraničujících obrazce, cosi luplo v mechanismu nade dveřmi a ty se samy otevřely.

* * *

Vysoko nad archivem hořely věčné plamínky plynových svícnů a do uliček vrhaly nepříjemně mdlé světlo. Celá rozlehlá síň měla kruhový půdorys. Stály v ní vysoké regály uspořádané tak, že představovaly městskou zástavbu Mesopotamis. Celý archiv byl tedy obrovskou, plastickou mapou země, přesně jak naznačovaly babylónské plány.

Úzké uličky znamenaly Minuty, širší pak Hodiny a Soustředné ulice nebo říční plochy. Každá byla, co několik sáhů, označena přesným časovým údajem nebo názvem.

Dvojité dveře, jimiž jsme vešli, nám otevřely cestu do společného ústí Eufratu a Tigridu. Vyrazili jsme vpřed. Minuli přítok řeky Kárún a pokračovali až tam, kde se do dosud společného toku největších dvou řek vlévala řeka Kercha. Po ní jsme šli dál, asi dvacet sáhů, až jsme se ocitli uprostřed Elamského distriktu.

Najít čtvrť Suzy, kde elamské krveprolití začalo, netrvalo dlouho. Čtvrť představoval jediný regál se čtvercovým půdorysem. Sariah očima prohledávala přihrádky a oddělení označená letopočty, až se zastavila u jedné ze zásuvek. Tu vytáhla a začala listovat složkami.

„Tady to je. Musíme dál po Chammurapiho okruhu na Třetí hodinu a pak na východ do Babylónu, tam prováděli výslech. Regál čtrnáct, oddělení jednadvacet. Sedmdesátý šestý rok analogového věku.“

Pospíchali jsme vpřed.

* * *

Do Babylónu, respektive k segmentu knihovního archivu, který Babylón představoval, jsme dorazili pouze čtyři. Já, Penuel, Kornel a Sariah. Ostatní se strategicky rozmístili po mapě. Ti, kteří hlídkovali u vstupu, zatím vtáhli dovnitř oba paralyzované strážné, abychom na sebe zbytečně neupozorňovali.

Na nás pak bylo odhalit, jak se věci mají. Na nás dvou, mně a Sariah. Kornel už to totiž věděl.

* * *

„Je tu dvaadvacet složek. Každá se jménem východního agenta,“ užasla Sariah. „Moment, jedna z nich je průvodní dokument k případu.“

„Takže jednadvacet,“ řekl Penuel, „i to je docela dost na to, že o nich hodně dlouho nikdo nevěděl.“

„Všechna ta jména jsou… indická.“

„Cože?“

„Říkám, jsou to všechno Indové. Během světové revoluce nebo krátce po ní se část východní civilizace musela zachránit a centralizovat na území subkontinentu. Jinak si to neumím vysvětlit.“

„Píše se tam, odkud přesně je poslali?“ ptal jsem se.

„Moment, hledám to. Vypadá to, že z Punjabu. Ale počkej,“ začala se znovu prohrabávat složkami, „tahle je prázdná.“

„Otevři to.“

„Je to jenom zatýkací protokol. Vypadá to… Vypadá to, že tenhle agent jim utekl. Zřejmě jako jediný.“

„Takže Punjab,“ říkal jsem si pro sebe, ale jasněji jsem v tom neměl. Tím spíš, že jsem až doteď netušil, že v Indii kdy leželo něco toho jména.

„Tenhle jeden vám to pěkně zavařil, kapitáne Davi,“ oslovil Kornel naši velitelku a jeho hlas byl překvapivě pevný.

„Nerozumím, poručíku,“ obrátila se na něj Sariah.

„Dalbir Sulagg. Tak se jmenuje,“ řekl.

* * *

„Řeknu vám to takhle,“ nadechl se Kornel, „Punjab podle všeho stále disponuje bohatými nalezišti ropy,“ odmlčel se.

„To není možné,“ Sariah na něj hleděla se znechucením. Všichni jsme moc dobře cítili, že tady něco hodně nehraje.

„Ropa… je důležitá,“ pokračoval, skoro jako by vysvětloval dítěti jednoduché matematické úkony. „Ropa, to jsou spalovací motory. A s těmi se naše parní pohony nedají srovnávat. Mimo jiné je to cesta k letecké dopravě.“

„Ale co to s tím má společného? Vyjadřujte se jasně, poručíku!“

„Proč si myslíte, že armáda Mesopotamis táhne na východ? Kvůli nějaké hrozbě? Kvůli tomu, že před patnácti lety slídilové v Elamu zatkli pár špionů? Ne. Velká rada jde po ropě. Právě teď jsou na cestě statisíce strojů, které mají pozítří večer dorazit k hranicím Punjabu, aby si ho podrobily a udělaly z něj naši ropnou kolonii.“

„To se nesmí stát! Vždyť rozpoutají válku!“

„A také, že se to nestane,“ pronesl Kornel. „Tohle by Dalbir Sulagg nikdy nedopustil. Zvlášť po tolika letech čekání, až bude země oslabená, až všechny armádní divize vyrazí na východ. Kdo by pomyslel, že právě v tu chvíli přijde úder zevnitř?“

Pak se ozval šramot z přijímače a nám třem od pasu promluvil šumem zastřený Bainsův hlas:

„Máme problém. Něco se děje. Nějak moc se to tady hejbe. Asi zavolali posily, přepínám.“

„Jestli s tím máte něco společného…,“ zasyčela Sariah a sáhla po zbrani.

„To bych nedělal, kapitáne Davi,“ konstatoval Kornel. Byl rychlejší. Hlaveň jeho pistole nyní mířila na Sariažinu hruď.

„Slyšíte mě? Vidím obrněné vozy, trochu se nám tu plní ulice, přepínám.“

„Poručíku, jsme na svých pozicích, čekáme na rozkazy,“ zachrastil pro změnu hlas jednoho z vojáků. Nebyli jsme to jen my, kdo slyšel Bainsův poplach. Kornel to ignoroval.

„Být vámi dvěma,“ to patřilo mně a Penuelovi, „nedělal bych prudké pohyby, jinak to tady kapitán schytá, a to bych opravdu nerad,“ pak zmírnil tón. „Vás si totiž, kapitáne, vážím. Jste úctyhodná žena, kapitáne, a nezasloužíte si pojít jako pes. Ne tady, ne takhle.“

„Slyšíte mě?“ zase Bains. „Máme fakt velkej problém, ozvěte se, ksakru, přepínám!“

„Co vaši muži? Nedáte jim nějaké rozkazy?“ naléhala Sariah. „Jak jim vysvětlíte, že jste zadržel nadřízeného důstojníka?“

„Poručíku, máme spojení? Přepínám,“ opět jeden z naší čety.

Kornel se chopil vysílače: „Zůstaňte na svých pozicích! Nestřílejte! Přepínám.“

„Rozumím, končím.“

„Takhle budeme mít víc času,“ pronesl Kornel, když vysílač opět zavěsil za opasek. O jeho tvrzení jsem však pochyboval, jelikož zvenčí se k nám počal blížit dunivý rachot obrněných parních vozů.

„Kdo je Dalbir Sulagg?!“ křikl jsem na Kornela.

K mému překvapení téměř s klidem odvětil:

„Generál Feivel přece.“

18.
Santiago Feivel

Takže Ziva měla nakonec pravdu. Jestli se z tohohle někdy dostaneme živí, nebude s ní k vydržení. Jenže v Sariah se evidentně spletla. Ta vypadala stejně překvapená jako já a Penuel. Křivdil jsem jí. Bylo jasné, že jestli někdo pociťoval větší zradu než já, byla to ona.

„To znamená, že První rada je vážně kec?!“ vyjádřil jsem se možná neomaleně, ale zhruba takhle nějak mi to leželo na jazyku. Svrběly mě dlaně, jak jsem cítil táhlové spouště samostřílných rukavic, ale nemohl jsem riskovat život své velitelky.

„První rada je překrásný klub veteránů a jejich příznivců,“ bůhví proč to z Kornelových úst neznělo jako lichotka. „Jenom nevědí, kdo jim velí. Santiago Feivel – ten pravý – byl samozřejmě syn dávno popraveného člena První rady. Vědělo se, že během převratu uprchl. Mezi námi, nikdy se nevrátil, ale po elamském konfliktu se tu najednou objevil nový Feivel, našel si První radu a vymyslel si pár báchorek o tom, co se v Elamu stalo a co vlastně sám dělal do té doby. Za nějaký čas povýšil na generála. Začal aktivně budovat a rozšiřovat sinjarskou základnu a přišel s návrhem misí.“

Hluk za stěnami archivu, respektive za vnějším pláštěm budovy, sílil.

Podlahu i železné regály rozechvívaly otřesy, jak se venku cosi blížilo.

Napadlo mě, že kdyby měl ninivský archiv nějaká okna, nejspíš bychom jimi zahlédli siluety vojáků shlukujících se na protější střeše.

„Sakra, lidi, jste tam?“ ozval se znovu Bains. „Přece mě tady nenecháte chcípnout?!“

„Feivel nás udal,“ ucedil jsem.

„Řekněme předal jiné spravedlnosti.“

Samozřejmě, neměl jinou možnost, pomyslel jsem si. Misi do Ninive zabránit nemohl. Byla dalším logickým krokem potom, co se První rada dozvěděla nové zprávy. I kdyby se nás pokusil tiše odstranit na základně, což by bylo nejspíš hodně podezřelé, byli by na misi vysláni jiní. Došlo mu, že jestli se nám podaří do Aššurbanipalovy knihovny proniknout, dozvíme se všechno. Což znamená, že jsme se neměli vrátit.

Zvenku se ozvala střelba. Nejspíš objevili Bainse.

Pak chrapot z vysílače: „Poručíku, ztratili jsme spojení s radistou, obsadili střechu, čekáme na rozkazy, přepínám.“

„Říkal jsem, držte se svých pozic. Na můj rozkaz zahájíte palbu!“ instruoval rozčileně Kornel své muže, ale nám bylo jasné, že takový rozkaz nevydá. Všechny… všechny nás obětuje. Jako právě obětoval Bainse.

„Ale vás přece taky zabijí,“ řekla Sariah.

„Feivel má své lidi všude,“ odpověděl Kornel zcela klidně, hlaveň stále namířenou na její hruď. „Hlídači i slídilové vědí, koho můžou propustit.“

„Jste vlastizrádce,“ řekla.

„Čí? Čí vlasti?!“ zasmál se poručík. „Mimochodem, nebýt vás tří, Feivel by nikdy s jistotou nevěděl, že Velká rada se opravdu chystá na Punjab zaútočit.“

Došlo nám to. Teď má jedinou šanci zaútočit on sám. S pomocí sinjarského odboje. Nejenže nenechá svoji zemi napospas Velké radě, ale zničí a podrobí si nepřítele. Udělá přesně totéž, co se režim chystá udělat Punjabu. S pomocí První rady učiní Mesopotamis indickou kolonií. Parchant.

V tu chvíli nám byl jasný i osud ostatních členů První rady. Ty přirozeně, až dobyde Babylón, nechá Feivel – respektive Sulagg – popravit a ukončí válku proti Punjabu.

„Punjabská vojska,“ vysvětloval Kornel, „jsou o invazi informovaná, lépe vybavená a připravená odrazit útok. Jen co se tak stane, vyrazí sem upevnit svou novou vládu.“

Čekali jsme, že našimi muži střežený vstup do archivu každou chvíli vyletí do povětří. Že nás ohluší výbuch a v tom zmatení se dovnitř nahrne četa hlídačů. Ale nic takového se nestalo. Hluk zvenčí téměř utichl. Otřesy a chvění budovy vyvolané přesuny obrněných strojů ustaly.

Pouze, jak jsme pochopili o malou chvíli později, se asi dvacet sáhů od nás téměř nehlučně otevřely dveře archivu a mezi našimi muži, náhle se kácejícími do ústí Eufratu a Tigridu, vešli dva slídilové v kápích.

* * *

Neviděli jsme je.

Nacházeli jsme se ve středu města. Kdyby byl Babylón stratifikován stejně jako jeho stovky mil se rozpínající okolí, Třetí hodina by zde volně přecházela v Devátou. Jenže Babylón se, pravděpodobně z bezpečnostních důvodů, spíš než čemukoliv jinému podobal labyrintu. Neměli jsme tušení, co se děje na úrovni Elamu, natož na soutoku řek. Zaslechli jsme pouze několik tichých rychlých kroků a pět nebo šest tupých žuchnutí provázených bolestným zaúpěním.

Pak znovu ticho.

Nato se do Kornelova krku po rukojeť vnořila vrhací dýka. Slídilové možná měli jasné instrukce, koho nechat naživu. Ale dvojitý agent Kornel to zjevně nebyl.

Strhl jsem Sariah stranou, aby ji nezasáhla kulka, kdyby Kornelova pistole při pádu vystřelila. Dobře jsem udělal. Ozval se tupý náraz kovu o podlahu. Výstřel se rozlehl prostorem, projektil se odrazil od jednoho z regálů.

Pak už jsem pálil.

Levá spoušť, pravá spoušť. A znovu levá, pravá.

Mechanické rukavice střílely jehlu za jehlou, ovšem jejich cíl i s vlajícím černým pláštěm mizel v zákrytu.

Po Sedmé hodině k nám přibíhal jeden z našich vojáků a cosi křičel, ale hrdlo mu prořízla letící hvězdice.

Vrhli jsme se do boční uličky.

„Dělej, běž!“ volal Penuel na dalšího z mužů, který stál na křižovatce Jednašedesáté soustředné a Deváté hodiny. Vzduchem se však cosi mihlo a nešťastníka to strhlo mimo náš výhled. Pak jsme ho zahlédli znovu. To když zády napřed dopadl na tvrdou podlahu a krev se vyhrnula z jeho dekapitovaného krku.

Gestem jsem utišil Sariah i Penuela a šinul si to podél Devětapadesáté soustředné směrem k náměstí Svobody.

Při pohledu vzhůru jsem zpozoroval slídila stojícího dva sáhy nad námi na svrchní straně regálu.

Namířil jsem rukou semknutou v pěst a škubnul zápěstím, táhlo v dlani. Cvak. Bronzová jehla projela tenkou střechou regálu i slídilovou obuví.

Žoldák nevydal ani hlásku. Přesvědčil se, že se může hnout z místa. Shlédl dolů, mrštil po nás lankem, ale minul. V chabém světle se pod kápí rýsovala spodní část jeho smrtelně bledé tváře. Tu hyzdil rozštěp horního patra, zatím nejhorší, jaký jsem viděl.

Býval bych zůstal na místě strnulý tou podivnou hrůzou, kdyby mě Penuel nevtáhl do jedné ze spojnic mezi Soustřednými ulicemi.

Slídil se pokoušel uvolnit proražené chodidlo. Za ním se však náhle objevila Sariah. Nějak se musela dostat nahoru.

Ze zad sňala oboustrannou berlu. Na jejích koncích se zablýskly modravé oblouky. Penuel měl slídila na mušce, ale letící dýka přibila rukáv jeho pláště k zásuvce kartotéky.

Sariah se vyřítila vpřed, jeden z konců berly před sebou. Slídil od boku tasil elektrický obušek, odrazil její útok a pokusil se o výpad, nicméně jeho chodidlo zůstalo beznadějně přibité.

Sariah uhnula. Zbraně s modravě blýskavými a nebezpečně bzučícími konci o sebe nyní tloukly v bezmála rovném souboji. Slídil mocným škubnutím vytrhl nohu z jehly a skočil vpřed. Sariah mu vyrazila obušek a konec berly zabořila do slídilovy rozšklebené tváře.

Tělo bezvládně dopadlo na hranu regálu, svezlo se po ní a třísklo sebou o podlahu. Vzduchem jsem poslal k jeho krční tepně jehlový náboj.

V tu chvíli, jako kdyby věděli, že jeden ze slídilů právě padl, se vřítily do archivu desítky hlídačů v kožených kuklách a ochranných brýlích.

* * *

Jen dva sáhy od náměstí Svobody.

Tady už jsem to dobře znal. Právě teď jsme se hnali územní oblastí Ukhaidir.

Další slídil proti nám.

Vypálil jsem po něm, Penuel také, jenže z pistole. To nás prozradilo. Za námi dusot hlídačů. Slídil zmizel z výhledu. Nahmatal jsem gyroskopickou nálož, otevřel ji, nastavil časovač na pět sekund, zacvakl a chystal se natáhnout gyroskop. Penuel mi však kouli vytrhl z ruky a prostě ji mrštil směrem, odkud se blížili strážní.

Výbuch zakrátko smetl několik regálů. Za clonou z plamenů vznikl zmatek. Několik hlídačů to nepřežilo, jiní byli raněni.

Slídil nám opět zastoupil cestu, za ním už jenom prostranství náměstí Svobody. Penuel namířil zbraň, ale ta mu vmžiku vylétla z ruky, jak ji strhlo vymrštěné lanko. Požár se zatím rychle šířil.

Další vrhací dýka rozsekla vzduch. Minula.

A ještě jednou trik s lankem. To jsem ovšem postřehl a zachytil ho. Prudce jsem jím škubnul. Slídil přišel o rovnováhu. Sariah nás právě dobíhala. Prst na spoušti.

Stačil jeden dobře mířený zásah a slídil dopadl na kraj zamřížované větrací šachty po straně náměstí.

* * *

„Pryč! Jděte od něj!“ křičel jsem a sám jsem upaloval po straně co nejdál. Poslední trumf zasaženého slídila měl ničivé následky. Ten parchant se odpálil.

Jeho tělo se teď nacházelo všude kolem. Hlídači nebyli daleko.

Mohutná exploze však utrhla kus podlahy i s mříží a ta se propadla do poschodí pod námi. To byla naše úniková cesta.

* * *

Vymotali jsme se labyrintem chodeb až k okraji vnitřního bloku. Nyní už jen překonat lávku mezi plášti a pak dolů. Hlídači na obou stranách. Ovšem jen ve skromném počtu. Zbytek posádky se nejspíš shlukoval u centra předchozího výbuchu a rozprášeného slídila.

S rozpaženýma rukama jsem se vyřítil na železný most a pálil ze samostřílů. Penuel si střílet nedovolil, Sariah také ne. Má obouruční střelba byla mechanická, tichá a neomylná. Za okamžik byl prostor čistý. Některá těla teď ležela dvě patra pod námi.

Oknem ve vnějším plášti jsme zahlédli, co se děje venku. Budova Aššurbanipalovy knihovny se zdála být kompletně obklíčená. Stovky hlídačů v ulicích a na střechách protějších budov. Obrněné stroje zaparkované u východů ze stavby.

Po žebříku spojujícím patra ochozů jsme sešplhali dolů a otevřeli podzemní šachtu pro správu potrubní pošty. Naši jedinou cestu ke svobodě.

Stačilo schovat se tam dolů, zavřít za sebou poklop a pak už jenom běžet podzemím. Takový byl náš záložní plán. Předpokládal, že se nám podaří zorientovat se mezi jednotlivými výstupy a že úkryt opět opustíme pokud možno co nejblíž zaparkovanému paromobilu. Ten už určitě obsadila některá z hlídek. Bude tedy potřeba zlikvidovat strážné, znovu nad vozidlem převzít kontrolu a zmizet co nejrychleji a co nejdál z centra téhle řežby.

* * *

Jenže tenhle plán selhal hned na samém začátku.

Když jsme zalézali do šachty, vynořili se další slídilové. Tentokrát byli tři. Sariah zůstala stát nad poklopem s rozpaženýma rukama, každou z nich drželo od těla jedno ze slídilských lanek. Třetí ji znehybnil obuškem. S jejím tělem to zaškubalo a krásná tvář ztratila výraz. Za okamžik mi zmizela z očí.

Zachvátil mě vztek a panika.

Nebyl čas.

A sami jsme neměli šanci.

Musel jsem se rozhodnout!

Dovolil jsem Penuelovi, aby za námi utáhl víko šachty. Mezi zuby soukolí, které ovládalo mechanický zámek poklopu, jsem pak vklínil jeden ze svých nábojů.

19.
Chammurapiho okruh

Obloha neprodyšně zatažená mračny mezitím začala mohutně kropit oblast.

Zmocnit se paromobilu nebylo tak obtížné. Několik střel mi ještě zbývalo a ty poměrně tiše, v hromobití, dešti a vřavě, doléhající od Aššurbanipalovy knihovny, našly svůj cíl.

Řidič i jeho pomocník byli mrtvi. Stejně tak dvacet našich vojáků, Kornel, a především Bains, který se proti všemu očekávání nakonec ukázal být více než přínosem. A ten chudák musel kvůli Kornelovi pojít na střeše protějšího bloku. Prakticky pro nic. Ať už byl jakýkoliv, tohle si nezasloužil.

Penuel usedl do kabiny, odjistil stroj, zkontroloval tlak kotle a pomalu se rozjel kupředu.

„No, to je dost, že jste se ukázali,“ zaslechli jsme dívčí hlas za zády.

* * *

Přišla nás varovat.

Jakmile byl po našem odjezdu ze Sinjaru vydán rozkaz k okamžité mobilizaci a útoku na Babylón, došlo Zivě, že nás Feivel vehnal do pasti. Okamžitě zmizela ze základny a tak, jak byla, nasedla do prvního řetězového vlaku do Mosulu a pak přes řeku do Ninive.

Přece jen se trochu vyznala v bojové strategii. Nebyl pro ni problém dovtípit se, na kterém místě ukryjeme paromobil, takže po chvíli dorazila až k němu a našla oba dva muže, kteří v něm dosud živí a zdraví seděli. A pak to tam obsadili hlídači a ona se ukryla do úložného prostoru pod podlahou stroje dřív, než začali střílet.

„Celé je to zrada. Ušili to na vás!“ říkala pořád dokola, zatímco jsme si to šinuli po Jedenácté hodině a Dvaatřicáté minutě směrem k Chammurapiho lokomočnímu okruhu.

„Ano, všimli jsme si,“ utrousil jsem. Na okamžik mě samolibě napadlo, zda to nebyl přímo Feivel, kdo mě chtěl z akce v Ninive stáhnout. Měl snad pro mě lepší uplatnění? Nechtělo se mu obětovat mě ve vědomě prohrané bitvě? To už se nejspíš nedozvím.

„Kde jsou ostatní?“ zeptala se.

Byli jsme zticha.

„Kde je Sariah?“

„Sariah zajali,“ odvětil Penuel.

„To…, to není možné.“

„Doufám, že už si nemyslíš, že s tím měla něco…,“ nedokončil jsem. Ziva rázně zavrtěla hlavou.

„Došlo mi to, jakmile Feivel vydal rozkazy. Prostě se vás zbavil! Je to normální svině!“

Tak na tom jsme se shodli.

* * *

„Jak to teď vypadá v Sinjaru?“

Ziva s odpovědí neváhala:

„Jako když se táhne do bitvy, tak to tam vypadá. Mobilizoval osmnáct set mužů. Zítra ráno obsadí zbrojní sklad a pobřežní vojenskou základnu na Tigridu.“

„To se může podařit?“

„Při takovým oslabení jednotek, jako je teď? Nepochybuj. Do večera bude mít k dispozici všechno, co jenom může potřebovat. Obrněný paromobily. Pásový děla, tarakutur…“

„To je co za hračku?“

„To je to železný monstrum, co vypadá jako…“

„Larva,“ zhrozil jsem se při vzpomínce na železný kolos.

„Jo. Tahle larva ale rozdrtí všechno. Vepředu má soustavu beranidel a podběrnejch ramen. V podstatě jenom jde a boří nebo vytrhává baráky ze země.“

„Do hajzlu,“ zaklel jsem.

Feivel by nešel do boje, pokud by nevěděl, že se dostane přes hradby Babylónu.

„No to je mi pěkný,“ povzdechl si Penuel.

„Já ti to říkala!“ sekla po mně Ziva ta dlouho očekávaná slova. Ovládl jsem se a ignoroval ji.

Později jsem jí vyložil, jak to bylo se skutečným Santiagem Feivelem a kdo je Dalbir Sulagg. Pravděpodobně někdejší punjabský sikh, jak poznamenal Penuel. Indičtí vyznavači sikhismu byli, dle jeho mínění, nejspíš i ostatní agenti zajatí v Elamu. Odvážní, nezlomní, trpěliví. To všechno na Feivela sedělo. Počkal si dost dlouho. A nyní šel tvrdě zasáhnout.

„A ty stroje pak budou mašírovat ulicemi Mesopotamis?“

„Přesně tak. Od pobřežní základny po Sto osmašedesátý soustředný. Až dorazej k Jedenáctý hodině, otočej to ke středu. Jinudy jít nemůžou, jinak by tarakutur zlikvidoval všechny domy podél ulice. I tyhle dvě magistrály stačej jen tak tak.“

„Chce budit hrůzu?“

„Jde na to s velkou slávou,“ opravil mě Penuel. „Jestli jde s tímhle vybavením na Babylón – a ještě ke všemu ulicema – předpokládá, že se k němu lid připojí. Je to jako manifestace.“

„Je to revoluce,“ upřesnila Ziva.

„Myslíš, že se to může stát? Že se sinjarským plukem potáhnou davy?“

„Kdyby táhnul Mittanským distriktem, tak zcela určitě. Chudí mají na vládu spadeno. Ale ani na Jedenácté hodině to nemůžeme vyloučit. Každopádně ho nemá momentálně kdo zastavit,“ zhodnotil Penuel z řídicí kabiny, kterou zvenčí stále poléval déšť.

„Babylón se sice dozví, že se městem producíruje armáda odboje, ale to je to, o co mu jde,“ konstatovala Ziva. „Je jako Hanibal se svejma slonama. Pořád má ještě naději, že se Velká rada vzdá bez boje.“

Tak na to jsem zvědavý, pomyslel jsem si.

„Co hodláte dělat?“ tázala se Ziva po chvíli mlčení.

S Penuelem jsme se po sobě ohlédli. Nemuseli jsme si říkat nic, bylo nám to jasné oběma.

„Varovat Velkou radu,“ řekl jsem.

Dalo se předpokládat, že slídilové Sariah nezabijí, je pro ně moc důležitá. Ví všechno o sinjarském odboji. My toho teď věděli taky docela dost. Například kdo je Feivel a do jaké pasti na východě svoje divize poslala Velká rada. Jako velezrádkyni Sariah převezou do Babylónu. Feivel a jeho pluk táhli na Babylón a my tam jeli taky. Vyměnit všechno, co víme, za Sariažinu svobodu, než to tam Feivel čili Sulagg srovná se zemí.

* * *

Plán byl tedy jasný. Zbývalo jen srovnat si časy. Respektive utřídit si, kdo a za jak dlouho dorazí ke středu Mesopotamis.

„Kdy bude Feivel schopný vyrazit?“ zeptal jsem se.

„Jak jsem říkala, nejpozději zítra večer budou stroje na cestě po Sto osmašedesátý.“

„Jedenáctou hodinou je to pak k hradbám Babylónu nějakých dvě stě mil. Stroje nepojedou víc jak patnáct mil v hodině. Spíš dvanáct. To znamená, že jestli se jim nic nepostaví na odpor, pozítří, zhruba kolem desáté večer, hradby prorazí,“ kalkuloval Penuel. „Takže máme nějakých třiačtyřicet hodin.“

Předpokládali jsme, že Sariah podrobí výslechu už na místním velitelství v Ninive. Poté ji budou transportovat v obrněném voze. Čili se bude v babylónských celách nacházet už zítra večer.

Tak rychle se k ní nedostaneme. Ne, pokud si také nechceme projít výslechem na velitelství. A to jsme nechtěli. Jednak málokdo měl odvahu nechat se jen tak vyslýchat od slídila, jednak nám nikdo nemohl zaručit, že právě nás dva by nechali žít, když už jednou mají nadřízeného důstojníka.

Že budeme muset tak jako tak upadnout do zajetí, to nám bylo jasné. Nicméně bylo potřeba, aby se tak stalo až za hranicí Babylónu, jehož nejvyšším soudním orgánem je přirozeně Velká rada. Vyhneme se tím útrpnému výslechu a jako vlastizrádci budeme předvedeni přímo před její představitele. A přesně to jsme potřebovali.

Zbývalo jen dostat se tam. Což samo o sobě působilo úsměvně. Dostat se do Babylónu totiž nebyla hračka. Tedy pokud jste zrovna neměli tarakutur.

* * *

Nabízelo se proniknout do centra po vodě. Respektive pod hladinou Eufratu, v menší ponorce nebo batyskafu. Jenže tomu stály v cestě dva faktory: Jednak k zařízení tohoto typu jsme neměli přístup, jednak v minulosti už režim podobným pokusům čelil. Tudíž Velká rada nechala zbudovat napříč korytem obou řek masivní mříž sahající až k hladině.

Nezbývalo tedy než podniknout riskantnější cestu suchou nohou.

Když jsem se poprvé ocitl před První radou, padla řeč o aramejské misi, během níž měla Sariah s bratry Veghovými zajistit možnost infiltrace do Babylónu za pomoci spřátelených pracovníků horského vlakového depa v nejzápadnější části náměstí Svobody.

Depo sloužilo k opravám vlakových vozů a lokomotiv ze všech tří lokomočních okruhů. Procházela jím kolejová spojnice natažená z Jutského a Fénického distriktu napříč okruhy až k Babylónu.

Výsadek měl po Chammurapiho okruhu dorazit do depa a ukrýt se do vagonu určeného k návratu na vnitřní prstenec Šalamounova okruhu – čili za babylónské hradby. Za nimi pak měli členové výsadku opustit skrýš coby běžní babylónští cestující nepodléhající prověrce.

Geniální plán. Jenže mu v cestě stál čas.

Od Jedenácté hodiny a Třicáté minuty, kde jsme právě zastavili, to bylo po Chammurapiho okruhu do horského vlakového depa přesně patnáct zastávek. Čekalo nás celých třicet hodin jízdy po obvodu Aššurského, Mittanského a části Aramejského distriktu. Dalo se předpokládat, že cesta po spojnici k Šalamounovu okruhu zabere zhruba šest hodin. Zbývalo tedy zatraceně málo času a bylo bláhové se spoléhat, že v depu bude čekat jeden z vozů babylónského prstence akorát připravený k okamžitému navrácení.

Ne, museli jsme být rychlejší, a tudíž využít běžné nákladní kyvadlové přepravy převážející po spojnici do Babylónu tabák, olivy, cibuli, ryby a velbloudy. Nákladní vozy se sice na rozdíl od osobních za hradby dostaly, nicméně podléhaly důsledné kontrole. Pro nás to ale znamenalo, že s trochou štěstí budeme zatčeni na území Babylónu celých pět hodin před Feivelovou invazí. Za tu dobu už se dalo ledacos zachránit.

* * *

Tohle všechno jsme stačili probrat několikrát dokola, když jsme na Jedenácté hodině a Třicáté minutě nastoupili do vlaku gigantického Chammurapiho lokomočního okruhu, čítajícího šest sousměrných a šest protisměrných prstenců, a následně pak vyčerpaní uháněli promoklou noční krajinou.

Paromobil jsme nechali stát u trati. Stejně ho budou hledat. Lépe být nenápadní. Zbraně, čutory s vodou a vybavení, které jsme měli s sebou, včetně toho, co zbylo v paromobilu, jsme naložili do erárních vaků. Nevypadali jsme teď zrovna jako honorace, ale také jsme nebyli na první pohled podezřelí. Jen utahaní a špinaví. Všichni, včetně Zivy, která se za jízdy převlékla, v šedých kombinézách z odolné tkaniny. Nic, co by se v pouštních distriktech tak daleko od centra nedokázalo ztratit.

Prstenec vlaku otáčející se rychlostí třicet mil v hodině nás nesl krajem dělníků a zemědělců, kteří z Aššurského distriktu dojížděli za hranice Mesopotamis pracovat na polích s ječmenem, cukrovou řepou, čočkou nebo bavlnou a v sadech datlovníků, citroníků a tak podobně. Kolem šesté hodiny ráno jsme konečně usnuli. Zbývalo nám právě dvacet osm hodin cesty do horského depa. Teď nebylo kam spěchat.

Probudili jsme se ve dvě odpoledne na hranici Aššurského a Mittanského distriktu. Tady nebylo po dešti ani památky. Vlak v našem prstenci lokomočního okruhu právě stál. Vystoupili jsme, nakoupili za Ziviny peníze nějaké pečivo, naplnili rezervní čutory a znovu nastoupili, než se dal vlak znovu do pohybu.

K večeru, kdy jsme se hnali středem pouštního distriktu, jsme zažívali zvláštní pocit. Právě teď možná Dalbir Sulagg alias generál Feivel zahájil své tažení. Armáda sinjarského odboje včetně plukovníků Ekera Eliama, Benedity Polanski, podplukovníka Kristoffa Gunnara a majora Andreje Krylova, kteří Feivelovu velení a ideji První rady bezmezně věří, se vydá na spanilou jízdu ve válečných strojích směrem k Babylónu.

Sariah, dost možná zmučenou výslechem na velitelství v Ninive, už v Babylónu nejspíš vsadili do cely, z níž bude dalšího dne předvedena před Velkou radu.

Deset hodin večer, dvanáct hodin do cílové stanice na nejzápadnější hranici náměstí Svobody. Slunce již definitivně zapadlo za obzor a okolní ovzduší se začalo prudce ochlazovat. Jako tehdy, když jsme se poprvé vydali se Sariah, oběma bratry a Zivou po Davidově okruhu. Ziva se dívala z mřížového okénka a chladný vítr jí odhrnoval vlasy z tváře. Náhle mi ten okamžik přišel tak vzdálený, jako by mezi první a touto cestou po lokomočním okruhu uběhly celé roky.

Jediné, co se zdálo být ještě vzdálenější, bylo mé dětství, které jsem strávil se synem holandských obchodníků a později utečenců, svým dědečkem Arminem Baarsem. Celý ten velký kus života mezi dětstvím a první cestou za hranice pouštního distriktu, kde nepálené cihly, kameny, písek a prach za tmy chladnou tak rychle, se mi náhle smrsknul do několika záblesků. Stala se z něj matná vzpomínka na sen, který se zdál minulou noc.

Jestliže jsem si z toho, co mě dědeček učil, něco málo odnesl, bylo to vědomí, že lidstvo nevyhnutelně spěje k pokroku i zkáze zároveň. A pak také, že věcem, ať už jsou, jaké jsou, se má nechat volný průběh, jinak bude všechno o dost horší. Nyní jsem si nebyl jistý, zda s ním mohu souhlasit. Jenže dědeček byl mnohem starší a mnohem zkušenější muž. Armin Baars věděl. Věděl, co se stalo a co se ještě chystá.

Povídal mi o těch významných událostech lidských dějin, které ještě pamatoval, a já ho nutil vyprávět mi znovu a znovu o posledním dni digitálního věku. O shromáždění na východním cípu náměstí Svobody. O milionech povstalců a utečenců, kteří slavili nástup nové éry. O věku parních strojů, řetězových vlaků, lomozících chrámů a mechanických orlojů. O věku, který, jakkoli se mi to zdálo neuvěřitelné, začal dnem, jenž byl zván Dnem ticha.

„Vyprávěj mi o tom tichu, dědo,“ škemral jsem.

„Dobře, ale pak už budeš spát, slibuješ?“ ujišťoval se Armin Baars. Po bradu mě přikryl ovčí kůží, abych neprochladl, a zhasil olejovou lampu. Když jsem se probudil, město opět vřelo životem a suché zdivo spletité zástavby znovu rozpaloval sluneční žár.

Napadlo mě, zda se k tomu životu někdy vrátím. Zda budu mít tu možnost. A jestli ano, budu-li se chtít vrátit tam, odkud jsem přišel. Do prašného kraje plného kupců, prodavačů datlí, ořechů, čočky, tabáku, opia nebo damašku. Toužím se dál věnovat práci hodináře? Bude ještě nutné po nocích tajně pracovat proti režimu? Ne, na tyhle otázky jsem neznal odpověď. V ten okamžik se navíc zdály příliš troufalé. Kdo mohl vědět, jak tohle skončí. Jak odvážné by bylo předpokládat, že tuhle výpravu vůbec přežijeme. Nebo že ji přežiji právě já. Rozhodl jsem se na to nemyslet. Nevzpomínat na svůj hodinářský krám, nevzpomínat na Adaju, nevzpomínat na to, co bylo. Soustředit se plně na to, co je teď.

Tím spíš, že při průjezdu pouštním distriktem – za tmy a daleko od středu Mesopotamis – jsme přestávali být v bezpečí.

Kolem jedenácté jsme zpozorovali, jak se k protějšímu prstenci vlaku blíží na koních první, asi desetičlenná skupina tariqů.

Tohle území jim víceméně patřilo. Nebylo dost hlídačů, aby to tu dokázali kontrolovat celé. Pod dohledem stráží zůstávala překladiště především cennějších surovin, koní a velbloudů. Jedoucí vlak ovšem nikdo nehlídal. Ne v tak vzdálené části chudého distriktu. Mřížová okna stejnosměrného prstence nás míjela a my slyšeli křik a výstřely a lomoz trojkolého paromobilu, který razil cestu koním podél dráhy. Na něm horda dalších banditů v tvrdých kloboucích a kabátech z hověziny, s šátky přes ústa i nos a v ochranných brýlích a kuklách, které nejspíš sebrali hlídačům.

Jednoduchými železnými rameny uchytili paromobil vedle přední části vagonu, aby s sebou táhl jejich vůz, výstřelem z brokovnice vyrazili zámek ve vstupních dveřích, ty odsunuli a drali se dovnitř.

Měli jsme málo nábojů, a tak jsme uvažovali, zda máme, či nemáme zakročit.

Rozhodování nám usnadnil až další, tentokrát čtyřkolý paromobil s větší posádkou. Ten se rameny zahryzl do našeho vagonu. Osmnáct tariqů s puškami vniklo dovnitř. Čas vzdát se, zemřít, nebo si přivlastnit jejich munici.

Penuel odjistil zbraň a já věděl, že jsme zajedno.

20.
Babylón

Nákladní vlak ze západní spojnice vjel do Babylónu Ištařinou branou. Místo, kde brána stála, nemělo asi nic společného s její někdejší starověkou polohou, nicméně gigantický temně modrý oblouk se zlatými ornamenty a piktogramy působil dostatečně majestátně, i když nebyl původní.

Při příjezdu nám ve výhledu bránily jednak stěny vagonu, jednak jutové pytle s pšenicí, uvnitř kterých jsme bez hnutí seděli po vlasy zahrabaní v zrnu.

Jako zázrakem se nám podařilo z nočního nájezdu pouštních tariqů vyváznout bez úhony, a na západní hranici náměstí Svobody tak dorazit se čtyřmi brokovnicemi a několika noži navíc. Jen pro jistotu. Kolem nás obrovská překladiště posázená jeřáby a parními vozidly. Tady se křížily trasy dvanácti prstenců Chammurapiho lokomočního okruhu a spojnice okruhů s Jutským a Fénickým distriktem. To bylo v deset dopoledne. Do Sulaggovy, potažmo Feivelovy invaze zbývalo necelých jedenáct hodin.

Ještě podivuhodnější bylo, že do nákladního vozu s pšenicí jsme nastoupili, aniž by kdokoliv spustil poplach, a přitom jsme nemuseli paralyzovat víc než sedm zaměstnanců kolejové dopravy.

Naše cesta skončila po páté hodině odpoledne za Semiramidinými zahradami. Nacházeli jsme se právě uprostřed Babylónského distriktu, mezi majestátními budovami, stupňovitými chrámy a rozlehlými parky a zahradami.

Zde sídlila nejvyšší honorace. Ti, kteří měli peníze, vliv, a především oficiální povolení udělované Velkou radou. Do zdejších škol posílali své potomky na studia ti nejbohatší muži Aššurského či Urartského distriktu. Zde studovali generálové, architekti nebo inženýři. Kromě nejbohatší knihovny a archivu sídlily v Babylónu také soudy a řídicí centra kulturních institucí.

Babylón, to bylo divadlo, hudba, tanec, architektura, justice, administrativa, obrana i vláda. Krása i záviděný přepych. Právo i totalita režimu.

Před námi se tyčila Babylónská věž. Její kruhový půdorys mohl v průměru činit dobrých padesát sáhů. Nikdy jsem nic tak velkého neviděl. Jestli se její vrchol nacházel dvě stě, nebo tři sta sáhů nad zemí, jsem určit nedokázal. Byla jako štíhlá, ostrá hora, dokonale otesaná do tvaru extrémně strmého kuželu, po jehož vnějším plášti spirálou vzhůru stoupala nikoliv cesta nebo schodiště, ale ulice.

Každopádně jedna věc mě na té stavbě upoutala okamžitě: Množství železných konstrukcí, které vystupovaly po jejím zužujícím se obvodu až k nebi. Nebylo pochyby, že má-li Velká rada k dispozici centrální rádiový vysílač, je to právě Babylónská věž.

Na další úvahy jsem ale čas neměl. Veškeré zbraně jsme nechali ve voze. Ukázat něco z našeho arzenálu právě tady by nás mohlo stát život dřív, než by to bylo nevyhnutelné. Nyní jsme stáli rozkročení jen dva sáhy od našeho vagonu, z nohavic se nám ještě sypala pšeničná zrna, ruce semknuté za hlavou, pohledy upřené na několik desítek hlídačů a hlavně jejich pušek.

U paty Babylónské věže pálilo slunce.

Hlídači na nás křičeli povely v několika řečech. Většině z nich jsme za mák nerozuměli. Byli jsme zmatení, jak jen člověk může být zmaten jazyky.

Ziva opakovala, že nepředstavujeme hrozbu. Jsme neozbrojení, nepřišli jsme zabíjet. Že neseme zprávu národního významu. Zprávu pro Velkou radu.

Nevěděli jsme, jestli nás vyslyší. A do Sulaggova vpádu zbývalo tak málo času.

* * *

Tři hodiny jsme strávili v chládku. Doslova. Nahnali nás do cely ve spletitém vězeňském komplexu kdesi pod Babylónskou věží. Dostatečně hluboko, aby sem nesahalo sluneční světlo ani dusné horko centrálního distriktu.

Nikdo se s námi nebavil. Dostávali jsme pouze stručné příkazy a rány do zad, abychom šli rychleji. S rukama spoutanýma za zády a řetězem mezi kotníky to ale nebylo zrovna nejjednodušší.

Pak za námi zamkli mřížoví. Ze tří stran nás obklopovalo čistě bílé hladké zdivo a do očí bodalo ostré světlo vycházející z trubic umístěných vysoko u stropu. Tohle nebyly cely pro narušitele, výtržníky, zloděje, nic takového, tím jsme si byli jisti. Nacházeli jsme se v celách pro politické vězně. To bylo dobré znamení. Nebo jsme si to alespoň mysleli.

Minuty se vlekly. Seděli jsme na čisté lesknoucí se podlaze a vyčkávali. Měli jsme samozřejmě hlad a žízeň, ale to bylo to nejmenší. Především jsme si uvědomovali, že s každou další půlhodinou se šance na odvrácení hrozící katastrofy několikanásobně zmenšuje.

* * *

Když už jsme začali propadat zoufalství, přišli si pro nás. Pak jsme pokračovali, postrkováni hlavněmi pušek a ohrožováni záblesky elektrických obušků, podzemním labyrintem chodeb až ke čtyřiadvaceti klecovým zdvižím rozestavěným do kruhu.

Do jedné z nich nás nahnali a pak už klec se mnou, Penuelem, Zivou a osmi hlídači stoupala vzhůru. Neskutečně dlouho. Museli jsme minout desítky, možná stovky poschodí. Potom se klec zastavila, hlídači odsunuli mříž a vehnali nás do půlkruhového sálu s rozměrnými okny, jednacím stolem a množstvím vzorovaného sedacího nábytku. Všechno laděné do barvy tmavého dřeva a zlata.

Zastavili nás před pódiem se dvěma schůdky, které opisovalo oblou stěnu půlkruhu, a zezadu nás obestoupili. Po těch schůdcích k nám pomalu, znaveně přicházel menší bělovlasý muž se stejně bílým krátkým plnovousem.

V jeho tváři jsem zahlédl bolest. Bolest pociťovanou při každém ne zcela opatrném kroku. Hlídači nás úderem zezadu do nohou srazili na kolena. Ziva vykřikla.

„To nebude nutné, pánové,“ vážně pronesl stařec k ostraze. Ale nevybídl nás, abychom se postavili, proto jsme zůstali klečet.

„Abych řekl pravdu,“ pokračoval. „Měl jsem za to, že mi vaše tváře připomenou tváře vašich otců a matek, ale nikoho z vás nepoznávám. Sdělte mi, prosím, kdo vlastně jste, poslouchám,“ položil si ruce na oblé břicho.

„Penuel Vegh, poručík odboje První svobodné rady Mesopotamis,“ pronesl náš kolega. Ani hrdě, ani kajícně, ale s jakousi upřímnou pokorou.

„Ziva Mai, vojenský stratég herního projektu Uroboros, disciplíny Ištařiných her.“

„Mai?“ muž svraštil obočí. „Ale ano… Mai. Pamatuji si, ale nepoznal bych vás, dítě. A vy?“ obrátil se ke mně.

„Noam Baars, hodinář a elektrotechnik, toho času ve službách odboje,“ řekl jsem, nic víc jsem říkat ani nemusel. Jméno Baars na starce evidentně zapůsobilo. Litoval jsem, že jsme neměli víc času, byl bych se ho zeptal… Zeptal bych se, ale nevěděl jsem přesně, na co.

„Odpusťte mi mou neomalenost,“ pronesl pak, „mé jméno je Wilhelm Obermann.“

„Obermann,“ překvapeně zašeptal Penuel.

„Můžeme už prosím mluvit s Velkou radou?“ zakňučela náhle Ziva a obrátila k Obermannovi své obrovské oči. „Není čas.“

Stařec se usmál.

„Dítě, to opět nebude nutné.“

„Ale na Babylón se řítí armáda…,“ nedořekla.

Obermann ji umlčel gestem ruky a jeden z hlídačů ji udeřil pažbou pušky mezi lopatky, takže upadla tváří na zem, ruce stále spoutané za zády.

„Prosím, toto si vyřídím sám,“ promluvil Obermann k hlídačům, „pomozte mým hostům vstát.“

Oslovení nás hrubě zvedli na nohy a opět se za nás seřadili do půlkruhu.

„Tak odboj První svobodné rady,“ usmíval se muž, „a tady v Babylónu. Po tolika letech jste se přišli podívat. A hned za Velkou radou. Vidím, že všechno zůstalo při starém.“

„Nerozumím,“ zavrtěl hlavou Penuel. Očekával jsem, že inkasuje přinejmenším ránu do zátylku, ale nic se nestalo.

„Především První rada,“ rozhodil Obermann rukama, „takový mýtus! Takové sebevědomí. Každý, kdo se domnívá, že něco změnil, že něčeho dosáhl, má urputnou snahu si namlouvat, že je první. A co hůř, tvrdí to ostatním, čímž, jak jistě chápete, z podstaty popírá, že by tomu tak skutečně bylo. Když musíte někomu říct, že jste první v tom, co děláte, a stali jste se tak význačnými, nevypovídá to o ničem jiném, než že takoví nejste,“ nadechl se a učinil delší pauzu. Pak pokračoval:

„Když už nebylo nezbytné mít válečné velení, členové světové revoluce zvolili mírové zastupitelstvo, což vám určitě nemusím vykládat. Tomu se přirozeně říkalo Rada. Nikoliv první, nikoliv svobodná. Ale Rada. Ta zavedla zákony, uspořádání, řád. Ale svobodu? Kde začíná řád a kde končí svoboda? Svoboda, to je ze své přirozenosti chaos. Přirozený stav věcí. Přirozené právo na cokoliv. Nikoliv řád. Řád vás zbavuje práva, a tím i svobody. A první? Proč nazývat prvním něco, co bylo jediné? První a zároveň poslední, básnický obrat, přežitý a zbytečný.“

„Ale Velká rada přece…,“ hlesla Ziva.

Obermann se k ní prudce naklonil a vyprskl:

„Já jsem Velká rada!“

S námi to cuklo.

Pak se stáhl zpět a znovu složil prsty na břiše. „Nebo to, co se Velkou radou nazývá. Taková omezenost, domnívat se, že jedna rada bude přirozeně střídána jinou. Demokratické velení bez jedné čelní postavy, dokonalé uspořádání… nemůže být přece svrženo ničím jiným než jiným dokonalým uspořádáním. A přece jste v téhle premise, stejně jako všichni ostatní, abych vám zbytečně nekřivdil, udělali chybu. Existuje totiž dokonalejší uspořádání než homogenní rada s rovnocennými hlasy. A to je jedinec. Jeden jediný člověk, jestliže má jeho hlas váhu, zvládne vždy několikanásobně víc, rychleji a s větší účinností to, s čím se taková rada pachtí během nekonečných debat a hlasování. Rada je hřbitov progresivních nápadů, jelikož je zpravidla umírněná, konzervativní. Většina vždycky hlasuje proti, když má vznesený návrh přinést příliš znatelnou změnu. Všeho je třeba dosáhnout pozvolna, postupně, nenápadně…,“ pronášel ta slova se znechucením.

„Lidské společenství,“ pokračoval, „vykazuje vždy stejnou vlastnost. Strach z individuality. Protože individualita je v pravém slova smyslu svobodná. A proto je i nebezpečná. Býval jsem léta členem toho, čemu říkáte První svobodná rada. A jednoho dne jsem jí dokázal, že chcete-li něčeho dosáhnout, musíte být jediný, kdo rozhoduje. Shromáždil jsem množství spojenců a s jejich pomocí Radu rozprášil. Trvalo desetiletí, než jste se znovu dali dohromady a začali jednat…, což mi mimo jiné připomíná…,“ zarazil se, „jeden důležitý článek nám tu chybí,“ obrátil se k hlídačům. „Předveďte prosím znovu kapitána Sariah Davi. A svolejte velitele jednotek. Tohle je bude zajímat.“

* * *

Wilhelm Obermann zatím několikrát ztěžka, kolébavě přešel sem a tam, několikrát pohlédl skrz rozměrné okno dolů na město, na jeho náhle drobné stavby, jež se v dálce ztrácely v oranžovo-šedém oblaku prachu a dýmu.

„Než ale přivedou kapitána Davi,“ rozvážně pronesl, „prozraďte mi, prosím, jaké zprávy jste mi tak naléhavě přišli sdělit. K čemu vám mohu být po těch letech schovávání a ukřivděnosti dobrý.“

Penuel spolkl hořkou slinu a promluvil:

„Osmnáct set mužů v bojových strojích každou chvíli dorazí k hradbám Babylónu. Vede je generál První svobodné… ehm… generál odboje.“

„A vy se domníváte, že to nevím,“ prohlédl si nás Obermann s hraně shovívavým úsměvem.

„Nevíte, že generál Feivel, velitel odboje, je ve skutečnosti sikhský agent jménem Dalbir Sulagg, který po svém zatčení během elamského konfliktu uprchl,“ upřesnil Penuel.

„A dál?“

„Členové odboje mu věří. Jsou připraveni dobýt Babylón, zatímco mesopotamská vojska jdou bojovat na indickou frontu k hranicím Punjabu. Jestli se mu povede Babylón za pomoci odboje obsadit, a jestli bude invaze do Punjabu odražena, otevře Sulagg hranice a nechá punjabskou armádu bez odporu projít do Mesopotamis.“

„Vidíte,“ přerušil Penuela Obermann s uspokojením, „k čemu vede touha po odplatě? Nemohli jste se smířit s tím, jak se věci mají. Lidé se vyvíjejí, země se vyvíjí, politika, to jsou nekonečné změny, ale vy jste chtěli, aby bylo všechno při starém, tak jak si to pamatovali vaši dědové. A tak jste se rozhodli následovat největšího šílence, který první zavolal: Babylón nikdo nehlídá! Jedeme tam!“ vykřikoval. „Jste ubozí… a především, znovu to musím zopakovat, naivní.“

„Prosím?“

„Copak se domníváte, že o ničem z toho nevím? Že se sem nedonese, když někdo přepadne a obsadí pobřežní vojenskou základnu nebo když městem skoro dvacet čtyři hodin pochoduje k sídlu vlády vojenská kolona? A nyní si položte druhou otázku: Copak nemám v držení dceru Chaziela Daviho? Copak ji nezajali v noci na včerejšek při pokusu o vloupání do Aššurbanipalovy knihovny? Jakmile na velitelství zjistili, o koho se jedná, urychleně ji transportovali sem. Krásně jsme si s kapitánem Davi povídali.“

Samozřejmě. Sariah nemohla počítat s tím, že se ji někdo pokusí zachránit. Tím spíš, že se nám skutečně povede vniknout za babylónské hradby. Pokusila se udělat to, co jsme měli v plánu my. Varovat Velkou radu. Ne pro vlastní dobro, ale pro dobro své země. Tím se ale zároveň vzdala naděje na záchranu.

Takhle jsme totiž neměli informaci, za kterou bychom ji vyměnili. Zachvátil mě pocit marnosti.

„Věřte mi,“ navázal Obermann, „že nemáte, co mi nabídnout. A já nemám co nabídnout vám. Jestli jste si přišli pro ni, příliš vás nepotěším.“

„Jak…“

„I kdybych vás nechal osvobodit všechny čtyři, jak se dostanete z Babylónu? I kdyby vám nikdo z našich policejních sil nebránil? Vyjdete na světlo a vběhnete tomu svému poblázněnému odboji přímo do palby. Myslíte, že se na vás bude ohlížet? Dalbir Sulagg? Ne. Víte, co se stalo včera večer? Nevíte, protože jste měli moc práce s tím, jak nepozorovaně vniknout za zdejší opevnění,“ konstatoval posměšně.

„Co… co se stalo?“ špitla Ziva.

„Tak popořadě. Především jsme dostali zprávu, že se skupina sabotérů pokusí narušit bezpečnost knihovny a vynést dokumenty, řekněme, velmi choulostivé povahy. Nechal jsem knihovnu hlídat. Jednotka měla příkaz zadržet vedoucího sabotáže, zbytek postřílet. Ovšem nějakým zázrakem se dvěma členům podařilo uniknout. Nepřekvapilo by mě, kdybych zjistil, že jde o vás dva,“ ukázal na mne s Penuelem. „Koneckonců v Tušpě jste se snažili koupit vládní tajemství také vy. Tentokrát i tady se slečnou Mai. Ale abych se vrátil.

Kapitán Davi samozřejmě odmítala na ninivském velitelství sdělit polohu základny. Zbytečně tak přišla k několika šrámům. O tom, kde leží základna, jsme měli vlastní představu a ukázalo se, že je poměrně přesná. Nechal jsem mobilizovat pluk o dvou tisících mužů a ten včera v podvečer obsadil bývalé cínové doly v Sinjaru.“

V očích Zivy a Penuela jsem zahlédl děs. Ziva chtěla něco říct, ale posunkem jsem ji zarazil.

„Nikdo se pluku nepostavil na odpor. Ne. Všichni bojeschopní mašírovali kam? Na Babylón. Ironie, že? Nechali pluku vaši základnu napospas. Tomu se říká věrnost odboji. Odbojářská pospolitost,“ ušklíbl se Obermann.

Myslel jsem na všechny ty lidi, kteří zůstali na základně. Na Istvana Farra, který by v boji nepřežil ani pár minut, na další členy vývojového týmu, na Penuelova bratra Katriela, který se pozvolna uzdravoval ze svých zranění, na Annie, kterou jsme vysvobodili z jedné cely, abychom ji usadili do jiné. A udělali z ní krmivo pro dravou zvěř. Nemohl jsem než doufat, že razii přežila.

„Přebytečný prapor jsme vyslali sledovat kolonu ukradených strojů. Od večera jim je v patách a dorazí k Babylónu krátce po vašem generálovi.“

„Jak… jak jste ale věděli, že základna je právě v Sinjaru?“ tázala se zmateně Ziva.

„Jednoduše,“ konstatoval Obermann a opětovně mučen bolestí z pohybu vystoupal zpět na pódium. „Po skupině odboje přirozeně pátráme léta. Vyslali jsme množství agentů, kteří měli za cíl kontaktovat osoby, které by mohly mít s odbojem něco společného. Nejčastěji překupníky, hackery, nebo výrobce zbraní… Když jsme od našeho agenta dostali zprávu, že jedna vaše družina se právě přemisťuje na Jednačtyřicátou soustřednou a Sedmou hodinu, poslali jsme na náměstí Svobody četu, která vás měla označit a propustit. Nechtěli jsme vás zlikvidovat, potřebovali jsme, abyste nás sami dovedli k základně.“

„Ale jak?“ znovu se ozvala Ziva.

„Sledovali jsme signál. Až do sinjarských dolů. Tam nějaký den dva setrval a pak zmizel. To už bylo určité znamení,“ vydal podivný mlaskavý zvuk a stiskem tlačítka na ovládacím pultu otevřel samohybnou stěnu za pódiem.

Stěna odhalila tmavou, nazelenalým světlem pulsující skleněnou plochu o rozměrech dvakrát dva sáhy. Na ní se matně rýsovala schematická mapa Mesopotamis. Stovky světelných bodů označených popisky v arabštině problikávaly po celé mapě. Některé z nich se dokonce při bližším pohledu pomalu pohybovaly.

„Toto všechno,“ ukázal znaveně rukou, „jsou naše sledované subjekty. Na vyhodnocování jejich přesné polohy, pohybu a záměrů pracuje speciální tým. Mně jen hlásí, když se stane něco nezvyklého. A samozřejmě přesnou polohu těch, na kterých mám osobní zájem. Což byl právě jeden z vaší družiny. Dokonce jsem nechal agenta, který mi vás poprvé nahlásil, aby vás dál osobně sledoval pro případ, že by se vám podařilo vyjmout sledovací zařízení.“

„Kish Gadar,“ konstatoval spíše pro sebe Penuel.

Sariah, kterou před okamžikem vyvezla klecová zdviž, nyní postrkována hlídači vešla do sálu.

* * *

Druhým vchodem vešlo celkem šest důstojníků vysokých hodností, dva ve středním věku, zbývající o dost starší. Uklonili se Wilhelmu Obermannovi a usadili se k jednacímu stolu na pódiu.

Sariah se svezla na kolena. Ziva se k ní sehnula, ale s pouty na rukou nemohla nic dělat. Sariah měla nateklý obličej, modrou čelist, jedno rameno očividně vykloubené a zápěstí i ruce rozedřené do krve.

„Sariah! Slyšíš mě? Sariah!“ naléhala na ni Ziva, ale Sariah klečela nehnutě, hleděla do země a pouze neznatelně dýchala.

„Sundejte jim pouta!“ přikázal k mému překvapení Obermann.

Proč najednou taková blahosklonnost? Chce nám dokázat, že má nad námi navrch? Že naše snahy jsou marné a že nemá, proč se nás obávat?

Ne. Tak rozhodně nevypadal. Přes všechnu výmluvnost a důstojné vystupování se zdál unavený. Ne unavený, vyčerpaný. Stářím, bolestí a na okamžik mi připadalo, že i svou úlohou v nastalé situaci. V celém tomhle světě.

Hlídači nám uvolnili ruce a nohy. Pak znovu ustoupili. Já zatím uvažoval o technologii, ke které vláda Velké rady, vlastně zrádce Wilhelma Obermanna, znovu dospěla.

Co všechno měl režim k dispozici? Kam až jsme my nebyli s to dohlédnout? K rádiové lokaci, k účelu sofistikované střely vyjmuté z Katrielovy paže? Čím ještě nás překvapí?

„Co hodláte udělat?“ zeptala se tiše Ziva.

„V jakém smyslu, dítě?“

„Co hodláte podniknout pro záchranu Babylónu? Sulagg a armáda odboje přitáhnou každou chvíli.“

„Omyl, dítě. Armáda vašeho odboje prorazila hradby už před hodinou. Nyní pomalu postupuje k nám.“

„Cože?!“ vykřikli Penuel se Zivou téměř současně.

„Zároveň mám zprávy,“ pokračoval Obermann znaveně, „že mesopotamské vojenské divize za okamžik dosáhnou hranice Punjabu.“

„Ale to je past! Copak to nevidíte?! Je to past!“ křičela Ziva a měl jsem dojem, že po tváři jí stekla drobná slza.

Obermann dokulhal až k ní a vzal její tvář do dlaní.

„Já vím, dítě,“ řekl smířlivě. V ten okamžik se mi zdálo, že se za jeho slovy skrývá nehraná lítost. „Je příliš pozdě.“ Opět se narovnal. „Z dnešního rozhovoru s kapitánem Davi vyplynulo jediné. Už pět dní se Punjab připravuje nikoli na odražení našich divizí, ale na obsazení Mesopotamis po Sulaggově úspěšném puči. Čili nás přivítá několikanásobně větší síla, než jakou jsme mohli očekávat. Proti našim divizím na východní frontě momentálně stojí vozidla poháněná spalovacími motory a šest milionů vojáků s technologicky vyspělejšími zbraněmi, než jaké jsou ty naše. Nemůžeme obstát.“ Pak si poodstoupil. „Kdyby divize zůstaly tady, v Mesopotamis, potažmo v Babylónu, nic z toho by se nestalo. Nejvíc bychom nyní potřebovali, aby se vrátily, dostatečně rychle, aby měl kdo Sulaggovi zabránit v obsazení města. Ale samozřejmě na to není čas. I zkušený muž někdy podcení svého nepřítele.“

Obermann se vrátil ke svému řídícímu pultu a stiskem opět zavřel posuvnou stěnu. Svítící a problikávající body zmizely za mahagonovým obkladem.

„Copak vy nebudete dělat vůbec nic? Copak chcete vydat Mesopotamis Punjabu?! Zbláznil jste se?“ Zivou lomcoval vztek.

Při těch slovech se i vysocí důstojníci kolem jednacího stolu počali neklidně ohlížet z jednoho na druhého. Dva z nich pronesli cosi šeptem. Ten s ošlehanou vrásčitou tváří je utišil opatrným gestem.

„Vidím, že nastalá situace vás všechny velmi tíží,“ pronesl Obermann pomalu. „Nemáme mnoho na výběr. Bojeschopnost Babylónu je oslabená. Od severu se hroutí celé bloky budov. Část Babylónu je v prachu a plamenech. Do půl hodiny váš slavný odboj dorazí až sem k věži. Znovu se musím ptát: Není to ironie? Neměli jste snad léta právě vy tentýž cíl? Dobýt zpátky Babylón, protože přece patří vám, vám, vám… a teď vás uprostřed něj pohřbí vaši lidé plnící vaše vlastní tužby.“

„Copak není řešení?“ ozval jsem se náhle.

„Jedno řešení existuje,“ řekl Obermann a na jednací stůl vyskládal několik ručních zbraní. Jednu z nich sám po dlouhém zvažování uchopil a chvíli si ji zadumaně prohlížel. Důstojníci se žádné z nich nedotkli. Měli své. Dobře tušili, že tyhle, byť je Obermann vyložil jim na dosah, byly míněny pro naši potřebu.

„Máme jít bojovat? S tímhle?!“ rozkřikla se znovu Ziva. „Proti tarakuturu?!“

„Vaše mysl je krásná,“ zhodnotil blahosklonně Wilhelm Obermann a opustil jednací stůl. „Bránit Babylón, uchránit vlast. Za každou cenu. Střílet, dokud bude čím, rvát se, dokud zbude v žilách krev,“ zarazil se a znovu vyhlédl z okna. Oblak prachu a dýmu nad městem několikanásobně zhoustl. Tam, za ním, drtil městskou zástavbu Sulaggův pluk. Musejí být blízko, říkal jsem si. Blíž, než si myslíme.

„Jsem sice starý…,“ zhodnotil situaci Obermann, „ale nejsem blázen. Blázen ne.“

„Ty parchante,“ zasípala Sariah vkleče a s námahou před sebe plivla chuchvalec krve.

Wilhelm Obermann odjistil zbraň a okamžik nato se střelil do spánku.

21.
Tarakutur

Skupina šesti důstojníků se nahrnula k tělu, jež právě dopadlo na podlahu. Všem bylo ale jasné, že tady už nic nezmůžou.

Hlídači, kteří nám do té doby mířili na záda, konečně sklonili hlavně pušek, ovšem dál stáli nehnutě. Ziva svírala Sariah kolem ramen a sčesávala jí vlasy z tváře.

Já s Penuelem jsme se přidali k důstojníkům a vyměnili si s nimi několik nejistých vět. Muži prožívali podobné zmatení jako my ostatní. Obermann vzdal svůj boj. Obermann nás vydal nepříteli. Král opustil bojiště. Král je zbabělec. Ale rozhodně není blázen, to se musí nechat.

Ziva odvedla Sariah na pohovku u strany místnosti. Hlídači se rozhlíželi, nebyli si jistí, od koho čekat rozkazy. Pravděpodobně patřili k Obermannově osobní stráži.

„Co tady tak civíte?!“ rozkřikl se na ně plukovník s vrásčitou tváří, „postarejte se o kapitána Davi, přece v tom tu malou holku nenecháte samotnou!“

Udiveně jsme se na sebe s Penuelem ohlédli. Zdálo se, že jméno Davi na tomto místě znamenalo mnoho. Ošlehaný plukovník dost možná sloužil ještě pod Chazielem Davi, Sariažiným otcem. Dva hlídači šli podepřít malátnou, kulhající Sariah, Ziva zůstala na místě.

Bylo obtížné si připustit, že dosavadní režim, to nebyli jen zaslepení vůdci a bezvolné figurky, ale i lidé, jakkoliv vysoko postavení, kterým nezbylo nic jiného než se podvolit. Zvláště když viděli, co se přihodilo těm tvrdohlavým.

„Potřebuje léky! A obvazy, sežeňte je!“ přikázal ještě tentýž plukovník. Další hlídači se vydali ke zdviži. Pak se na nás otočil jiný z důstojníků:

„Vy asi nejlépe víte, proti čemu stojíme. Na tom, co si myslel Obermann, teď nesejde. Jaké máme šance?“

* * *

Okamžik jsme pozorovali, jak se z oblaku hnědavého prachu a dýmu na obzoru vynořují první parní transportéry, obrněné paromobily a pásová pojízdná děla. V jejich čele železná hlava tarakuturu s desítkami samohybných ramen a beranidel vpředu, která o dobrých pět sáhů převyšovala okolní zástavbu.

Při nárazu se zdi domů bortily. Ty odolnější nejprve narušovala děla svými střelami, tarakutur následně drtil jejich trosky, a co nezničila jeho hlava, rozpadalo se na kusy pod vahou čtyřiadvaceti párů nohou.

Menší chrámy pohánějící vodní čerpadla, i ty větší, v nichž parní stroje generovaly elektrický proud, se hroutily k zemi a obrovské parní kotle explodovaly. Oheň se rychle šířil.

Babylón byl v plamenech. Hořel, jako by celé ty věky ani nebyl k ničemu jinému předurčen.

Nezbývalo mnoho času.

„Rozkažte, ať osvobodí Sinjar,“ řekl jsem. „Základnu stále hlídají vojáci. Mají na starost stovky zajatců. Všichni tihle lidé se nám mohou hodit, ať už to tu dopadne jakkoliv.“

„Souhlasím,“ přikývl menší a zavalitější z důstojníků, otočil se a prošel dveřmi v rovné stěně síně.

„Kam odešel?“ tázal se Penuel jiného.

„Vedle nás je můstek. Odtud je možné vysílat. Bude to tak rychlejší. Hlášení z Babylónu je přednostní. Velitel pluku v Sinjaru ho musí přijmout a uposlechnout.“

„Výborně.“

„Telegraficky jsme mobilizovali všechny zbývající jednotky v Babylónu, ale průjezd centrem je příliš zdlouhavý.“

„Má tahle věž nějakou vlastní obranu?“

„Všichni jsou na svých místech, mohou ostřelovat menší vozy a pěší. Pod námi je také několik vozů s kulomety, ale nic, co by složilo tarakutur. Pak je tu ještě zbytek pluku původně vyslaného obsadit Sinjar. Ti by měli brzy dorazit a obklíčit povstalce zezadu. Máme ale zprávy, že s proražením hradeb se k odboji přidali civilisté. Ti pravděpodobně pohyb obranných jednotek zdrží, ne-li znemožní.“

„Takže Ziva měla zase pravdu,“ utrousil jsem.

„Prosím?“

„Nic,“ mávl jsem rukou. „Veřejnost si jde vylít zlost na vládě, nebo alespoň obyvatelích Babylónu.“

„Divíte se?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pak jsem se zeptal:

„Kolik jich může být?“

„Statisíce. Hrnou se dovnitř. Zabírají centrum. Jsou jako kobylky. Sinjarský odboj nevzbudil strach, ale davové šílenství.“

„Co hodláte dělat? Nechcete snad střílet do davu.“

„Jestli se přidají k povstalcům do té míry, že budou chtít věž u základů odpálit, nic jiného nám nezbývá. V několika prvních poschodích jsou ukryté kanony a houfnice. Pojďte se mnou.“

* * *

Plukovník nechal otevřít průchod v rovné stěně dělící půdorys poschodí na dva půlkruhy. V druhé části stál jednak rozměrný pult obsluhující radiokomunikační zařízení, jednak soustava telegrafních přístrojů. Pak také několik ústí kryptexové pošty ve svislých potrubích, ale především obrovský mechanický stůl se stovkami táhel, číselníků a tlačítek. Jeho kaskádovitá deska složená z otočných kruhů a posuvných součástek představovala město.

„Uroboros…,“ vydechl jsem.

„Babylónský uroboros,“ upřesnil plukovník, „jediný svého druhu. Stroj zachycuje pouze Babylón, nikoliv celou zemi. Ale zato velice podrobně.“

Pevně jsem stiskl zuby a několikrát se zprudka nadechl. Pak jsem sevření povolil a obrátil se k důstojníkovi:

„Zavolejte sem prosím Zivu Mai.“

„Koho?“

„Tu holku, co je s kapitánem Davi.“

* * *

Hluk parních strojů, střel a explozí se ozýval nebezpečně blízko. Cítili jsme, jak se podlaha pod námi chvěje.

Ziva se s kamenným výrazem postavila ke strategickému stolu a několik okamžiků na něj hleděla s bázní a posvátnou úctou. Ten stroj byl děsivý i nádherný zároveň. Mlčky ho studovala a konečky prstů se dotýkala jeho leštěného okraje, slonovinových číselníků a mahagonového dřeva, z něhož byla vyřezána táhla po jeho obvodu.

Počala s nimi manipulovat. Uroboros se rozezněl hlasem stovek hodinových strojků. Jednotlivé kovové součástky mechanicky vystupovaly z vrstevnaté mozaikové desky a přesouvaly se po jejím povrchu.

„Co to děláš?“ zajímal jsem se.

„Tohle jsou jednotky Feivelova vojska. Tady jsou dělostřelci, tady paromobily s pěchotou. Ten velký symbol, co se otáčí, je tarakutur,“ řekla.

Mechanická deska stolu ožívala. Součástky se posouvaly, otáčely, převracely a znovu se skládaly jinam a jinak za nepřetržitého tikotu a švitoření kovových soukolí.

„Tady jsou naše houfnice, tady dělostřelci. Jestli nezahájíme palbu do několika minut…,“ nedokončila.

„Prorazí první obranný okruh věže,“ doplnil ji plukovník, zatímco ošlehaný důstojník stál mlčky a hleděl na proměnlivou desku urobora.

„Nelíbí se mi to,“ řekl jsem.

„Mně taky ne!“ štěkla po mně Ziva. Mysleli jsme na totéž. My čtyři, kteří jsme patřili k sinjarskému odboji, jsme tu nyní stáli s šesti důstojníky režimu Wilhelma Obermanna, který… řekněme… v poslední půlhodině padl. Na dostřel od nás nepřátelské vojsko, nicméně složené z mobilizovaných členů odboje Rady pod vedením Dalbira Sulagga.

Naproti sobě nyní u paty Babylónské věže stály dva světy. A budoucnost jednoho z nich závisela na likvidaci vlastních řad. Jestliže přítomní důstojníci ještě alespoň trochu věřili ve význam Rady, a vzhledem k úctě, jakou stále prokazovali Sariah, jsem tomu opravdu chtěl věřit, museli vidět naše dilema.

První rada, respektive Rada a její sympatizanti, po léta toužili po tomto okamžiku, po obsazení Babylónu, svržení režimu. Po svobodě. Jenže vítězství téhle ideje záviselo na zmasakrování právě První rady a jejích členů ve jménu záhuby jednoho zrádce.

Wilhelm Obermann měl pravdu.

Byla to ironie.

„Víte, kdo jsou ti lidé?!“ obrátila se Ziva naléhavě na důstojníky, nyní rozestoupené kolem urobora.

„Ano,“ konstatoval ten, který sem prve odešel nechat osvobodit sinjarskou základnu. „Jenže není čas.“

* * *

Zahájili jsme palbu.

Podepíraje čelo dvěma prsty jsem oknem sledoval, jak se proti nám jedoucí pásové dělo vznítilo a následně vybuchla jeho vlastní munice, takže kusy roztrženého stroje zasáhly vedle jedoucí paromobil.

Krátce nato se druhé pojízdné dělo pod sílou detonace převrátilo na bok, přetržené pásy kolem sebe okamžik metaly štěrk, kdosi se zevnitř pokusil otevřít poklop a utéct, ale ostřelovači jeho snažení ihned ukončili.

Létalo další a další střelivo. Palba zabraňovala strojům v průjezdu, měnila jejich směr, vyřazovala je z provozu nebo se postarala o jejich explozi. Nicméně tarakutur, vysoký jako sedmiposchoďový dům, i přes projektily dopadající na jeho mechanické tělo pokračoval dál, ačkoliv několik ramen a ojnic pohánějících jeho nohy se podařilo zničit. Přejížděl trosky vozů, které mu stály v cestě, a směřoval k věži.

Po zbytku vojenského pluku, který měl Feivelovo vojsko pronásledovat, zezadu ho obklíčit nebo zaútočit ze zálohy, nebylo ani stopy. Vzbouřivší se obyvatelstvo nejspíš definitivně odřízlo pluk od jeho cíle.

Ziva se upřeně dívala na pohyblivý uroboros. Přejížděla očima sem a tam po obranných okruzích, po jednotkách a střílnách. Po houfnicích, které se ocitly mimo provoz. Jeden obranný okruh padl. Dalšímu mělo odzvonit za okamžik. Poté bude věž zcela nechráněná.

„Měl pravdu,“ řekla tiše.

„Cože?“ tázal se Penuel.

Obrátil jsem se směrem k ní a spatřil údiv i kapitulaci v její tváři.

„Obermann měl pravdu. Nebyl blázen. Věděl, že nemáme šanci.“

„Co tím chceš říct?!“ utrhl se na ni Penuel. Ještě jsem ho neviděl tak rozčíleného. „Chceš říct, že se máme vrátit k jeho stolu, vzít si revolvery a následovat ho? Já tohle rozhodně dělat nehodlám!“

Vtom se do místnosti pomalu, šouravě připotácela Sariah a opřela se o rám posuvných dveří.

„Co Obermann nevěděl?“ zeptala se pomalu.

„Prosím?“ otočil se na ni jeden z důstojníků.

„Ptám se, co Obermann nevěděl?“

„Jak to myslíš?“ ptal se překvapený Penuel.

„Tuhle otázku si musíme položit,“ pokračovala. „Co víme my? Co asi věděl on? Musí v tom být rozdíl… Kde je naše výhoda?“

„Promiň, ale já žádnou výhodu nevidím!“ rozčiloval se dál Penuel. Nejspíš si musel myslet, že Sariah blouzní. Při všech zraněních, která pokrývala její tělo, musela mít horečku.

„Já vidím jenom to, že střílíme do vlastních lidí a ono to nikam nevede! Nic to nezmění!“ křičel.

„Jsou to naši lidé,“ zašeptala Ziva, aniž by spustila oči z desky urobora.

„Jsou to naši lidé,“ zopakoval jsem. A svitlo mi. „To je naše výhoda! Zastavte palbu!“

* * *

Penuel a tentokrát i důstojníci na mne hleděli, jako bych se i já zbláznil. Ziva ne. Ziva mě pochopila. Zvedla ke mně oči a rozběhla se k radiokomunikačnímu pultu.

„Pomozte kapitánovi! Potřebujeme ji tady!“ zavolal jsem na jednoho z důstojníků. „A vy! Ano, vy!“ houkl jsem na toho zavalitého. „Nastavte vysílání na všechny frekvence.“

„Cože?“

„Chci vysílat! A musíme si být jistí, že to naši uslyší!“

To už mě Penuel pochopil. Byla to naše poslední naděje. Spolehnout se na to, že některý z důstojníků pod Feivelem přikázal při mobilizaci vybavit posádku nejnovější výstrojí. Doufat, že radiokomunikační zařízení, která nám na cestě do Ninive rozdal zesnulý Bains, nebyla jediná. Něco přece muselo na základně zůstat. Jestli byli Krylov, Polanski nebo Gunnar dostatečně duchapřítomní, rozhodli se využít přístroje alespoň pro komunikaci mezi sebou. A jestli ne, pořád tu ještě byla naděje, že některého z nich napadne zapnout přijímač, který, jak jsme se od plukovníka dozvěděli, patřil ke standardnímu vybavení vozidla. A vozy, v nichž přijížděli, ty přece patřily režimu. Sinjarský odboj je pouze odcizil z vojenské základny!

Bains jim, stejně jako předtím Sariah, určitě předvedl, k čemu a jak se zařízení používá. A pak už zbývalo jen spolehnout se na naši jedinou výhodu: Tam dole v těch autech jsou naši lidé. Vyslyší nás… určitě nás vyslyší.

Plukovník pomohl Sariah posadit se za přístroj a nastavil jí k ústům perforovanou hlavici s membránou. Pak stiskl červený přepínač.

* * *

„Mluví k vám kapitán Sariah Davi, zastavte palbu. Opakuji. Zastavte palbu!“ pronášela Sariah naléhavě. Jestli se jí při prvních slovech třásl hlas, nyní zněl pevně, a odhodlaně. My napjatě sledovali střídavě ji a stroje obklopující tarakutur. Masa železa chrlící páru a saze prorážela poslední obranný okruh Babylónské věže.

„Vláda Velké rady je u konce! Babylón je nyní pod velením První rady,“ pokračovala Sariah.

Ohlédli jsme se po plukovníkovi, který nám umožnil radiokomunikační spojení. Stál nehnutě a bez výrazu. Nevěděli jsme, jak bude reagovat. Poslední informace nebyla právě nejpřesnější. V dané situaci se politická situace nedala považovat v pravém slova smyslu za jednoznačnou. Tvrdit, že je Babylón pod velením První rady, se zdálo být více než odvážné, nicméně vysoká šarže pochopila Sariažino počínání správně, tedy jako strategický krok. Plukovník neznatelně přikývl.

„Jestli mě slyšíte, zastavte své stroje. Opakuji. Mluví k vám kapitán Sariah Davi. Vláda Velké rady je u konce. Babylón je pod velením První rady. Toto není léčka! Byli jsme oklamáni!“

Stroje pokračovaly v pohybu. Projížděly zbořeným opevněním. Děla bombardovala naše střílny. Stanoviště kanonů a houfnic divoce explodovala. Ještě čtyřicet sáhů a tarakutur se zahryzne do paty věže.

„Opakuji, byli jsme oklamáni. Generál Feivel není důstojník První rady. Je to agent druhé strany. Je potřeba ho zastavit. Opakuji…“

„Je to marné, neslyší nás,“ pronesl tiše Penuel.

„Mýlili jsme se. Je po všem,“ konstatovala Ziva. „Při tomhle postupu za chvíli naruší stranu věže tak, že se začne propadat. A pak je konec,“ dodala a dále si už nevšímala, že jeden z obrněných dělostřelných paromobilů, který už nějakou chvíli beze střelby pouze setrvával v cestě, nyní výrazně zpomalil.

Následovaly jej další.

* * *

Byli jsme svědky něčeho neuvěřitelného.

Sariah dál neúnavně pokračovala ve svém hlášení, zatímco válečné stroje jeden po druhém hromadně zpomalovaly a ustávaly ve střelbě.

Ty, které se nacházely před tarakuturem, začaly uhýbat z cesty, jelikož gigantická železná larva pokračovala dál. A co víc, zdálo se, že zrychluje.

Nahrnuli jsme se k oknům můstku.

„Vidíte to?“ hlesl jeden z důstojníků.

Přikývl jsem. Ziva nedýchala.

„Ukončete ten boj! Nenechte generála vydat naši zemi cizí moci!“ naléhala Sariah.

Dlouhé hlavně děl se pomalu svezly do vodorovné polohy a začaly se otáčet. Nyní již většina z nich mířila na tarakutur. Pak… se nedělo nic. Dlouho se nedělo vůbec nic, až jedno z děl poslalo svou munici na místo, kde měl jeden z předních článků tarakuturu parní kotle. Přidalo se další. A další. Břicho larvy se ocitlo pod mohutnou palbou.

Ozvalo se několik ohlušujících výbuchů. Několik kotlů explodovalo. Narušily pancéřový plášť a v několika místech utrhly mechanismy nohou. Stroj ztratil rovnováhu. Jedna jeho část se počala kácet k zemi a strhávat s sebou zbytek těla. Tarakutur nemohl pokračovat.

K palbě se na pokyn plukovníka přidaly i naše zbylé kanony. Následující exploze zahájily řetězovou reakci, která z gigantické larvy učinila hořící želené torzo.

22.
Dva světy

Šest důstojníků, kteří byli svědky likvidace Dalbira Sulagga, se nyní dále staralo o pohyb obranných jednotek po Babylónu a zahájilo nápravu škod vzniklých Sulaggovým vpádem.

Nicméně pokus o převrat si jen během prvního večera a následné noci vyžádal tisíce obětí z řad obyvatel Babylónu. Lidé umírali, když se stroje probourávaly směrem k věži, když vypukl požár… Nejvíc ovšem, když se davy sympatizující s odbojem nebo jen zneužívající situace nahrnuly rozbořenou hradbou do centra a začaly rabovat a lynčovat tamní lid.

Zpráva o oslabení babylónské obrany se rychle roznesla. Obyvatelé pouštních distriktů na sebe nenechali dlouho čekat, a tak se třídní nepokoje, které se dříve odvíjely pouze při březích Eufratu, přesunuly za hranice Babylónu a narostly do nestvůrných rozměrů.

* * *

Ziva, Penuel a já jsme byli spolu s ostatními někdejšími obyvateli sinjarské základny ubytováni v bojem dosud nedotčených budovách za východní stranou věže. Postupně se k nám přidávali další a další, kteří se účastnili Sullagova pokusu o převrat a kteří nebyli poznamenáni střetnutím u paty věže. Velká část však dosud plnila ošetřovnu a přilehlé budovy Babylónské invalidovny.

Řady sinjarského odboje přišly o téměř pět set členů. Museli jsme se vyrovnat s tím, že za většinu z nich mohlo pouze naše pozdní prozření. Ti lidé zemřít nemuseli. I na nás tedy ležela vina.

Zbývajících třináct set bylo postupně přijato pod pomyslná křídla Babylónu, kde se jim kromě lékařské péče dostalo i vysvětlení. Někteří si do té chvíle nemohli být jisti, zda udělali správnou věc, zda pouze neskočili na další léčku Velké rady.

Vedoucí důstojníci Rady se po letech opět setkali s těmi, kterým veleli před Obermannovým převratem. Bylo na čase ujednat příměří a najít způsob, jak kooperovat.

Tak byla během první noci ustavena Druhá válečná rada Mesopotamis, složená na jedné straně z pěti důstojníků někdejšího sinjarského odboje a z těch šesti, kteří do té doby sloužili pod Obermannem, na straně druhé.

* * *

Druhá válečná rada si byla dobře vědoma, že odražením Sulaggova puče nic nekončí. Divize mesopotamské armády stále bojovaly o své přežití na indickém subkontinentu.

Museli jsme se připravit na nejhorší. Totiž, bude-li armáda Mesopotamis na východní frontě poražena, hrozí reálná možnost, že Punjab povede tažení proti naší zemi bez ohledu na úspěšnost Sulaggova převratu.

Značná část Babylónu byla v troskách a to, jak daleko se punjabský sikh dostal, pouze ukázalo, jak snadné by bylo zmocnit se země, kdyby sem přitáhlo jejich šest milionů bojovníků. Museli jsme si připustit, že Sulagg, ačkoliv se neujal prozatímního velení, udělal ve prospěch punjabských záměrů své a Mesopotamis dostal do velmi nevýhodné situace.

Na východní frontě měla podle rádiových zpráv, které jsme přijímali, vojska Mesopotamis stále ještě početní převahu, nicméně obě strany utrpěly značné ztráty. Stále nebylo jasné, jak se může situace vyvinout.

Faktem bylo, že nově ustavená Druhá válečná rada Mesopotamis si nemohla dovolit zavelet armádě ústup. Sikhové byli hrdý, odvážný a odhodlaný národ. Bylo nabíledni, že takový tah by pouze podpořil jejich velení v ještě větší a mohutnější ofenzivě.

* * *

Znovu jsme se šťastně shledali s našimi bližními. Například s Istvanem, který dlouho nemohl uvěřit tomu, co se stalo. Nepamatoval si, jak vypadala vláda Mesopotamis před převratem, vyrůstal ve vědomí režimu a Velké rady. Nyní před ním stál nový, nepoznaný, tak dlouho slibovaný svět, který se však nacházel ve válce.

Také jsme se setkali s Katrielem, jehož zranění se konečně zlepšilo, a měl naději, že se jeho ruka brzy uzdraví docela. Těšilo mě, že oba identické bratry nyní vidím opět pohromadě, překvapivě na místech, jež nesla vinu za někdejší smrt jejich třetího sourozence.

Také mě nenapadlo, jak moc mne potěší opětovné shledání s Annie. Vidět ji živou mě z jakéhosi záhadného důvodu činilo stejně šťastným jako vědomí, že Sariažina zranění způsobená výslechem nejsou tak vážná, jak se zprvu zdála, a že za několik dní tedy bude moci opustit místní ošetřovnu.

Ty dvě ženy jsem si za ten krátký čas, co jsem je znal, stačil oblíbit a musel jsem je obdivovat. Za jejich odhodlání přežít, poučit se ze své minulosti, a především se přes ni přenést.

Sariah pro mne byla hrdinka, která se nejspíš víc než kdokoliv jiný zasloužila o odhalení pravých poměrů v zemi, která nám dopomohla zjistit, co se ve skutečnosti děje, a zabránit tak nejhoršímu.

O Annie jsem se po následující dny společenských bouří staral. Pochopitelně měla strach. Všichni jsme měli strach, jak tohle skončí.

* * *

Situace ve městě se ani po několika dnech nelepšila, přestože rozsáhlé požáry se konečně třetí den povedlo uhasit. Rozběsněný lid chudých distriktů si stále vyřizoval účty s vyšší vrstvou. Babylónská invalidovna se naplnila doslova po střechu. Neustále bující občanské nepokoje si vyžádaly stovky a stovky obětí a paromobily a povozy každý den přivážely další a další raněné.

V ostatních distriktech to nebylo lepší. Navíc se civilní lid pustil do masové likvidace policejních sil. Hlídači se klidili z ulic, pokud nechtěli být brutálně povražděni. Nezbývalo jim nic jiného než se schovávat, dokud se situace neuklidní. Totéž nejspíš udělali slídilové. Od pádu režimu nebyly o jejich výskytu žádné zprávy. Profesionální žoldáci přišli o své plátce. Zmizeli z povrchu zemského. To jediné pozitivní snad nepokoje přinesly.

Nicméně se zdálo, že není v silách Druhé válečné rady ani stávajících vojenských sil boje potlačit a zabránit tak dalšímu krveprolití. Ziva většinu toho času trávila jako výkonný stratég nahoře ve věži ve společnosti Krylova, Polanski, Gunnara, Eliama a pochopitelně Sariah.

Mezitím na indické frontě lidé umírali po tisících. Na rozsáhlých zalesněných územích, jež se stala bitevními poli, se střetly desítky mesopotamských tarakuturů a tisíce paromobilů se sice o mnoho lehčími, nicméně technologicky vyspělejšími zbraněmi a vozidly se spalovacím motorem. Jak se skutečně ukázalo, Punjab, proti všem předpokladům, že veškerá ložiska ropy byla vytěžena před koncem digitálního věku, měl ropy stále dostatek a velmi dobře ji uměl využít právě pro vojenské účely. Jejich vozidla tak byla o dost rychlejší a snáze ovladatelná, čímž se proti těžkopádným parou poháněným horám železa dostávala do výhody.

Nicméně ztráty na sikhské straně byly citelné. Stejně jako na naší. Těžko se o tom hovoří. Těžko si lze představit střetnutí tak velikých armád. Těžko si připouštět, s jakou rychlostí přibývalo obětí tohoto válečného masakru, který přinejmenším v analogovém věku neměl obdoby, a kdo ví, zda ve věku digitálním. Nikdo nebyl schopný odhadnout, jak velké ztráty musí utrpět odhodlaný sikhský národ, aby považoval za vhodnější boj ukončit.

Nevěděli jsme o nich prakticky nic. Existovaly už pouze legendy o tom, jací bývali sikhové ve věku předešlém. Tam veškeré záznamy babylónské i Aššurbanipalovy knihovny končily. Od počátku analogového věku jsme se naivně domnívali, že veškerá přeživší civilizace se až na početně malé osady a výbojné kmeny centralizovala právě do Mesopotamis. Považovali jsme se za jediný svět. Hrdý, samolibý, a především slepý. Nyní jsme se museli obávat, že sikhové budou bojovat, a to tak, že do posledního muže. I tuto variantu jsme museli vzít v potaz.

Bylo na čase sáhnout si do svědomí a ptát se, zda jsme skutečně ochotní v případě nouze zcela vyhladit národ, o kterém jsme ještě donedávna neměli ani ponětí. Zda chceme znovu zůstat posledním světem, za cenu suverenity, jakou nám to přinese. Těžko se zamýšlet nad tím, kdo momentálně je či není v právu. Kdo měl jaké úmysly. Kostky byly jednou vrženy a morální rozměr se zcela vytratil. Zbyla jenom smrt. Přesně řečeno více než půl druhého milionu smrtí na naší straně, dva miliony na straně Punjabu. Během prvních tří dnů.

* * *

Dva faktory přispěly k následujícímu vývoji válečného konfliktu. Podařilo se nám do Indie vlastním divizím odvysílat na ultrakrátkých vlnách zprávu o potlačení babylónského převratu. To zaprvé.

Zadruhé. Ztráty na obou stranách hranice Punjabu, jak se k nám doneslo, se do šestého dne více než zdvojnásobily, a počaly tak významně oslabovat bojeschopnost obou armád.

Když už jsme ani nedoufali, po necelém týdnu od rozpoutání největšího krveprolití, které civilizace, jak jsem ji znal, zažila, skutečně došlo k příměří.

Na jeho oslavu byly na celý den zastaveny všechny tři lokomoční okruhy. Na dvacet čtyři hodin se v Mesopotamis zastavil čas a ten den byl nazván Dnem dvou světů.

Samozřejmě tu byly stále jisté pochybnosti o tom, kolik světů vlastně přežilo konec digitálního věku. Tak jako tak jsme byli ve světle událostí posledních týdnů nuceni vyrovnat se s tím, že nejsme sami. V dobrém i ve zlém. A že už vždycky budeme muset počítat s tím, že přinejmenším jeden další svět tam venku existuje.

Zpráva o konci války se rychle rozšířila po celé zemi, a dokonce vnitřní boje následkem politických událostí a odvrácení hrozící katastrofy postupně začaly slábnout, až po několika týdnech zcela pominuly.

* * *

Všechno se odehrálo tak rychle. Dnes bych už ani nebyl schopen říci, kolik dní jsem ještě setrval po boku Sariah, Zivy a bratří Veghových, kteří pochopitelně aspirovali na to, zůstat v Babylónu a být k ruce Druhé válečné radě… tedy Radě.

Zvláště Sariah a Ziva cítily, že právě tam jsou zapotřebí a že teď mohou konečně v plné míře zužitkovat všechno, čeho byly schopny. Já zase cítil, že se s nimi musím rozloučit. A tak jsem jednoho dne objal Sariah i tu malou cácoru, potřásl si pravicí s Penuelem, Katrielem, Istvanem a dalšími a s příručním zavazadlem plným rijálů, mou kompenzací za vzniklé potíže, jsem odcestoval řetězovým vlakem směrem k prašnému Ukhaidiru.

Tam jsem si koupil několik místností v přízemí jednoho z bloků na rohu Šestačtyřicáté soustředné a Sedmé hodiny, takže jsem měl mezi prodavači fíků, ořechů a damašku výhled na větrné, do dálky se prostírající náměstí Svobody.

Ve dvou místnostech jsem si zařídil hodinářský krám a nad vstupní dveře jsem pověsil jednu ceduli v arabštině a druhou v hebrejštině. S tou druhou mi musela pomoct Annie. Jazyk Hebrejců znala dobře, patřili mezi časté zákazníky tam… no, u Gastona Didiera. V Tušpě.

Bylo mi v její společnosti dobře a zdálo se, že ani ona se v té mé necítí nejhůř. Dal jsem jí na srozuměnou, že může kdykoliv odejít, kdyby chtěla. Jestli se mnou někdy zůstávala z vděčnosti za záchranu, bylo to za námi. Nyní byla volná.

Nezapírám, mnohokrát jsem se po návratu do pouštního distriktu vrátil ke vzpomínkám na Adaju, ženu, s níž jsem více či méně žil do chvíle, než mě na tuhle nebezpečnou cestu vyslal Kish Gadar. Mimochodem o Kishovi jsem ke svému nevelkému překvapení už nikdy neslyšel. Stejně jako stovky dalších agentů režimu zmizel beze stopy. Nejspíš začal používat jiné jméno, přesídlil, začlenil se mezi běžné obyvatele města v obavě, že by někdy měl nést následky za svou kolaboraci s režimem. To samé v tichosti nejspíš učinil i Gaston. Jak se ke mně doneslo – dobrá, ne právě náhodou, trochu jsem se zajímal –, od doby společenských bouří byl jeho podnik trvale uzavřen.

Každopádně stejně jako Kish a Gaston i zmíněná Adaja zmizela. Přes všechny snahy zjistit, zda stále přebývá v Ukhaidiru, zda nebyla dopadena slídily a vyslýchána podobně jako přítel Hanif s rodinou, nebo zda nezemřela během aramejského a mittanského lidového tažení na Babylón, se mi nepodařilo vypátrat vůbec nic. Mohl jsem se pouze utěšovat, že se poté, co našla můj vyhořelý hodinářský krám, stáhla do ústraní, právě aby unikla případným výslechům, a jednoho dne si najde přívětivějšího a hovornějšího muže, než jakým jsem jí byl já. Přestal jsem tedy pátrat a rozhodl se, že nemohu-li udělat nic pro ni, pokusím se alespoň udělat něco pro Annie.

Byl jsem odhodlán zajistit, aby se jí nedělo další příkoří. Od svých raných let si ho zažila až příliš. Probouzela ve mně potřebu o ni pečovat a zároveň přesně věděla, jak nakládat se mnou. Po lidské i intimní stránce.

Byl jsem si naprosto jistý, že tuhle ženu už nic nepřekvapí, což v našem případě znamenalo, že zůstane-li při mně, bude v bezpečí. A jelikož nic nenaznačovalo tomu, že by se mnou zůstat nechtěla, mohl jsem se konečně začít vyrovnávat se svými dávnými prohřešky. Jestliže některá žena někdy doplatila na můj hněv, nepříčetnost nebo pouze nedostatek sounáležitosti, byl jsem plně rozhodnutý to všechno na Annie odčinit, jestli to vůbec bude možné. A také se jí jednoho dne svěřit, proč nosím na krku Ištařin amulet. A kát se a doufat, že mi odpustí.

Mezitím jsem za její pomoci vedl krám a kromě výroby hodinových strojků jsem zásoboval tamní i vzdálené zákazníky jednoduchými domácími generátory napětí, telegrafními přístroji a dalším zařízením, které kombinovalo jemnou mechaniku s elektrickým proudem. Mé služby se staly velmi žádanými, jelikož znalosti v daném oboru měl zkrátka málokdo.

Den dvou světů totiž přinesl mimo jiné také zrušení Obecné úmluvy, odtajnění radiokomunikačních sítí a propuštění tisíců politických vězňů a hackerů z oblastních věznic a vězeňských labyrintů v horách.

Nebylo už proč hrát tuhle pokryteckou hru. Nezbývalo než jít dál a poznávat svoji minulost stejně jako současnost.

Pokrok nelze zastavit. V tom měl dědeček Armin pravdu. Ale v jednom se mýlil. Nic se nemusí odehrát znovu a stejným způsobem. Tím spíš, když lidstvo již má tu zkušenost.

Je pouze potřeba mít na paměti, která cesta nás dovedla tak daleko, že jsme se ocitli opět na začátku. A tou cestou už nikdy nejít podruhé. Uroboros je krásná představa o dokonalém světě. Jenže svět dokonalý není. Ani jeden, ani druhý.

A kam bude směřovat, to ukáže až čas.

Lukáš Vavrečka
Mesopotamis

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Mapy Lukáš Vavrečka

Korektura Lukáš Tomášek

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4728-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4729-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4730-5 (prc)