Právo na štěstí

Helena Malířová

Znění tohoto textu vychází z díla Právo na štěstí tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Karla Boreckého v Praze v roce 1929.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Helena Malířová: Právo na štěstí), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 26. 9. 2025.

I
Tři dopisy úvodem

(Dopis Růženy Kovářové Marcelu Kovářovi, redaktoru ve Vídni):

V Praze, 4. ledna 1899

Milý Marceli!

Oznamuji ti: dnes tři roky byl v rodinách našich trudný den zmatku, hněvu a lítosti. Dnes tři roky zmizel náš milý, dobrý Marcel z domova. Opustil nás, ujel do světa, bez rozloučení, bez vysvětlení. Zachtělo se mu světa, svobody. Odešel.

Dnes tři roky, Marceli.

Co děláš, proč tak dlouho nepíšeš? Jsi ještě ve Vídni? Živ? Jsi živ, milý náš tuláku?

Nu, a teď bych chtěla vidět tvůj úžas. Ba vidím jej. Vidím tvé veliké, veliké oči, jak se ještě více rozvírají, slyším ustrnulý hlas: „A to Růžena, ta studená, střízlivá moje přítelkyně, takto mi píše? To ona si vzpomněla, to ona se roztesknila?“

Roztesknila, Marceli, vzpomněla si, vzpomíná. A píše ti dnes poprvé bez tvého upomínání, upomínajíc sama.

Však také má příčinu. Ano, bratříčku, i u nás, v šedivé naší vlasti, v šedivém mém životě něco se děje, chystá se událost, změna.

Po tomto napínavém, lyrickém úvodu chci ti podat stručná fakta.

Pamatuješ se, Marceli, na pana Řeháka? Na toho rozšafného mladého muže, jehož jsme poznali tehdy před třemi roky, než jsi nás opustil?

Pan Řehák chodí k nám posud.

Nepsala jsem ti o něm dřív, protože by tě to bylo sotva zajímalo. To není člověk tvého srdce.

Panu Řehákovi je dnes dvaatřicet let, mně jednadvacet. Pan Řehák je hezký, zdravý, hodný muž, bankovní úředník, miluje radost bez opojení, užitečnou beletrii a zásady.

– Já – já jsem teď také zdravá; krasavice nikoliv, ale přece hezčí než ve svých skromných, bledých osmnácti letech. A také už nejsem „kuře melancholik“, jak jsi mi říkával. Už bys mne snad ani nepoznal, dobrodružný můj příteli.

A tak věz: pan Řehák chce si mne vzít.

Řekl mi dokonce, že mne má rád. A řekl to prostě, vroucně, vážně, a přece krásně. Ty protestuješ, slyším tě. Jen dobrodruzi a tuláci – pravíš – dovedou mít rádi a dovedou to krásně říci. Snad máš pravdu… nevím posud. Opakuj mi to, anebo řekni, že mám pravdu já. Řekni, kdo dovede mít rád. Pověz, Marceli, mám-li si pana Řeháka vzít…

Ptám se tě zcela vážně – odpověz i ty vážně, stručně a upřímně. Prosím tě o to.

Pozdravuje tě věrně matinka, Jarmila i tvá

Růžena

(Odpověď redaktora Marcela Kováře Růženě):

Ve Vídni, 6. ledna 1899

Růženko, pro smilování boží, co to povídáš, vdávat se, ty, za pana Řeháka!

Ach, zasmál jsem se srdečně tvé novince. Vždyť já to vím dávno, že tě ten dokonalý muž miluje! Vždyť už tenkrát před svým útěkem z Prahy jsem ti radil, aby sis ho vzala, což se nepamatuješ, když na tolik se rozpomínáš?

Tys ho tenkrát podezřívala z jakýchsi nekalých úmyslů, ach, ach, toho světce! A já ti hned tenkrát řekl, že chodí za tebou, a nikoli za maminkou, ty sladká nevědomosti! A ona mi teď sáhodlouze vykládá své rozumy!

Ach, vy rozvážní! Vy rozšafní majitelé pevné půdy pod nohama! Tři roky potřebují, než se dohovoří. Tři roky chodí takový pán do rodiny, tři roky dívce uctivě tiskne ruku, dívá se na ni, mluví s ní o ženské otázce a založení agrární strany, tři roky ji přesvědčuje, že český národ musí navazovat na reformaci, tři roky studuje ji i sebe… než „požádá o její ruku“. Nedovedu si takové milování nijak představit. Já, miluju-li, vím to okamžitě. Vím to už den předtím. Srdce mi rychleji bije, nervy hrají, cítím to, tuším to, vím to: zítra se zamiluju! Zítra uzřím neznámé děvče, děvče jako růže květ, to chytnu a stisknu v loktech svých a to bude mé! A to jsou jen lásky dnů a hodin! Cožpak až přijde ta, jež bude Život! Osud!

Přeháním-li poněkud, odpusť mi. Jsem žurnalista. Byl jsem kdysi básník. Ale tolik je jisto, že tři roky bych se nedovedl s klidem dívat na tu, již bych se odhodlal k svému osudu připoutat.

Ovšem, já blázen…

Nepochybuj přesto ani dost málo o lásce páně Řehákově.

Ale svou otázkou jsi mne ohromila, má spanilá.

Ty, moudrost světa a rozšafnost sama, ty, která cítí rozumem a která jakživa ještě neprovedla jediné hlouposti, jediné krásné zbytečnosti, která ani toho nevinného luxusu si nepopřála – maloučké, nevinné lásky studentské… ty žádáš blázna a tuláka o radu, a to v záležitosti pro sebe tak důležité, tak smrtelně vážné a důležité!

Růžičko, ty žertuješ. Ty laškuješ, není-li pravda, milenko moje? Ledová panno? Ale i tomu se strašně divím, i tomu, že laškuješ! Tys jistě zamilována, jinak si záhadu nedovedu vysvětlit – a láska – rozumí se láska v rámci realistického programu a humanismu – způsobila tento div. Hleďme, jak bujní jsou i hlasatelé pohlavní čistoty v lásce. Hleďme ji, mramorovou!

Nu, povedl se ti vtip. Že jsem ti kdysi tak dobře oženil tatínka – pamatuješ se snad i na to, že já ho ženil (bůh mu dej věčnou slávu a anděla plných, rudých rtů i na onom světě) –, žádáš i pro sebe mého pokynu. Jsi zlomyslná. Neodpustilas – bodáš mne svými dobrotivými úsměchy. Proč? Smířily jste se přece s matinkou. Psalas aspoň, když strýček zemřel, jak odzbrojila tvou nelásku, jak obětavě se mu věnovala v nemoci i umírání jeho – bylas tehdy skoro dojata, skoro nadšena… odpusť, Růženko, žvaním-li příliš… jsem teď zcela vážný a upřímný, ale žvanit musím, to už mi promiň, velkodušná! Jsem komediant, ale srdce mám dobré – a tebe miluji ze všech žen nejvíce. Vzít bych si tě nechtěl, jakož ani ty mne ne – ale miluji tě!

Neuráží tě můj cit? Není ti v srdci mém nevolno? Jsi v divoké společnosti… Ačkoliv má nynější, dobráček Blanka, by se ti jistě líbila. Chtěl jsem ti o ní už kolikrát psát, vždyť až dosud z každého hříchu jsem se ti vyznal, ale o této – příčilo se mi žvanit… a jinak psát neumím.

Než dosti, dosti. Prosím tě, odepiš mi ihned, jak je s tebou, jsi-li už „zasnoubena“ a kdy bude svatba. Ještě letos? Nebo až za deset let? A vůbec všecko.

Líbám růžový chlad tvých prstíků, lem tvého roucha a bílé čílko – smím snad i bílé čílko, ó, Vestálko? Matince v obdivu i úctě kladu jemná políbení na obě ruce – a Jarmilku –

Ano, bože, jakpak mi vychováte Jarmilku? Za deset let si pro ni přijedu! V hluboké noci, za bouře a blesků přijedu a z náručí vám ji vyrvu a unesu! Bude přec hezká? Celá matinka, což? Hezká musí být, toť zákon.

Na tvou svatbu také přijedu. Pošlete mi peníze na cestu? Byl bych už kolikrát otčinu svou navštívil za tři roky, často stesk krutě svíral, ale – peněz nebývalo. A bylo-li, zas se nestýskalo. A vloni, když jsem byl asi čtrnáct dní v Praze, byly jste zas vy na cestách a můj otec nebyl příliš potěšen mou návštěvou.

Růženko, piš!

Tvůj, věčně tvůj

Marcel,
blázen a dobré srdce

Milý Marceli, děkuji ti.

Chtěla jsem odpověď, dals mi ji.

Usmívám se teď tak moudře, tak moudře. Dokonce i trochu zlomyslně. Psala jsem ti vážně, nelaškovala jsem, bratříčku. Zato dnes – dnes je mi velmi veselo. Bratře, tys hlupáček. Proč, nepovím.

Našla jsem konečně svou pravou radost i – svou pravou vážnost. Neboť věz, nebyla přítelkyně tvá tak moudrá vždycky, jak se ti jevívala. Malá, zcela malá jiskérka otcovy vášnivosti, několik krůpějí krve jeho mladistvého, pošetilého, snivého srdce i do mých žil se dostalo a následky toho si ledová panna též odstonala. Někdy, Marceli, někdy jsem tě téměř chápala… tvůj útěk z domova, tak bezohledný, tvůj smích i slzy tvé… Čis nepozoroval, že i v posledním listě svém jsem se trochu posmívala věcem posvátným?

Ale ne, tys nepozoroval – pranic.

A nyní konečně jsem se našla.

Spojily se jiskérky a krůpěje svorně, harmonicky s chladným jasem. Moudrost světa našla si svou střední cestu.

Tolik o ledové panně. Přejděme k druhé nevěstě. K tvé Jarmilce. Bude-li hezká? Rozhodně! Buď kliden. Je tmavozlatá blondýna a má matinčiny kouzelné, hluboké oči, modré, Marceli, modré jako nejjasnější nebe. Je jí teprve šest let, ale jak už jimi dovede koketovat – v smíchu i smutku –, to bys žasl. Je drobná, svižná, vášnivá, umí skvěle lhát, umí se lísat, má všecky rozkošné a velkolepé neřesti ženské a každý ji musí mít rád. A takové přec jsou ženy tvého srdce?

Co se týče vychování, po kterém se také ptáš – na tom ti snad tolik nezáleží? Vychování! „Hruštička“ – jak jsi kdysi říkával její matce – dovede jen zbožňovat, trpět, omdlévat a zas šveholně se na svět smát, znáš ji přec, kdysi učitelku svou – a žádal bys, aby své dítě vychovávala? Ale, Marceli!

Nebo myslíš, že ji svěřili péči mojí? Své něžné poupátko mému chladnému rozumu? Zpočátku jsem se snažila – proti jejich vůli – působit na ni, neboť jsem se s hrůzou ptávala: co z ní bude, kam to povede, jak nešťastna bude atd. – věnovala jsem úkolu tomu nejkrásnější léta svého mládí, takže mi nezbylo ani času na luxus studentského milování –, ale brzo jsem zmoudřela, aneb spíše zlehkovážněla. Uklidnilo se mé ustarané srdce, omládla, milý příteli, nudná tvá milenka. Ty se tomu chlubnému výroku nedůvěřivě posmíváš… jen až mne uvidíš.

Končím.

Ještě jednou, Marceli, dík za rozřešení osudu. Žij blaze – a na svatbu rozhodně přijeď. Bude za měsíc, den ti ještě oznámím. Peníze posílá ti matinka.

A ještě otázku: Kdo je Blanka? Směla by zvěděti sesterská tvá přítelkyně?

Srdečný pozdrav od nás všech, i od pana Řeháka.

Růžena

II
Mně se líbí věrnost

Růženě bylo čtrnáct let, když jí zemřela matka. Po nezdařené operaci. Ještě před rokem byla zdravá, a všem bylo tak dobře. Vždyť byla jubilejní výstava, celý národ jásal… a za rok – taková rána! Kde jsou jásavé dny loňské?

Přijel pohřební vůz a stanul před šedivým domem v šedivé ulici. Smrt a pohřeb paní Kovářové, manželky soudního rady z prvního poschodí, byly velikou událostí v celé ulici. Sešlo se mnoho zvědavců k soucitným a zajímavým hovorům. Všichni byli příjemně vzrušeni.

Ubohý pán, šlo od úst k ústům, zdá se, že ani manželky své nepřežije. Tak je zdrcen. Tak ji měl rád. Pláče jako malé dítě. Jestlipak se ještě ožení? Kdepak, ten si snad udělá smrt!

A ubohý sirotek…

Tiše, tiše. Z domu vynesli kvítím ozdobenou rakev, vložili do vozu. Průvod se seřadil. Za rakví šel vdovec a osiřelá.

Pán sotva na cestu viděl pro slzy. Malá Růženka úzkostně se po něm dívala. Byla holčička slabá, nehezká, bledá. Neplakala.

Na hřbitově došlo k pohnutým výjevům.

Růženka chovala se stále tiše, skoro netečně, ale otec její plakal hlasitě. Skloněn nad hrobem, volal mrtvou něžnými jmény a vyčítal bohu nespravedlnost… Násilím ho odvedli k vozu.

Růžena pokoušela se ho těšit, ale nevypravila ze sebe než bezzvučné, nesmělé „tatínku, tatínku“.

Byla všecka zmatena, ubohá holčina. Sen to není… není to sen, říkala si v hrůze a bolesti a nevěděla, čemu se více divit, jestli tomu nezasypanému dosud hrobu, či svému tupému klidu a hloupým, všedním myšlenkám, které se jí v hlavě pletly.

Nějaká hezká a elegantní dáma podávala jim ještě ruku a šeptala frázi soustrasti… Otec neviděl a neslyšel… děkovala za něho teta Marie, starší sestra jeho. Růžena však dobře viděla, že dáma byla hezká a elegantní, že měla modré oči, krásný účes, černé šaty s bílou ozdobou, černý klobouk s pérem… že se velmi smutně tvářila, že se s tetou Marií vřele líbala… Kdo to asi byl? Ale ne ze zvědavosti, jen z podivné, strašné zmámenosti se tak ptala, rozbírajíc každý svůj pocit s hněvivou pozorností.

Byla ráda, že k nim do vozu přisedla teta Marie. Bála se osamění s otcem. Nevěděla, jak s ním mluvit, jak ho těšit, a styděla se za svou nevysvětlitelnou necitelnost.

Maminka zemřela, opakovala si posté. Drahá maminka… Srdce krvácelo, ale oči byly suché.

Než dojeli domů, spustil se prudký jarní déšť.

Růžena, sestupujíc na mokrou dlažbu, opatrně vyhledala místo sušší a povykasala si sukénku po způsobu dospělých, i deštník rozevřela… A všecko to si hned uvědomila a trnula, jak možno v takový den… myslit na šaty.

Vstoupili do pustých pokojů, z nichž ještě nevyvanula vůně květin a svěc, těžká, mdlobná vůně smrti.

Matky, bledé, nevinné trpitelky, už zde nebylo.

Ulehčilo se jí… říkali známí. Přejte jí to, ulehčilo se jí.

Růžena marně snaží se představit si matčino ulehčení. Hrůza jí otřásá, pomyslí-li, že maminka je tam venku, na hřbitově, v zemi, v rakvi zabedněna. Maminka dobrá a pracovitá, mladá a hezká a šťastná kdysi, potom nemocná a tolik, tolik trpící… Jinak si myslila Růžena její ulehčení! Jinak, jinak, myslila si, bude maminka odměněna za svou dobrotu a za své utrpení.

Proč byla kdysi mladá, hezká, šťastná? Proč potom stonala, proč tolik zkusila? Jako by to ani ona už nebyla! Ten strašný, zlý, pomatený výraz obličeje žlutého a vyzáblého… ty jiné, hrozné oči, ten jiný, hrozný hlas, tak nepřirozeně silný a k posledu tak vyhaslý, tak malomocný, ubohý, plný zadržených slz a hrůzy před smrtí…

Teď se jí ulehčilo?

Ano, teď je tichá, teď nekřičí už, nedívá se po nich zoufalýma, pomatenýma očima, nežebrá jimi o smilování, o život, o smrt…

Kdyby ji aspoň mohli mít stále doma, třeba mrtvou, kdyby ji mohli vídat, studené ruce jí líbat, žlutý obličej hladit… Růžena přemáhala by slabý pocit odporu a líbala by jí denně ruce a říkala by jí „maminko“.

Ale že je v rakvi zabedněna a hlínou zasypána, že se červi budou na ní pást, že shnije, ona, která byla kdysi mladá, hezká, šťastná, která potom pro nic za nic tolik zkusila, marně o smilování prosíc – – ne, to nemožno odpustit, s tím nelze se smířit, v tom není úlevy. To je zlé, zlé, zlé!

V prázdných pokojích dlouho ještě zněl nářek vdovcův a malá čtrnáctiletá bezradně pohlížela na jeho divokou bolest. Pohlížela na ni s hlubokou úctou.

* * *

Dny a týdny tak míjely v pláči a trudném přemýšlení.

Přišlo léto.

A náhle, náhle se rozjasnilo!

V pokojích bylo plno slunce a plno jasných, nových barev. Na oknech nové, skvěle bílé záclony, pod stolem veliký, drahý koberec, na kredenci moderní trety, ve vázách květiny.

Růžena se pamatuje, že dříve nikdy tak drahých a krásných věcí nemívali. Je jí toho líto. Nechápe. Trpí.

Čtyři měsíce je teprve maminka v zemi!

Zvonek ozval se dvojím energickým stisknutím. To je Marcel. To bratranec Marcel tak zvonívá.

Jemná, veselá, dětská ještě tvář Marcelova zasmála se na Růženu, když otevřela.

„Jsi sama doma? Kde je strýc? Ještě v kanceláři? A copak je ti, tys plakala? Ale, Růžo, Růžo… Kdy přijde strýc? Ach tak… Tady je to teď hezké, veselé!“

Není-li pak to blázen. Přihrne se, oči mu svítí, má plno novinek, nic po nich není, ba ani mu nerozumíš – – a to je potom šestnáctiletý mladík.

Růžena plakala dnes celé dopoledne a zlobila se na Marcela. Ale když přišel, když jej tu tak vidí pobíhat a slyší žvanit, smát se, mazlit, takového dlouhého a tenkého, dobrosrdečného a dětinného, nemůže se na něho zlobit a není už jí tak smutno.

Dívá se na něj a myslí si: Jak je podoben svému strýci. Jak strhuje svou veselostí. Ano, on to myslil dobře a on dobře učinil.

A vidí scénu, jak se před několika týdny u nich odehrála:

Otec chodí pokojem a pláče; slzy řinou se z hezkých, dobrých jeho očí a kanou k zemi –; měsíc uplynul od smrti matčiny, tatínek stále více naříká nad ubohým červíčkem, Růženou – ach, jak jim všude chybí ta starostlivá, pracovitá, laskavá… ach, jak by ji právě teď Růžena nejvíc potřebovala!

– A přišel Marcel – – –

Chodíval k nim tehdy denně, byl u nich vždy radši než doma, kde matku, dávno zesnulou, zastupovala mu svobodná teta Marie, chladná a smutná bytost, a kde stále ho káral a k učení pobádal chladný a nevrlý jeho otec. Strýc Jan byl zcela jiný člověk. S Marcelem hovoříval o politice i o literatuře, s radostným zájmem čítal jeho veršíky, teta Anna mazlila se s ním jako se synem, Růžena byla mu milá jako sestra, jako přítel.

Cítil upřímně jejich zármutek, když teta Anna zemřela.

Onoho osudného dne přišel neobyčejně tiše a tvářil se podivně vážně i sladce.

Usedl, chvíli sledoval soucitnou září krásných svých očí strýce na jeho pouti pokojem. Náhle vstal a přistoupil k strýci a vzal ho za obě ruce.

„Strýčku Jene,“ hlas Marcelův je jako jeho básničky sladký, zamilovaný, vášnivý, „strýčku Jene, prosím tě, neplač. Ještě můžeš být šťasten. Budeš šťasten! Hleď, my jsme o tobě mluvili s tatínkem a s tetou – my všichni rádi bychom tě viděli zase veselého, tebe i Růženku, jste takové dobré, krásné duše, není možno, abyste nebyli šťastni, není to možno! Život je krásný, je dobrý, věřte v milosrdenství osudu, v krásu života! Ach, věřte!“

Ach, ten mluvil tenkrát, ten mluvil! Zbrkle, ovšem. Páté přes deváté. Řeč jeho byla jediným vášnivým výkřikem, jenž hladil, mámil, líbal, tišil, v srdci sladkou důvěru budil – –

Musíte být šťastni! (Poroučel!) Musíte uznat, že život je hezký, drahý, že po slzách zase úsměvy vzkvetou… že osud je přívětivý pán, moudrý pán, jenž raní, ale i líbá, a raní jen proto, aby pak polibky lépe chutnaly…

Po úlisném svém proslovu, jímž připravil si půdu v srdci strýcově, přistoupil obezřetně k jádru svého poslání. Neřekl, že by se strýc měl oženit, to by ho byl jen k náruživému protestu podráždil. Zaútočil však chytře na otcovský jeho cit, opakuje vlastní jeho slova o ubohém červíčku, jemuž tolik třeba mateřské péče…

Pak už přišlo všecko samo sebou, hladce, aniž kdo zvěděl jak, aniž se řeklo slovo „oženit“… Strýc zatím svolil pouze spatřit slečnu Zimovou, kdysi klavírní učitelku Marcelovu a přítelkyni tety Marie, o které teta sama řekla, že by to tak byla druhá matka pro osiřelou čtrnáctiletou a… hospodyně pro opuštěnou domácnost Janovu… (to až později nesměle bylo připojeno).

Jí, čtrnáctileté, o níž především šlo (haha!) – nikdo se neptal, chce-li slečnu spatřit a poznat.

Měl to být sňatek rozumový! Ne z náruživé mladé lásky, jako kdysi maminku si bral. Ne. Vdovec, který nemá pořádek v domě, jemuž kuchařka špatně vaří – a sirotek, poupě, které potřebuje anděla strážného v nejnebezpečnější době. A třicetiletá slečna, která nemá věna, zato výtečné vychování, vzdělání, umí dobře vařit a je hezká a přívětivá – – zdaž nebude štěstím pro tyto tři osamělé bytosti, podají-li si ruce a spojí-li osudy své v jediný?

I přišel Jan Kovář k svému bratrovi a sestře s dotazem, nemohl-li by se u nich seznámit (zatím diskrétně) se slečnou Annou Zimovou, která prý Marii dosud navštěvuje… i nebožku znala, na pohřbu byla.

Tak mu připadalo, že mu toho hocha bůh poslal… ne, bratře, nesměj se, ale připadlo mu to tak – není modlář, je člověk svobodomyslný, třebaže Staročech… ale – ostatně, vždyť si ji ještě nemusí vzít – kdyby toho dítěte nebylo – ne, za živý svět ne! Ale je tu to dítě…!

Horkost Marcelova jako by byla všem – mimo Růženu – do žil vnikla. Bozi vědí, jak se to všecko tak hravě uspořádalo!

Marie šla k přítelkyni hned druhý den.

„Co tomu říkáš?“ zeptala se jí velmi nesměle, sama všecka udivena tím nápadem. Jako by ani z vlastní vůle nejednala, jako by ten bohem poslaný kroky její řídil.

Co říká slečna Anna této myšlence… Chtěla-li by se takto – romanticky bezmála – vdát? Bratr je ukrutný dobrák, má pěknou službu, dítě je jen jedno a hodné, tiché – a slečna tak sama na světě.

Slečně Anně zaslzely oči. Sklopila je, vzdychla.

Zakmitla se jí v duši scéna na hřbitově; on si jí tehdy ani nepovšimnul, ona však už leccos si představovala… vždyť je jí třicet let, věna nemá, rodičů nemá, jen pěkné toalety a mnoho hodin – ale věčně hodiny dávat? A co k stáří?

Leccos si představovala slečna Zimová tenkrát na pohřbu paní radové. Ale že by tak brzo a tak samo štěstí přišlo –?

Vzdychla zhluboka.

Pak objala Marii a políbila ji vroucně na čelo, na ústa a na oči.

Ty dobrá duše… tvou sestrou být…

Ve vášnivých slzách utonula krásná slova.

Ještě jednou políbila Anna Marii na čelo, ústa i oči, a obličej její všecek planul tichým, zbožným pohnutím. Jak byl krásný v tomto posvátném osvětlení!

Ach, Anna byla krasavice a uměla půvaby své ještě zvyšovat.

Uměla se oblékat, česat, usmívat, uměla slzet, její hluboce modré oči v stínu dlouhých, černých řas uměly zářit jako oči světic ve zbožném pohnutí a hned zas tisíc rozpustilých jisker zasmálo se z nich v rozveselení.

Měla vášnivý, altový smích, velké, zdravé zuby, pleť svěží, vlasy hnědě zlaté, tělo pružné, plně rozvité… Marie, pouze o tři roky starší, vypadala vedle ní smutně, vybledle, ustaraně, téměř jako matka její.

Nebylo skoro pochyby, že se Janu Kovářovi bude líbit… ani ona skoro nepochybovala.

Ale přece byli všichni překvapeni, neboť tak ohnivého spádu věci se nikdo nenadál. Již první schůzka přinesla výbušné vzplanutí v dobrém, mladistvém srdci vdovcově.

Slečna Anna byla nadšena tišeji a uctivěji.

„Jak dobrý to člověk, jak inteligentní a poctivý“ – hluboké modro velikých očí plálo vroucností, vděčností, obdivem. Po boku takového muže, matkou jeho dítěte… jaké štěstí!

Při druhém setkání už byl Jan Kovář sám žert a dvorné lichotky – a když slečna chtěla odejít, povstal odhodlaně, přistoupil těsně k ní, vzal ji za ruce, a tiskna je vší silou, pronesl chvějícím se, nepřirozeným hlasem otázku, chtěla-li by oblažit jeho stáří… smějí-li doufat v paprsek slunce jeho šediny… a v mateřskou péči ubohý sirotek…

A když slečna, klopíc v rozkošném zmatku oči, vydechla sotva slyšitelné „ano“, sevřel ji v náruč a políbil horoucně na krásná ústa, až ještě temněji zkrvavěla…

Před užaslým bratrem, pohnutou sestrou, před Marcelem, jenž div nezajásal, i před svou dcerou, která jediná nesdílela obecné radosti, která byla tímto políbením v hloubi duše raněna. Když k ní „nová matinka“ přistoupila, aby ji políbila a mazlivě k sobě přitiskla, vyvinula se jí jemně, a zadržujíc bolestné i zlé slzy, odešla z pokoje…

A podnes neodpustila otci toto políbení, ošklivé a směšné v jejích očích, tu neslušnou, mlaskavou pusu, podnes nepodařilo se krásné, svůdné slečně Anně v srdce její vniknout. Podnes neodpustila ani Marcelovi, jenž jí toto bolestné a trapné překvapení uchystal. Že vyléčil otce z jeho krásné, svaté bolesti, že mu vložil do náruče tu krásnou slečnu. Viděla náhle velice jasně. Byla přesvědčena, že by si byl otec sám nevěsty nehledal. Potřeboval vždy pokynu, postrčení. Rád poslouchal. Rád se podroboval… Snad tedy pro něj dobře se stalo… ne však pro Růženu. Ona neměla tak dobré, tak měkké, tak ohnivé srdce. Ona měla matčinu klidnou, mírně veselou mysl, matčino mírné srdce, smysl pro pořádek, úměrnost a pokoj.

Klidný, hluboký její zármutek nebledl s týdny, jež míjely. V srdci jejím zela studená prázdnota a nebylo v něm místa pro nový oltář, novou maminku.

Marcel tušil, co se v duši její děje, ač ještě slova výčitky mu neřekla – odzbrojil ji vždy sladkým svým ohněm, jenž jí, chladné, podivně lahodil.

Dnes přišel, aby si s ní otevřeně promluvil – to on rád činil –, aby si zadeklamoval, aby se pomazlil, pokořil a nakonec zvítězil. Všem musí být dobře. Když už strýce přesvědčil o kráse života, přesvědčí i tu malou smutnou.

Začal velmi účinně.

Zadíval se upřeně a něžně na Růženu.

Stála u stolu poodvrácena a rovnala bezúčelně příbory, k obědu uchystané. Ucítila pohled jeho, znepokojil ji, vzhlédla.

Marcel velmi úlisně promluvil:

„Růženo…“

Otázala se zrakem.

„Růženo, pojď sem.“

„Co chceš?“

Nepřiblížila se.

„Ty se na mne zlobíš, já vím,“ započal hlasem nezvykle klidným a vážným, „ty mi nemůžeš odpustit, co jsem učinil. Tobě se slečna Anna nelíbí. Ale to proto, že jí neznáš. Až ji poznáš –“

„Ne, Marceli,“ vpadla Růžena vzdorně a vztyčila se, „nezáleží na tom, jaká slečna Anna je. A kdyby byla zlatá, já ji nikdy ráda mít nebudu a matky mi nikdy nenahradí. Ať se o to nikdy ani nepokouší. Matka moje byla jediná na světě, jí zůstanu věrna, na její místo v mém srdci nemá práva žádná jiná, a třeba byla ještě krásnější a vzdělanější a šlechetnější než slečna Anna. Vím, tys to dobře myslil, konečně i dobře jsi jednal. Tatínek je třtina, tatínek potřebuje někoho, bylo by mu smutno bez ženy – já mu nezazlívám –, jen neměl by to svádět na péči o mne a neměl by tak koketovat svými šedinami, vždyť není tak stár a je docela hezký muž, proč se tolik ponižuje? – Konečně, nic mi po tom není. Nezazlívám mu, ani tobě ne, Marceli. Ale ji nikdy nebudu mít ráda a nepotřebuju jí. Víš, já jsem taková… mně se líbí věrnost, to je vše. Jeden muž a jedna žena – pro celý život. To se mi zdá strašně krásné a přirozené. Osud sám, život sám v jediné té lásce –“

Růžena se rozohnila. Jako by byla vyrostla…

Marcel zíral na ni v podivu. Hle, ta malá, nepatrná, tichá… hle, to dítě!

„Ano, je to krásné…,“ koktal v rozpacích, „ale tvůj otec –“

„Vždyť nic jiného netvrdím!“ usmála se Růžena vyspěle. „Vždyť já ho chápu, řekla jsem přec. Chápu… ale nelíbí se mi jeho druhá láska, nelíbí se mi jeho štěstí, nelíbí se mi nová maminka, netěším se na jejich svatbu – vidím v ní něco nepřirozeného… směšného. A což – budou-li mít děti? Pomysli, děti! Jaký to zde bude rozvrat! A nepořádek a křik! Bojím se všeho, co přijde. Raději bych měla zde v pokoji vše při starém, vše posvěceno doteky její ruky, raději jsem měla naše staré, tmavé záclony než tyhle krásné nové, než toto veselé světlo… Ach, tisíckrát raději jsem měla ten náš zármutek, Marceli, tisíckrát –“

Hlas se jí nalomil, zatřásl, slzami zalil. Vzlykla bolestně.

„Ne, Růženo, ne, nebuď smutna…,“ Marcel našel svá pěkná slova i svůj zápal. „Pojď, pojď ke mně… což nemůžeš milovat život? Proč jsi taková tichá a vážná vždycky? Taková opravdová – až strach z tebe jde. Nejsi ráda na světě? Život je přece krásný! Měj ho ráda, prosím tě, měj ráda tu divnou, zajímavou povídku, měj ji ráda!“

Růžena přistoupila a posadila se naproti Marcelovi. Hleděla na něj chvíli pozorně a začala se usmívat očima ještě vlhkýma.

„My si nikdy neporozumíme, Marceli. Nevím, proč bych měla tu tvou divnou povídku milovat. Je to záhada pro mou hloupou hlavu. Nemohu ji ani milovat, ani nenávidět. Je mi jen divná. Co jsem se už napřemítala – ach –“

Mávla rukou, zardívajíc se, že se rozhovořila, že se prozradila. Marcel užasle se na ni díval… Tiše, ale rychle rostla ta malá, bledá holčina, kterou miloval jako slabou, chorou sestru, jež potřebuje ochrany silnějšího a rozumnějšího. Ale ona nepotřebovala nikoho.

„Ty už nejsi dítě,“ pronesl zvolna do ticha.

Vstal a měl se k odchodu.

„Strýce se už nedočkám –“

„Ne, šel asi… k slečně.“

„Nezlobíš se tedy na mne, Růženko?“

„Ne.“

„On je šťasten…“

„Vím. Jen aby tak bylo pořád.“

„Vida, ty i na budoucnost myslíš! To já nikdy, nikdy! A proč by nemělo být pořád dobře?“

„Nevím, ale tak se mi zdá, že to štěstí… přišlo trochu pozdě. Že takhle vesele se měl tatínek ženit před patnácti lety. Pozdní štěstí je divné štěstí. Toho bych se nejvíc bála.“

„Ach, jsi ty divná! Štěstí se bát! Nu, jen počkej, až přijde tobě.“

* * *

A obavy Růženiny začaly se naplňovat. Štěstí nebylo věčné. Tatínek nebyl s novou maminkou šťasten – on sice o tom nevěděl, on ji zbožňoval, byl spokojen, ale Růžena věděla, že šťasten není.

Mírná a pokorná slečna Anna začala brzy po svatbě jevit povahu ohnivou, dráždivou, po soudě Růženině zlou.

Ty strašné scény, kterých dříve nikdy nebývalo… Mrzutosti, pro nic, pro hloupost – a hned ostrá slova, bolestné výbuchy, záhadná nedorozumění…

Děje prý se tak v každém manželství, nejsou-li manželé flegmatiky… to prý v manželství jinak nejde… poučoval Růženu Marcel, nedivě se pranic, nepociťuje ani nejmenšího ostnu výčitky svědomí…

Což ten – a svědomí! Rostl si tak volně, bezohledně, nestudoval, stýkal se s mladými literáty, byl členem redakce něčeho mladého, kurážného, chodil do kaváren, a svoboda, svoboda byla svatá!

Bylo mu dvacet let – a otec jeho už nad ním zoufal. Jen strýc Jan věřil v slavnou jeho budoucnost; až jen se hoch vybouří…

* * *

V osmnácti letech poznala Růžena pana Řeháka. Byla s matinkou a s Marcelem v divadle. Hráli sladkého Oněgina.

Po prvním jednání vyšli na chodbu. Růžena se slabě, zmateně usmívala v šťastném roztesknění. Jindy popelavá její pleť hezky zbělela v příznivém světle večerním, oči ztemněly, bílé šaty rozmile jí slušely.

„Tys dnes hezká!“ řekl jí Marcel. „V divadle vždycky jsi hezká!“

„Kdo slýchal rád…,“ znělo Růženě v nitru. Neslyšela, co jí Marcel povídal. Sladké dívčí hlasy, zádumčivé a smyslné dívčí hlasy hovořily úlisně dvojzpěvem svým k osmnácti letům a k srdci, jež se probouzelo…

Růžena bloudila ve veselém proudu promenujícího obecenstva po boku velikého Marcela, hezkého hocha, který měl plno řečí a plno odvahy… bloudila usměvavá, nepřítomná.

„Kdo slýchal rád…!“

Už se dochvěly oba hlasy dívčí i alty obou stařen – a on, Oněgin, vstupuje. Osud vstupuje. Proč jste přišel v tichou vísku k nám! řekne mu později Taťána, ale bude to výčitka? Což přála by si, aby nepřišel? Pak by přec nebylo bývalo krásy té strašné, marné lásky, nebylo by bývalo krásy bolesti, krásy pozdního štěstí…

Růženu láká obávané pozdní štěstí! Přivírá oči v závrati. Odvrací zrak od světa, v němž žije, od lidí, které zná a kteří jsou všichni tak všední, tak nepodobní hrdinům, osudu…

„Růženko…“

Matinka vzala ji jemně za ruku.

„Pan Řehák se ti představuje – Kdepak bloudíš? To je taky taková Taťána snivá, naše Růža, pane Řeháku –“

Drobný, lahodný smích lehce zajásal z krásných rtů matinčiných.

Před Růženou ukláněl se pán… pán v černém úboru… více neviděla. Podala mu nejistě ruku, uklonila se nemotorně, zrůžověla. Dvojzpěvy rázem umlkly.

Pán se ptal, jak se líbí slečně Oněgin. Byla v trapných rozpacích.

Pán se shovívavě usmál a nechal ji už s pokojem. Bavil se srdečně s matinkou. – Byl dobrý její známý, vyučovala jeho mladší sestru. – Pozvala ho, slíbil přijít.

Přišel a přicházel. Byl hezký a příjemný, dvorný a vzdělaný, uměl bavit společnost, třeba sám se skoro neusmál. S panem Kovářem, věčným mladíkem, dobře si porozuměli a záhy měli k sobě srdečné vztahy, i když se v politických názorech neshodovali. Ale dík taktnosti Řehákově nikdy nedošlo k ostřejšímu střetnutí.

Paní Anna se domnívala, že pan Řehák má ještě jiné vztahy, a nenamítala proti nim pranic. Řehák se jí líbil… jenže byl váhavý, nesmělý…

Neočekávala ovšem skoro nic… pouze lehkou zábavu. Úsměvy, poklony, stisk rukou… a potom nanejvýš snad polibek… více nic, vždyť byla čestnou ženou a měla rodinu.

Růžena už i tolik dovedla vytušit a děsila se té nevinné zábavy…

Přiznala se jednou se svou úzkostí Marcelovi.

Vysmál se jí.

Ach, jak je ještě naivní! Což posud netuší? Nic nepozoruje? Že pan Řehák chodí za ní, za snivou, hubenou Taťánou?

To bylo Růženě příliš směšné… Za ní, takovou nepatrnou, nehezkou… a vždyť s ní ani nemluví…

Ne? Nu, tak se Marcel mýlil. Což, vezme si Růženu tedy sám! –

Kdysi přišel velice rozechvěn, s podivným leskem ve zraku, s tajemstvím, které jen jí, sestře, chtěl pošeptat. Ale zastal ji nepřístupnou, znepokojenou příliš vlastními starostmi.

Co se stalo?

Zase byla scéna, ano. A hroznější než kdy. Bude možná zase dobře, ale co to platno, jaký to život… a co to ubohé jejich dítě, Jarmilka? Vždyť i ona trpí takovými poměry… A jak nemoudře ji vychovávají –

Marcel jal se laskavě, s něžnou zlomyslností usmívat.

„Vdej se, Růženko, vdej se rychle, dokud jsi tak ušlechtile zanícena – s lety tě to přejde – Vezmi si pana Řeháka, to bude vzorné manželství! To bude zdravý národ jednou! Tábor jejich program! Na zdar! Ach, Růženko, já bych chtěl vidět to tvé manželství, tu tvou rodinku, ty malinké, zdravé, rozumné, suché realisty –“

„Zesměšnit můžeš všechno. Jsi šťasten, že se dovedeš stále smát. Že ani to jejich manželství tě nebolí –“

„Ach, ještě výčitky. Ještě neodpustila!“

„A což ty si pranic nevyčítáš? Tobě nikdy nenapadne, že ty jsi byl kdysi osudem? Žes vinen?“

„Ne.“

„Ale jak je to možné?“

„Předně mám o ‚vině‘ vůbec své mínění – a pak: Co se stalo? Tvému otci by stejně lépe nebylo, ať by se byl setkal s kýmkoli, nebo ať by byl zůstal vdovcem. Jemu už tak bylo souzeno – pokořovat se, poslouchat. To víš sama nejlépe. Jsou vladaři a jsou služebníci. Vše jedno, kam koho postavíš v tomto hezkém slzavém údolí –

Tvá matka měla také kdysi vládu – jenže byla panovnice mírná a laskavá. Zde je mnoho žáru, nutno i více vytrpět. A konečně: je on vůbec nešťasten? Má jen pestrý a rušný život. Zapláče si, zazoufá – a zase se směje a zas je samý žert a anekdota z kavárny a boubelatý jeho obličej září štěstím rodinným. Jsem pevně přesvědčen, že ještě dnes večer bude opět plno blaha v zahradě kvetoucích broskví – ač zde jsou to spíše hrušky máslovky –, ještě dnes že si dají dvě upřímné hubičky a půjdou svorně spolu hajat –“

„A tak proč jsi je nenechal, kde byli, je-li vše jedno, kam koho postavíš? Proč jsi přišel tenkrát: ‚Strýčku, bude štěstí, osud je milosrdný‘ – proč jsi mluvil o polepšení –?“

„Ach, ty hlavičko, ne, tak vážně na mne nesmíš. Víš, já jsem blázen, to je známo – a brzo všichni ještě užasnete, co provedu – já jednám, jak srdce plane – a srdce mé plane bláznivě. Vše jedno – ovšem. Ale tenkrát bylo tak krásné, přijít jako z nebe poslaný, jako anděl, jako osud. Ach, kdybys neměla realistický program na levé straně prsou místo srdce – pochopila bys, jaký to byl posvátný okamžik, jak se mi hlava točila, skoro jako v opici, ač tenkrát jsem ještě nepil – jak jsem se domníval slyšet šelest bílých perutí na svých zádech –“

Marcel poskakoval, mávaje dlouhýma rukama, záře rozkoší, již mu působila kresba vlastní karikatury.

Růžena by se byla také ráda zasmála, ale bála se hříchu. Chvíle byla příliš vážná. Růžena nerozuměla rozkoši posměchu.

A vida její vážnost, Marcel pokračoval stále bujněji:

„Ano, chtělo se mi laskat, těšit, zachraňovat! Cela ne tire pas à conséquence, enfin! Dnes právě jsem četl tato krásná slova. Tvůj tatínek, Růženko, byl dvaačtyřicetiletý, zdravý muž a toužil, mírně řečeno, po hubičkách plných rudých rtů – a rudé, plné rty zralé slečny (zralé bylo již jaksepatří tenkrát to vábné ovoce) toužily po muži a po dobré partii. – Já viděl odvěké to drama – já viděl ty dvě duše a ta dvě těla, požehnaná, věru – vždyť pak mi bylo již šestnáct let a přečetl jsem do té doby všechny knihy dobrých i zlých autorů –“

Růžena už se nemohla smíchu ubránit. Hřích, jakáž pomoc, Marcel byl neodolatelně neslušný hoch. Prosila ho, aby k nim tak často nechodil; snadno by se mohlo stát, že by zradila program, jejž má v prsou místo srdce, kdyby se s takovým zkaženým mladíkem stýkala.

A tu teprve Marcel zvážněl náhle, vzdychl, chtěl něco říci, rozmyslil se.

Louče se toho dne s nevěstou Kristovou, stiskl jí velmi silně obě ruce a políbil ji na ústa, což nikdy nečiníval.

A druhý den zmizel z Prahy.

Zanechal přítelkyni své chladné, milované a velmi ctěné dlouhý dopis, v němž bylo mnoho nesmyslů, celá generální zpověď dítěte svého věku a žádná fakta.

Později teprve dověděli se, že je kdesi na Moravě v redakci odbojného listu. A ještě později dostávali v obou rodinách pohlednice z různých končin vlasti i ciziny. Z Německa, z Londýna, z Paříže, naposled z Vídně.

A na každé pohlednici volal slávu životu, slávu volnosti, tatínka, strýce, tetičky, Růženu, Jarmilku líbaje nastokrát. Po tři roky. Čtvrtý rok už vzpomínal řidčeji, pátý rok neposlal ani jediné pohlednice.

III
Co ho to jen napadlo!

Petřín i Hradčany, voda i nebe byly z pouhé mlhy utkány. A ta mlha měla nejkrásnější, nejtišší modrý tón, ta mlha měla slavný, svatý smutek.

Měla slastný přízvuk staré, slavné báje.

Líbám v pláči tvou podivuhodnou krásu, podzime, líbám vás, večerní barvy, líbám tebe, Praho, máti měst!

Plakal bych, jásal bych, sám nevím co!

Moje drahé, drahé nábřeží!

Pět let. Pět let. Jakpak asi vypadá? A její děťátko? To děťátko by nemusila mít. Nač děťátko? Mají je asi na oltáři rodinném a slušnost káže poklekat s domácími před oltářem…

Děťátko! Ona má děťátko… Taková chladná žena! Najednou se jí zachtělo hračky, mazlení. Duc, duc… jakpak dělají hodiny? Jakpak je holčička veliká? Táák, táák… Strašný nevkus… tato děťátka.

A ten její muž… pokud se Marcel na něho pamatuje… je řádný chlapík. Má z něho notnou trému.

Bude ho zkoušet z moderních katechismů; především se zeptá, co soudí o volební opravě a jak se tuží v boji proti alkoholismu a klerikalismu… budou to těžké chvíle pro tebe, ty ubohý nevědomče, který znáš jen jedinou písničku – písničku bez taktu, bez myšlenky, bez povahy, jen divokou, svatou píseň krve!

Budou to trudné chvíle… vždyť Marcel nechce být hlupákem v očích řádného toho muže; nechce být ani cynikem. Ne, ne, načpak?

Ale ona ho vysvobodí. Ona je anděl.

Ona… Podivno. Skoro se Marcel chvěje, skoro se usmívá, jako by ji byl kdysi miloval. Kdysi dávno, v mladosti dávné luzném klamu, v mladosti zelené pohádce…

Ach, srdce, srdce pošetilé. A ona zatím pěkně ztloustla, ona sedává s mužem po spořádané večeři u stolu – a čítají spolu „Čas“ a Masarykovu „Sociální otázku“.

Ale přece se na ni Marcel těší. Je dobře pobýt pár roků v cizině a pak se vrátit k přítelkyni z mládí. Srdce už si ji opatří půvaby, kterých nemá, srdce se už postará o tklivou chvíli. A tklivé chvíle, překvapení, žerty s osudem, hry na život… to je život, jenž stojí za to.

Marcel až se podivil hlasitému tluku svého srdce, když blížil se k cíli, když stoupal po tichých schodech krásného, střízlivého domu, když ruka dotkla se zvonku.

Malý okamžik… a ve dveřích, neochotně se pootvírajících, objevila se dívka. Služka patrně. Přelétla nedůvěřivým pohledem jeho ošumělý, posud letní oděv a zvadlý, slaměný širák.

„Co si přejete?“

Hu, to byla studená, nelaskavá věta.

Co si přeje… ó, dívko, co si přeju?!

Nerozuměla tesknému a rozpačitému jeho úsměvu.

Vzmužil se a promluvil:

„Jsou páni doma –?“

V pozadí síňky otevřely se jiné dveře, zas tak neochotně, tázavě – a v nich spatřil Marcel dámu plných lící, plných ňader i boků… hruštičku. Byl by málem na ni zavolal: hruštičko! Vzpamatoval se však a pozdravil uctivě:

„Rukulíbám, ma tante, to jsem já. L’enfant perdu. Tato děva neví, co je to l’enfant perdu. Snad neví ani, kdo to byl ztracený syn… říkává se též marnotratný…“

„Ježíši!“

Byl to veliký, veliký výkřik.

Hruštička se všecka ulekala, rozradovala, vzrušila. A přerušila proud jeho výmluvnosti proudem vlastním:

„Marcel! To je překvapení, ne, kdo by si byl pomyslil, tak pojď dál, hochu, pojď dál, ale Řehákovi nejsou doma, teď právě odešli do divadla –“

Jako stroj ubíral se Marcel za hlaholem hlasu, neviděl na krok před sebe; octl se v šeru chladného pokoje, patrně salonu; krok jeho dusil tlustý koberec.

Krásná tetinka omlouvala se, že není ustrojena, že má jen župan, a přidržovala si koketně porozhalený límeček u krku. Zahrnula Marcela otázkami a výkřiky, až mu bylo úzko. Zdržovala ho, aby poseděl a povídal, a současně posílala ho do divadla za Řehákovými.

Řekl, že půjde do divadla.

Když vyšel na ulici, šla mu hlava kolem.

Venku byla už tma.

Kam teď?

Byl zklamán, rozmrzen. Vykreslil si už tak jasně svou tklivou chvíli shledání… a zatím – hruštička; – a páni nejsou doma. Šli do divadla.

Kam teď… Domů, k otci a tetě Marii? Jen by se znepokojili a ptali by se po nepříjemných věcech a mluvili by o budoucnosti.

Do divadla? Na lístek ještě má… Ale v těchto hadrech… Oni budou v krásných salonních úborech, budou tam mít své vznešené známé. Pocítil k nim odpor, když si je takto představil. Hleděli na něho zvysoka, cize; zasmál se hněvivě a řekl: ne.

Kde byla tklivá chvíle?

Hu, proč jezdil do Prahy, proč jen sem jezdil.

Vrátí se, okamžitě se vrátí do Vídně, k Blance, své věrné, hodné dívce.

A již běžel na nádraží podívat se, kdy odjíždí nejbližší vlak.

* * *

Cesta vedla ho kolem staré studentské a literární kavárny.

Uvolnil krok, zapřemítal.

Veliká okna zastřena byla režnými záclonami a zvala světlem.

Marcel třásl se večerním, vlhkým chladem ve svých letních šatech… a tam uvnitř bylo jistě teplo… tam možno poručit si horký čaj…

Přepočítal ještě jednou své haléře a vešel.

Místnost byla plna lidí, kouře, hluku. Byla nově, světle vymalována, měla červené dveře, červené rámy kolem zrcadel, byli tu noví sklepníci, ale vrchní číšník byl starý známý, ano, ano, pan Patera!

Však mu byl Marcel ještě dlužen, na mou duši, zlatku!

Ale pan Patera se tvářil, jako by nebylo minulo pět let a jako by mu nebyl zlatku dlužen. A hned mu přinesl všecky noviny, a to české i německé – Simplicissimus navrch.

Marcel však zatoužil po českém tisku, a tak si vylovil z celé hromady „Studentský sborník“. Nazdar, starý brachu, ještě vycházíš? Ale už bez duchaplných a buřičských článků Marcela Kováře!

Číslo bylo jakési obstarožné… všecky listy měly rohy do kornoutů stočeny. Nevadí. Nebývals psán jen pro pomíjející přítomnost, ale také sub specie aeternitatis… i když ta věčnost někdy dlouho nevydržela.

„Dosti Husa!“ – Aj, je-li možná? Kdopak si tohle u nás troufá hlásat…? „Evangelia… pukrlata křesťanské pokory…,“ to je pravda! „Hus jest, jenž stál nás naši samostatnost… Nesnesitelný týden Husův… v té době růže kvetou nejruději a ženy horce oddychují smyslností…“

Marcel odložil „Sborník“ a na chvíli ho zaujala veselá představa rozruchu a polemik, jaké tento rouhavý článek asi vyvolal. To se ta česká loužička rozšplíchala! Věru opovážlivost, být zachvácen voltairiánskou nervózou při jméně národního svatého! Nebýt schopen přečíst 400 stránek Postilly! Nenávidět zuřivě „Kde domov můj“, rekonvalescentní idylickou hymnu…

Nové a nové časopisy kupily se na židli vedle Marcela – ale on už nečetl. Zapomněl i na rouhavý výkřik: „Dosti Husa! I z paměti s ním“… a říkal si:

„Pět let…“

U vedlejšího stolu sedělo několik mladých lidí. Dívky měly nehorázně veliké klobouky, až na záda jim svými okraji padaly – a, rozumí se, ustavičně mluvily a hlasitě, nepřirozeně se smály. Mladíci se všelijak nakláněli, robili vtipy, všem bylo nějak dobře, ač nebylo jasno proč.

U jiných stolů seděli starší lidé a čtli, nebo dva a dva, nebo osamělci.

„Ale ne, co vás napadá!“ vykřikl někdo, jiný volal na sklepníka, a Marcel všemu pozorně naslouchal, všech příchozích bedlivě si všímal, noviny od pana Patery přijímal a zas mu je nečtené odevzdával.

Čaj příjemně ho zahřál, byl by si rád dal ještě jeden. Měl však už jen deset krejcarů, koupil si tedy cigarety.

A ve chvíli, kdy byl zaměstnán vybíráním cigaret ze skřínky, vešel nový host. Zahlédnuv Marcela již ode dveří, zarazil se, chvíli se rozmýšlel, pak přistoupil.

„Nazdar, Kováři!“

Marcel také chvíli přemýšlel, ale pak svižně vyskočil.

„Hle, hle, Jan Jindřich, starý druh. Buď zdráv, hochu, buď zdráv!“

Jan Jindřich přisedl. Okamžitě tu byl pan Patera s přísnou otázkou: „Číst se nebude?“ – Ne, ne, poděkovali oba přátelé, číst se už dnes nebude, promiňte, pane vrchní.

„Prosím.“

Jan Jindřich byl spolužák Marcelův a učil se také kdysi u slečny Zimové hrát na piano. Byl to její nejnadanější žák. Předpovídala mu vždy znamenitou budoucnost. Jan kdysi v ni věřil. Ale neměl prostředků, aby se hudbě mohl cele věnovat. Bolelo to kdysi. Teď už se uklidnil. Umí trochu hrát na piano, trochu na housle, je úředníkem v záložně a nestojí to takto za nic, celé to živobytí. Nu, vzal to čert…

Jindřich kysele vzdychnul:

„Mívali jsme ideály, viď, kamaráde, ale už je to dávno…“

Zapátral při tom v tváři druhově, ale Marcel diskrétně mlčel. Ne, nepřipomene kamarádovi jeho mladé bouřliváctví… že by se byl málem kdysi dostal do procesu s Omladinou a že, není tomu tak dávno, při přehlídce rezervistů hlásil se „zde“ místo „hier“…

Jindřich znal i rodinu Řehákovu. Chodíval k nim, oni jsou také… muzikanti, řekl trochu uštěpačně, proč prý by nebyli? Vždyť jsou dost bohati. Paní hraje na piano, pan Řehák na cello – s houslemi to jde někdy velmi dojemně dohromady.

Marcel zbystřil pozornost. Jindřich byl snivý, snědý hoch, přitrpklý úsměšek slušel jeho rtům… snad –? Marcel jat byl něžným podezřením. Přiblížilo ho ještě těsněji k Jindřichovi.

A že mu Růžena nikdy o dojemných triech nepsala? Nevzpomněl, že psávali si poslední dobou vůbec zřídka, a podezření i zájem jeho zesilovaly se.

Škoda, že zítra zas odjíždí, chtěl by si poslechnout jejich hru, miluje také dojemná tria…

„Zítra odjíždíš? Proč?“

„Tak… Co tu? Praha je krásný ráj na pohled, ale malý…“

„Ovšem. Proti Vídni… Chceš cigaretu?“

„Díky.“

V popelníčku na stole nakupilo se množství oharků. Přišel číšník, vysypal popelník. Oharky kupily se znova, dým plynul, slova plynula, srdce se jemně zachvívala.

„Víš, Jindřichu, pojedu až pozítří. Nemám sice času nazbyt – ale –“

„A kam půjdeme ještě? Tady přece nezůstaneme.“

„Já nemám peněz.“

Peníze? Jindřich jen máchnul rukou.

Vyšli do nevlídné noci, nerozhodnuti posud, kam se uchýlí.

Domů přece nepůjdou!

Ruku v ruce přešli ulicí, když z ulice druhé zazněl bujný zpěv, jakási hymna mládí a radosti.

Byli to přátelé Jindřichovi – mezi nimi i několik starých druhů Marcelových. Všichni se nadšeně objímali.

„Jste bez cíle, děti ubohé?“ volali pěvci. „Pojďte s námi, k cíli vás sice nezavedeme ani my, potulní, ale bude vám dobře, budete zpívat s námi chválu života!“

Všichni vešli do malé, zcela malé hospůdky. Nebylo tam mnoho světla, přece však dosti, aby si všichni do očí pohlédli.

Bylo tam teplo, ale ne dosti; Marcel brzo pocítil velmi nepříjemný chlad.

Ptal se:

Zestárl jsem? Či uhasly dávné žáry? Co se stalo?

Mluvilo se nějak naivně a přitom urážlivě o otázkách doby i o lidech. Literární polemika, loupežná vražda, sociální otázka – všechno se stejně omílalo.

Kdosi s chutí citoval:

„Národní se bytost přec jen vtělila,
byla o to nouze převeliká.

Němec Fausta má a Španěl Kychota
a my máme Otce Kondelíka.“

To byla sice pravda… ale měli na ni právo tito šašci –? Vždyť to byli šašci… hned se smáli a hned zas takový unavený, rozšafný, šedivý stín vystoupil na tvářích, koutky úst pohrdavě poklesávaly.

Nebyli mladí, nebyli dospělí. Byli to veselí hoši kaváren a hospod, pěvci všelijakých písniček. Něco truchlivého a něco nudného.

Marcel byl brzo tak unaven a mrzut, že si nevěděl rady. Nechtělo se mu domů – ostatně ani nevěděl, kam jít, bylo i příliš pozdě – nechtělo se mu ani zůstat, ani jinam jít, což byla situace povážlivá.

Ani Jindřich už se mu tak nelíbil. Byl také ještě příliš mlád; neměl sice hrubého smíchu svých druhů, ale tlačily ho ještě všechny tklivé bolesti mládí, které už Marcel přežil a pro něž měl shovívavý úsměv.

Protože však neměl jiné volby ani peněz, šel konečně k Jindřichovi přenocovat.

Bylo mlhavé, sychravé podzimní ráno, ošklivé ráno po probděné noci, když Marcel s Jindřichem, oba zamlklí, sklíčení, vlekli se na Žižkov, kde Jindřich bydlel. Rachot otvírajících se krámů a vozů zněl velmi protivně. A lidé spěchali do práce… a v kavárnách už zase otvírali…

* * *

Poledne nového dne nebylo přívětivější.

Jindřich už byl v kanceláři, když se Marcel probudil a odhodlal vstát.

Těžce vzdychaje přemítal, co má v cizím bytě dělat. Bylo všude tak ticho, nikdo se o něho nestaral, což mu bylo milé. Měl však hlad a neměl peněz. Rozpomínal se, co si včera s Jindřichem smluvili, rozloučil-li se s ním, nebo chtěl zůstat v Praze?

Čert mu to spískal, celý ten výlet.

Dnes rozhodně odjet nemůže.

Posadil se, sklonil hlavu do dlaní a zasténal nad celým svým životem.

Kde že je všechno, co kdysi těšilo, pružilo, co za to stálo, co hlavu přímilo, neunavovalo? Co to vlastně bylo? Ach, hanba. Jen ubohé pózy, ubohé fráze. A vždyť ani nebylo víry, byly jen úsměšky, jen rozkoš z kreseb vlastní karikatury… proč tedy si lhal, že v něm něco je, co za to stojí, co dovoluje hlavu přímo nést, velká slova vykřikovat?

Vždyť ty, komediante, rozkřikl se na sebe, se vším sis jen rouhavě zahrával, se vším, s pokrokářstvím jako s anarchií kdysi doma a jako se socialismem ve Vídni! Z redakce listu dělnického přešel jsi klidně do redakce měšťácké a dělals tam posledního lokálkáře, protože unavený, cynický pošklebek „nade vším“ je pohodlnější než víra, práce a přesvědčení!

A těžká, hluboká bolest nad ztracenými léty a lží jejich sklíčila Marcela, že zaplakal pláčem bez slz, bez rozkoše, bez úlevy. Už ani pláč mu nechutnal. A cigaret nebylo – cigareta by byla přece chutnala – nebylo však jediné.

Shledal několik oharků na stole Jindřichově, našel i papírky a vysypav tabák z oharků cigaret, zrobil si novou.

V hlavě se mu příjemně zamlžilo, i hlad se ztišil. Našel svazek Heineho, dopisy, četl chvíli, pak rozhodl se vyjít a počkat na Jindřicha před kanceláří.

Bylo mu projít tmavou předsíňkou; mihla se tu ženská postava neslyšným krokem a rychle zmizela.

Vyšel. Svítilo slabě smutné slunce, chodníky byly ještě vlhky, ale vzduch teplý.

„Přece slunce,“ usmál se vděčně Marcel, bylo mu lehčeji.

Zvolna došel k budově, kde úřadoval Jindřich, chodil tam asi čtvrt hodiny, pozoruje lidi a divě se, že slyší málo němčiny. Vyšel Jindřich a vyzval ho k obědu a potom ovšem do kavárny.

Marcel vzdával se pocitu bezbarvé ochablosti a nemyslil ani na odjezd, ani na setrvání. Užíval chvíle ticha, které vždy přicházelo po bolesti nad ztracenými léty.

Jindřich také mlčel; četl, mlčel, neptal se na nic.

Když asi hodinu tak promlčeli a pročetli, oznámil Jindřich Marcelovi, že půjde k Urbanovům; k Zuzance.

Zuzanka byla jeho milá. Poznal ji ještě v době sladkých klamů, tehdy, kdy ještě se slečnou Zimovou věřil ve svůj talent a ve svou budoucnost. Stýkal se s mladými hudebníky, mezi nimi ji poznal; ona je absolvovaná konzervatoristka, chce jít k divadlu… napovídal neochotně, úryvkovitě cestou z kavárny.

Marcel ho doprovázel a chtěl pak zajít k Řehákovům. Přece neodjede, aniž by se k nim nepodíval.

Jindřich však překvapil ho vyzváním, aby šel s ním k Urbanovům. K Řehákovům že se ještě dostane… Zuzanka má rodiče svobodomyslné, otec její je přítel mládeže, uvítají ho srdečně – mimo to Zuzanka zná paní Řehákovou, a zkrátka Jindřich je rád, že se setkal s Kovářem, a nerad by se s ním ještě rozešel.

Tento důvod Marcel uznal; ani jemu nechtělo se ještě s přítelem se rozejít. Už z lenosti ne. K Urbanovům již docházeli, kdežto Růžena bydlela na druhém konci města.

Vystoupili do třetího poschodí starého domu.

Otevřela jim mladá dívka, vesele se usmívající. Svěží, mladý, teplý úsměv je uvítal. Uvedla je do svého pokojíku, kde bylo těsno a skromno. Jen okno bylo veselé a bohaté květinami a bílými záclonkami.

Když uslyšela jméno Marcelovo, zvolala živě:

„Ano, ano, já vím!“

Vybízela ho při tom, stále radostně se usmívajíc, aby se posadil.

Proč se tak hezky usmívala? A co věděla?

„Já vás znám!“

Otázal se pohledem.

„Ano, od paní Řehákové. Od milé, krásné paní Růženy.“

„Ona je krásná? Nebývala…“

„Ach, u Zuzanky je každá krásná, všichni milí!“ zasmál se Jindřich.

Na okamžik jako by se bylo v pokoji zešeřilo. To Zuzanka vyšla. Vrátila se a zas bylo jasno.

„Jak je tatínkovi?“ zeptal se Jindřich.

„To víte… Včera líp, ale v noci zase špatně.“

To řekla vážně, ale milý jas jejích očí, její bílé tváře, světlých vlasů nepohasl. Neusmívala se už, a přece bylo tak jasno v její blízkosti, v jejích pohybech, slovech, sklonu hlavy; jas a teplo věrnosti, spolehlivosti, oddanosti, pokory… tak se zdálo Marcelovi v jedné chvíli – a v druhé již se zase opravoval: ne pokory, ne oddanosti měkké a slepé, ne… je to roztomilé, šťastné dítě, pták, jehož nikdy nechytíme a neuvězníme, jenž poletuje v samé blízkosti naší, důvěřivě a volně, zpívaje o radosti.

Jen lidi zlé a choré netěší jeho zpěv, dráždí jeho volný let. K lidem takovým připočetl – nejsa si však posud zcela jist, nekřivdí-li mu – i Jindřicha. A připočetl k nim bez váhání Zuzančina otce, starého profesora Urbana.

To byl čertův chlapík, Marcelovi se líbil. Paní Urbanová byla nějaká chudinka, plachá, nepatrná; ani nevěděl Marcel, jak vypadá, tak nepatrná byla, tak nevýrazně chodila, mluvila a jistě i žila. Ale její muž… byl chlapík.

Přišel do pokoje Zuzančina, když podávala čaj. Vešel jako host, choval se skoro obřadně, současně však bodal stále Zuzanku zlými slovy. Byl člověk churavý a nemoc vypěstovala jeho zlobu k rafinovanosti.

Měl krásnou, vyhublou, bezvousou tvář, oči pronikavě zářící, vlasy husté, šedé, vysoký byl, nepatrně nachýlený; jeho velké, bílé, chladné ruce provázely zlá slova výraznými gesty.

Hovořilo se o nových knihách, nové hudbě, politice. Profesor Urban sledoval posud všechen život účastně a mladistvě. Měl ovšem náklonnosti stáří, měl svůj bod života, na němž kdysi stanul po pestrých, smělých cestách mladých svých let, ale jeho břitký úsměch propůjčoval mu zdání mladosti. On jako by se i sobě posmíval, jako by ničeho si neváže vším trpěl.

Ptal se na Vídeň, na hnutí „Los von Rom“. Byl evangelík, a třebaže vídeňští propagátoři odtržení od Říma, Wolf a Schönerer, nebyli mu sympatičtí, s jejich heslem souhlasil. Ale hned zatrpkle mávl rukou: „To je všecko marné, těch dvanáct tisíc Schönererových odpadlíků Řím neporazí!“

Hovořilo se i o věcech rodinných. Z narážek i přímých otázek a odpovědí zvěděl Marcel, že Zuzanka měla již několik nabídek k větším divadlům do ciziny, ale nechce opustit rodiče – a s ní pro churavost otcovu jeti nemohou.

Jindřich nemohl pochopit Zuzančinu citlivost; vždyť vidí, že i rodiče to trápí, že jí nechtějí v cestě stát. Že by maminka plakala? Nu, však už to je úděl všech maminek, viďte, milostpaní? – Chabý, bezvýrazný úsměv zakmitl se kdesi v šeru pokoje – a tatínek –

„Ale to je marno!“ vpadl Urban. „Vždyť ji znáte. Její mánii ošetřovatelskou. Ona by sbírala prašivé psy na ulici, kdyby neměla mne.“

Utěšoval se tím? Měl asi pravdu, ale… utěšoval se jí? Stačila mu?

Jindřich se rozechvíval. Dovolával se souhlasu Marcelova, nečekaje ani záporu:

„Má člověk právo život si po svém zařídit, nebo nemá? Ty jsi přec odborník v těch věcech, Marceli, řekni: má, nebo nemá? Vždyť je to něco nepřirozeného, zakřikovat hlasy života, rušit své určení!“

„Ano, ovšem!“ souhlasila živě Zuzanka místo Marcela, jenž se jen dobrotivě usmíval. „Ale co mi to pomůže, když srdce bolí?“

„Srdce, no to se rozumí, srdce!“ řekl Urban s nevylíčitelným přízvukem. Oči jeho se smály jako ďáblové.

„Jaképak právo!“ hovořila Zuzanka skromně a smavě. „Co je to ‚právo‘ – vždyť jsou jen pocity, jsou jen nálady. Děláme každý, co můžeme. Co musíme.“

„Co srdci dobře dělá!“ ušklíbal se Urban.

„Co srdci dobře dělá,“ řekla i Zuzanka; zas tak skromně a smavě.

„Sfinx. Tady ji máte, ženu-sfinx. Věčnou hádanku! K čertu, to bych přece jen rád věděl, kdo tomuhle věří – kromě potrhlých básníků –, že je ženská sfinx,“ s chutí si opakoval Urban.

„Nesmíš soudit všechny ženské podle mne, tatínku,“ namítla Zuzanka.

„Ne, ty jsi jejich výkvět. Všechny jsou jako ty, srdce a hloupost, jenže tys upřímnější, jiné se přetvařují.“

„A vždyť i tobě to dělá dobře, že u tebe zůstávám, nezapírej, tatínku. Koho pak bys týral?“

Tímto slovem otce pokořila. Neodpověděl. Byl zřejmě pokořen, raněn v citlivém místě.

Pozdě večer odcházel Marcel s Jindřichem od Urbanů.

Cestou si pobroukával s tichým smíchem:

„Co srdci dobře dělá… Co srdci dobře dělá!“ – a šli pak ještě na černou kávu.

* * *

Dne třetího dostal Marcel psaní z Vídně. Jeho Blanka mu psala.

Blanka se vlastně nejmenovala, její jméno bylo prostinké, Marcel však přál hezkým jménům, i zval si ji Blankou.

Byla sestrou jeho přítele, mladého německého literáta, dcera skromné, řádné rodiny. Z něžné pozornosti k němu naučila se již několik srdečných slov českých a v dlouhých, povídavých svých dopisech neopomněla nikdy připojit nějaké české vzkázání, trochu zkomolené, bez háčků a čárek, takže slovíčka vypadala rozmile, dětinsky, mazlivě.

„Ja te nastokrat sdravim a libam“ – nezní-li to rozkošně?

Chudinka, bývala pro něho i bita, neboť rodiče nepřáli nadaným tulákům. Marcel jim nezazlíval. Ale pro dobré své srdce a pro její věrnost nedovedl se s ní ani po dvou letech ještě rozejít.

Chodili spolu do sadů, po ulicích, do kavárny, bývali veselí, bývali smutní, vždy dle nálady Marcelovy, ona snášela bez reptání rozmary milencovy, jen když se na ni potom zase usmál, když ji odprosil a líbal zas, a on se trochu styděl a trochu pyšnil, trochu trpěl a trochu radoval z této lásky, z tohoto schnitzlerovského milkování v protivné Vídni, kterou nedovedl opustit, protože ji přece jen měl rád. Měl ji radši než Prahu, kde žil mravokárce otec.

Když dostal psaní od Blanky, hnulo se v něm unuděné srdce. Blanka!

Zalitoval jí a nahlédl do jízdního řádu. Ustanovil svůj odjezd na půl desátou hodinu večerní.

Půjde se rozloučit k Urbanovům – posedí při čaji v těsném, skromném pokojíku Zuzančině, vyhřeje se v jejích úsměvech a laskavých slovech, zadebatuje si se starým zlobohem, jejím otcem, zapřemítá o divné lásce Jindřichově – –

A manželé Řehákovi s děťátkem, s hruštičkou, s Jarmilkou, jeho nevěstou?

Zbude-li mu čas, i k nim se ještě podívá. Ale oni budou darmo v trapných rozpacích. Takoví řádní, čistí, zámožní lidé… Protivní a nudní měšťáci!

Po odpoledním, ani šelestem nerušeném snění v teplých peřinách a studeném pokoji vyšel zas, aby čekal na Jindřicha před úřadem.

Zas se mihla tajemná nějaká postava v šeré síni a prchla před ním zděšeně. Zas svítilo zádumčivé slunce podzimní.

„K Urbanovům dnes nepůjdeme,“ oznámil mu Jindřich, nějak chladnější než včera. „Zuzanka má hodinu a večer půjdeme spolu do divadla.“

Dobře. Tedy k Řehákovům. Jiné rady nebylo.

Přátelé se rozloučili. Nabízenou půjčku peněz na cestu Marcel od Jindřicha nepřijal. Kde je sežene, o tom prozatím nemyslil.

Stoupal zvolna, mnohem pomaleji než předevčírem, po tichých schodech střízlivého domu.

* * *

„Marcel! Marcel! Marnotratný syn! Marceli, jsi ty to opravdu? Copak chceš u nás? Proč jsi přišel? Co tě to napadlo?“

Smála se velmi srdečně. Nevyčítala, že včera marně ho čekali. Byla dokonce zcela nepatrně pohnuta.

Uvedla ho do velikého, světlého pokoje, do příjemného tepla a vůně čerstvých květin.

Z kuchyně současně přiběhla paní Anna v rozkošném domácím úboru, s nahými, rozkošnými lokty, s úsměvem, jímž kdysi okouzlila svého muže. Za ní vešlo vytáhlé bledé děvčátko s krásnýma očima; na vyzvání matinčino se uklonilo a podalo ruku s mnohým kroucením a pýřením a velmi se stydělo. Jarmilka…

Chvíli zněl jen matinčin zvonivý, silný hlas; pak se omluvila, že se vrátí do kuchyně, a Jarmilka zmizela též.

Teď bylo úplné ticho.

Marcel podíval se na Růženu; i ona ho okamžik pozorovala tichým svým zrakem, s milým, trochu hrdým úsměvem.

Nebyla už popelavě bledá její tvář, nebyl unaveně plíživý její krok, ani nemotorny její pohyby.

Dívčina svižné, štíhlé postavy, upřímných očí, zdravě růžových lící a volných, energických pohybů zjevila se po pěti letech udivenému tulákovi.

Nedívala se tak oddaně jako Blanka, nelaskala tak teple, jako smavá Zuzanka; bylo určité sebevědomí a trochu chladu v její bytosti. A byla to bytost tak mile dívčí i tak rozdílná od dávné vzpomínky…

Podivil se upřímně:

„Ale ty jsi hezká!“

„Vždyť jsem ti psala, že se ze mne stala hezká holka.“

Neptala se ho na nic. Jen usměvavě a pozorně se na něho dívala.

Mlčel, rozhlížeje se po pokoji.

Ano, tak si představoval jejich příbytek, právě tak. Světlo, vzorný pořádek, přísný, důkladný nábytek, černé piano. Žádné trety, sošky, vázičky, podobizny – nic takového. Málo obrazů, ale mnoho knih.

„A kdepak je pan Řehák?“ vzpomněl si, když nábytek, koberce, knihy i obrazy prohlédl. „A kde Růženčina hračka? Děťátko?“

„Karel přijde za půl hodiny,“ odpověděla se vší jistotou, když byla pohlédla na hodiny. „A Anička spí.“

„Anička? Pročpak jste ji tak střízlivě pojmenovali?“

„Protože jsme lidé střízliví a protože se i maminka tak jmenovala. Na to ty se snad už ani nepamatuješ.“

„Ano, pravda, byly obě Anny. První i druhá. Máj i červenec. Pamatuji se, že tě bolívalo, když jí říkal Anuško, kdežto první byla jen Andulkou.“

„Nezměnil se; aspoň v drobné zlomyslnosti zůstal si věren… Ale hubený je, můj bože, hubený a bledý a smutný…“

To říkala mateřským polohlasem, pro sebe, usmívajíc se trochu soucitně i povýšeně.

„Ztracený syn –“ mluvila, „vrátil se! Svět nedal slávu, nedal život, nedal splnění. Svoboda zjevila se osudným klamem. Vše jedno – Praha nebo Vídeň – všude stejný boj o život a jeho nejvyšší statky. Pyšný odbojník otročil – a jen vzdor nebo lhostejnost k domovu nedaly mu vrátit se dřív. Až jednou – jednou –“

Pokračoval:

„– navečer, když bylo příliš studeno mezi neznámými a když nebylo s kým jít na flám – tehdy napadlo ho vrátit se – a tak jej tu máte. Jen se mne, prosím vás, neptejte, co soudím o reformě manželského práva –“

„A copak ti řekl otec? Jaké bylo shledání?“

„Otec… já jsem u něho ještě nebyl.“

„To je hrozné.“

„Má první cesta byla na nábřeží, pomodlit se v chrámu krásy a –“

„Odpoledne okamžitě půjdeš domů.“

„Oni se mne zhrozí, jak vypadám –“

„Dám ti šaty i prádlo.“

„Po panu Řehákovi.“

Nevšimla si tónu trpké elegie v jeho hlase a řekla velmi prostě a nemilosrdně:

„Nu, ano, jste tak stejně velcí, jen trochu volné ti to bude, ale jakáž pomoc – zatím –“

Sklopil pokorně hlavu.

„Třetí den v Praze, a u otce nebyl!“

„Má první cesta byla k vám – byla k tobě – tys nebyla doma. To mne dojalo –“

„Starý Marcel! Komediant, mluvka.“

„– šel jsem do kavárny, tam byl Jindřich. Druhý den šel jsem s ním do podivného, starého domu, k podivné, staré rodině. Jako jarní, zlatý paprsek kmital se tam v šeru a smutku jasný zjev dívčí, laskavý, soucitný. Nebylo sladkého posměchu v jejích slovech, nebylo blahosklonné útrpnosti v jejím účastenství…“

„Zuzanka! Tys byl u ní? Ty ji znáš? Ach, ano, pak jsi měl vzpomenout na svou nudnou milou z mládí!“

„Vzpomněl jsem si. Mluvili jsme o tobě se Zuzankou. Zuzanka tě má strašně ráda.“

„Strašně? Proč strašně… Má mne ráda, já ji též. Je to statečná, krásná bytost.“

„Sympatie jsou tedy vzájemné.“

„Je v ní tolik síly, tolik obětovnosti.“

„To je slabost. K čertu s obětovností. Ženská mánie.“

„Starý profesor to také říká.“

„Možná, je to docela hezké slovo.“

„Proč však užívá této ženské mánie? Proč ji přijímá?“

„Inu…“

„Ach, jděte, vy siláci; vy chytří! Posmívají se Zuzankám, pohrdají jimi… ale sloužit si dají od nich.“

„Vždyť on ji stále posílá, aby si šla za svým štěstím.“

„Ano, říká ‚jdi‘ – a znamená to: ‚zůstaň, potřebuji tě‘.“

„Co má tedy říkat?“

„Má mlčet. Nemá se posmívat.“

„Ona by stejně neodešla.“

„Právě proto má mlčet. Nemá se posmívat!“

„Ale, prosím tě, jakou má pro něho cenu taková láska, taková obětovnost, když ví, že by i u nemocného psa zůstala –?“

„To zas řekl Urban, viď? To je člověk tvého srdce, to věřím!“

„Ne, srdci mému je Zuzanka milejší, Urbanovi se jen podivuji.“

„Urban je nešetrný, zlý člověk. Nemocný člověk,“ opravila se.

„Zdraví lidé bývají zpravidla trochu nudní.“

„Díky!“

Smála se velmi půvabně. Byla hezčí než Zuzanka.

V půl třetí – jak předpověděla Růžena – přišel pan Karel Řehák z kanceláře. Projevil stejně srdečně potěšení z jeho návratu jako žena jeho a pozval ho k obědu.

Marcel všecek ztichl, zčervenal, klonil se nemotorně a smutně, pozvání poslušně přijal. Ostatně měl hlad.

Oběd byl znamenitý, po obědě černá káva bez rumu, žel… ale cigaret hojnost.

A kupodivu: hovor plynul velmi volně, velmi srdečně. Nikdo ho nezkoušel. Jako by jim bylo lhostejno, je-li anarchista, či sociální demokrat. Ba nezeptali se ho ani, co hodlá počít, jestli dostudovat, či jak a kde se uchytit.

Byli kupodivu taktní, Řehák i jeho žena.

A ani tetinka se na nic neptala, ani Jarmilka, ani malinká Anička v peřině.

Aničku přinesla tetinka po obědě na ukázku, záříc láskou a hrdostí. Nazývala se skromně babičkou a lahodilo jí, slyšela-li dvorné poznámky o svém mládí. I Marcel se pokusil o takovou poznámku, ale začervenal se silně nad její kostrbatostí. Přece však tetu potěšil a byl odměněn svůdným úsměvem.

Miminko natahovalo drobounké ručky po dívčině, své mateři. Vzala je a řekla:

„Vzdálíme se. Marcel je nesmělý ve styku s mladými dívkami.“

Odešly všecky a Marcel osaměl s Řehákem, svým švagrem či bratrancem – nevěděl, kterak ho nazývat.

Očekával bezpečně, že teď konečně začne švagr či bratranec (nebo strýc?) mluvit o programech… nebo aspoň o vážnosti života. Bylo však souzeno, že z úžasů toho dne nevyjde.

Pan Řehák mluvil s ním i dále stejně přívětivě a slušně. Tázal se, zná-li J. S. Machara. Ne, toho Marcel neznal, ale Petra Altenberga ano, s tím si tak někdy zaflámuje… Čekal, že se pan Řehák pohorší, těšil se na to, ale pan Řehák nic. Mluvil s ním dále slušně a přátelsky. S velkým zájmem ptal se ho na jeho cesty a na dojmy, jakými naň působila velká města německá, která sám dobře znal.

„Víte, to se mi na vás líbí,“ řekl mu pan Řehák, „že jste tak nesdílný – literárně myslím. Jiný na vašem místě už by byl napsal fejetonů a básní! – vždyť vy jste prošel hezký kousek světa a zajisté jste těch pět let i prožil – to nebylo, jako když dostaneme cestovní stipendium! A hle, nečetl jsem od vás nikde ani řádky. To je kupodivu vzácný úkaz u nás, kde se zbásňují i výlety do Chuchle. To se mi líbí.“

„Jste si tak jist, že nikam nepíši? Čtete všecko, co u nás vychází nebo pokouší se vycházet?“

„Všecko ne, ale velmi mnoho.“

„A jestlipak i dceři své dáte jednou všecko číst?“

„Milý příteli, tak daleko ještě nemyslím.“

To bylo již přespříliš.

Marcel se rozdováděl.

„Já myslil, že jste jí ustanovil vychování, ještě než jste se oženil –“

Řehák se plně rozesmál. Byl hezký, zdravý muž, smích jeho zněl příjemně a slušel jeho mužné tváři.

„Myslíte, že jsem se oženil tak moudře? Co vás napadá. Byl jsem zcela hloupě zamilován a nemyslil jsem na svou dceru; myslil jsem jen a jen na Růženku a na to, jak bych se jí zalíbil.“

„Nu, to vám asi těžké nebylo,“ vzdychl Marcel.

„Jen si nemyslete. Byl jsem vždycky člověk poněkud usedlý a Růženka –“

Rozmluva přerušena vstupem Růženiným.

Zaslechla své jméno a ptala se žertovným polotónem dámy velkého světa:

„Copak jste si o Růžence povídali?“

Jak šla kolem stolu, zachytil ji muž za ruku a něžně políbil… aj, on i toto dovedl. Pak nebylo divu, že si ji získal. Měl sice málo vlasů – ale to byla jistě jeho jediná vada –

„Copak Aninka – spí?“

Růžena pokývla. V očích se jí zaleskla jakási vlažná blaženost. Marcel chápal… i jemu bylo nějak vlažně v očích i v nitru.

Jistě, u těchto šťastných lidí i nevkus… byl snesitelný.

IV
Všední osudy

Otec přijal Marcela klidně a přátelsky. Nebyl sice tak zdvořilý jako přátelé Řehákovi, kteří mlčeli a neptali se, Marcel však dnes už něco snesl.

Vyslechl pokorně delší řeč otcovu o novém životě a svolil dokonce… jít k Řehákovi se žádostí o protekci.

Šel, požádal – a za čtrnáct dní už měl místo. Bylo provizorní; odpolední služba (aby měl čas i k dokončení studií).

Činil vše jako ve snách. Chodil, kam ho poslali, mluvil, co mu předříkávali, sliboval, co chtěli. Kdo? Oni…

„To oni, to oni se mnou dělají, co chtějí,“ říkal si v malomocném hněvu, mysle na Řeháka a ženu jeho, „jsou to lstiví čerti. Nemluví o práci, nemluví o slušnosti, o ničem takovém, ale žádají to od tebe, poroučejí ti – poroučejí! Chtěl jsem se přece hned druhý den vrátit do Vídně – proč jsem zůstal? Ovšem, ve Vídni byl jsem bez místa a bez peněz – ale volný! A já se tam vrátím, vymknu se jim!“

Snažil se v srdci být u své Blanky. Ta ubohá psala mu skoro denně. Nejdřív odpovídal „přijedu, srdce mé, zítra“ – „miluji tě, Blanko, a přijedu za dva dny“ – pak umlkal.

A také touto bolestí byli oni vinni.

Byl proti nim zle popuzen, posmíval se jejich rodinnému živoření, nenáviděl jejich klid, pohrdal jejich štěstím – ale přece, přece denně táhlo jej srdce silou železnou do jejich středu, přece nebylo pomoci, musil, musil je večer po kanceláři navštívit, hodinku při čaji a cigaretě s nimi posedět, v očích a v duši vlažnou blaženost…

Někdy zastihl také děťátko. Bylo tak směšné to lidské mládě, tak uboze klátila se ta růžová kulička, kterou mělo místo hlavy na neviditelném krčku – mělo-li vůbec krk, vždyť kulička seděla přímo na tělíčku a byla jen jakousi nití převázána tam, kde velký člověk má krk.

Růžena, matka, chovávala je s velkou láskou.

Nemazlívala se s ním nikdy, nemořila ho ukrutnými otázkami, jak dělají hodiny, jak pejsek, nešišlala, mluvíc s ním, a líbala je pouze tehdy, domnívala-li se, že není pozorována.

Marcel ji pozoroval tajně a rád.

Byl-li však sám, posmíval se: „Jaká to rodina! Jaký pořádek, jaké ticho… Ach, jak jiná je moje hloupoučká Blanka. Růženu bych nechtěl, nechtěl, nechtěl!“

K Urbanovům tou dobou nechodil. Starý profesor zase ulehl, přitížilo se mu značně. Měl nějakou trapnou vnitřní nemoc, léta zvolna jej hubící.

Jednou přišla k Řehákovům Zuzanka vypůjčit si nějaké noty. Zdržela se jen malou chvíli, spěchala zas k nemocnému. Byla chorobně bledá, ale snažila se přívětivě se usmívat.

Růžena soucitně ji pohladila po zhublé tváři, napomínala ji, aby se šetřila, a vyptávala se účastně na nemocného.

Zuzanka odpovídala s rozpačitým úsměvem, jako by se bála zarmoutit svým zármutkem, jako by se i styděla. Vy šťastní lidé, jakým právem bych vám kalila dobrou náladu? Snad i z hrdosti, aby nebyl někomu obtížný její zármutek, zapírala jej a vyhýbala se řeči o něm.

A na soucit Růženin odpovídala podivem. Vždyť ona jinak nemůže než „obětovat se“, jak se tomu říká. Vždyť jí to nepůsobí žádných zvláštních obtíží…

Jindřich pak vypravoval Marcelovi, že Zuzanka trpí hrozně otcovými rozmary. Profesor je v tom velmi bídně, a ke konci to nejde… lékař myslí, že ještě rok i déle to může trvat… což je ovšem strašné… nechat takto člověka trpět – když pomoci není. A netrpí on sám…

Marcel vyslechl Jindřicha skoro bez účasti; byl nyní vzdálen úvahám o utrpení.

Jindřichovi však bylo třeba uvažovati a sdíleti se, i vyhledával Marcela, nedbaje jeho nálady.

* * *

Jindřichovi bylo třeba sdíleti se; přicházel k Marcelovi a vyzýval ho k nočním toulkám; jeho šedé, těkavé oči prosily úpěnlivě o vyslechnutí, nebylo možno odolat mu.

Vypovídával tak Marcelovi pomalu, v drobných epizodách, svůj život.

Byl pestrý epizodami, ale jednotvárný, truchle jednotvárnými nehodami, osamělostí, nemocemi.

Jindřich byl z pěti dětí churavých rodičů.

Otec jeho měl chudý obchod papírnický. V úzké, tmavé ulici měl malý, tmavý krám, přeplněný krabicemi, sešity, papíry, tužkami… samými věcmi suchými, zaprášenými, zbytečnými v životě – v takovém aspoň životě, o jakém snil Jindřich.

Zvonek klinkal, přicházely děti s krejcary, některé malinké, že sotva k pultu dosahovaly, jen ručky s krejcary ukazovaly se a bylo slyšet zpěvavý hlásek: za krejcar tužku… za pět sešit… Ubohé děti v městských vězeních… ubozí prodavači věcí zbytečných.

V ulici byla škola a papírník jen jeden; jeho předchůdce tu zbohatl a přesídlil do ulice světlejší, a zařídil si obchod světlý, veselý, skvělý. Jindřichovům se však nedařilo. Drobné nehody a nemoci hltaly mnoho peněz.

První rok půjčili větší obnos, přišli o něj. Druhý rok narodilo se dítě, paní měsíc ležela, dítě stále churavělo, po roce zemřelo. Pak přišlo druhé, přišlo třetí, zas rozstonal se otec kloubovým revmatismem. Ležel půl roku. Paní prodávala, vařila, prala, děti překážely, její chatrné zdraví tím trpělo, obchod trpěl. Měsíc… dva nejvýš… déle nikdy u nich nebylo trochu klidu. Sotva se někdo uzdravil, zas byly ztráty v obchodě… dítě se narodilo… oheň vypukl a zničil mnoho zboží…

S takovou zvláštní vytrvalostí pronásledoval je osud. Nebylo jediného roku klidu, zotavení. Děti stále se střídaly v nemocech, umírání. Konečně znovu ulehl otec a už nepovstal. Dva roky umíral… a neumíral.

Janovi bylo tehdy patnáct let. Pamatuje se živě na všecky dny těch dvou let, na všechny strašné myšlenky, které ho mučívaly. Vzpomíná si živě právě teď, kdy u Urbanů také tak otec umírá… a neumírá… a kdy strašné myšlenky se vracejí.

Viděl, jak člověk strašlivě trpí, jak je mučen nemocí, nečistotou, vyšetřováním lékaře, obklady, léky, pohledy na rodinu a na její soucit i na její strach a vysilující práci s ním… kam pohlédne, nač pomyslí, vše bolí, děsí. Útěchám se nevěří. Ví, že není možno, aby tělo tak zubožené, oteklé, se zády už krvavými a zhnisanými od ležení, se ještě vzpamatovalo, ozdravělo. Vidí život unikat s proudy černé krve, jež řine se mu z úst… nechce už ani být zdráv… ví, že kdyby i to možno bylo, trvalo by to příliš dlouho… a utrpení jeho je tak strašné, že ani jeden den nepřeje si ho už snášet za žádnou cenu.

A ten den musí snést, i druhý, třetí – a bez náhrady. A k bolestem druží se i hrůza před smrtí. Volá ji a děsí se jí.

Sténá: „Ta dlouho nejde!“ A hned zas: „Ta je hrozná!“

Jak je možno – člověka tak mučit? Neskončit jeho trápení? ptá se patnáctiletý Jan. Vzpomíná si, jak jednou viděl v prachu svíjet se ušlápnutou housenku. Bylo mu ošklivo, přemohl se však a zašlápl ji, aby se nesvíjela. Chtěl již jít dál, ale vrátil se, zašlápl ji, aby se netrápila. Byl by si vyčítal krutost, kdyby toho nebyl učinil, kdyby ji byl nechal se trápit.

A tu, hle, člověka trápit nechají.

„Nechceš se sám zbavit trápení?“ ptával se hlas v nitru. „Není ti pouze nepříjemný pohled na umírání, není ti nepříjemno slyšet sténání, cítit zápach? A svádíš ohledy k sobě na ohledy k nemocnému.“

„Vše jedno,“ odpovídal hlas druhý, „člověk se trápí – a není, kdo by se slitoval! Ať z jakýchkoli důvodů – Usmrtit ho, bylo by zde jedině správné. Proč ho nikdo neusmrcuje? Jaké šílenství, považovat život za něco tak drahocenného, co nesmí být ani o vteřinu zkráceno? Jaké neštěstí pro tohoto ubožáka, přestane-li dýchat? Jaké neštěstí vůbec je smrt? Nebýti – znamená prostě nebýti. To není žádná bolest, žádné neštěstí –“

A nikdo, nikdo nechtěl Janovi rozumět. Nepovídal ovšem nikomu o rozmluvách dvou hlasů ve svém nitru, dobře věda, že by se mu každý buď vysmál, nebo o jeho rozumu pochyboval. A kdyby se i našel člověk, jenž by se nevysmál ani o rozumu jeho nepochyboval, nikdy nenajde se člověk, který by souhlasil se skutkem: zabíti.

A on sám – neměl síly.

Kdykoli blížil se k loži otcovu, vždy zdálo se mu, že ubožák se zachvívá, že se krčí jako před ranou, že se ho bojí. V jeho očích, kalných, s opuchlými víčky, byla zřejmá hrůza, jako by tušil, že se ukládá o jeho život, že v hlavě jeho patnáctiletého hocha ukládá se o jeho život, hledají se prostředky, že hoch odchází, vrací se, aby zašlápl svíjející se v prachu housenku… jen ošklivost že ho vždy přemůže, jen hnus z doteku…

„Chci být zdráv, chci být šťasten!“ sténaly tu oči nemocného a současně slevovaly. „A nemohu-li být zdráv, nemohu-li být šťasten, aspoň žít – žít chci!“

Srdce hochovo svírala bezmezná lítost. Rychle, rychle konec, bylo jedinou jeho myšlenkou, aby i tato strašná, marná žádost ustala hlodat v nitru nešťastného, mučeného člověka.

Ale k činu nebylo síly.

Snad v pomatenosti – našla by se síla. Šílenec dokáže všecko. Musím zešílet, ptal se hoch, abych dokázal rozumný čin?

Otec dokonal po roce. A do poslední vteřiny dbáno bylo, aby život byl prodloužen. Lékař z povinnosti, rodina z domnění, že by to byl hřích, život neprodlužovat, že život je – něco drahocenného.

„Ještě do léta kdyby to tak byl vydržel – mohli jsme jet ven, mohl se ještě uchovat!“ kvílela matka, a marně jí domlouvaly sousedky, že je mu „tam líp“. Ona to věděla, že je mu líp, ale – uznat to, přiznat se, že i jí je líp, byla by necitelnost, byl by hřích. A tak říkala, že mohl ještě žít, a shledávala důvody, proč zemřel, proč zemřel teď, a ne až za rok – obviňovala nezdravý byt, studený krám, lékaře, sebe – až tomu všemu i věřila.

Že první a hlavní příčinou jeho nemoci a smutného osudu celé rodiny je skutečně nezdravý byt, studený krám, chudoba – na to nemyslila. Uvažovat o prapříčinách největších neštěstí – k tomu neměl u Jindřichů nikdo odvahy.

Po smrti otcově se všem ulehčilo. Ne na dlouho však. Začala pokašlávat nejmladší sestra, zemřela. Nějaký rok šel obchod trochu líp. Jan po odbyté obchodní škole dostal místo protekcí Řehákovou – paní Kovářová přimluvila se za bývalého žáka. – Nejstarší se dobře provdala za bohatého starce a vzala matku k sobě, i o mladší dva bratry se starala. Teď mohlo být tedy všem lépe. Matka však dlouho neužívala lepších časů. Zemřela za několik měsíců.

V sestřiných očích, pláčem zanícených, přečetl tenkrát Jan Jindřich hroznou otázku: proč jsem se obětovala? Proč jsem si vzala starce – když ta, které jsem chtěla stáří ulehčit, nežije už –?

Bál se od té doby se sestrou se setkat. Bál se své rodiny, osudem prokleté.

Poznal tehdy Zuzanku Urbanovou ve veselé mladé společnosti hudebníků. Zlákaly ho mezi ně dávné tužby, které se nesplnily – pro odpor rodinného osudu – okříval mezi nimi. Zamiloval se. Bylať Zuzanka první děvče, které vlídně zpozorovalo zasmušilého samotáře a usmívalo se na něj a promluvilo.

Brzo však její láska byla mu trápením. Viděl v ní soucit – potom zvyk. Proč by ho měla ráda? ptával se rozezlen. Ale to se jí líbí jeho oddanost… to se jí chce zachraňovat nešťastníka, zcela tak, jak říká otec její.

A on bez ní už nemůže být živ. Protože ho má – jen tak trochu ráda, protože se o ni musí bát… Lásku třeba rozrývat jako ránu, jinak se zahojí, utiší. V lásce musí jeden milovat víc, jinak vyléčí se oba. Co jiného jsou například šťastná manželství? Nuda, které jsme zvykli. Zahojená rána. Je-li dost dětí, stárne se v starostech o ně, a život tak uplyne, ani se nenaděješ. Milenci nikdy nemohou žít v šťastném manželství. Buď by se unudili, nebo jeden trpí a druhý žije z touhy jeho, z jeho bolesti.

Jak došel Jindřich k tomuto tématu, našel u Marcela živější pozornost. Našel i souhlas. Šťastné manželství… je zajisté nejtrapnější nuda, jakou si možno pomyslit.

A jal se probírat manželství známých lidí, směřuje opatrně k jedinému, jež ho skutečně zajímalo.

Jak si vysvětlit štěstí Řeháka a ženy jeho? Ti dva… se snad nenudí? Ti dva… zdá se, dovedli si najít štěstí bez nudy… To řekl jen proto, aby mu bylo odporováno. Jindřich skutečně živě odporoval:

„Není možno, není možno! To je právě takové příkladné, takové hrozné šťastné manželství! Tobě je u nich dobře, je tam teplo, čaj, cigarety, vlídnost, nikdo se tě neptá po státnici a nepeskuje pro špatný život jako doma – a tak se ti zdá všecko u nich pěkné a neobyčejné. Ostatně… bůh s nimi, o ně nám teď nejde –“

Marcelovi však o ně šlo, právě jen o ně… ale mlčel z opatrnosti, Jindřich mohl by ho podezřívat, jako sám byl Marcelem kdysi podezříván, že je do Růženy zamilován. A to by bylo příliš směšné.

* * *

Růžena uložila spící dcerušku opatrně do kočárku, urovnala záclonky, aby ji světlo nebudilo, usmála se, slyšíc ji spokojeně oddychovat, a sama spokojena, vyšla z ložnice, prošla jídelnou a nahlédla do pokoje mužova.

Kouřil a psal něco.

„Dali ti černou kávu?“ zeptala se starostlivě, a když přisvědčil, vzdálila se zase s tímtéž pocitem spokojenosti z vykonané milé povinnosti a z vědomí, že i on je spokojen, jako byla opustila prve spící dítě.

Dítě spalo, zdravé, teple zaopatřené, nasycené, muž zabýval se nějakou prací, dostal svou černou kávu, kouřil si svůj oblíbený doutník, také zdráv a teple zaopatřen a nasycen… Vše bylo v pořádku.

Růžena vrátila se do jídelny k rozečtené knize; přečtla půl stránky a odložila knihu. Lidé v knize a osudy jejich nebyly jí dnes dost zajímavy. Zachtělo se jí čísti v knize vlastní.

Čtla:

„Jsem šťastna, byla jsem vždycky šťastna. Zemřeli mi rodiče – to byla velká bolest – ale ta přebolela, a nelze říci, že by život můj byl nešťastný. Nepoznala jsem bídy, hladu, nelásky. Dobře se mi žije, dobře. V dostatku, v pohodlí, v lásce…

To je… divné.“

Ale nebylo divné to, že tak dobře se jí vždy žilo; divné bylo, že o tom najednou myslila, že se tomu… divila.

„Anička spí… jen aby byla vždycky zdráva…,“ říkala si dále v knize své, „muž si pokuřuje, je mu dobře v zatopeném pokoji; je hodný a hezký a miluje mne – a milujeme se. To je jisto. Večer přijde Marcel. Bude veselo. Marcel je hoch lehkovážný, ale dobrý. Je Marcel šťasten?“

Zasmála se tiše.

„Ten divoch! Zdá se, že se mu líbí Zuzanka Urbanová. Chtěla bych, aby se mu líbila. Ovšem, je tu také Jindřich. Ale ten je pro ni příliš těžkomyslný. Jí by slušel ztřeštěný Marcel.

A to jsou všecko hlouposti, hlouposti, hlouposti!“

Vstala a přešla bystře ke knihovně, aby tam uložila knihu, která jí dnes byla cizí.

Do pokoje vešla služka a nesla jí psaní.

Růžena, mile překvapena, podívala se na písmo.

Nepoznávala ho však.

Otevřela, čtla:

„Drahá paní, čekám na Vás, přijďte ke mně okamžitě, závisí od Vás všechno, můj život, mé štěstí, přijďte, prosím, jsem zoufalá. Vaše Marie Pavlíková.“

Ach, ta… Chudák. Paní, jejíž manželství nebudilo by soucitnou hrůzu Marcelovu a Jindřichovu. Paní hezounká, mladá, asi čtyři roky vdaná… a nešťastná –

Růžena poznala ji v prvním roce jejího manželství, sama tehdy ještě svobodná. Byla s matinkou a Jarmilou na letním bytě. Celé léto uprostřed lesů, v zelené, smavé dolině. Bylo to po smrti otcově. Matinka mnoho plakala, vyhledávala známé, aby jim mohla povídat o svém hoři, o výtečné povaze nebožtíkově, o tom, jak byli spolu šťastni, jak se milovali…

Růžena stranila se lidí a toulala se sama nebo s maličkou Jarmilkou po lesích, vyhledávajíc tichá, neznámá zákoutí. Čtla mnoho a dopisovala si s Marcelem. Knihy a rozmluvy v dopisech nahrazovaly jí styk s lidmi. Nepřipadala si osamělá, jen teskno jí bylo, líto otce, líto matky, že odešli, že nejsou s ní v krásných lesích.

V červenci přijelo mnoho nových hostí. Přijeli také veselí, mladí manželé, trochu směšní zamilovanýma svýma očima, dětinským mazlením. Ubytovali se v téže vile jako paní Kovářová s dcerami. V poledne sedávali u téhož stolu. Jarmilka je sblížila, upozorňujíc na sebe každého svou rozmilostí, jíž si byla už trochu vědoma.

„To je hezká holčička!“ vykřikovala paní opojeně. „Šla ke mně!“

Holčička šla, vybídnuta matinkou.

Pán se představil:

„Inženýr Pavlík.“

Paní se ptala, kolik je holčičce let, a divila se, jak je velká. Potom se ptala, po kom mají milostpaní a slečna smutek.

A druhý den už hovor plynul srdečně, jak jen plynouti může mezi ženami – jsou-li buď velmi šťastny, nebo velmi nešťastny.

Za týden opustil Pavlík svou ženu a dojížděl pak jen v neděli za ní. Ona usedavě plakala, loučíc se s ním. Zpozoroval, že se jim lidé usmívají, začervenal se, odstrčil ji jemně a zasmál se.

Bylo to poprvé, co zpozoroval, že se jim lidé smějí a co se začervenal.

Snad kdyby byla tenkrát i ona zpozorovala a začervenala se…?

Ale její láska rostla denně.

Když odjel, chodila stále s paní Kovářovou. Někdy i Růženu přemluvily. A vypravovala jim, že si muže svého vzala skoro bez lásky, jen tak, že jí nebyl protivný, že měl slušné postavení a ona jmění, takže nebylo se obávati nedostatku, a že jí bylo dvacet let a že se bála, že by se po dvaceti letech už nevdala.

A potom, když ho poznala, jak je hodný a roztomilý, tak si ho zamilovala, že by bez něho ani hodinu déle nemohla žít.

„On je takový hodný! Takový milý! Tak mě má rád!“ vykřikovala svým vášnivým, žasnoucím hlasem.

Pak, když se všichni vrátili do Prahy, i zde je navštěvovala. Zamilovala si Růženu, byla nadšena jejím sňatkem. Sama však nebývala už tak veselá, tak šťastně užaslá životem.

Její muž byl mladý, horkokrevný člověk a srdce předobré, ale lehké, její láska byla věčně věrná, pokorná, nadšená. Znudila ho. Líto mu jí bylo, snažil se být k ní stejně laskav, ale ohně už tu nebylo. Rána se zacelila. Krvácela jen její.

A protože byl mlád, bohat, protože svět byl mu otevřen, ženy krásné a přístupné – hledal nové úžasy. Očekávané ohromné štěstí se v manželství nezjevilo a jemu bylo těžko žít bez ohromného štěstí, i hledal je jinde.

A poznával teprve nyní ženy, pro které „stojí za to žít“ – a cítil, že ani ty nejsou ještě osudem, nejsou „první láskou“.

Srdce jeho rozechvělo se nesmírným udivením a dychtivým očekáváním lásky-osudu.

Domov byl mu jen místem odpočinku po únavě „prvních lásek“. Jen ve chvílích odpočinku se k ženě vracíval, pociťuje soucit s ní jako rozkoš, přijímaje vděčně její odpuštění, vyhřívaje se v něm a libuje si v pocitu své bídy.

Jeho lásky byly mladé ženy starých boháčů, byly herečky, zpěvačky. A spíše byl vždy on sám více milován. Jeho výrazná, poněkud drsná krása, mladistvá pružnost pohybů, kouzlo pohledu, úsměvu, řeči… i to, že byl ženat, to vše vábilo snivé a vášnivé ženy, které neměly nic na práci a nic na starosti, že šly za ním slepě a zmámeně a vzdávaly se v šťastném pláči.

To žena zákonná nikdy nedovede! říkal si pak doma.

Rozdělil si ženy na „zákonné“ a na „lásky“. V manželství, usoudil, láska možná není, a není to tudíž ani vinou ženy, ale proto přece byl k ženě své stále surovější a bezohlednější.

Proč nechápe, že sama si škodí? Proč není hrdá? Žena má být hrda!

Zdálo se mu, že je velmi lehko být hrdým, že si možno jen poručit.

„Já, kdyby mně se to stalo…“

A protože si dovedl lehce představit, jak by pohrdnul nevěrnou ženou – svou ženou –, domníval se, že i jí to může být lehko.

Jednou, bylo to ještě v počátcích jejich rozvratu, byli oba pozváni k Řehákovům na domácí hudební večírek; před narozením dcerušky byly takové večírky každou sobotu u Řeháků. Chodíval tam i Jindřich a Zuzanka.

Pavlík okouzlen byl Růženou a nedovedl se dosti přemáhat. Líbila se mu, že byla ženou jiného, že byla svěží a hrdá, že tušil značné překážky v dobytí její lásky.

Představoval si už všecky slastné podrobnosti tohoto dobývání a oči se mu leskly očekáváním.

Růžena nepozorovala pranic, zato bystře vidělo raněné srdce Mariino.

A od té doby nepřišla už s mužem k Řehákovům. On sám nemohl přijít… a tak nedošlo ani k pokusu dobývání.

Růžena věděla, slyšela o historiích jeho lásek, některé i znala. Některým historiím věřila – těm, s kterými ho sama na ulici potkávala, jiným nevěřila – těm, které znala, které byly její spolužačky a dle jejího mínění šťastně vdány.

A teď dostala tento zoufalý lístek.

Co jí asi chce, ubohá paní?

Růžena okamžitě se oblékla, oznámila muži, kam odchází, poručila služce, aby připravila čaj, až přijde Marcel – a matinku požádala, aby obstarala večeři – kdyby do té doby se nevrátila.

Pak spěchala k paní Pavlíkové.

Adresa nebyla udána a Růžena u Pavlíků posud nebyla, pamatovala se však na jméno ulice, když ji jednou paní Pavlíková zvala, a věděla také, že je to nárožní dům.

Zeptala se ve dvou nárožních domech, všude ji nevlídně odbyli, ve třetím pak se dozvěděli, že tady sice bydlili, ale před měsícem se vystěhovali – tam a tam.

To bylo hodně daleko; Růžena sedla na elektriku, bylo jí však dvakrát přestupovat a čekat – a tak dojela už za šera.

Byla v předměstí jí málo známém, musila se na ulici ptát.

Konečně našla i číslo a vešla do domu spoře osvětleného.

Ve třetím poschodí, kde bydlili Pavlíkovi, ani už nesvítili.

Zazvonila, čekala, nikdo jí nepřicházel otevřít.

Vzala za kliku – bylo otevřeno. Vstoupila. Octla se v úplné tmě. Dotápala se k nejbližším dveřím, stísněna neurčitou obavou, zaklepala; nikdo se neozýval, otevřela dveře.

Z ulice padal sem odlesk plynového světla, jinak byla tu tma a ticho.

„Je zde někdo?“ ptala se ustrašeně.

Na pohovce blíže okna někdo se pohnul.

„Copak?“ ozval se rozespalý mužský hlas. Nerozeznávala dobře, je-li to hlas Pavlíkův.

„To jsem já… Řeháková… Odpusťte.“

„A to jsi ty…,“ mluvil hlas líně a sladce. Muž na pohovce se protáhl, vzdychl zhluboka. „Ty, Emilko?“

„Ne, Řeháková… Máte všude otevřeno… mohl by vám sem někdo… Vaše žena mi psala, abych…“

Muž se probudil, posadil; v polosvětle u okna černala se rozcuchaná hlava.

„Ach, to jste vy, slečno… slečno!“ mluvil muž tímtéž líným, dobrotivým, sladkým hlasem a smál se důvěrně.

Růženě bylo trapno.

„Paní Pavlíková není doma?“

„Kdo?“

Zas ten smích.

Růžena si náhle vzpomněla, že se snad zmýlila, že tu Pavlíkovi nebydlí. Rychle se omluvila a vyšla, vrážejíc ve spěchu do skříní a do zdí.

Slyšela ještě, jak muž se zase převalil, jak pohovka zapraskala.

Vyšla, podívala se na lístek na dveřích. „Ing. Stanislav Pavlík.“ Ne, nemýlila se. A hlas byl přece také jeho… Ten protivný, opilý, nasládlý hlas…

Ale vrátit se už nechtěla. Marie nebyla asi doma. Snad se jí nemohla dočkat.

Růžena vyšla na ulici a přemýšlela co teď. Snad aby počkala… Ale doma ji čekají…

Vykročila nerozhodně… vtom poznala v dámě bez dechu k ní spěchající paní Pavlíkovou.

Vysvětlilo se: paní Pavlíková, nemohouc se dočkat Růženy (na udání adresy nevzpomněla – takovou maličkost!), rozběhla se k ní, tam jí ovšem řekli, že Růžena je u ní, a tak se vrací. A chytla Růženu za obě ruce.

Růžena pověděla krátce o otevřeném bytu a o panu inženýrovi, jenž jí nepoznal…

Marie se nervózně rozesmála a současně zděšeně vykřikla:

„On je doma?“

Třásla se na celém těle, klesala skoro. Růžena ji podporovala a vedla k domu.

„Ne, tam ne!“ bránila se Marie. „To on teď přišel. Celou noc nebyl doma. To už kolikrát celou noc nebyl doma… ale já už to zkrátka nesnesu! Já –“

Nemohla mluvit, chytala se za límeček, aby jej uvolnila, a zas se smála.

„Vy mi musíte pomoci!“ řekla náhle zcela klidně. „Vy jediná to dovedete. On si vás tak váží… Kdysi byl do vás zamilován, vím to, proto jsme k vám přestali chodit, já jsem se vás bála… Ale to už minulo, on si vás nesmírně váží, protože vaše hrdost, vaše nepřístupnost… on, víte, nepoznal ještě takové ženy… Moje drahá, drahá!“

Růžena snažila se ji přimět k návratu domů. Připomínala stále otevřený byt, marně.

„Já dnes domů nepůjdu!“ se zlým, vítězným bleskem v očích prohlásila Marie. „Ať také jednou pozná, co to je strach o někoho… A je jistě doma –? A co říkal? Byl opilý, viďte? Ano, teď i pije. A víte, co se vlastně stalo? Dřív bláznil on ženy, teď zbláznila ženská jeho! Tak. A jaká ženská! Bože, dřív aspoň to byly lepší ženské… dřív si vybíral… žádná nebyla sprostá… Ale tahle je… sprostá!“

A ubohá, ponížená bytost plakala steskem pro ty lepší ženy… které nebyly aspoň sprosté…

„Je to, představte si, rozvedená žena a žije s jiným, bohatým, on ji vydržuje a Stáňa… Stáňa ji někde uviděl a zbláznil se… ona se mu směje, přijímá od něho dary i peníze a směje se mu a on… se plazí před ní. – Ach, taková bestie! Tak špatná dovede být jen ženská! On by nebyl takový, to ženské, ženské samy ho zkazily! On byl takový hodný, vždyť jste ho znala – –“

Nevěděla, že on je posud tak hodný, že srdce jeho stále tak měkké, citlivé… že sama je vinna, protože nedovedla se věčně líbit, že nedovedla málo milovat – a takový hřích že muž neodpouští.

Růženino srdce bylo ihned nakloněno Marii. Souhlasila s jejím úmyslem nejíti domů a chtěla ji vzíti k sobě. To se rozumí: Buď můžeme odpustit, nebo nemůžeme. Ne-li, pak jen rychle se rozejít!

Vedla Marii několik kroků; ale Marie se náhle zastavila, ohlédla… a všecka tichá, pokorná, ubohá i roztoužená… zašeptala prosebně:

„Ne, nechte mne… Půjdu domů…“

„A co jste chtěla ode mne?“

„Ach… nic. Je to marné. Odpusťte. Půjdu domů. Sbohem.“

Stiskla Růženě obě ruce a zmizela v domě, než se Růžena nadála. Její oči byly plny slz, hanby, bídy – a přece i ony žádaly štěstí a domnívaly se míti na ně plné právo.

Růžena vracela se rychle domů. Nechápala rozháraných žen a tápajících lidí. Ale měla plné porozumění pro touhu po štěstí.

Ubohá paní Pavlíková. Proč byla tak nešťastna?

A zase, jako by život její byl otevřenou knihou, čtla v něm:

„Jsem šťastná žena a vždycky bylo v mém životě jen a jen štěstí, protože vždycky v něm byla láska. Plno lásky, ani stínu hanby a pokoření. Všechno, co srdce žádá.“

Či bylo něco nesplněno?

Tato otázka vyšla z nejtajnější hloubky srdce… Růžena ji však zaslechla.

* * *

Zuzanka s matkou seděly u postele otcovy, mdlé, nevyspalé a poslouchaly jeho těžký dech.

V pokoji byl hnusný zápach hniloby. Venku mrzlo, okna nemohla být dlouho otevřena.

Ještě asi měsíc… řekl dnes doktor.

Zuzanka dívala se na znetvořenou, vyzáblou tvář otcovu, kdysi tak výraznou a hezkou, a počítala, kolik má měsíc dní, kolik nocí – kolik je to hodin, kolik ještě obkladů, prášků, kolik výkřiku, stenů…

Ptala se: mám ho ještě ráda? Přeji si, aby se uzdravil? Aby zemřel? Proč nemohu vyjít na svěží vzduch, proč nemohu do světa, za štěstím?

Marcel Kovář odešel kdysi, neptal se, jak bude otec jeho bez něho umírat. A přišel zas, když srdce poručilo – opustil milenku a zas je šťasten bez výčitky, bez otázky.

Jen ona nemůže, nesmí na krok z domu, z trápení. Je mladá, zdravá, chce se jí krásného, plného života, zpěvu – – a je připoutána k stáří, nemoci, umírání.

Vadne v zápachu hniloby, při pohledu na zkázu života.

A přece… přece ví, že jedná zcela svobodně, že nepřináší oběti. Jako by posud nebyl čas uvolniti se. Jako by i toho všeho k plnosti života bylo třeba – jako by i všechno dobro jen ze sobectví konala, jako by tušila, že je jí třeba k dosažení lepší budoucnosti trpěti zatím.

Až přijde chvíle osudná, pak i ona bude jednat bezohledně, protože jinak jednat nebude jí lze.

Až přijde život!

V
Příběh svěžího srdce

Posledního prosince pozvali Řehákovi opět svou společnost na hudební večer, poprvé po dlouhé pauze, na rozloučenou se starým rokem a k uvítání roku nového písněmi.

Také Zuzanka slíbila přijít a zazpívat, nebude-li otci hůř. V posledních dvou dnech značně se mu ulevilo, lékař zase doufá, že se jeho život ještě o několik měsíců prodlouží…

Přišla s Jindřichem.

Pak několik přátel Řehákových, dvě mladičké dívky konzervatoristky a paní Pádovská, kdysi operní zpěvačka, nyní učitelka zpěvu, paní šedovlasá, věku nevystižitelného, krásná. Mladistvě černé a skvělé oči její měly posud plnou záři bohaté minulosti; nezpívala už, ale hlas její byl stále hudební.

Zuzanka byla její nejmilejší a nejnadanější žačkou.

Silvestr onoho roku byl významnější než 199 minulých; kdekdo, ať vážný politik, či lehkomyslný piják, kdekdo se chystal k zvláštní jeho oslavě.

„Byli jsme a budeme!“ – hlásal národní tisk a pro novoroční číslo už se sázel úvodník tohoto znění: „Na orloji dějin odbila hodina poslední dekády století XIX. a svítí první jitro věku XX. Nechť víme, že lidským umem stanovené rozhraní časův nemá vlivu na proudy vývoje a osudů lidských, přece mysl naše v pohnutí dnes zalétá zpět na dráhu potem a krví znamenané pouti národa našeho a pak zase, vzhlédajíc v zoři nového věku, táže se v rozechvění, zda nese nám a dětem našim nový, lepší život, či snad opět strádání, ne-li dokonce světoborné bouře a hrozné války, rozměrů neslýchaných? Vše marno se trudit – – – ‚Zejtřek u boha,‘ dí trefně staré české přísloví – – –“

Ba, marno se trudit, a u Řeháků se o silvestru nikdo netrudil.

V jídelně i v saloně rozsvítili velká světla a všecky ženy zkrásněly v nich. Mladičké dívky konzervatoristky v šatech zelenavých a růžových byly jako jarní květiny, Růžena a Zuzanka, oděné bíle, podobaly se jasným, veselým obláčkům-beránkům, věštícím dobrou pohodu.

V Marcelovi, jenž přišel, aby se posmíval, zatajil se dech z tolika krás.

Marcel byl pozván, aby četl své verše, odřekl však v oné náladě, kdy sliboval si posmívati se měšťácké rodině, jejím vznešeným hostům, jejich komediím; teď snad by byl možná svolil, bylo však už pozdě.

Večer zahájen byl „dojemným triem“, pak zpívala Zuzanka módní svěží písničky, doprovázena svou učitelkou. Zpívala tak hezky, že ji paní Pádovská políbila na zlatou hlavu, plaše nakloněnou.

„Zlato a stříbro se políbilo,“ šeptal Marcel Růženě, zapomínaje, že přišel se posmívat.

„Dnes se mi líbíte, Zuzanko,“ řekla paní Pádovská, „dnes jste to zase vy, zase čerstvá, zas patříte životu. Jen hlavu vzhůru – živí patří živým!“

„Ano, Zuzanka je dnes krásná…,“ mluvila Růžena s Marcelem, usmívajíc se na něj, „a zpívá, jako by jaro bylo…“

„Jaro není ještě, ale nový rok bude, nový rok… ještě dnes! A nové století!“

I Marcel se usmíval.

Byl večer úsměvů, svěžesti, tušení, zrychlených bušení srdce, tajeného dechu, nevyslovených vyznání.

Století skomíralo, století se rodilo.

Při čaji řekl někdo, koře se paní Pádovské: „Svěží srdce.“

Paní Pádovská podívala se na všecky mladé dívky kolem stolu, i na Růženu.

„Protože pan Marcel Kovář odřekl čísti své verše, budu já vám vypravovat svou povídku. Aby nebylo mezery v programu, pouze proto –“

Ze všech stran zněl horlivý souhlas.

„Svěží srdce, řekli jste. Povím vám tedy povídku o svěžím srdci –“

Mladistvě černé, skvělé oči šedivé paní zamyslily se, zapátraly v dálce – – Začala vypravovat:

„Tančila jsem v hospůdce za městem – v špinavé a dusné hospůdce. V prachu a kouři haslo žluté a kalné světlo lamp, ale nehasl žár mladých srdcí.

Měla jsem zádumčivého milence, dával mi připíjet hořkého piva a byl velmi pokorný, vášnivý, jemný. Mně bylo tehdy šestnáct let, života jsem nebyla dosud poznala, doma mne střežili rodiče, mimo dům ochraňoval si mne milý, pranic jsem o světě nevěděla.

Vyšli jsme z hospody, byla sladká, zádumčivá noc letní. Milý se chvěl, milý mne vinul k sobě a pohlížel na mne zamilovaným, hluboce snivým zrakem.

Byli jsme v polích a před námi hořelo město v bohatých šňůrách světel. Noc byla sladká a smutná jako mé srdce.

‚Rád‘, ‚ráda‘ chvělo se hudebně v sterých polotónech mezi polibky v noci sladké a temné.

Potkávali jsme tiché druhy – milence; ‚rád‘, ‚ráda‘ chvělo se i kolem nás v polibcích.

Potkali jsme však i milenku plačící, ubohou, neboť hoch ji bil – snad ze žárlivosti, snad z nudy, či z obého; a nejspíš z obého.

Ale ne. Začnu jinak –“

Paní vstala a přiblížila se k světlu velké lampy na stojanu, lampy velmi tiché a skoro usměvavé.

Všichni s podivem se na ni dívali, jak byla krásná. Obě mladé dívky, čerstvé růžové květiny, současně si povzdechly. Přály si být tak krásné jako šedivá paní, přály si mít život za sebou, aby mohly vypravovat povídky, hlasem zvučně z dálky znějícím.

Přály si býti dojaty minulostí, dávnými láskami. Přály si vzpomínat a usmívat se v slzách. Bylo jim šestnáct let.

Paní usedla blíže tiché lampy, všecka tmavě oděná a vypravovala hudebním hlasem svůj příběh:

„První scéna mého života, na kterou se pamatuji, vypadá asi takto:

Na konci města, skoro už v polích, je veliká zelinářská zahrada – veliká pláň bez stromů, bez květin, jen střízlivé čtverce zeleniny všude, i ve skleníku samá zelenina…

Mezi užitečnými záhony prochází se malá holčička, hezká, malá holčička. Má novou zástěrku, a je šťastna, že má novou zástěrku, jen kdyby ji také děti ze sousedství viděly, vždyť toho je nutně třeba, holčička sama se ze zástěrky radovat nemůže. Žádná holčička se sama radovat neumí.

Nu, naštěstí přichází tamto sousedovic Bedříšek, nejdůvěrnější přítel Blaženčin.

Jéje, Blaženka má novou zástěru, jest první jeho slovo, jakož se dalo předpokládat. Blaženko, jakou barvu má ta její zástěrka? Bedříšek zná posud jen barvu bílou a modrou, ty druhé si plete.

Blaženka vypíná prsíčka… připadá si velmi dospělou, vysoko nad ubohým Bedříškem, který… který ani… (jakpak to dnes povídal tatínek o velkém bratrovi?) – aha, ‚nezná ceny peněz‘. To zní velmi moudře, trochu nesrozumitelně, jako velcí často mluvívají, a Bedříšek jistě neví, co to znamená. To řekne Bedříškovi, ať už se to hodí, či nehodí, na jeho všetečnou otázku.

Ach co, jakou barvu… co by mu to, Bedříškovi, bylo platno vědět, když… nezná ani ceny peněz!

A s pyšným a útrpným úsměvem odvrací se Blaženka od svého přítele. Ten pootevřel ústka, v očích kmitlo se pokoření a lítost… ach, lítost. Bedříšek měl lítost, Blaženka mu ji způsobila krutými svými slovy. A proč?

Všecka zlatá a sladká radost letního jitra pohasla; nová zástěrka pozbyla půvabu, celý den pozbyl půvabu a zesmutněl…

Proč jsi mi udělala lítost, Blaženko? Blaženko, proč jsi mne ranila? Co jsem ti udělal? Jsi zlá holčička, Blaženko. Holčičky mají být hodné, chtějí-li být veselé a šťastné.

Chtěla ses, Blaženko, zablýsknout, za každou cenu zablýsknout, viď? Ale život nedovoluje za každou cenu uspokojení vymáhat. Zablýskla ses, ano. Ohromilas přítele podivuhodnou větou, které nerozuměl. Jsi patrně vzdělanější, duchaplnější než on – ale je ti to co platno? Jsi šťastna teď? Nu, vidíš, nejsi. Bolí tě má bolest – netěší tě už pranic. Ani zástěrka, ani hra už tě dnes těšit nebude.

To je ale hloupé, myslí si Blaženka, v nejtajnějším koutku srdce; marně však přemítá, jak by se daly věci uspořádat.

Druhý den už ovšem o ničem neví… ani ona, ani Bedříšek.

Ale po letech vrací se tato starost.

‚Šťastným být a jiné blažit‘ – tak nějak jsme si to psávaly do památníků, ovšem německy, když jsme byly zcela mladé – na konci let sedmdesátých… Tehdy byl to jednoduchý a spolehlivý recept. Později objevily se jakési nesnáze.

Vraťme se do hospůdky za městem. Ze zelinářské zahrady bylo tam zcela blízko. V létě se tam každé neděle tancovalo. Chodily tam služky, dělnice, švadlenky, chodila jsem i já – Blaženka zahradníkovic.

‚Šťastným být a jiné blažit,‘ říkali mi také doma, ovšem poněkud prostšími slovy. Znamenalo to: pobav se, dceruško, pobav, ale hleď, abychom i my z toho něco měli. Ženicha, kterého jsme ti vyhlédli, si važ, je to řádný chlapík, bude nám všem, všem dobře!

To mile znělo: všem bude dobře!

Zajisté. Byl to řádný chlapík, ten můj první milovník, a měli jsme se upřímně rádi. Chodil k nám večer po práci a tatínek posílal pro pivo… v neděli jsme spolu tančívali, a jak jen jsme mohli, líbali jsme se a těšili na svatbu.

Šťastným být a jiné blažit.

Ale co ta chudinka, kterou jsme potkali oné osudné neděle, když jsme šli domů nocí sladkou a smutnou? Když v polích chvěly se polibky a přísahy? Měla jistě v památníku také onu průpovídku a měla ji i v srdci, o tom nemohlo být sporu, a on měl velmi snivé, pokorné, zamilované oči…“

Vypravovatelka se přerušila:

„Uvěříte?“ a porozhlédla se po svých posluchačích. „Uvěříte? To jsem nikdy nedovedla pochopit, proč ze dvou srdcí jedno vždy pokorněji bije, vždy poslouchá, ustupuje, obětuje se – a druhé je pánem, je modlou –“

„Snad… snad i v tom je blaženost,“ ozvalo se z hloučku posluchačstva; hlesla to nesměle jedna šestnáctiletá; hned však se zarděla pro svou mladistvou něžnou poznámku, i dodala s dobrosrdečnou ironií: „– býti bita –“

„Ale ovšem, zajisté,“ přisvědčila paní, „i v tom je blaženost, ale stárneme brzo, vadneme, uticháme, býváme-li bity a nebráníme-li se… a já jsem se vždy hrozně bála stáří a já jsem si chtěla zachovat srdce věčně svěží a usměvavé… lehké jako pták! Aby jen zpívalo a poletovalo krásným světem…

Byla to podivuhodná noc tenkrát, osudná, krásná a tak dlouhá! V ní snad nejvíc jsem uviděla, pocítila, prožila…

Mému milému nechtělo se domů. Uvolňoval stále krok, zdržoval mne jemnými polibky, byl neskonale něžný. Ani mně nechtělo se domů. Ne, jen ne domů.

Před námi v dálce hořelo město v světelném šperku… samá zlatá šňůra… Zavolalo. Zavolala jasná, nebezpečná budoucnost, ale bezpečná veselost.

Není radno příliš vroucně milovat, není v tom štěstí ani pro jednoho, ani pro druhého. Vždy žádá jeden stále víc a druhý všecko poskytuje… chudne, hasne, světu krásy odpírá.

Světu, celému světu je krásy třeba, právě tak, jako je třeba celému světu, celé lidské společnosti práce, energie, inteligence všech. Patřiti jednomu jedinému znamená – obětovati se jednomu jedinému. A co z toho ten jeden jediný má –?

Tančila-li jsem, tančila jsem všem a všichni měli radost, jen milenec ne a jen já ne. A já tolik po radosti prahla.

Mé mládí, moje krása byly hodny nadšení světa.

Viděla jsem svou krásu v očích všech… cítila jsem růžovou a horkou něhu své pleti, oči všech mi o ní mluvily roztouženými vzdechy. A moje mladé, bohaté, rozepěné srdce… bože můj, což mám umřít v zelinářské zahradě? Což mám si kazit krásné letní dny pro každou hloupost, kterou propovím z prostořekosti dětské a pro kterou se Bedříšek zasmuší?

A tak jsme šli zvolna nocí, jež byla hranicí.

Překročila jsem hranici.

Rozloučila jsem se s milým beze slova a bez pohledu. Nebylo mi lehko. Měla jsem ho ráda jako potom už nikoho. Byli jsme oba mladí a poznali jsme lásku jako veliký úžas, jenž se už nikdy neopakuje. A ani jsem nevěděla, co chci, co mi schází. Nevěděla jsem, jak jsem chytrá a opatrná, neboť bych se byla tenkrát sebe zhrozila.

Nechtěla jsem opustit domov, nechtěla jsem zradit první lásku. Chtělo se mi jen užít teplé noci a samoty.

Ve světnici bylo mi dusno.

Otevřela jsem okno a naslouchala…

Jeho kroky už doznívaly, dozněly.

Teď jsem vykročila tiše oknem do zahrady. V dálce zněla ještě muzika… tam ještě tančili. Ale tam už mne pranic nevábilo.

Vyšla jsem na silnici a pustila se do běhu. Do města. Celou cestu jsem plakala. Někdo vyčítal: s ním ses už nechtěla procházet, ač tolik tě prosil – a sama utíkáš za dobrodružstvím. Jak jste mohli ještě užít sladké samoty spolu…

Slyšela jsem vyčítavý hlas, plakala jsem, ale – utíkala.

Město mi učarovalo. Byla jsem tam několikrát v divadle na galerii. Pročpak je divadlo tak mládí nebezpečné? Protože je v něm mnoho světel, mnoho nepřirozeností, málo dnešního života, málo pravdy a tolik lákavých klamů! A tolik nadšených očí vidí naši krásu, diví se, raduje i trpí pro ni. My pak jen radost a obdiv vidíme, utrpení je daleko, nebolí nás, je nám i příjemné.

Došla jsem k Novému českému divadlu. Národní nebylo tehdy ještě postaveno. V matném světle lucerny přečtla jsem si divadelní ceduli. Stálo tam:

‚Tři Angličané aneb Honba na člověka. Pantomimická fraška v 5 obrazech se zpěvy, tanci a komickými parodiemi…‘

Ale bylo už po představení, a kdyby nebylo, co platno, neměla jsem peněz ani na poslední galerii.

Smutně jsem se obrátila, ale domů se mi nechtělo.

Lidí chodilo málo po ulicích a ti se na mne divně dívali. Muži mne oslovovali a nepříjemně znepokojovali. Bylo mi stále teskněji a bezradněji. Noc byla tak teplá a krásná… Proč mne nenechali klidně bloudit a blouznit?

Konečně, všecka zmatena a uděšena, rozběhla jsem se přes ulici k malé, veselé společnosti hochů, kteří zpívali jásavými hlasy mladou píseň o radosti. Rozběhla jsem se k nim s prosbou o ochranu.

Jejich píseň dodala mi k tomu odvahy.

Jejich píseň vyšla vstříc mé touze a na pomoc mé úzkosti.

Jejich píseň snad to byla…

Byli tři, velmi mladí. Ujali se mne, potěšeni mou důvěrou – a vyzvali mne, abych šla s nimi na víno, na jedinou sklenku vína, že mne pak doprovodí domů.

Zamrazilo mne pomyšlení na domov, co se stane, pohřeší-li mne, ale utěšila jsem se, že se posud nestalo, aby u nás někdo v noci vstával a o mé přítomnosti se přesvědčoval; všichni byli rádi, že si mohli po denní dřině lehnout, a spali jako zabití…

Šla jsem se svými ochránci na víno.

Vstoupili jsme z úplné tmy do jasného světla malé čisté místnosti. Sedělo tam několik mladých lidí a jeden starší, smutný člověk hrál na mandolínu a zpíval italskou píseň o lásce a zradě, touze a zklamání.

Moji rytíři se při světle velmi pozorně na mne podívali a pak už zraků nespustili.

Mně se také líbili – líbila se mně jejich smělost – a milý mi byl jejich obdiv, jenž i v ohni svém byl šetrný a jemný.

Nezeptali se mne, ani jak se jmenuji, ani kdo jsem a proč mne našli na ulici. Říkali mi ‚princezno‘ a ujišťovali mne čestným slovem, že nevyzradí můj úkryt královskému mému otci ani nenáviděnému princi-ženichu. Samé nesmysly povídali a to se mi líbilo.

Tak jsme se veselili přes půlnoc.

Vypila jsem půl kalíšku vína – ach ne, ani půl kalíšku to nebylo; jen tak rty jsem omočila a už jsem měla v hlavě zlatou mlhu, v očích vlahý lesk, v srdci lásku k všemu člověčenstvu.

A zpívala jsem. Píseň Markétčinu u kolovrátku:

‚Můj klid ten tam,
tíž v srdci mém,
ach, klidu již nikdy
nebude v něm…‘

Ale protože jsem nebyla sentimentální, hloupá Markétka, zněla má píseň neslohově – vesele. Mým posluchačům se přesto líbila.

Byli okouzleni mým hlasem i veselými slzami.

Jeden se mne vyptával, učila-li jsem se zpívat, a zapřísahal mne, abych nezakopávala pokladu, abych přišla k němu, že mne uvede k svému příteli, německému hudebnímu skladateli a učiteli zpěvu, a ten že mne třeba zadarmo bude učit.

Slíbila jsem bez váhání, že hned druhý den přijdu. Chodila jsem tehdy do učení k modistce a přes poledne jsem měla volno. Protože to nestálo za to, abych chodila domů na oběd, brala jsem si s sebou v lahvi kávu a zajídala bandory. Za pěkného počasí sedávala jsem s kamarádkami na lavičce v parku, nebylo-li hezky, směla jsem si sednout ve skladišti za krámem…

Hned druhý den v poledne jsem tedy šla k onomu hochu, který mne měl uvésti k učiteli zpěvu. Hoch byl mladý sochař a bydlil vysoko, v bílém světle podkroví s městem a řekou v širokém okně – – jako by všecka ta krása venku byla bývala jeho…

Měl velmi veselé oči, důvěřivý, mládím teplý úsměv, přítulný hlas, oheň v každém hnutí těla i nitra.

Byla u něho mladá dívka, modelka. Oblékala se právě. Smáli se něčemu velmi hlučně, když jsem vešla…

Dívka vrývala ještě velké, silné zuby do plných, bledě červených rtů a šlehla po mně nepřívětivým úsměvem. Hlas její, jak jsem jej při vstupu zaslechla, zněl drsně a pustě, ale když jsem na ni potom promluvila, když jsme se všichni tři rozhovořili, zvlídněla nějak, zjemněl i hlas její i úsměv byl jasnější, třpytnější…

Říkali mi později moji přátelé, že mám jakousi podivnou schopnost zjemňovati drsné a sama zůstávat si vždy a všude věrna.

Nevím, co na tom pravdy, tolik je však jisto, že se mi vždycky protivil hrubý smích a že se mi vždycky podařilo umlčet jej.

Byla bych dovedla – zvláště ve dnech slunce, rozkvétání, jarní vláhy a jarních písní – snad kdekoho mladého na ulici políbit a kdekomu dát své mládí a svou bláznivou něhu… ale jen jako svěží dar jarní, jako kytičku fialek, jako píseň, nikdy s hrubým smíchem.

A kdo se se mnou setkal, přizpůsoboval se mi – proč, nevím. Snad pro tu sílu mé lásky k radosti mladé, vonné, ohnivě šťastné a bezprostřední.

Přišla jsem k sochaři a rozhodila jsem v jeho pracovně hrst bílých, veselých květů, hrst jemné, silné vůně. A jako bych byla rozkázala: nesmějte se surově, nedotýkejte se bezcitně a hrubě ničeho.

Nesmáli se už a nedotýkali.

Dívka odešla a sochař mi řekl s podivem:

‚Vy jste neopatrná… vy jste jako dítě, jako dítě!‘

Přisvědčila jsem. Ne, to už mi nebylo dáno – opatrnost a rozvaha. Ale co se mi může stát, když jsem princeznou a když mám své věrné a statečné rytíře? Oni mne už ochrání! Oni mne nevydají zlému králi otci ani nemilovanému ženichu.

Pak jsme šli k skladateli.

Sochař stále se na mne díval a konečně prohlásil, že ‚s takovou ženou se ještě nesetkal‘.

Myslím, že mnohé z nás řekl to mladý muž.

Muž dlouho je přesvědčen, že jest jeden druh žen – pak si některé povšimne citem jemnějším – a je udiven a oznámí jí s milostným uznáním – ‚na mou věru, s takovou jsem se ještě nesetkal!‘.

A přitom ještě v nitru nevěří tak zcela, že se setkal se zázrakem. Čert by v tom musil být, abych se byl kdysi mýlil, představuje si ženu tak, a ne jinak! Však i tebe jednou prohlédnu.

Já jsem tehdy ovšem viděla jen obdiv. Srdce mé bylo příliš prosté a důvěřivé. Ale už tenkrát přijímala jsem obdiv mužů s jistou umírněností, odhadujíc jej instinktem zdravého rozumu dosti nízce. Můj bože, mladý člověk kdyby jen po ulici chodil, kolik tu pěkných žen uvidí a kolik dychtivých žádostí: podívej se na mne hodně pozorně, neostýchej se, usměj se, zamiluj!

Byla jsem hloupé děvče, vyrostla jsem v zelinářské zahradě, dali mne do učení k modistce – ale mužův úsměv nikdy mi nebyl vzácným darem. Uměla jsem vždy přesně odhadovat cenu věcí! Života, lásky, lidí, štěstí.

Sochař uvedl mne k příteli skladateli. Cestou napadaly jej asi pochybnosti a obavy, co mu přítel řekne.

Včera – včera pilo se zlaté víno, tu nebývá obav a pochybností, svět je jediná rajská zahrada, ze všech stromů dovoleno ovoce jísti… zahrada je naše, není nemožností, neúspěchu.

Druhý den bývá na předmětech i na tužbách střízlivější osvětlení. Dostavují se úvahy…

Sochař uvažoval… nu, a kdyby snad přítel nepřijal doporučenou žačku… tu si již nějak vypomůžeme. On mne rozhodně neopustí, on nedovolí, aby talent byl zahuben. Talent patří světu – dávejte císaři, což jest císařovo –

Veselou mysl netřeba nikdy ztrácet – ani když už zahrada není naše. Svět je vždycky náš – a když ne pevnina, tož moře!

Vstoupili jsme do velkého, pyšného domu v hlavní třídě. Skladatel se nedávno bohatě oženil a znamenitě se mu vedlo – vypravoval sochař.

Přišla nám otevřít půvabná služka, tak nafintěná, že jsem se zastyděla za své modré kartounky s kvítky od prádla a slunce vyrudlými… Služka si mě také podezřívavě prohlédla… Uvedla nás do vonného, skvělého salonku, nepřeplněného ani barvami, ani světlem, ani tmou, ale oslňujícího harmonií.

Současně vyšla z druhého pokoje mladá žena, hrdé výšky, zasmušilých očí, tmavě zlatých vlasů a bledosti… ach, bledosti tak chladné, tak půvabné, tak hebké, že dotknouti bys se jí bál, abys jí neublížil.

Byla temně oděna a voněla rezedou.

Ale pohlížela studeně a mluvila suše, skoro nevlídně.

Sochař ptal se po příteli. Odpověděla, že muž má právě návštěvu, ale že přijde okamžitě, prosí o shovění.

Posadili jsme se a ona nespouštěla ze mne zraků.

Pohovořila se sochařem krátce a zdvořile o nejvšednějších věcech, zeptala se na nejnovější jeho dílo, kde bude vystavovat, a on okamžitě přizpůsobil se jejímu tónu dobře vychované ženy, neopovažuje ptát se víc ani míň, nevěda ani dobře, nač se ptá, a nezajímaje se ani o odpověď, ale s pozornými, zdvořilými poloúsměvy, zdvořilým, pozorným polohlasem.

Vešel její muž, hudební skladatel D. – Zemřel již a v české společnosti nebyl ani znám. Zemřel mlád; jeho dvě opery a několik drobných písní zaniklo bez trvalejší pozornosti. Tenkrát byl však v mladém světě hudebním znám, vážen, milován.

Po jeho sňatku mnozí ho odsuzovali. Říkalo se: ‚Vida, umělce, duši poetickou, sladkého pěvce milosti, jak se dovedl oženit.‘

Zato přátelé jemu nejbližší zůstali mu věrně oddáni vždycky. Měl své ‚kouzlo osobnosti‘. Byl člověk prostosrdečný, nikoli však naivní, nikdy nikoho nezarmoutil, vždy byl sám ohled k tvé náladě a k tvému přání, snaže se je uhodnout, o sobě nemluvíval, rozmarů neměl, vážně se nikdy nerozčilil, a rozčilil-li se, byl rozmilý. Jako dítě, které se chce podobat dospělým a říká: ‚Ne, to je hrůza, považte!‘

Byl nevysoký, měl poněkud velkou hlavu, mnoho kučeravých, světlých vlasů, bílé, velké čelo, oči okrouhlé a mladistvě pozorující, chlapecky smavé a hezké.

Tak, jako ho vídám ve vzpomínkách, právě tak uviděla jsem ho hned tehdy při prvním našem setkání.

Vstoupil, rozběhl se k sochaři, kudrny se mu zatřásly a přepadly do čela. Uvítal sochaře velmi srdečně a ke mně obrátil se s otázkou v pohledu.

Paní se omluvila a vzdálila. V pokoji ještě chvíli voněla rezeda.

Sochař mne představil a přednesl svůj návrh.

Skladatel vyslechl ho pozorně, laskavě a řekl, že si mne poslechne.

Pozorovala jsem, že je můj přítel v tísni, že chápe ukvapenost svého nápadu a vinu zlatého nápoje. Také mně bylo nevolno a byla bych ráda odešla. Oči hrdé paní mne zastrašily – i urazily.

Ale skladatel byl velmi vlídný. Vyzkoušel mne, vyptal se na moje poměry a řekl, že velmi rád bude mne učit.

Několikrát řekl: ‚Uvidíme, uvidíme, myslím, že ano.‘

Propustil nás přátelsky.

Sochař doprovodil mne až za město. Slíbila jsem, že se zase u něho zastavím, až půjdu do první hodiny.

Hlava mi šla kolem.

Kam jsem se to odvážila a jak dlouho budu moci vše tajit? A co vůbec z toho všeho bude? A co ta paní, žena skladatelova, jak mne asi příště uvítá? Nelíbila jsem se jí asi ve svých hadříkách, a můj klobouk ze slámy sluncem přepálené, který jsem si sama urobila, budil jistě její útrpnost. Vždyť i její služka měla se mnou urážlivou útrpnost! Krušně mi bylo. A líto milence.

Ale už první hodina mne rozradovala a druhá a třetí již začaly určovat směr novému životu.

S ženou skladatelovou, paní Hedvikou D., jsem se v prvních dnech nesetkávala, skladatel byl stále se mnou spokojenější.

Řekl, že promluví s mými rodiči, takhle že to nemůže dále zůstat, buď že se musím nové dráze zcela věnovat, anebo zůstat doma, chodit do šití a vdát se za svého milého.

Vdát se – za svého milého!

Ne, to už nebylo možno. Můj milý, ach, kdopak to byl, ten můj milý?

Svolila jsem, aby skladatel přišel k nám a promluvil s rodiči.

Bála jsem se, že budou zdrceni a že nikdy nedovolí, abych šla k divadlu. Ale oni byli lidé praktičtí; když slyšeli, že pán mne bude zadarmo učit a že bych se jednou mohla mít dobře, ochotně svolili.

Tak se vše hladce uspořádalo.

Opustila jsem milého. Dlouho nemohl pochopit, že to myslím s rozlukou doopravdy; když pochopil, zarmoutil se; ale brzo se oženil s jinou – hned po odbyté vojančině.

Tím se mi velmi zavděčil. Měla jsem ho ráda – a máme-li někoho rádi, nehodíme se pro svět, ba skoro bych řekla, ani pro život… kdyby zde nebylo mladých a příliš mladých dívek, které bych tím zarmoutila –“

Mladé dívky – obě šestnáctileté, i Zuzanka, s velikýma očima poslouchající – se polekaně zarděly.

Jen Růžena, která se zdála čtvrtou mladou dívkou ve společnosti a ke které se paní Pádovská také s žertem svým obrátila, nezarděla se, snad že růže jejích tváří byly příliš krásné svým světlým, čerstvým nádechem; jen se šťastně usmívala v dychtivém poslouchání.

„Potom,“ pokračovala paní Pádovská, „seznámila jsem se se skladatelovou ženou.

Stalo se to tak: Přišla jsem jednou do hodiny a přijala mne ona. Omlouvala muže, jenž byl v divadle na zkoušce – chystala se premiéra jeho opery –, a vyzvala mne, abych chvíli posečkala a vypila s ní čaj.

Uvedla mne, všecku rozpačitou a stísněnou, do svého pokoje a poručila přinésti čaj.

V jejím pokoji bylo vlídněji než v salonku. Bylo tu méně tónů dobrého vychování, méně harmonie, více melodií. Stěny jasnější a záclony ve velikém okně modravé jako zdi, ta barva utkvěla mi živě v paměti.

Paní Hedvika vzala mne za ruku a přiměla, abych s ní sedla na pohovku.

Chovala se ke mně ovšem s laskavostí trochu velkomyslnou; byla to laskavost bohaté dámy, která se snižuje k chudákovi nikoli z citu, ale z rozumových důvodů. Je to sice jedno, snižování je vždy urážlivé, ale mne urážel její rozum a vyčítala jsem jí chlad srdce. Přesto však jsem se přemáhala. Paní Hedvika se mi neobyčejně líbila – byla bych ji nejraději objala a políbila na krásná, hrdá ústa, na skvostnou, hebkou bělost tváří, na chladné oči a zlaté vlasy. Byla bych ráda políbila její smutek… kdyby mne byla neodpuzovala svou hrdostí.

Mluvila o věcech všedních a mluvila klidně, nezapomínajíc nikdy zcela na dobré vychování, ale já tušila velké hoře.

Řekla mi, že mne poslouchá v druhém pokoji, když mívám hodinu.

‚Máte hlas jako čarovný pták. Ne ale jako šťastná dívka… tak jarní, tak šťastný… Povězte, to tak milujete život? Anebo jste jím tak milována? Velmi ráda znala bych vaše tajemství… ale neptám se po něm, neptám se, povíte mi je sama, až přijde čas.‘

‚Nemám tajemství, paní,‘ odpověděla jsem jako ze sna, opojena jejím hlasem a rozechvěna slovy, jimž jsem nerozuměla a která přec rozechvívala. ‚Nemám tajemství – řekla bych vám je okamžitě.‘

‚Nevíte o něm sama, až jednou je poznáte. Možná, že i já vám pak něco povím. Je to divné, jste přece bytost tak prostá… ale myslím, že se jednou sblížíme. Neuvítala jsem vás tehdy poprvé přívětivě – nepoznávám ráda nových lidí, bojím se nových vztahů… ale vy jste mne odzbrojila. Svým hlasem, svou celou bytostí a svěžestí srdce…‘

Chtěla ještě něco říci, ale vzpamatovala se včas, stiskla pevně rty a už zase mluvila klidně o věcech nejvšednějších.

Ještě nebyl čas přiblížení.

Přišel muž její ze zkoušky, měla jsem hodinu.

Tentokrát zůstaly i dveře do druhého pokoje otevřeny a ona tam celou hodinu tiše poslouchala.

Přestávala jsem navštěvovat sochaře a jeho přátele a přicházela jsem častěji ke své smutné přítelkyni. Tušila jsem, že zde více získám než tam.

Paní Hedvika napověděla mi později v teskných přiznáních, že manželství její není – a to její vinou – tak šťastné a skvělé, jako se světu jeví.

Potvrdila mi dávné mé obavy: láska oddaná a věrná, láska dvou – nikdy nemůže být štěstím, vždycky jen utrpením.

Ano, průměrný, k smrti nudný svazek dvou hodných a flegmatických lidiček, kteří mají své určité příjmy, s nimiž bohulibě vystačují, kteří i s láskou, i se životem tak vystačují – – ale představte si polibek takové lásky!

Umřela bych okamžitě ošklivostí po takovém políbení.

A tak i paní Hedvika milovala všechno to, co v hodných a flegmatických budí hrůzu a posměch. Milovala lásku, které v životě není, milovala palčivou bolest, milovala vášnivě a bolestně několik knih a několik písní a trpěla nejvíce ve chvílích největšího štěstí.

Trpěla i tím, že byla bohatá a že její muž se trochu za to styděl; cítila dobře, že si připadá jako vydržovaný muž, protože jeho příjmy nebyly v žádném poměru k jejímu věnu…

Snad jsem tyto bolesti ctila více, než si zasloužily… ale ctila jsem je, a paní Hedvika si mě všecku získala.

Paní Hedvika nebyla vždy smutna; dovedla se i smát, i žertovat. Její žerty, hodně zlomyslné, mě okouzlovaly stejně jako její melancholie.

Smávala se ráda zamilovanosti a věrnosti, sama vzorný jejich příklad, smávala se bolestným srdcím a všemu utrpení.

Uměla se dívat zvysoka. Ale tento vzácný dar těšil více jiné než ji samu. Jí nebyl pranic platen v životě a jeho nesnázích.

Milovala velice svého muže. Ale byla přesvědčena, že ho miluje málo, a ani jeho láska nebyla jí dosti silnou a spolehlivou.

‚Dva lidé se vezmou, přesvědčeni, že bez sebe žít nemohou a že manželství jest za daných poměrů formou jedině možnou… Jako milenci byli šťastni… neboť tehdy – nebylo ještě všecko dovoleno. Potom – je všecko dovoleno.‘

Jindy řekla:

‚Veselý, dobrý mladý muž – umělec a nadšenec – miluje všecky ženy. Ale on o tom neví. Jedna se mu zalíbila více než ostatní. Podrobila si ho – dobré mladé srdce rádo se podrobuje –, a tak dojde k osudnému omylu: on je přesvědčen, že miluje pouze ji – a poněvadž ona mu odporuje a týrá ho nedůvěrou a neuspokojitelností, jest on stále udržován v ohni a v nadšení, stále jest jí udivován, jeho láska se udržuje, ba stupňuje, ba on zapomíná i na ostatní ženy, na svou lásku k všem ostatním –‘

‚Hle, jak je láska vynalézavá a jak je dobře nebýt příliš zamilován,‘ řekla jsem já tenkrát.

‚Ano, dobře. Chceme-li však celé srdce dát i přijmout? Je-li nám tato výměna nutnější než pohodlí? Vždyť to je asi velká krása – tak být milován a tolik milovat!‘ – její kouzelná bledost zaplála růžovou žádostivostí a ona se všecka zachvěla představou té velké, neexistující krásy.

‚V manželství to asi není dobře možno,‘ propověděla jsem na to v zamyšlení neopatrně, zavedena jejím blouzněním v sen o této kráse.

Paní Hedvika se mé upřímnosti pousmála a přisvědčila:

‚V manželství – to není dobře možno, máš pravdu, děvče.‘

Všecky tyto hovory vedly se v jakési tajné úmluvě, že netýkají se nás, že nemají se vykládat jako osobní vyznání. Ovšem, myslily jsme si přitom každá své.

Od té doby mi paní D. chvílemi tykala. A já jsem jí někdy říkala: ‚Ty jsi krásná, miluji tě!‘ Jinak jsem se nikdy neodvážila říci jí ‚ty‘, jen v této jediné větě, do níž jsem vždy dala všecko své opojení.

Zatím můj sochař už mne velmi vřele miloval. Také ostatní přátelé byli – jakž jinak – do mne zamilováni, někteří lehčeji, jiní těžce.

Navštěvovala jsem je v sochařově ateliéru, kde se scházívali k přátelskému žvanění a mladým zpěvům a recitacím mladých veršů, pohádek.

Někdy i já jsem jim zazpívala, ale velmi zřídka. Připadalo mi, že hlas můj není mým majetkem a že nemám práva jím plýtvat. Až přijde čas, dám písně své celému světu.

Sochař byl nešťastný hoch. Vzbudil pozornost prvním svým dílem, pak sestupoval. Neměl dosti silnou lásku k svým snům; žena znamenala v jeho životě poněkud více, než u umělce znamenat smí…

Miloval přede mnou onu dívku, kterou jsem u něho spatřila při první své návštěvě. Měla sílu a půvab hrubé ženy. Potom jsem přišla já, kontrast její. Nejdřív mu stačilo veselé naše přátelství, pak zvážněl a chtěl srdce.

Vyložila jsem mu obšírně, že nemám času na milování a že snad ani srdce nemám, že se učím zpívat a že musím být tuze pilna, že léta prchají s větrem o závod…

Mnoho, mnoho jsem hovořila, moudře, upřímně, nevím však, poslouchal-li mne, rozuměl-li mi.

Vzpomínala jsem přitom na svého učitele.

Ten dovedl spojit obé: lásku k ženě i k dílu.

Či byla láska k ženě menší? Měla pravdu paní D.? Můj sochař byl by mne miloval víc?

Mnoho jsem se napřemýšlela o těchto dvou mužích a o těch dvou láskách.

Nebylo mi lehko při tom, neboť jsem nebyla zvyklá přemýšlet, a pak… a pak, však víte.

Sochař plížil se za mnou jako stín a říkal mi tisíc pošetilostí za hodinu… hladil a líbal mne očima, sliboval nesmírnou oddanost, veliké štěstí.

Jednou přišla jsem k němu v domnění, že jsou u něho přátelé a že zas budeme zpívat a pohádky povídat, on však byl sám.

Uvítal mne šťasten a první jeho slovo bylo pošetilost, druhé nesmysl, třetí zas pošetilost.

Já jsem byla ráda, že je vesel… i že je sám.

Pobíhala jsem jeho pokojem, všeho jsem se dotýkala rozechvěnýma rukama a hrála jsem si…

Pak jsme si zavzpomínali.

Je-li to možno, že se známe již dva roky – a jaká to byla podivuhodná noc tehdy, když jsme se ponejprv setkali, když jsem k nim přiběhla, všecka uděšena, s prosbou o ochranu…

To už je dávno, dávno! říkali jsme, jako říkají všichni vzpomínající, a své ‚dávno‘ vyslovovali jsme dlouze a teskně, jako by v něm bylo sto let…

Potom jsme prošli všemi významnými i bezvýznamnými chvílemi a dny svých dvou let a stanuli jsme u jednoho večera, kdy prý jsem nechtěla zpívat… a on tolik toužil slyšet můj hlas…

Vida mou nespokojenost, přešel poslušně z elegie v scherzo.

Vypravoval mi svůj sen.

Zdálo se mu o mně, že jsem byla sirkou, bledou, melancholickou sirkou, že jsem mu vlezla do skřínky s barvami a veliký nepokoj jsem tam způsobila.

Chtěla jsem – v tom snu – mocí být rozžehnuta a veliké světlo vydávat. Barvy, tučné fintilky, ale mi nerozuměly a o světle ani slyšet nechtěly.

Takových pošetilostí napovídal mi ještě mnoho a já se smála, ale bylo to jen zahrávání s ohněm.

Náhle uprostřed věty umlknul, přiskočil ke mně, sevřel do náruče a zlíbal! A zlíbal, že se mi zavřely oči, že hlava se točila, srdce poplašeně zmítalo na jeho prsou.

Tenkrát jsem mocně zatoužila vzdát se pošetilosti, opustit dráhu slávy, zradit budoucnost, zpronevěřit světu svěřený mi dar; vzpomněla jsem si na prvního milence a okouzlilo mne srovnávání…

První láska byla úžasem, jenž se neopakuje, druhá… tajemstvím.

Toho dne jsem nešla do hodiny. Nechtěla jsem se setkat s paní Hedvikou. Proč, to vím teprve dnes. Obávala jsem se, že by byla uhodla z mých očí, plných ubohého zmatku a záře, co zamýšlím, že by byla uhodla: ach, i ty, chudáku!

Mně však lahodil obdiv: ach, ty šťastná! A chtěla jsem si jej podržet.

A od té doby přestala jsem navštěvovat sochaře. Našla jsem svou statečnost. Rozhodovalo se tou dobou o mém prvním vystoupení na koncertě. Chtěla jsem mocí být zažehnuta a veliké světlo vydávat…

Tehdy jsem také naposled ve svém životě chvíli vážně přemýšlela o lásce a o štěstí.

Přinese mi štěstí má bezohlednost, s kterou se snažím vždy jít kupředu – i přes bolest vlastního srdce? Což kdybych se vzdala své slávy – tak nejisté posud – a vzala si sochaře a byla jeho štěstím – životem jeho díla –? Snad jest jeho umění cennější a bylo by větší zásluhou světu je zachovat –?

A tu jsem se pozastavila nad slovem ‚zásluha‘, jedním z oněch záhadných, pro které jsem nikdy pochopení neměla.

Zásluha… povinnost… zásady… ach, mé srdce jistě nebylo zlé, ale nemohlo jinak než bát se smutku a odříkání a milovat jen svou volnost.

Rozešla jsem se se sochařem. Našel si pak dívku, které mu bylo třeba: zbožňující, důvěřivou, poslušnou. A já jsem si vzala z přátel svých toho, jenž nejméně srdci mému se líbil, jenž neměl zamilovaných, snivých očí… Ten také nebude nikdy mým pánem, řekla jsem si A nebude mne nikdy bít.

Naplnila jsem si sklenku ohnivým, zlatým vínem a dopíjím ke dnu. Zestárla jsem, přátelé mládí mého mne opustili, ale srdce má posud svůj úsměv… To je má povídka.

Kdo zná lepší, ať ji poví.“

VI
Kouzelný jed

Ukázalo se, že nikdo ze společnosti lepší povídky neznal – a proto poprosili Zuzanku, aby zpívala. Jen píseň vyrovná se krásné povídce.

Blížila se půlnoc, nikdo však nevzpomínal, že sluší se ji uvítat.

Blížilo se „první jitro věku XX“, ale nikdo u Řeháků nehleděl na „orloj dějin“…

Povídka paní Pádovské vzbudila živou debatu – a pak zase všechen zájem upoutal zpěv Zuzančin.

Zuzanka zpívala Taťánu.

Podivný rytmus listové scény, hovorný, lkavý, bolestně vzrušený začal napovídati historii velké vášně.

Údery srdce, jež pije kouzelný jed přání, třásly se v doprovodu a Zuzanka zpívala, jásala, plakala…

Růžena chtěla přejít od dveří jídelny k oknu, ale stanula jako očarována, jak zazněla první slova.

Marcel ji viděl.

Oheň vyšlehl.

A všecko rázem stálo tu ozářeno prudkým jeho světlem. A štěstí rodinné, láska mateřská, přátelství vzácného člověka – to všecko – z cesty!

Piju kouzelný jed přání!

Hodiny s alabastrovými sloupky odbily jemnými, zvonkovými údery půlnoc. Oddělila se století, rozhraní časův bylo překročeno.

Dvanáct zvonkových úderů přehlušeno bylo sladkobolnou písní a bušením srdcí!

Marcel a Růžena dívali se upřeně na sebe.

Píseň dozněla, všichni gratulovali Zuzance.

Tak ještě nikdy nezpívala.

Marcel stál stranou, němý a smrtelně bledý.

… kouzelný jed… kouzelný jed…

Někdo na něho promluvil.

Kývl hlavou, usmál se.

Vtom si někdo vzpomněl podívat se na hodiny… Bylo už pět minut po půlnoci… Rychle, rychle, víno sem, sklenky sem… Zlato se rozperlilo a rozšumělo, smích, blahopřání, polibky perlily a šuměly…

„Vlastně už je pozdě,“ řekl nějaký pedant. „Zapomněli jsme uvítat nový věk včas!“

„Ne, nezapomněli,“ řekl si Marcel v zešíleném srdci.

* * *

Svěží, noční vzduch a bílý, čerstvý sníh zalahodily rozpáleným tvářím.

Na ulicích bylo živo jako v poledne. Hlavními třídami promenovaly hlučící a zpívající zástupy, zněl pronikavý ženský smích, opilé hlasy, vítající nový rok.

Hosté, odcházející od Řeháků, rozloučili se před domem a rozešli se porůznu.

Jindřich ohlížel se po Marcelovi, neuviděl ho však.

Obrátil se k Zuzance, podávaje jí rámě.

„Nezapomenu nikdy, jak jsi dnes zpívala!“ řekl jí třesoucím se hlasem, všecek šťasten. „Byla jsi mi skoro nedosažitelná a trpěl jsem, netroufal jsem si ani přistoupit k tobě se slovy obdivu, já jediný ne… ale byla to chvíle úžasná, na kterou nikdy nezapomenu! Proč jsi tak zpívala?“

Mlčela. Trochu se chvěla, opírajíc se o jeho rámě.

„Napadlo mne, že tě ztratím. Ale ty nedovedeš opustit ani nemocného člověka, který tě týrá… Jak bys mohla opustit mne, který tě tak miluje! Zuzanko…“

Styděl se dopovědět a ona stále mlčela.

Šli mimo bílý, pustý park, cestou bílou, měkkou, čerstvě zavátou.

„Odpusť mi, Zuzanko,“ mluvil zas Jindřich, „jsem-li někdy drsný a nezastávám-li se tě proti otci, víš, to jen…“

Zasmál se rozpačitě, cítě, jak ho přepadá neodolatelná chuť mluvit a mluvit – a znaje i příčinu této neodolatelné chuti – víno, trochu se styděl, těžko však přemáhal.

„My oba, Zuzanko… tvůj otec i já… na tebe žárlíme. Nesměj se… my jsme sokové. A nikdo z nás není šťastnější druha, proto jsme se tak spřátelili. Tys ke každému tak přívětivá, ty nikoho nechceš zarmoutit… A my – chtěli bychom tebe celou, abys jen nám patřila, abys jen k nám byla přívětiva. Chtěl bych, abys jen pro mne byla hodnou Zuzankou. Co tomu říkáš? Ach, proč jen nejsi sama! Proč nejsi volná! Ubožátko, k nemocnému starci připoutána…“

Jindřich mluvil celou dlouhou cestu k Zuzančině domovu, a ona mlčela.

Teprve když stanuli před domem, když podával jí ruku a chtěl ji políbit, oddálila tvář, bledou jako sníh kolem, a řekla tiše, ale jasně:

„Už jsem volna. Otec zemřel.“

Otřásl se.

„Jak to víš? Kdy…“

„Dnes odpoledne.“

Stiskla mu ruku, otevřela si sama dům a zmizela v něm.

* * *

Šedivé, pusté, zlé ráno probudilo Marii Pavlíkovou po trudné noci, po malé hodince spánku, který ji přemohl všecku vysílenu pláčem.

Veliká těžká lampa, přeplněná kovovými i skleněnými ozdobami, zbytek přepychu, jímž obdařil ji domov, dohořívala na stole. I stůl byl ještě z lepších dob. Mnoho jiných, cenných věcí prodali už, neboť choutky mužovy i její šaty, její neznalost hospodářství pohlcovaly mnoho peněz.

Marie se probudila, třesouc se zimou, s bolestí v celém těle, s hladem. Včera nic nejedla a teď měla strašnou chuť na čerstvou, teplou, bílou kávu, na čerstvé, vonné pečivo, na posezení v teplé jídelně a přečtení novin.

Byla však příliš zmořena, bála se vstupu do studené kuchyně, čekala jako na smilování na posluhovačku, aby jí zatopila.

On nepřišel ještě? Ne. Pocítila zlé uspokojení. Ze stupnice citů, které za tuto noc vystřídaly se jí v nitru, zbýval a trval a zesiloval se poslední: zlý, mstivý, vítězný.

Teď už nechce, aby se vrátil. Ať přijde zas až v poledne, nebo až večer, ať ji tu pak hledá, ať se diví, až jí nenalezne, ať se lekne.

Včerejší silvestr byl první, který neslavili spolu. Jak jindy bývali veselí! Včera… jak se to jen stalo včera? Ráno ještě bylo jim dobře. Smířili se zas před několika dny, on ji kajícně odprosil, ona pouvěřila, zatěšila se, že se život promění, že se jí muž vrátí, že zas budou se vesele milovat, jako v prvním roce, že budou šetřit, že se dostanou z dluhů…

A slovo… nějaké hloupé, nejapné slovo všecko pokazilo. Rozčílil se, ona též… Cítila dobře, že je v její moci udržet ho doma, jen přemoci se a nevybuchnout. Ale to už dávno nebylo jí slastí – přemáhat se a trpět. Teď bylo slastí: bouřit se a jízlivě odpovídat.

Byla již unavena a znechucena věčně stejnou komedií, příliš si podobnými scénami smiřování, lítostivých úsměvů, pokorného hlasu, šťastných slz.

Ne, žádné úsměvy, žádné polibky, nic sladkého, dojemného, utěšujícího… nic takového! Nechce už! Hněv, ošklivost, neštěstí žádá si umučené, ušlapané srdce.

Říká se o ní, že je příliš velká dobračka, že proto jí muž ubližuje, proto se jí nabažil. Je prý to velká chyba, jsme-li dobračky.

Nu, dobře! Tak tedy – nebude dobračkou! Což, tu je lehká pomoc. Bude tedy – zlá. Bude také ubližovat.

Nebude doma sedat a plakat, na hodiny se dívat, jak líně ručičky se vlečou… odejde-li on z domu, odejde i ona. Bude chodit do divadla, do varieté, do kaváren, do šantánů… kamkoliv. Bude koketovat s mladými muži, bude se svůdně oblékat… a bude třeba špatná, jako on.

Co jiného jí zbývá?

Kde má hledat utišení, radost?

Nemá nic, nic, jen to ubohé, malé, hloupé srdce, neumí nic, nic, jen strojit se a mazlit a muži sloužit… A on nechce už ani srdce, ani půvabně ustrojené ženy, zevšednělo mu mazlení, neváží si služeb – – dobře.

Jí vzal tím smysl života. Kde má hledat náhradu, kde sílu? V sobě? Tam je prázdno.

Vyštval ji do světa; ve světě se mladá, hezká žena bohdá neztratí.

Dnes je Nový rok… začneme nový život.

Přitiskla dlaně k očím, aby zabránila slzám. „Ne!“ řekla se zaťatými zuby, odhánějíc i vzpomínky na dětství, na Vánoce a Nové roky v teplém, hezkém domově, v teplých, krásných pokojích, na blažené, nedočkavé chvění před Štědrým večerem, na radostný zvuk stříbrného zvonku s modrým porcelánovým držátkem (bože, jak živě vidí ten zvonek!), kterým svolával tatínek ji a sestry a bratry její ke stromku vánočnímu, přeplněnému světly a cukrovím, a k spoustě dárků po zemi a po židlích… a potom dny sladkého lenošení v teple až do Nového roku, mlsání, hraní s novými pannami, čtení nových knížek pohádkových… Ne, ne, pryč se všemi teplými, slastnými pocity, pryč se vzpomínkami!

Vzchopila se, omyla se studenou vodou, převlékla. Potom si poslala posluhovačku do kavárny pro kávu, byla líná kávu si teprve vařit, a když posnídala, bylo jí svěže, bojovně. Teď ať si muž přijde, kdy chce, je jí to úplně lhostejno.

Večer… večer půjde do divadla. Peněz je sice doma velmi málo, ale i to je jí lhostejno. Ale co si počne do večera?

Chtěla by se teď s někým sejít, pohovořit si. Ale ne s lidmi spokojenými a šťastnými. Nepůjde k paní Řehákové, ta je jí příliš cizí, příliš je šťastna, má všecko, čeho ona postrádá; s takovými lidmi je jí těžko hovořit. Ráda se teď stýká s lidmi ubohými a nešťastnými, jako je sama. Ubohá a nešťastná je posud, třeba už není dobračkou. Je zlá a nešťastná. Do divadla nepůjde pro zábavu, ale pro trýzeň.

Pocítila zalíbení ve vědomí zla a neštěstí.

Před polednem šla si do divadla pro lístek. Nepodívala se ani, co hrají, protože jí to bylo celkem lhostejno.

Kráčela si domů pružným, výbojným krokem, vypínajíc půvabné poprsí, tvrdě sevřené a vztyčené vysokou šněrovačkou, a přijímajíc s uspokojením pohledy mužské. Všecky se chytaly na její poprsí, všecky.

Když vešla do domu, zaslechla z temna přízemní chodby tichý pozdrav a přání šťastného nového roku. Poznala hlas staré paní Dobrovolné, vdovy, která žila u svých dvou svobodných dcer v malém, tmavém bytě v přízemí. Jedna dcera byla zaměstnána celý den v obchodě, druhá vyšívala doma monogramy. Od rána do večera seděla nad vyšívacím bubínkem a bodala pravou rukou jehlu do napnutého plátna, levou ji vespod vytahovala a zas zpět bodala, kupíc nitku vedle nitky s úzkostnou péčí, aby drobounké písmeny vypadaly úhledně, jako pouhá vypuklinka. Kazila si oči i plíce touto směšnou, ničemnou prací, touto úmorně nudnou výrobou nevkusných a zbytečných titěrností, placenou několika krejcary za kus.

Dokud byla mladá a žil otec a všem dařilo se dobře – bylo tak příjemno ve škole se neučit, doma nic nedělat, jen číst romány a vyšívat si monogramy na výbavní prádlo a čekat na budoucnost ještě šťastnější. Když náhle otec zemřel, byly všechny zdrceny. Ptaly se s hrůzou: což mohly jsme myslit na takovou budoucnost? Vždyť bylo stále tak dobře… a mělo být ještě líp. Nejstarší dcera měla milence, který ji v neštěstí opustil. Nemohla tolik hoře snést. Podřezala si žíly a zemřela cestou do nemocnice. Druhá, nejstatečnější a nejčilejší, šla k obchodu. Nejmladší, ta, co v mládí jen čtla romány a snila o štěstí, vyšívajíc monogramy na výbavní prádlo, zůstala doma a vyvěsila za okno vyšívaný vzorník a vyšívala pro lidi. Ničemná zábava mládí stala se nuzným pramenem výdělku, trýzní a záhubou zdraví. Ale nejmladší nic jiného neuměla a nebyla už mladá a nebyla hezká…

Marie znala vdovu i dceru vyšívačku; měla od ní také několik monogramů na krajkových kapesníčkách, kterými často doplňovala svou výbavu. Se starou paní leckdy si pohovořila v průjezdě, na chodbě u vodovodu, s dcerou při objednávání práce. Rozplakala se tam jednou, přemožena svým hořem, které neměla komu svěřovat. Vyslechly ji soucitně a pověděly hoře svoje. Bylo jim všem potom neobyčejně volně. Netěšily se obvyklými frázemi, naopak, svědčily si ochotně, že život je trápení, břímě, že lépe bylo by skončit ho, vzrušovaly se představami toho konce a pociťovaly pak velkou úlevu.

Také dnes, když Marie uviděla starou paní na chodbě, zachtělo se jí pohovořit si o „tom životě“, jak je nesnesitelný.

Zastavila se a ptala, co dělá slečna Mína.

„Není jí dobře, hlava ji rozbolela… pojďte se k ní podívat, pojďte, milostpaní,“ zvala stará paní lichotivě vybízejícím hlasem, jakým kdysi v lepších dobách zvávala známé k svačinám a klepům.

Marie šla za ní.

V tmavém pokoji, pestře vymalovaném, přeplněném nejrůznějším nábytkem, postelemi, kupami plátna, šatstvem, porůznu odloženým a rozvěšeným, ležela na pohovce třicetiletá dívka s ovázanou hlavou a čtla nedělní zábavnou přílohu novin. Zpod podušky vyčnívala stočená, do hněda ušpiněná šněrovačka, tkanice visely až na zem.

U okna před zrcadlem připínala si jehlicí se skleněnou koulí veliký bílý klobouk s péry dívka, zaměstnaná celý týden v obchodě. Teď se chystala k dostaveníčku s mladíkem, švihácky ustrojeným, jenž už přecházel venku před okny.

„Ach, milostpaní, šťastný a veselý nový rok!“ vítala Marii dívka s ovázanou hlavou chorobným, bezbarvým svým hlasem a posadila se. „To jste hodná, že zas jednou…“

V uvadlé tváři zachvěla se radost. Horečné oči zasvítily.

Dívka v bílém klobouku vzala rukavičky ze stolu, kolem krku otočila boa, vzala rukávník a spěšně se poroučela. I Marie se jí mlčky, cize uklonila. Ta nepatřila k nim. Našla si v ošklivém životě potěšení, smířila se s ubohými jeho dary. Bílý klobouk s péry, třeba předělávaný, rukávník a boa z vypelichané králičiny, procházka s obchodním příručím, kterého jistě ani nemá ráda, večer zábava při černém pivě u Fleků… to vše ji smiřuje s životem, to ji snad i těší.

Dívka na pohovce vyměnila s Marií pohled, v němž bylo udivení i soucit. Obě myslily si totéž.

„Šťastná holka!“ řekla Mína, vyšívačka monogramů o sestře Tonče. „Ach, jak jsme každá jiná! Nejlepší, nejsilnější z nás byla Máňa. Ta dovedla odhadnout cenu takového živoření – a poděkovala se pěkně osudu za jeho odbytné.“

„Poděkovala…,“ opakovala zvolna Marie, a poddávajíc se pocitu zlostné hrůzy, rozváděla představu. „Podřezala si žíly, viďte, slečno. Vzala nůž a… takhle… takhle řezala… a krev tekla, mnoho krve?“

„Ó, krve… krve byl plný pokoj… po podlaze, po stropě, všude… Až černo bylo v celém pokoji i v kuchyni. To bůh ví, kde se té krve tolik vzalo. Viděla a cítila jsem ji pak všude… Jen si pomyslete, služka naše běžela pro vodu a v misce u vodovodu vidí něco tmavého, myslí, že to je hadr na podlahu, vezme to – a byl to chumáč sedlé krve… Omdlela nám. A já podnes nemohu jít k vodovodu, vzpomenu si na ten chumáč, vidím sedlou krev, vidím služku, jak mává zkrvácenou rukou a padá…“

„A sestra se vám nezjevuje?“

„Také, ale ta mne neděsí. Ležela tak pokojně, ruce měla složeny na prsou – byly ovšem také zkrvácené, byly skoro černé, ale obličej byl úplně bílý a tichý… spící. Ne, ona mne neděsí. Ta krev, to jako by bylo něco cizího, strašného… to byla ta hrůza, ten hnus života – černého, hustého, strašného – něco, čeho se štítíme, čeho se rádi zbavujeme. Ona se toho zbavila. Ona byla silná a hrdá. Dovedla pohrdnout málem. A to je krásné, to je čestné. Nemáme-li odvahy k zápasu, nevěříme-li ve vítězství – co s takovým životem?“

Marie poslouchala dychtivě.

Co s takovým životem… Život ovšem je zlý, to nelze ani dosti opakovat, ale žít… žít přece každý chce… Život – je takový jed, ale i jedu se chce, zvykneme-li si na jeho dávky…

„Ne, každý chce být jednoduše šťasten. Chce se mít po svém dobře. Snaží se aspoň. Ale když už ani snažit se nemůžete –“

„A já se nesnažím už! Já nechci, vidíte, já nechci být šťastna!“ prohlásila Marie určitě, a zas ta záliba v zlu a neštěstí příjemně ji rozechvěla. „Když už všecko mne zklamalo, když o všecko jsem přišla, o klid, o veselost, o víru v člověka i o vzpomínky, jaké štěstí bych si měla ještě přát? Mně stačilo málo, mně bylo dobře v klidu, v mírných radostech, při lásce mužově, při víře v něho… to málo mi osud vzal, o náhradě nevím, žít však se mi chce. Bídně, nešťastně, osaměle žít – a být přitom zlá a škodit sobě a tomu, koho mám ráda – Ano, tak, to se mi teď strašně líbí!“

„To se vám líbí… ale toho nedovedete. Ach ne, vy, vy, taková dobračka!“

„Neříkejte mi dobračka!“ řekla Marie popuzeně, div se neotřásla ošklivostí. „Nechci být dobračka, nejsem už!“

Mína se shovívavě usmála. I trochu soucitu, i trochu závisti bylo v tom úsměvu. Mína nebyla nikdy tak mladá jako Marie.

Žila si vždy osaměle, vždy víc v knihách, v rozmařilých představách, v sentimentálních snech, příliš vzdálených životu a jeho možnostem; příliš záhy zhořklo její srdce, omrzel ji svět, neomrzelo jen čtení a nářky a tajné, velice tajné toužení po jakémsi náhlém obratu, po navrácení blahobytu a moudřejším jeho užívání.

Proto nemohla pochopit Mariino rozezlení, ba ona mu ani nevěřila, a Marie právě tak nemohla pochopit teorie o snažení a viděla v nich – stejnou naivnost.

Marie byla dítě, kterému je třeba opatrovníka, anděla strážce, autority. A pustili ji do světa bez anděla strážce, a opatrovník její – sám také opatrovníka potřeboval.

Byla dítě, které vyhnali z teplého, světlého pokoje do tmy a zimy, a dítě tu stojí, tápe, rady si neví, pláče steskem i zlostí, neboť nechápe, proč je vyhnali.

Marie nechápala… Domnívala se, že je v právu, chce-li se jí žít v mírných radostech, v mírných starostech, být mužem milována a milovat jej, mít děti a hrát si s nimi, zlobit se s nimi a pyšnit se jimi.

A toho všeho… není a nikdy už nebude. Proč? Proč ani dětí nemá? Kdyby měli děti, jistě by všecko bylo jiné; i muž by byl jiný, domov by ho těšil. Této sentimentální představy se zachytla, té věřila a té jediné bylo jí teď ještě líto.

Pro nic jiného, ani pro vzpomínky neměla už slz. Chtělo se jí jen pít a na dno dopít jedovatý život.

VII
Právo na klid

Chvíli nepromluvil nikdo ani slova. Ale mlčení netrvalo dlouho. Bylo příliš mnoho žáru v něm i ve vzduchu, i v žilách. Bylo to mlčení úlisné a úkladně lstivé. Mlčení nejsladšího okamžiku… před útokem, před podlehnutím; okamžiku, který se nevrací.

Její ruce se chvěly v zoufalé prosbě… ale ruce jeho vztáhly se s výkřikem krve, bez milosrdenství a bez bázně.

Venku byl veselý den zimní, velmi bílý. V krásném, vážném pokoji zářilo všecko v bílém jeho odlesku.

Růžena byla doma sama. Byl všední den, první všední den v novém roce. Věděla, že Marcel přijde. Ani ho neuvítala. Šla za ním, kolena se jí třásla, ruce se třásly, ústa se třásla. A oči setkaly se zas jako předevčírem při písni o kouzelném jedu v horoucí otázce:

„Je to pravda? Je to možné? Štěstí? Oheň?“

I včera se tak ptaly oči jejich – jeho veliké, lesklé a žhoucí, a její sametové, užaslé, bezbranné – – ptaly se tak v klidném pokoji, ve společnosti dobrých, nic netušících lidí, muže, matinky, dětí.

Dnes přišel ráno, jako by věděl, že bude zcela sama…

Kolikrát kdysi bývali spolu sami, a pranic se v srdcích nepohnulo. Byli to však oni? Tenkrát před lety?

Tenkrát před lety!

Bleskem kmitlo se dětství i nejranější mládí Růženě před zrakem.

Byl nejdřív milý, veselý bratr a druh. Byl hošík Marcel, jenž odjel náhle do světa za štěstím. Vzpomínala pak na přítele, psávali si. Měla ráda jeho dopisy. Bylo v nich tolik mládí, tolik volného vzduchu, tolik nerozumu, všeho, co jí bylo cizí, co však lákalo divným kouzlem.

Mladý divoch zklamal, nesplnil ani naděje, ani obavy; ale ona mu nikdy nezazlívala…

Pak přišel vážný, dobrý muž, jenž nabídl sirému srdci domov. A tehdy –

Vztáhla proti němu ruku, když ji chtěl k sobě strhnout. Vykřikla:

„Pamatuješ, jak jsem ti psala před svatbou? Pamatuješ, jak jsem tě prosila o odpověď?“

„Ano, ano,“ šeptal zmateně, drže vzpouzející se, hebké dívčí tělo ve svých loktech.

„Tys nepochopil tenkrát. Chtěla jsem, abys řekl: ne! Neber si Řeháka! Abys přijel, abys –“

„Tys už tenkrát měla mne ráda?“ jásal na jejích ústech, necítě už vzpouzení drahého těla. „Tys už tenkrát –“

„Ne! Nech mne! Už je pozdě!“

„Nemohu, není pozdě, nový rok je nový život! Nesnesl bych déle, co jsem za ty dva dny vytrpěl. Nevím, jak to všecko přišlo, co se se mnou stalo. Ne – vím: od první chvíle, když jsem z Vídně přijel, měl jsem tě rád, bránil jsem se tomu citu – ale teď je konec, teď tě zoufale miluji, po tobě toužím – a už nám není pomoci!“

Svíral ji železněji a železněji, a ona zavřela oči a byla nehybná a bílá v jeho rukou, na jeho prsou, na jeho rtech.

Tak ji dosud nikdo nepřivinul. Tak nikdo k ní ještě nepromluvil, tak divoce a bezohledně nikdo nelíbal.

Bylo to strašné, strašné štěstí! Nehladilo, netěšilo, ale drásalo, pálilo, ničilo. Bylo zlé, bylo silné, bylo nad pomyšlení krásné! Nikdy ani nesnila o takové kráse.

A teď ta krása sama přišla. Nevolána, nepotřebna, pozdě.

Zamrazilo ji, otevřela oči.

„Marceli, cos to se mnou učinil?“

To řekla bez trpkosti, bez hněvu, velikým a tichým hlasem zmařeného života.

„Jsi mi nad pomyšlení drahá,“ odpověděl jí. „Jsi mi vším. Cos ty učinila se mnou?“

„Odejdi, Marceli, nepřicházej k nám, odjeď z Prahy, jdi si zas do světa! Proč ses vrátil? Proč jsi přišel?“

Uchopila ho za ramena a říkala mu do očí zlá a vášnivá slova, rty na rtech, srdce na srdci, v moci svého opojení.

„Vidíme se naposled, slyšíš? Zítra odjedeš –“ líbala ho; polibky její byly horké a zoufalé – „nikdy se už neuvidíme. Měla jsem tě vždycky ráda, ale takto nikdy ještě jsem nehořela – Marceli, jaký jsi divný, jak divoký, svěží, mladičký, nerozvážný a jak smutný! Životem zedrán, ale neochlazen… Tolik mládí… to je krásné, to je krásné – a já tě musím mít ráda – a kdybych měla zahynout. Jdi, jdi už… Matka se vrátí –“

Odešel.

Večer nepřišel na čaj. Nechtěl se setkat s jejím mužem a nechtěl ji vidět chovat jeho dítě.

Bloudil ulicemi… Sníh chladil horké jeho tváře, zalétal do šťastných, blouznivých očí, roztával na horkých, usmívajících se rtech.

Růžena, panna ledová, již on vysvobodil ze zakletí a probudil k žáru života, byla v duši jeho. Jen ona a sladké poslední okamžiky. Nikdo jiný, ani jediná trudná myšlenka, ani jediná výčitka nepřicházely burcovat potulného vášnivce z jeho blaženství.

Bloudil ulicemi, zastavoval se v různých místnostech, všude nepřítomný, všude snící – o mramorové nevěstě, o polibcích probuzené ženy.

Všecky rozkošné chvíle bolesti i touhy chodily volně duší jeho, líbajíce ho palčivě, že se chvěl na celém těle a že přivíral oči.

První setkání před několika týdny u nich v saloně… Její něžné pohnutí, její pyšná, trochu zhrdající vážnost… jíž už dosti nevěřil. Potom večery u nich… její divné oči, jimiž se často na něho zadívala v zmatené otázce, její bílé, bílé ruce, jež podávaly mu číšky zlatého nápoje… Její měkké, trochu urážlivé úsměvy dokonalé bytosti, důvěřující své síle, vědomé své moci nad ním, hochem omámeným…

A potom večer vítězství! Večer, kdy promluvila píseň Taťánina! Kdy vzdala se mramorová její pýcha! Kdy podlehla dokonalá! Zachvěla se klidná! Rozechvěla žízní života – –

„Ach, mé ubohé děvčátko,“ šeptal Marcel s nevýslovnou něhou sladkému zjevu v bílých šatech, „ach, mé ubohé děvčátko!“

A říkal jí dále:

„Tys chtěla umřít v klidu a chladu? Tys chtěla žít a nepoznat šílenství okamžiku? Ó, moje děvčátko!“

A konečně dnes – dnes, kdy ji líbal, kdy zmatek její sliboval nejvyšší štěstí, ač rozum mluvil cosi nerozumného o rozloučení…

Když i tuto chvíli prožil si Marcel v rozkochaném srdci, vrátil se zas k prvnímu setkání a prožíval a ochutnával všecky rozkoše znova a znova…

Budoucnost?

Byla všecka v mlze; splývala s rozkošnými představami včerejšků; nebylo nic než mlhavé, šílené opojení.

* * *

Opojení… a zima. Co naplat, kavárna je a zůstane jediným naším útočištěm. Vzduch horký a těžký a kouřem přesycený až k zalknutí, a kdyby jen kouřem; vzduch je však i problémy skrz na skrz prosáklý. Co naplat.

Noviny –? Nečetl by, ale pan vrchní je tak přísný! Dívá se svýma pronikavě černýma očima na hosta… „číst se nebude –?“ Ano, ano, bude…

„Do první volební bitvy!“ – Skutečně, máme volby, však se u Řeháků o ničem jiném teď nemluví! – „Zejtra počnou v tomto království volby poslanců do vídeňské říšské rady. První vypraví se v boj takzvaná kurie pátá. Je znám výsledek voleb minulých před 4 roky, jenž způsobil mezi obyvatelstvem, jež si nepřeje rozvratu nynějšího společenského řádu a jež věrno dosud myšlence národní, nemalý rozruch. Volby v páté kurii dopadly totiž ve mnohých okresech ve prospěch kandidátů strany sociálně demokratické, jež výborně zorganizována, vyslala v zápas nejčilejší předáky a při lhostejnosti ostatních voličů dobyla rázem 15 mandátů…“

Marcelovi je také náramně lhostejno, kolik mandátů dobudou sociální demokraté. Oni, nebo realisté, je to všecko stejně proti srsti volnému jedinci; všecko chomout, dogma, ani trochu smyslu pro šprým. Ale ona… ona ho bude zkoušet, ona nesnese lhostejnosti ani šprýmaření v otázkách doby a společnosti. Je také směšná, jenže její směšnost je k zulíbání, a Marcel, chtě nechtě, ježe se, neježe, musí kousnout do kyselého jablka a zajímat se o volby… a o zděšení, které prý v zaječích duších budí mandáty sociálních demokratů… Těmto bázlivcům prý se před 4 roky již zdálo, že se kácí dosud platné instituce státní a nad nimi že ve vítězném reji vznášejí se ideály Lassallovy, Marxovy a Avelingovy… „Dnes ovládlo přesvědčení, že pátá kurie nenáleží jen dělnictvu, dnes je jisto, že v království českém ve volbách nepřímých nedobudou sociální demokraté ani jediného mandátu v českých okresech…“ – No, no, uvidíme, kolik těch mandátů dobudete vy, holoubci mladočeští!

„Pane vrchní, ještě jeden čaj… Burský!“

* * *

Doma našel oznámení černě vroubené. Dne 31. prosince 1900 zemřel pan František Urban, gymnaziální profesor v. v.

Dne 31. prosince… hodina udána nebyla. Odpoledne? Večer? Ale na tom přece nezáleželo…

Pro Marcela znamenalo toto oznámení možnost sejít se u Urbanů s Růženou. (Nebyla-li u nich už včera – neboť oznámení došlo včera odpoledne, kdy nebyl doma.)

Chvíli se rozmýšlel: má jít k ní… nebo k Urbanovům s kondolováním?

Rozhodl se učinit obé. – Zašel nejdříve k Řehákům. Nebyla doma. Služka nevěděla, kam milostpaní šla. Věděl to však Marcel.

Vstoupil do domu smutku se srdcem radostí přeplněným. Nežádal posud nic než uvidět ji…

Než mu otevřeli, pocítil nepatrné zachvění nejistoty. Což není-li zde? Byla-li tu včera už?

Otevřela mu Zuzanka. Zuzanka v černých šatech, bledá, ale Zuzanka s přívětivýma očima, statečná a tichá.

Vykoktal několik nemotorných slov zdvořilé soustrasti, naslouchaje a pátraje očima… Srdce se třáslo…

Zvala ho dále. Nemocného, který sedával v čele stolu a unášíval Marcela jízlivými sentencemi o ženách, nebylo už v bytě. Odnesli včera mrtvolu jeho do ústřední kaple.

Marcel setkal se v pokoji s plačící vdovou, zamlklým Jindřichem a s Růženou. Byla také v černých šatech, bledší než Zuzanka, veliká, cizí, krásná.

Mluvilo se tiše, v krátkých větách. Několik slov o zesnulém, o klidném jeho skonu, několik slov o věcech všem lhostejných.

Jindřich se díval na prázdné místo v čele stolu, vzpomínal na nekonečné dny a týdny utrpení Zuzančina, na její oběti radostně přinášené a nechápal… nechápal, jak tato trpělivá, obětavá dívka mohla náhle odejíti od mrtvoly otcovy do veselé společnosti… v bílých šatech… a zpívat!

Bylo to ovšem zcela správné. Věnovat síly své živému, trpícímu – a opustit mrtvolu, které už není třeba lásky a služeb. Bylo to rozumné, bylo to přesné.

Ale ženy takové nebývají… myslil si Jindřich, a bylo mu z této výjimečné ženy úzko. Vymykala se jeho představám, byla silnější a rozumnější, než bývají milenky, kterými jsme si jisti.

Zuzanka neplakala. Ženy přece dovedou tak snadno plakat. Před chvílí byla tu jakási paní, která zesnulého ani neznala – a zaplakala, jak jen uviděla smuteční šaty a uslzenou tvář vdovinu.

Takové jsou přece ženy! Takovým s rozkoší se posmíval ten, jehož odnesli do ústřední kaple. Co by byl řekl dnes o své dceři?

Po výměně zdvořilých a lhostejných frází odcházeli kondolující.

První povstala Růžena.

Současně zdvihl se Marcel, nabízeje jí mlčky svůj průvod.

„Sbohem, Zuzanko, neplač,“ pošeptala Růžena Zuzance a políbila ji s uctivým soucitem. Ona jediná věděla, že i Zuzanka pláče, v nitru pláče, a znala těžkou bolest tohoto nářku, jemuž se říká neženský…

Vyšla pak s Marcelem na ulici.

Oblékajíc rukavice, zeptala se mdle:

„Odjedeš?“

Podíval se na ni… její jemný profil byl tak hezký, její rty svěží jako ovoce leskly se vlhce v záři slunce… A ona se ptá, ona se ptá: odjedeš?!

„Ledová panno,“ vydechl, dotýkaje se lehce jejího lokte.

„Pojedu tramvají… sbohem… nech mne! Nerozumný, hloupý hochu!“

Ohlížela se uděšeně, kde je stanice. Spěchala k ní, nevšímajíc si Marcela.

„Nemáš mne ráda? Lhalas včera?“

„Nevím… Stydím se za to, co bylo včera… Netýrej mne, buď dobrý, nech mne. Je to kruté, co se mnou děláš –“

Hledala něco v kabelce třesoucíma se rukama, podívala se na Marcela, oči její se zas tak užasle rozevřely, zaplesaly a popřely rázem ubohá slova odmítání.

Tramvaj přijížděla.

„Přijď dnes… přijď… ne k nám, k nám ne…,“ koktala bez dechu, vstupujíc už do vozu.

„Kam, kam?“

Ano, kam. Vždyť neměli kam jít. Všude bylo nebezpečno.

„K nám, povím ti… večer… Ale dopoledne nikdy! Nepřijmu tě – Večer ti povím –“ a zmizela ve voze.

* * *

„Zavolala jasná, nebezpečná budoucnost, ale bezpečná veselost. Není radno příliš vroucně milovat, není v tom štěstí pro jednoho ani pro druhého. Vždy žádá jeden víc a druhý všechno poskytuje – chudne, hasne, světu krásy odpírá –“

Tak pravila ve své povídce o svěžím srdci paní Pádovská, která, čtyřicítku dávno za sebou, byla posud tak krásná a tak mladá.

Zuzanka uložila si slova její hluboko v srdci a slova ta bolela ji, pálila, ale v srdci zůstávala.

Po smrti otcově i jí se svět otevřel, i ji zavolala jasná budoucnost. Ztratila člověka, jejž nejvroucněji milovala, protože to byl člověk trpící a silný, člověk, jehož vlivu podléhala, jehož si vážila, jehož utrpení bylo jí drahé.

Nebylo rozkoší sloužit mu a snášet chorobné jeho rozmary a odříkat se svobody. Ale bylo to – nutností.

A teď mu dosloužila, ruka jeho vychladla v její dlani teplé a věrné, a jeho oči děkovaly jí, když ústa už mluvit nemohla. Bylo to poprvé a naposled, kdy promluvil k ní bez ironie. Bylo jí ho neskonale líto. Tušila, jak asi trpěl v té chvíli. A že ji měl rád, z duše rád, o tom nikdy nepochybovala.

A teď – neměla už komu se obětovat, neměla pro koho zříkat se světa. Matka? Matka jako dobrá, tichá, oddaná přítelkyně propustí ji, anebo půjde s ní, jak si bude Zuzanka přát, jak bude pro ni lépe.

A Jindřich?

Jindřich… její malá, smutná láska… Není radno příliš vroucně milovat. Není v tom štěstí pro nikoho.

Zuzanka nemilovala příliš vroucně Jindřicha.

Poznala ho, když jí bylo sedmnáct let. Byl smutný, přála si ho potěšit. Miloval ji, přála si ho také milovat. Byl jí milý – byl jiný než veselí, povrchní jeho druzi a miloval ji vášnivě. Domnívala se, že ho má také ráda; že soucit je láska.

Dnes už všecky klamy prohlédla. Bolelo to, pálilo… ale srdce trvalo na svém a Zuzanka řekla Jindřichovi, když po pohřbu doprovázel ji a matku domů:

„Podepsala jsem kontrakt v Z. a odjedu za čtrnáct dní.“

Podávala mu přátelsky ruku.

Přijal ji jako ve snách. Nechápal.

Přidala v rozpacích:

„Odpusť mi.“

Teď teprve pochopil.

Jeho tušení bylo – správné. Žena, která nepláče, nemá srdce.

„Konec –?“ řekl drsně.

Toto slovo, poněkud patetické, i zvuk hlasu jeho nepříjemně se dotkly Zuzanky. Pohnula nervózně hlavou, zastyděla se za svou prosbu o odpuštění. I to – byl patos.

Ale ženy – takové nebývají?

* * *

Večer před sedmou hodinou spěchal Marcel milou, známou cestou k Řehákovům.

Obraz byl tentýž: bílý stůl, nad ním plynový lustr s velikým světlem, u stolu všichni v tklivé harmonii.

Matinka měla sice poněkud zardělé oči… patrně bylo odpoledne nějaké malé nedorozumění s dcerami nebo se služkou, ona vždycky tak dobře všecko myslí, nikdo jí však nerozumí… S večerem utišila se žalost, jíž nevěnoval nikdo zvláštní pozornosti, a matinka již se i usmála chvílemi bolným úsměvem trpitelky.

Řehák v čele stolu zkoušel Jarmilku z dějepisu o vpádu Hunů. Jarmilka seděla na krajíčku židle, žmolila křečovitě prstíky a odpovídala hlasem nepřirozeně vysokým a silným, zpívala a křičela jako ve škole.

Růžena pečovala o samovar a nalévala právě zlato čaje do průsvitných šálečků. Ruce její byly jisty, pohled klidný.

Jarmila při vstupu jeho vyskočila od Hunů a skokem byla u něho.

Marcel! Marcel! Kde byl včera? Proč nepřišel? Milý náš Marcel!

Řehák ji napomenul, aby ženichovi nedávala své city tak příliš ohnivě najevo, muži se snadno rozmazlují a ženě sluší rezerva.

„Ale!“ Jarmilka máchla rukou velmi hazardně. „Já ho mám ráda, tak co!“

Marcel pokusil se o žert. Nezdařil se mu. Bodla ho výčitka: přicházíš sem jako vetřelec, jako škůdce. A přitom dráždil ho klid Růženin, pevnost bílých, krásných ruček.

Co chtěl vlastně?

Srdce se mu svíralo upřímnou lítostí, pomyslil-li, že by tato tklivá, domácí píseň měla být kdy přervána skřekem jeho vášně, že by tito prostí, hodní, tiše a hluboce šťastní lidé měli kdy pocítit úžas bolesti a zklamání, že by měli ztratit staroslavnou víru v dobro života, svou úctu k ženě – a jak se ještě jmenují ty směšné starobylosti, kterým se nelze vždy smát…

Ach, jak pěkně, jak teplo bylo v jejich uklizeném pokoji, v jejich měšťáckém pořádku!

Nevadilo ani, že se mluvilo o výsledcích voleb a že se ho Řehák ptal, co soudí o Vídni, že Lueger utrpěl porážku?

Marcel mínil, že se to dalo předvídat. – „Masy jdou za dvěma hesly: za křesťanským socialismem Luegerovým – to jest za antisemitismem – a za sociální demokracií. Liberálové pozbyli vlivu docela. Lueger? Přes svou popularitu musí ustoupit hnutí nejsilnějšímu – sociální demokracii.“

„Co?“ znepokojila se tetinka. „Snad nejsi taky –?“

„Ne, ne!“

Řehák prohlásil: „A kdyby! Pro mladého člověka, myslím, je to dnes jediná možnost…“

„I nechte toho raději, té politiky,“ – a dvorní muži poslechli. Jindy by bylo Marcela zajímalo zvědět, proč právě Řehák mu doporučuje stranu sociálně demokratickou, ale dnes ho nezajímalo nic, nic, jen ona a její myšlenky.

Zachvěl se vždy na celém těle, kdykoli se mu přiblížila, žíznil, aby aspoň záhyb šatu jejího se ho dotkl, aby ruky, která mu šálek podávala, jen letmo prstem se mohl dotknout.

„Ty dnes nějak špatně vypadáš, hochu, co je ti?“ řekla paní Anna zčista jasna.

Snažil se vzpamatovat.

„Je mi úzko! Minulost mne jala – zatoulal jsem se v ní – Zdálo se mi, že chodím k slečně Zimové a že slečna Zimová vykládá hlasem povýšeným a krutým o důležitosti taktu –“

„Ne, to je dobré! Ty jsi samý žert, hochu. Ano, ten takt – ten nebýval tvou silnou stránkou, to je pravda. Bože, kde jsou ty časy!“

„Takt… nebýval mou silnou stránkou,“ opakoval Marcel melancholicky, „ne, nikdy, slečno. Písně divoké, písně bez taktu – milovala vždy duše má. Ach, slečno!“

„Ba, kde jsou ty časy.“

„Proto také nemohl jsem nikdy v žádné politické straně zakotvit.“

Potom se hovořilo o smrti profesora Urbana.

Paní Anně zdálo se to přec jen tuze divné, opustí-li dcera těžce nemocného otce a jde s milencem do zábavy. Zapomněla, že sama Zuzance vřele domlouvala, aby se přišla povyrazit, aby nezakopávala své mládí…

„On prý byl už dokonce mrtev? Zemřel odpoledne – na parte hodina udána nebyla. – Je to možné? Tomu ani nevěřím!“

„Ale ona… zkusila už dost,“ ozvala se Růžena nesměle, „ošetřovala ho do poslední chvíle. Je přece jen mladá –“

Růžena chtěla ještě dodat: „– a mládí má právo na radost,“ ale to už by byla mluvila i za sebe, a toho se ulekla.

Setkala se s pohledem Marcelovým.

Souhlasil: má právo! Má!

„Smíme se přece radovat – neubližujeme-li tím nikomu,“ pokračovala Růžena drsněji, odpovídajíc tím odmítavě na jeho souhlas.

A Marcel promluvil přímo:

„Smíme se vždycky radovat!“

Ulekla se jeho slov. Zdálo se jí, že vše je prozrazeno. Říkala si: lež je hnusná; chtěla se vyznat… ale klid a mír večera a všech milých kolem ní bylo tak těžko burcovat krutým tím vyznáním. Bylo v tom něco nepřirozeného, neuvěřitelného.

A proto se lekala každého slova svého i Marcelova, jako by už všecko zrazovala.

Ale klid kolem trval. Žasla. Umí tak obratně lhát?

Přestalo se mluvit o Zuzance a o právech mládí a přešlo se k literatuře. Paní Anna zmínila se o poslední nové knize, kterou čtli. Řekla, že se jí líbila, ale řekla to velmi opatrně a podívala se hned na Řeháka. On byl zde patrně autoritou všemi uznávanou.

„Ach ne, je to slabé, slabé,“ řekl Řehák, „a pak – nemohu si pomoci, ale tahle cizoložná dramata jsou už tak otřepané téma…“

Pokračoval úsměvným tónem ve výkladu o ošumělosti cizoložných dramat.

Růžena poslouchala všecka ustrnulá. Což se všecko proti ní spiklo?

A Marcel díval se na ni blouznivýma očima, čekaje nějaké znamení, nějaký pokyn, vždyť mu slíbila ráno, že mu poví, kde se sejdou.

Ale nebylo možno dorozumět se.

Bylo mu odejít bez nejmenší naděje.

Druhý den bylo zas tak.

Zas blouznivé, palčivé pohledy, doteky roucha, rukou, náhodné i úmyslné doteky, při nichž srdce zabuší a rozkoš tělem zaproudí… ale ani chvíle osamění.

Dopoledne neodvažoval se přijít. Věděl, že by ho ani nepřijala. Řekla to; znal ji příliš dobře. Ostatně – on ani nechtěl nepatrnou chvíli, plnou úzkosti, on chtěl už plné štěstí – beze strachu –

Ještě nikdy tolik neprahnul. Ještě nikdy tolik překážek nestupňovalo jeho žár.

Ani třetí den nepřinesl změny, naděje.

Psát jí také nemohl a od ní psaní nepřicházelo.

* * *

Kladli mu otázky, dívali se na něj trochu soucitně, trochu nevrle.

Ano, to má z toho flámování. Ano, to jsou následky bídného, nepořádného života. Kdy se konečně umoudří? Takhle to přece dál nepůjde.

V pohledech otcových vycítil i tuto hořkost: Proč ses vrátil? Oželel jsem tě dávno, proč jsi přišel marné naděje vzbouzet? Proč jsi mne vyrušil z klidu mého stáří?

Také ona pravila: proč jsi přišel?

„Aj, což nevíte, že On, Osud, můj milý pán, mi velel? Vy v něho nevěříte. Vy jste siláci, vy jste sami pány svými. Ach, kdybyste věděli, jaká slast jest v oddávání se do rukou jeho!

A ty, bláhová milenko moje, ty se také ptáš? Ty mne odstrkuješ od sebe? Ale paže tvé se chvějí! Nejsi silna, bohudíky, nejsi! Tvá síla stavěla kdysi hráz mezi srdce naše, já zlomil sílu tvou a žehnám tvému oslabení.

Jak sladká je slabost tvá!“

„– – budeš obědvat?“ ptá se někdo suchým, smutným hlasem.

Z dálky, z dálky slyší ztracený syn tento hlas.

Leží na posteli, napolo odstrojen a usmívá se v unylé blaženosti do stropu.

Pak je zas chvíli vlahé ticho.

Postel se zvolna otáčí – vše se kolem ztraceného otáčí, míhá, v mlhu zahaluje, v mlze mizí.

Mlha, mlha… a z ní jako z pěny mořské vystupuje žena.

Děvčátko v bílých šatech blíží se k ztracenému a sklání se nad ním s polibky, slzami a výčitkami

Proč jsi přišel, můj nešťastný, drahý?

Abych poznal nejvyšší rozkoš; štěstí, jež přichází pozdě, má krásná!

Abych okusil kouzelného jedu!

Abych uchvátil ledovou pannu a abychom oba bídně zahynuli – – –

„Tady máš psaní.“

Zas ten suchý hlas, nejasno čí vlastně?

A něco malého, bílého zalétlo, mrzutě hozeno na stůl.

Psaní!

Od děvčátka? Od milenky?

Jistě, jistě od ní!

Píše „přijď“, vyzývá „unes mne!“.

Ne. Běda. Ne od ní. Ale z Vídně.

Bože, bože.

Z Vídně. Blanka, Blanka –

Mlhy kolem opět houstnou, v nich stojí někdo cizí, ubohý.

Marně snaží se roztrhat závoje kolem sebe, marně snaží se vystoupit z mlh.

Psaní… Šňůrečky drobného, ostrého písma, podivuhodně drobného, ostrého a cizího, vyplňují čtyři, osm stránek. Na poslední stránce běží šňůrečky ještě napříč.

„Ty, holka, předčíš i Marcela Kováře, světoznámého škrabáka!“ bručí Marcel, nevěda jasně o tom, že bručí ani komu to povídá.

Cizí slova, spousta slov v cizí řeči.

To psaní, ano, je od Blanky.

A ona již roztrhla závoje mlh a ona vystoupila.

Marcel, vzdychaje, čte psaní její.

Ubohé děcko po ženském způsobu lká a vyčítá a hned zas prosí a laská.

A co toto znamená… „Deine Cousine“…?

Ach, ovšem, vypravoval jí kdysi o podivuhodné dokonalosti, sestřence Růženě. A Blanka, milá Blanka teď oznamuje:

„Tys do ní zamilován. Nezapírej, neklam se, Marceli. Ty snad sám si nejsi citu svého vědom, ty snad nechceš mne opustit, ne, vždyť nejsi špatný a já ti věřím – – ale ona, ta dokonalá dáma, tvá sestřenice, zaujala srdce tvé. Tuším to, vím to. Ve snu tě vídám s ní hovořit, usmívat se na ni, ruku jí přátelsky tisknout… to ty si aspoň myslíš, že přátelsky, ale já vím, že je to už láska, a já trpím! Vrať se, Marceli, vrať, dokud není pozdě! Jak můžeš být tak bezcitný a tak mne trýznit?

Denně čekám zprávu od tebe, ty nepíšeš –

Vzpomeň si, Marceli, vzpomeň na všecky naše krásné chvíle.

Vzpomeň si, jak svítilo slunce do našeho pokoje, tehdy, když jsi poprvé k nám přišel, když bratr můj nás seznámil.

Tolik slunce bylo v pokoji, na všech předmětech bylo, a my oba stáli v něm a zrůžověli jsme štěstím… Srdce naše zabušila tušením. Hovořilo se o nejvšednějších věcech, ale srdce tloukla hlasitě a všední ta slova znamenala vášnivá vyznání: líbíš se mi, miluji tě, chtěla bych tě líbat, chtěla bych být tvojí!

Jen na tento jediný den si vzpomeň, miláčku drahý, a budeš zase můj –

Já žiji už jen z těchto vzpomínek. Den po dni naši lásku si opakuji jako krásnou báseň, kterou dávno umím zpaměti, den po dni si představuji, prožívám, a srdce mi tluče bolestnou rozkoší.

Co bych byla bez tebe? Uvaž, že nemohu bez tebe žít. Nechceš mne přece zničit?

Opakuj si báseň naší lásky jako já, den po dni, opakuj –“

A tak dále.

„Báseň lásky“… ach… to je trochu otřelé.

Bylo slunce v pokoji… ano, to už zní lépe.

Ano, byl jakýsi krásný, slunečný den kdysi… Mladá dívka s hlavou sluncem ozářenou a s vášnivým úsměvem na žhavých rtech… mladou dívku vidí Marcel, ale rozkošného opojení necítí už, marně, marně, marně se pokouší vyvolat je, marně si představuje slunce v pokoji a mladou dívku…

Je to podivné. Opojení bylo. Bylo silné. A není už. Pro onu mladou dívku není už –

Ubohá Blanko! Milá, dobrá Blanko, nech mne. Jsem tak unaven, tak nešťasten. Nech mne…

Byl by jí rád napsal… cokoliv, sladkou lež, nebo krutou pravdu v hedvábných slovech, ale byl strašně líný. Unaven, líný…

A byla tu nová rozkošná dívka, nové rozkošné opojení, nové představy, nové rozkošné vzpomínky.

Milovala jej rozkošná dívka méně než dívka ubohá?

Na tom nezáleželo, to nemohlo touhu oslabit a vychladlý cit vzpružit.

Marcel nikdy neuměl uvažovat, pochybovat, počítat; vždycky jen chtivě ruce vztahoval po ovoci, které lákalo. Byl velmi udiven, odpíralo-li se mu. Miloval vždy jen – svůj majetek. Majetkem stávalo se vždy to, po čem zatoužil. Jak možno odpírat někomu jeho majetek?

Od chvíle, kdy po Růženě zatoužil, byla jeho. A nesměl k ní. To bylo podivné. Nesměl ji líbat a mít u sebe. To bylo divné, podivné.

Pan Řehák… co chtěl u ní pan Řehák? Byla jeho ženou. Ach, to se stalo pouhým omylem. Teď je jeho ženou. Bude jeho ženou. Opustí pana Řeháka (jakáž pomoc, bude-li ho to bolet) – odjede s ním, s Marcelem, do ciziny, neboť zde by spolu žít nemohli… Cizina je velká, Marcel je v ní doma, najdou si tam i živobytí i štěstí.

Pan Řehák… Blanka… potom snad i malé děťátko… budou trpět. To je ovšem hloupé. To bude bolet. Ale co dělat, u čerta, co dělat?

Tady není jiné volby, není jiné rady, není jiného východu.

Pije-li srdce kouzelný jed přání, je pozdě!

– Den tak minul Marcelovi v mlhách a snění, a večer s jarou myslí a nejlepšími nadějemi vypravil se k Řehákovům.

Tam mu teta oznámila, že před malou chvílí Řehákovi odešli do divadla na jakousi premiéru. Nebyli prý v divadle od narození dítěte, dnes však si Růžena vzpomněla, že by ráda šla na tu premiéru, nu a její muž, rozumí se, nezná větší radosti než plnit její přání. Vzorný muž. Vzorné, šťastné manželství.

Marcel přisvědčil roztržitě: „No, jistě!“ A už spěchal v myšlence do divadla za nimi.

Odmítl zvaní tetinčino, odmítl čaj i cigarety. Půjde… také do divadla. Rád by také… viděl tu, tu premiéru. Ostatně – vzpomněl si – dostal dnes dopis od přítele, redaktora malého měsíčníku; žádá ho, aby šel do divadla a napsal mu do příštího čísla referát…

Představení už začínalo, když do divadla přišel.

Na jevišti hovořilo se něco nesrozumitelného, jako vždycky na začátku aktu, dokud hlediště se zcela neutiší.

Potom už bylo lépe rozumět. Potom se vzrušeně deklamovalo, zněly věty ostré a dlouhé, dlouhé, dělo se nemnoho, více se mluvilo.

Marcel stál vzadu, v horku a tmě, mezi premiérovým obecenstvem parteru, mezi studenty s literárními zájmy, vážně naslouchajícími a pozorujícími novou hru, práci původní, které herci útrpně říkají „původninka“ a neradi hrají. Tato původninka byla dílem mladé, dosud málo známé spisovatelky.

Literární jinoši šeptali si ironické i vážné poznámky. Osoba autorčina, zdá se, více zajímala než práce sama.

Jeden mladý člověk, osamělý a uchvácený, drobil si nervózně vous a šeptal uznale:

„To je silné! To je silné!“

V přestávce byl Marcel první na chodbě.

Uvnitř zněl potlesk premiérový, jímž odměňuje literární obecenstvo domácí autory ještě ne zcela osvědčené. Potlesk nezněl dlouho.

Za Marcelem vyšli dva mladíci.

„Děsná blbost!“ smáli se radostně.

„Znáš autorku? Je tady vlevo – v lóži. – Její muž –“ začal rychle jeden z mladíků vypravovat intimní historii autorčina manželství.

Chodba se brzo naplnila.

Dámy křesel a lóží ve večerních úborech, hlavy ohromně zvětšené drátěnými podložkami, usmívaly se a říkaly: „Jak se vám to líbí?“ – „Je to hezké!“ – „Takové naturalistické.“ – „Moderní.“

Autorská lóže byla pootevřena, přicházeli gratulanti.

Marcel zahlédl autorku; byla velmi bledá a usmívala se rozpačitě. Byl u ní právě mladík, jenž prve radostně konstatoval „děsná blbost“. Teď se uctivě klonil a hovořil plynně a srdečně. „Velice dobré, velice dobré,“ zaslechl Marcel.

Růžena nevycházela, byla patrně na balkoně.

Marcel rozběhl se do prvního poschodí. Potkal dva kritiky. Povídali si:

„Tohle ať mi nikdo neříká, že to psala ženská!“

„Copak nevíte? Píše jí to její muž – ona –“

Na chodbě prvního balkonu setkal se Marcel s přítelem redaktorem, který mu dnes psal.

Přítel přepadl ho všecek udýchán:

„Nazdar. Dostal jsi můj dopis? Potřebujeme referát, mohl bys –“

Marcel chtěl již odmítnout, ale současně zahlédl bílé šaty a jemný, hezoučký profil a rty jako ovoce svěží, roztržitě se usmívající…

Rozveselen, šťasten, naplněn náhlou srdečností, přisvědčil ochotně:

„Ale ovšem! Buď bez starosti, nazdar!“

A už byl u Růženy.

Šla zavěšena v rámě svého muže, hezkého, elegantního, shovívavě se usmívajícího – patrně nové hře.

Marcel poprvé pocítil nepříjemné bodnutí; zdálo se mu, že tímto shovívavým úsměvem člověka staršího a vezdy střízlivého dívá se Řehák i na něho, řadě ho do jednoho tábora s autorkou dnešní hry. To bylo, u čerta, nepříjemné.

Pozdravili se poněkud obřadně, jako lidé, kteří se až dosud stýkali jen v pokoji a najednou uviděli se v místnosti nové, ve společnosti, kde všichni obřadně se pozdravují.

Marcel i to vycítil, ale radost, že našel Růženu, že byla tak svěže krásná, že měla své rozkošné, bílé, dívčí šaty, zaplašil pocit nepříjemný.

Srdce tlouklo mu tak hlasitě, že nemohl v první chvíli promluvit. Zpozoroval přitom, že Růžena vysunula ruku, jíž se s mužem vedla.

„Málem bychom byli propásli tak velikou událost,“ začal Řehák, mírně se usmívaje, „nebýt Růženčiny horlivosti –“ A nabízel jí přitom opět rámě mimovolným, dvorným gestem.

Nepřijala ho, upravujíc si záhyb na rukávě.

Nepříjemný pocit zmizel beze stopy.

„Nu, a co tomu říkáte –?“ pokračoval Řehák. „Je to slabé – viďte? Ale pěkně hrají –“

„Nevím, neposlouchal jsem,“ odpověděl Marcel, zachvívaje se rozkoší a nesnaže se zapřít bujnou svou veselost, „ale pozejtří… budu mít referát v ‚Moderním obzoru‘, přečtěte si jej.“

Řehák i Růžena se smáli.

„Ne, vážně. Teď právě mne žádal starý přítel, redaktor ‚Obzoru‘ – starému příteli nesnadno odepřít. Mohli byste mi laskavě povědět stručný obsah prvního jednání – neposlouchal jsem skutečně, co se mluvilo na jevišti, protože kolem mne vedly se hovory zajímavější. Dověděl jsem se, že je autorce pětatřicet let, že měla za svobodna dvě děti, dle jiné verze jen jedno, že je s mužem nešťastna, ale kusy jí píše on… a bije ji. Také děti prý musí chovat a krmit. Patrně sám i vaří. A jeden, zvláště informovaný, tvrdil dokonce se vší určitostí, že mívají v neděli k obědu husu, ačkoliv on má jen stovku měsíčně a ona –“

„Pardon…“

Řehák spatřil mezi promenujícími nějakého známého, jenž velmi živě ho pozdravoval, projevuje zřejmé přání s ním promluvit. Řehák omluvil se velmi zdvořile své ženě i Marcelovi a přidružil se k známému.

Marcel přešel na jeho místo po levici Růženině.

„Tys nešla na premiéru,“ řekl jí, přitlumiv hlas a lhostejně se usmívaje, jako by mluvil o věci lhostejné, „ty ses prostě nechtěla se mnou setkat dnes. Chtěla jsi se mi vyhnout. Byla by ses jinak už včera zmínila –“

Jeho slova vyčítala, úsměv lhal netečnost, ale hlas nebyl ani vyčítavý, ani netečný. Hlas chvěl se radostí a vášní.

„Pojďme do foyeru, prosím tě, Marceli,“ řekla znepokojena, „tady nás poslouchají –“

„A to tě nenapadlo, že se mi nevyhneš?? Že přijdu za tebou?“ šeptal, nedbaje úzkosti její.

„Je prý tu paní Pavlíková, slyšela jsem,“ pokoušela se hovořit o jiném, „chtěla bych s ní mluvit –“ a ohlížela se, jak by unikla.

Vysvobodilo ji zazvonění.

„V delší přestávce sejdu dolů sama, počkej tam na mne,“ vydechla odcházejíc.

Marcel vrátil se mezi ironiky a entuziasty do přízemí.

Protlačil se kupředu a vyhledal si Růženu v lóži.

Seděla tam, všecka bílá, a dívala se na něj. Oči její se rozhořely a rozplesaly známým světlem omámení a zapomnění. Dívala se velikýma, šťastnýma očima.

Zvonek podruhé se ozval, v hledišti se setmělo, ale ona stále se dívala omámenýma očima.

Pak se k ní nachýlil muž s nějakou otázkou.

Pokývla a obrátila se k jevišti.

Tam pronesli právě nějaký vtip, neobezřetně umístěný právě na počátku jednání. Zaslechli ho jen v prvních řadách. Ozval se smích, poprvé toho večera. Obecenstvo, kterému unikla vzácná ta věc, poptávalo se dychtivě: „Co to? Co řekli?“ – a čekalo na vtip nový.

Marcel, když se Růžena přestala na něho dívat, vzpomněl si, že by měl také trochu pozornosti věnovat hře, když slíbil, že o ní napíše úsudek. Že nadšený nebude, to už bylo jisto, ale proto přece bude záhodno trochu poslouchat.

Na scéně vedly se zas důkladné a dlouhé hovory, provázené v obecenstvu poznámkami: „děsná blbost“ – „není to špatné“ – „má talent“ a „velice silné“.

V přestávce po druhém dějství kolovala už po divadle věta referenta denního žurnálu: „Tohle ať mi nikdo neříká, že to psala ženská.“ – A mladík, který se byl autorce poklonit a ujišťoval ji, že její drama je „velice dobré“, řekl:

„Vždyť je to blbost, proč by ji byla ženská nemohla napsat?“

Marcel nevěřil, že Růžena přijde dolů, i vyšel, chtěje jít k ní.

Potkal ji na schodech.

Vrátili se a promenovali ve vestibulu, kde bylo málo lidí.

Proměnila se nějak.

Mluvila o hře, ale poohlížela se přitom na Marcela šťastně udivenýma očima, které překládaly slova její do řeči milenců, a Marcel odpovídal také překlady.

„Ne, mně se ta věc nelíbí; je to snad dobře a divadelně sepsáno, ale –“

„Odpusť, ale není to ani dobře a divadelně sepsáno.“

„Nu, ty jsi zlý, to je známo, ty máš příliš velké požadavky,“ teď už bylo patrno, že Růžena hovoří, jen aby hovořila.

„Ano, já jsem člověk velkých požadavků.“

„Jsem ráda, žes přišel.“

„Vědělas to?“

„Věděla.“

„Chtěl bych tě políbit. Kdy tě zas budu smět políbit?“

Podívala se na něho plnou září lásky.

Pootevřené rty se zřetelně třásly.

Opakoval žíznivě:

„Kdy… kdy…?“

Odpověděla, neslyšíc vlastních slov pro tlukot srdce:

„Ještě dnes.“

Odvrátila se; šli chvíli beze slova.

Za nimi ozval se smích známého hlasu.

Růžena se ohlédla.

Spatřila Marii Pavlíkovou, vyzývavě půvabnou v průsvitné blůze a upjaté sukni, ve společnosti dvou mladíků a mladé ženy s nabarvenými vlasy, také v průsvitné blůze, jenže ještě rafinovaněji odhalující mohutné poprsí i tučná záda, a v sukni ještě těsnější.

Všichni se smáli zajíkavým smíchem nějakému vtipu. Žena s barvenými vlasy nejhlasitěji.

Marie, předcházejíc Růženu, stiskla jí rámě nervózními prsty a řekla hlasem, plným divné, nepřirozené rozdychtěnosti:

„Drahá paní, jak se máte?“

Růžena podívala se na ni trochu udiveně, ale ne zcela vzpamatována. Rty její stále se třásly v opojivém úsměvu.

Obě ženy stanuly a pozorovaly se okamžik.

„Což…,“ promluvila Růžena, rozpomínajíc se na poslední své setkání s Marií, „už je dobře –?“

„Ano! Už je dobře! Tady –“ Marie přitiskla ruku Růženinu k svým prsům, „tady je dobře!“

Růžena nerozuměla.

„Smířili jste se?“ řekla roztržitě.

„Ne, mezi námi je konec. A proto – je tady dobře. Buďte zdráva –“

Pospíšila ke své společnosti, Růžena k Marcelovi.

„Ještě dnes,“ opakovaly oči jeho.

Po zazvonění vzala ho jemně za ruku a vedla.

Obecenstvo rychle vracelo se na svá sedadla. Chodby i schodiště byly brzo prázdny. Dveře rychle zapadaly, zaznělo několik spěšných kroků, kobercem tlumených, druhé zvonění…

Marcel s Růženou osaměli na setmělém schodišti mezi přízemkem a prvním balkonem.

Políbili se divoce a dlouze, beze slova.

Růžena vrátila se pak do lóže, Marcel zvolna sestupoval, ale do hlediště se nevrátil.

* * *

Druhý den přinesla mu služka od Řeháků lístek:

„Nepřicházej k nám dnes. Počkej, až ti zas napíšu. Bojím se po včerejšku s tebou se setkat.“

V první chvíli zdálo se mu lehkým uposlechnout ji, ležet doma a snít o včerejšku a o zítřku.

Ale když se blížila sedmá hodina večerní, poznal, že není možno zůstat doma – sám a sám – a nespatřit jí.

Šel k nim – a bylo zas jako vždycky. Rodinný večer, čaj, hovory o včerejší hře; a ona, to dobře viděl, byla ráda, že neposlechl.

Podléhali slastnému umdlévání, přijímali okamžiky, nemyslíce o zítřku.

Třetí den odpoledne dostal zas lístek. Byla při něm vstupenka do divadla. Růžena psala:

„Co bude dál? Nesnesu takový život. Musíš odjet z Prahy. Musíme se vzpamatovat. Dnes si o tom promluvíme. Je dnes zase premiéra – opery. Karel přinesl dva lístky, ale sám jít nemůže, má nějakou práci. Posílá vstupenku tobě. Osud, zdá se, počíná nám být přízniv. Je mi z toho k smrti úzko.“

Líbal její řádky, líbal zelenou vstupenku. Ano, osud, drahý osud! V jejich životě byl on vždycky podivuhodně zaměstnán.

Pět minut před sedmou hodinou setkal se s Růženou před divadlem. Byla v plášti a bílém šálu, i kabelku s kukátkem měla, ale do divadla, prohlásila, nepůjde.

„V půl desáté doprovodíš mne domů, teď pojďme kamkoliv.“

„Ale co řekneš doma, budou-li se tě ptát, jak se ti líbilo –? A kam máme jít?“

„Mně už je všechno lhostejno,“ řekla ledově, nepodobna krásné bytosti v bílých šatech, s třesoucími se ústy, která ho směle políbila předevčírem v divadle… na schodišti…

Vyšli rychle ze světla a ruchu před divadlem, sestoupili po schodech do Divadelní uličky a pak kolem vojtěšského kostela k nábřeží.

„Marceli,“ mluvila Růžena volně a sklíčeně, nepodobna, ach, nepodobna té, která ho líbala, „stalo se veliké neštěstí a nebude už, jako bývalo. Ty snad zapomeneš, ty si najdeš nové formy žalu i štěstí – máš lehčí srdce – ale já už se nevzpamatuju nikdy, to vím. Pro mne není epizod, není avantýr, jsou jen události, jest jen osud. Tys můj osud. Nikdy se nevzpamatuji. Můj život jako by byl u konce. Jsem utlučena, jako bych to nebyla já, jako by mi vše bylo jedno. – Ale mně nesmí být – vše jedno. Já se musím vzchopit – být zase já! A to jsem ti přišla říci.“

Při posledních slovech se vzrušila, udýchala, hledala pevný bod, nenacházela ho však, a ruce její, drobounké, těsně sevřené bílými rukavičkami, zděšeně tápaly po prsou a rvaly stuhy kabelky.

Byly tak ubohé, tak slabé ty ruce její… Marcelovi bylo jich líto a toužil je polaskat.

Neposlouchal jejích slov, jen těch zděšených ruček bylo mu líto, těm rozuměl.

„Co si přeješ, řekni, všecko pro tebe udělám –“ řekl pokorně.

„Ty víš?!“ zalkala zlomeným hlasem. „Odjeď z Prahy, opusť mne, to chci!“

Tvář jeho zkřivila se žalostným úsměvem, jako když na krutý žert chceme smíchem odpovědět, a smích vyzní vzlykem.

„Opustit tě… opustit?“

„A co tedy… co tedy chceš…?“

Domníval se, že bude zcela snadno odpovědět: Opusť Prahu – se mnou. Odjeďme z Prahy – spolu.

Ale její hrozný rozum! Její studené zásady! Její rozvážnost! Teď to vše viděl tak jasně… Bál se, že bude mluvit o muži a o dítěti, o počestnosti a věrnosti, ale ona mluvila jen o sobě – a to tak prostě a tak pyšně! Musím se vzpamatovat, být – zase já! A velká, prudká slova, která si chystal v odpověď, proměnila se v slovíčka, v žalostná, pokorná slovíčka, v poníženou prosbu o almužnu…

„Chci jen tě vidět, být blízko tebe, scházet se s tebou… někde o samotě… abych…“

Stud zadrhl mu hrdlo.

Ona usmála se znaveně:

„Ano, ano, bude to život –“

Šli po nábřeží k Smíchovu. Sty světel a světýlek třpytilo se večerní město, řeka se černala a leskla, hučela tajemné písně, hovořila mnohými hlasy, plynula těžkým proudem.

Růžena stanula, opřela se o zábradlí a tváří v tvář Marcelovi pokračovala týmž volným a bezzvučným hlasem, oči užasle rozevřeny, jako by viděla jasný obraz před sebou:

„Bude to život – – den po dni… stále ta lež a úzkost a hanba. A mně je lež tak protivná. Vždycky byla mi lež tak protivná. Ne že je to hřích, ale že je to tíseň, že je to komedie, ponížení, překážka v klidu. Já miluji klid, bezpečí, volnou duši, hrdé čelo.

A teď jsem spoutána. Žiji dvojím životem a oba jsou nesnesitelny. Nikdy jsem ještě nehrála komedii, Marceli, nikdy. A teď ji hraji – každým slovem, každou myšlenkou, každým krokem.

Už to, že žiji s ním v jednom domě, že pranic zevně se nezměnilo, že mluvíme spolu, jako by pranic se nebylo stalo, jako by nebylo stínu, jako by nebylo tebe. Tys pro něho stále ještě můj příbuzný a náš přítel, on neví, netuší, co se stalo! Marceli, myslíš na to všecko, vidíš to všecko? Stále a stále – jako já? Nebo jsi tak šťasten, že –“

„Vidím jen tebe, myslím jen na tebe,“ vpadl drsně a vzdorně, snášeje pohled její.

„A dítě! Moje dítě, Marceli! Bylo mi vším –“ hlas její nabyl žáru a síly, „netoužila jsem sice po něm – já vůbec málo se natoužila –, ale přišlo, a já poznala: teď už nejsi svobodná bytost, teď už nepatříš sobě, teď patříš této nové bytosti, ona má právo na všechny tvé síly, na celý tvůj život – povinností nebude mít nikdy, pouze práva – a povinnosti budeš mít vždy jen ty a práv žádných.

Nepatřím sobě, Marceli, jak bych mohla patřit tobě? Co chceš ode mne?“

„Ty mne odháníš… Ty se mne chceš zbavit? Chceš se vrátit k šťastnému a pohodlnému životu, k němu a k dítěti –“

„Řekla jsem něco takového? Nevím, možná. Nevím, co mluvím. Mám od rána horečku. Vrátit se –? Nedovedu si představit, že bych se dnes ještě mohla k nim vrátit. Ale kam půjdu? Ach, snad kdyby toho dítěte nebylo. – Vždyť je přec nemohu odkopnout!“

Opustili nábřeží, kde vzbuzovali pozornost, a uchýlili se do tišších ulic a uliček podskalských.

Růžena se zastavila a chytila se křečovitě ruky Marcelovy.

„Chtěla bych tě tolik milovat, aby mi bylo vše jedno – abych i dítě dovedla odkopnout –, ale já tě nemiluji tolik, ty se mi jen líbíš – nevím proč, nejsi snad ani hezký, ale líbí se mi tvé mládí, tvůj smích, tvé chyby, srdce tvé nevinné, slabé, tvé rty se mi líbí, chce se mi tvých polibků, ráda tě vidím, hrát bych si s tebou chtěla, hrát divoké a sladké hry – to všechno – ale nic víc – a to jsou jen chvíle, ty nevystačí, vidím bohužel i v opojení příliš jasně, ty nevystačí – pro život nevystačí –“

„Nechci život,“ zněla jeho divoká píseň v odpověď, „chci chvíle, chci tebe, chci to, nač mám právo –“

„Tvé právo je marná, ubohá představa, Marceli!“

„Ne, je síla, je moc, Růženo!“

Divoká píseň vítězila.

„Marná, ubohá představa,“ šeptala Růžena a líbala ho žíznivě a dlouze, ne šťastně už jako tehdy v divadle, jen žíznivě, jen zoufale.

„Jsem unavena, chtěla bych si sednout.“

„Chtěla bys někam? Do kavárny? Nebojíš se?“

„Kamkoli.“

Bylo už vše lhostejno.

Vyšli z uličky, vraceli se zas do Prahy.

Zavedl ji do malé, sousedské kavárny s podivným jménem a lacinou kávou.

Bylo tam plno a hlučno, takže Marcel s Růženou, usadivše se v rohu blíže vchodu, byli tu zcela osamělí. Jen při vstupu jejich podívali se někteří zvědavě na dámu v bílých krajkách a světlém plášti; jeden občan s rudou tváří a vratké chůze projevil touhu dámě se dvořit, ale byl odbyt a pak už si jich nikdo nevšímal.

Růžena se usmívala. Jako by všecka tíseň z ní byla spadla, jako by byla pochopila divokou píseň Marcelovu.

Porozhlédla se účastně kolem sebe.

Nebyla nikdy ještě v takové kavárně, neznala tohoto života.

Líbil se jí stůl stařečků penzistů, kteří tu seděli bez kabátů a hráli domino. Jeden pojídal veliké domácí buchty z novinového papíru.

U druhých stolů seděli lidé mladší, většinou studenti. Také studenti se jí líbili. Byla náhle všecka proměněna.

Marcel byl šíleně šťasten.

Začal i o budoucnosti uvažovat. Hle, co s ním učinila! Stane se z divocha ještě řádný člověk! Nikdy ještě neměl tak vážných myšlenek. Nikdy ještě nebyl tak šťasten a tak zamilován. Nikdy, nikdy, Růženo, nikdy. –

Tomu nevěřila, ale nebolelo ji to. Nežádala tolik. Minulost. – Ach, na tu smějí žárlit mladé dívky, které mají ještě celý život před sebou a které i celý život mohou své lásce dát.

Ona má jen na několik okamžiků právo. Pro ni není minulosti, není budoucnosti.

Chvíle prchaly s úžasnou rychlostí.

Stařečkové penzisté dohráli své domino, platili chvějícími se prsty, vstávali těžce, oblékali se zvolna, na krk uvazovali teplé, pestré šály.

Bylo půl deváté, jejich hodina.

Stůl studentský byl stále živější a nabitější diskusemi.

„Socialismus, dovolte,“ řečnil mladík s dlouhými vlasy a širokou vázankou, „socialismus není přece žádným privilegiem dělníků, to je – prostě – nový světový názor –“

Zdvihla se bouře odporu. Řinčela slova: „Otrava, hlíza na těle národním, petrolejníci, mezinárodní lůza…,“ ale vlasatý mladík vedl dále svou, že socialismus je nový názor světový a že si jej neprávem přisvojují dělníci.

Marcel se díval na Růženu, jak jí oči svítí zájmem, jak dychtivě poslouchá, jak se chtěla také zúčastnit debaty – a sám byl náhle stržen zájmem.

Růžena nemohla pochopit rozhořčení většiny studentů… vždyť vlasatý měl pravdu!

„Ale ty, to se rozumí,“ obrátila se k Marcelovi s úsměškem, jenž ho nebolel, „tys povznesen nad všechny tyto naivnosti. Ty máš své pohodlné, básnické gesto, svou nihilistickou grimasu…“

„A co ještě, co, má přísná kantorko?“ – ať jen mluví, ať mluví, co chce, ať mu řekne třeba největší urážky – od ní nic nebolí, všechno je sladké!

U jiného stolu rozbírali prestolnou řeč srbského krále Alexandra, který oznamoval poslancům, že bůh pravoslavný milostivě shlédl na jeho sňatek s paní Dragou a dopustil, aby otěhotněla… Ze Srbska přenesly se úvahy do jižní Afriky, a že asi v Londýně měli letos blbého silvestra. Jo, jo, před 100 lety Bonaparte, teď vnitřní nepokoje a rozklad. Irsko, Indie, Egypt, a teď ti Búrové – sakramentská situace – A královna Viktorie prý umírá… Však už je baba dost stará.

A zase vynikají hlasy studentů. Opustili politiku a stěžují si na úpadek zpěvních síní. Poezie tingltanglů? Proč ne? Není-li v Paříži profanací psát pro šantány – ale ovšem – Paříž! Kdežto u nás –

Půl desáté!

Konec divadelnímu představení, konec krásnému klamu…

Čas – jíti domů.

Růžena pobledla a pohasla.

Domů… Nedovedla si představit sebe ještě dnes doma.

Probouzela se ze sna příliš drahého a nesněného posud.

Opustili kavárnu. Vedl ji tichými ulicemi všecku zase mdlou a zasmušilou.

Ale vždyť toho všeho – nebylo třeba!

Proč přišlo toto pozdní štěstí? Proč? Vždyť nebylo třeba, nebylo třeba, nebylo třeba!

„Růženko, nebuď smutná. Jsi jako smrt bledá a chladná. Co se to zas s tebou děje? Což mne nemáš ráda?“

Mluvil o své strašné lásce a o nemožnosti rozluky.

„Pojď se mnou, pojď se mnou… takový život nelze přece snášet!“

Neporozuměla mu hned, domnívala se, že chce totéž, co ona jako jediné východisko vidí před sebou, a podívala se na něho zrakem plným světla.

„Ty bys chtěl – ty také –? Spolu –?“

„Ano, kamkoliv – vždyť se snad už nějak protlučeme, svět není zlý, znám různé jeho kouty, uchýlíme se tam, nikdo nás nebude znát; nebojíš-li se bídy se mnou – ale vždyť ty jsi statečná, tys hrdinka a já budu pracovat, já také umím pracovat, umím vydělávat peníze – mnoho peněz –“

Zbledla a vzdychla zklamáním.

Podívala se na něho skoro závistivě.

To šťastné dítě!

Nepromluvila už – a když se jí tázal, půjde-li s ním a kdy – hlesla:

„Dnes už o tom nemluvme. Už je pozdě. Zítra.“

„Stále odkládáš na zítřek – a stále vše zůstává při starém. Jak jen takový život můžeš přijímat? Ty, taková hrdá. Ale ty nechceš ani, aby jinak bylo. Ty se bojíš změny, jsi choulostivá, příliš miluješ svůj klid, svůj svatý rodinný klid a dobrou pověst –“

Stáli již u jejího domu.

Obrátila se k němu tváří rozzářenou jemným úsměvem, ale neusmívala se jeho slovům. Neposlouchala jich. Dívala se mu jen na rty, pozorně a oddaně.

„Můj bože, když si pomyslím –“ řekla vzdáleným hlasem, stále tak mile, divně se usmívajíc, „když si pomyslím, žes ty – ty všecko zavinil! Od počátku – vždycky tys to byl. Takový hoch, takové dítě!“

„Nerozumím ti dobře.“

„Nerozumíš mi dobře –“ opakovala velmi roztržitě a bloudila zrakem po jeho obličeji, zastavujíc se opět na rtech.

„Vím jen o jedné vině: že jsem nepřišel včas; že jsem zmeškal pravý okamžik. Že jsem přišel pozdě, pozdě!“

„Ale co myslíš?“ podivila se. „Kdy jsi měl přijít? Byl přece tak krásný ten osudný náš večer. Ne, Marceli, neklam se. A ničeho nelituj. Kdybys byl přišel včas –? Myslíš? Nebo kdybych byla dosud volna –? Ne, Marceli, to by té naší lásky nebylo! Necítíš to? Dovedeš si odmyslit jediný motiv, jediné slovo, jedinou chvíli –?“

„Ne, to ovšem nemohu. Cítím s tebou kouzlo našeho neštěstí – ale nemohu přesto nelitovat. Musím stále myslit na zlomyslnost osudu… Proč jsem tě nepochopil, když jsi mi psala, nebo proč jsem aspoň na tvou svatbu nepřijel…“

Chtěl říci ještě:

„Dokud aspoň toho dítěte nebylo…,“ ale ona ho přerušila:

„Nebylo by se bývalo pranic hnulo v srdci bratříčkově, jako se nehnulo po celá léta!“

„Dobře, dobře – ale já stále vidím tebe svobodnou, vidím dívčinu, která nenáležela nikomu a mohla, mohla mojí být!“

„Sbohem, Marceli, už je pozdě. Jdi.“

Ulicí šlo několik rozjařených mladíků, pozastavili se blíže nich a zavolali:

„Milování není láska! Milování není láska! Slečno! Pojďte s námi, slečno, nechte toho pána, pojďte s námi, krásná panno Juliano!“

Vzala ho za ruku a spěchala s ním několik kroků dále.

„Juliana – krásná panna –“ zazněl ještě popěvek, a mladíci zašli.

Marcel s Růženou zas se vrátili k domu.

Růžena podala mu ruku a opakovala:

„Sbohem, je pozdě.“

„A zítra?“

Pohlížela někam upřeně před sebe a její pohled měl záhadné světlo.

„Opakuji ti, Růženo, bez tebe žít nemohu, ve lži nechceš ani ty žít – co nám tedy zbývá!“

„Co zbývá, máš pravdu.“

Světlo planulo stále vášnivěji.

„Máš mne přece ráda –? Máš dosti síly?“

„Mám dosti síly!“

Zazvonila u domu a pak se ještě k němu obrátila.

Uviděl velké, velké oči, velké, velké světlo v tváři úplně bílé.

„Život je jen jednou krásný, Marceli? Jen jednou přijde štěstí –!“

Odpověděl divokým políbením.

Zapotácela se, přivřela oči, světlo uhaslo.

V domě zaharašily kroky, v zasklené půli vrat objevil se plamének.

„Sbohem.“

Vrata se otevřela. Růžena zmizela.

Marcel byl sám a sám a žízniv polibků, dychtiv tepla. Noc byla hrozně studená.

„Zítra, zítra,“ říkal si pro utěšení a třásl se nedočkavostí.

Ale nepředstavoval si změnu, nepředstavoval si odjezd, nemyslil na to, jak si život zařídí v cizině, jak si bude peníze vydělávat – – jen její tělo viděl ve svých loktech.

* * *

Růžena vystupovala po schodech krok za krokem.

V hlavě jí hučelo: Co teď? Kam? Domů –? Stála ve tmě přede dveřmi svého bytu a nemohla se odhodlat ke vstupu.

Jak snese pohled jeho, pohled člověka, jenž nic netuší?

Tak se poděsila představou tohoto pohledu, že se rozběhla zas po schodech dolů k bytu domovníkovu, odhodlána zazvonit a požádat, aby jí otevřel. Odvaha ji však opustila, sotva ze schodů seběhla.

Opřela se o zeď a chvíli hleděla široce rozevřenýma očima do tmy. Viděla tam stále ten pohled, viděla klidný, čestný obličej… ale venku, venku jsou opilí mužští a oslovují osamělé ženy, a k Marcelovi jít nemůže, Marcel bydlí se svým otcem a s tetou Marií… co by jí řekli?

A zas krok za krokem vystupovala.

Bylo vše marno. Nebylo vyhnutí. Musila vstoupit.

Odemkla si, snažíc se co nejméně hluku způsobit.

V síni bylo slabé světlo. Vycházelo sklem dveří z jídelny. Tam byli ještě vzhůru.

Přeplížila se k druhým, tmavým dveřím a chtěla vejít do ložnice. Chtěla se skrýt.

Ale osvětlené dveře se otevřely, v nich stál její muž.

Čekal na ni sám, četl. Matinka i děti už spaly.

Ulekl se žhavých skvrn na jejích tvářích a chorobného lesku očí.

„Není ti dobře?“

„Proč?“ šeptala, sbírajíc síly.

„Zdá se, že máš horečku –“

„Ano, horečku mám – trochu – už odpoledne – nebylo mi dobře, nastydla jsem se, ale to nic není,“ mluvila a divila se, jak přirozeně zněl její hlas, jak dobře dařila se jí lež.

Chtěl vzbudit služku, aby připravila čaj s citronem, obkladek.

Opřela se tomu, jen obkladek si sama dala a rychle se odstrojila a ulehla, tváříc se ospalou.

Neptal se jí už na nic, zhasl, bylo ticho.

Noc neměla konce.

Tisíc představ vířilo hlavou v pestrém zmatku.

Polibky Marcelovy kladly se horce na její udivené rty… stařečkové penzisté hráli domino a brumlali starými hlasy, student nějaký zpíval o krásné panně Julianě a o právu všech lidí, nejen dělníků, na… socialismus… nebo na štěstí, řekl? Ale to je nesmysl, dělníci chtějí jen vyšší mzdy a měli by je také mít, jenže to sem teď nepatří… Draga, burská válka, volby… a hned zas malá Anička ručkama třepala a muž hovořil pokojným, veselým hlasem –

– bílá ulice, Marcel se ptá, půjde-li s ním do světa – a neznámé město kdesi v Německu, neznámá ulice, dům, byt… ona s Marcelem tam žijí –

– osudný večer s písní Taťáninou – a večer v divadle kdysi – dávno: cizí pán se uklání, matinka představuje: pan Řehák. Ne její muž. Pan Řehák. A matinka žertuje o snivé Taťáně.

„Matinka.“ – – Něha dosud nepocítěná zaplavuje vlažnou rosou srdce Růženino. Macecha, to je zlé slovo. Ne, paní Kovářová nikdy macechou nebyla. A tatínek s ní nebyl nešťasten. To byly pošetilosti.

A současně i první její maminka zjevuje se, všecka bílá v tmě, a smutně hledí na nemocnou dcerušku. Ráda by jí pomohla. Ale jí už není pomoci –

– a zas šestnáctiletý Marcel – ne milenec její Marcel, ale nějaký hošík, jehož už není, s nímž už nikdy se nesetká – „Strýčku Jene, prosím tě, neplač. Strýčku Jene, život je krásný a bůh milosrdný –“

Ach, ten ztřeštěný, jakou to měl nešťastnou mánii zasahovat v lidské osudy – tak lehce, bezohledně zasahovat, jako by figurky postrkoval, jako by s loutkami si hrál.

Potřetí už on to jest, jenž určuje směr života. Takový nerozumný chlapec, takové dítě. A nic, nic si nevyčítá. Bezohledně figurky postrkuje.

Vždyť ani svého muže nebyla by poznala, kdyby se byl její otec podruhé neoženil. Byl přece Řehák přítel matinčin a byl to Marcel, který jí dal novou matinku. A tak jemu – jemu děkuje za všechny velké události svého života.

A tenkrát – když mu psala před svou svatbou: „Odpověz, urči cestu!“ – Ach, ano, tenkrát ještě byl čas.

Dovedla Marcelovi velmi rozumně odpovědět na jeho lítost, a hle, teď ji samu tatáž lítost drásala.

Tenkrát a tenkrát! Dokud ještě byl čas!

I jí zjevila se dívčina… svobodná a mladá, šťastná a svěží. –

Potom přemohla ji těžká únava, představy byly stále zmatenější a nemocnější, hlava se jí točila, i kolem ní vše se točilo, na okamžik pozbyla vědomí, a probudil ji křečovitý záchvěv celého těla. Leknutím hlasitě vzdychla nepřirozeným hlasem. Chvíli neměla ponětí, kde je a co se s ní děje. – Slyšela klidný dech spícího muže a slabounké dýchání dětské, ale nemohla si vzpomenout, kdo to dýchá. Tatínek? Maminka? Dech silnější zněl jako dech tatínkův. Pootočila hlavu a připadlo jí, že vidí otce.

Když se vzpamatovala a upomněla na vše, co se stalo i co bude, upokojila se ledovým klidem velikého odhodlání.

Usnula pak pokojněji.

„Špatně vypadáš, co je to, Růženko? Už z divadla přišla jsi jako v horečce. Pošleme pro doktora –“

„Má horečku, má. – Pošleme pro pana doktora, hned pošleme.“

Laskavé dlaně matinčiny kladou se chladivě na ubohé čelo Růženino.

Není to drahá láska její mrtvé maminky, ale Růžena zavírá oči a říká si:

„Maminko, maminko.“

Ale všichni, kdož jsou kolem ní, i mrtví, kteří se jí v noci zjevovali, jsou jí tak divně, cize vzdáleni.

A co to povídají o panu doktorovi? Pan doktor Kříž? Ten s dlouhým, šedým vousem, který předpisuje růžovou vonnou medicínu v lahvičce se štítkem a říká „malá slečinko“ –?

Ne, je den. Všichni jsou už vzhůru.

Pro doktora? Ne, ne; vždyť jí nic není. Nastydla – včera – cestou do divadla –

Poslední sílu dala do této poslední lži. Posnídala, vstala, oblékla se. Oklamala a upokojila jejich starostlivost. Nechali ji o samotě.

Vzdychla zhluboka; byl už nejvyšší čas, že odešli.

Poslední sílu dala do poslední lži.

Sotva osaměla, oblékla se spěšně, oblékla se tmavě a pečlivě a vyšla na ulici.

Mrazivý vzduch ji osvěžil. Zbyl jí jen bolestivý pocit v těle, ale hlava byla zase zdráva.

Dvě cesty jí zbývaly.

Jedna přímá, krásná, hrdá.

Druhá do věčné trýzně, do bědného života… ale života! S teplem a polibky, s mládím a polibky… do smutného, pozdního, krutého štěstí.

Brala se určitým směrem – jako omámena, jako hnána.

Cestou všeho si všímala se vznícenou, chorobnou pozorností.

Všechno bylo tak podivné. Tak ostře vynikalo.

Za ní šly dvě služky a povídaly si o taneční zábavě a o tanečnících.

„– a on mi řek: slečno, co na tom, už se nikdy neuvidíme – jen jednu hubičku – A já: právě proto, že se nikdy už neuvidíme! – Když vy jste takový rozkošný diblík, řek zas on – a já jsem se dala do smíchu –“

Růžena hned viděla celou scénu: nějaký nízký sál jako na venkově bývají, mnoho kouře, vír taneční – a mladík s nakrouceným knírem a básnickým nadáním povídá děvčeti s červenýma rukama a napálenými vlasy: „Rozkošný diblík – jen jednu hubičku –“

„Uvidí-li pak se přece ještě s tím mladíkem?“ rozjímá Růžena zcela vážně. „A možná, že už nikdy. Ona třeba příští neděli nebude mít vycházku –“

Před ní běžel kluk… sklouzl a upadl. Ulekla se. Neudělal si nic? Ne; vstal a běží dále. Ale koleno si jistě narazil. Bude mít červenou odřeninu na něm, takovou živou červenou odřeninu, jaké mívají děti, upadnou-li, na kolenou.

„Moje úcta –“ volá z dálky stříbrný hlásek mladé ženy, veselé krasavice; je to žena kolegy Řehákova, její muž je… ani příjemný, ani nepříjemný. O ní se povídá, že má milence. Povídá se to o všech hezkých i nehezkých vdaných ženách v Praze.

A Růžena je přesvědčena, že paní Petráčková nemá milence; přísahala by, že jsou to jen klepy, lidé rádi se pasou na skandálech, většina lidí nemohla by vůbec být živa bez klepu a bez radosti ze skandálů.

Protože je paní Petráčková hezká, veselá, koketní, protože se ráda baví – – ach, nebývá pravdou, co se jí podobá. Někdy žena vážná a chladná, nudná… „ledová panna“… spíše vzplane a podlehne.

A do tváře vstouplo jí horko a srdce zachvělo se rozkoší vzpomínky.

V divadle… na schodišti… krok tlumí rudý koberec, zapadají dveře, zní zvonek, zešeřilo se… dlouhý, krvavý polibek… zuby vrývají se do rtů…

„– a to já ho musím ze schodů snést –“

„Je slepý?“

„Slepý, hluchý, kolozubý, všechny ctnosti.“

„Chudák. Je už starý, viďte?“

„Na osmnáctý rok.“

„Ale, ale, to já myslila, že pes tolik nevydrží, to že kočka –“

Také Růžena se podivila, že pes tolik vydrží, a spěchala dál…

Došla k domu strýce Josefa Kováře.

Teta Marie přišla jí otevřít.

Ach, Růženo, to jsi ty… no, to je dost, že taky jednou… tak pojď dál, pojď –

Teta Marie přes rok již churavěla a nikam nechodila. Vlasy měla šedivé, pohled netečný, hlas bez odstínů.

Nenaříkala si; obstarávala s posluhovačkou malou domácnost bratrovu a v prázdných chvílích čítala noviny nebo sedávala bez hnutí, bez účasti, snad i bez pocitu života u okna a dívala se na ulici, pozorujíc život její, lidi, povozy, děti z blízké školy a do školy s povykem se hrnoucí.

Život přešel kolem ní, aniž jí zpozoroval.

Přešlo mládí bez velikých ztrát i bez zisku, ani šťastné, ani nešťastné, přiblížilo se stáří a míjelo podobně.

Růženě bývalo jí líto a představovala si takový život jako velikou poušť. Jenže – dodávala si – ona o tom neví. Ona má tichou krev – a člověk zvykne všemu.

Dnes však dívala se na vše jinak.

Dnes pochopila: Člověk zvykne, ano, ale kde je radost, kde je mládí a zlaté jeho paprsky? Člověk zvykne, ano, ale časem přece se zeptá: kde byla radost, proč nebylo mládí? Proč jen zvykání?

A tak všecko je zlé: i poušť, i štěstí.

Podivná povídka, Marceli. A tobě se líbí?

„Marcel není doma?“

„Není.“

Usedly v šerém a velmi teplém pokoji, zašlými časy smutně vonném.

Teta Marie vypravovala:

„S tím hochem je věčný kříž. Nedovede si nikdo představit, co už jsme s ním zkusili. Vždyť ty víš. A už se zdálo, že se umoudřil, že bude dělat dobrotu – ale poslední čas je jako divoch. Dnes ještě domů nepřišel – včera večer odešel, to zas u některého kamaráda přenocoval. To je kříž, to je kříž!“

Hovořilo se ještě chvíli, pak Růžena vstala, pozvala tetu, aby k nim přišla, sama slíbila, že také přijde, vyslechla pozdravy mužovi, matince, dětem, vzkázala též pozdravovat strýce a Marcela – a odešla.

Ulehčilo se jí. Utišila se.

Bylo rozhodnuto.

Teď už nepotkávala a neviděla nikoho, neslyšela hovory za sebou.

Cestou k Marcelovi nebyla ještě zcela rozhodnuta. Ještě se jí zdálo, že, zastihne-li ho doma samotna, přivine se k němu a řekne: pojďme spolu, pojďme kamkoliv –

Nebyl doma, ochabl truchlivý žár, bylo rozhodnuto.

Chtěla by tak silně milovat, aby vše jí bylo lhostejno, aby vše dovedla opustit, aby jen tu jedinou cestu viděla před sebou… aby rozběhla se po ní v divokém odhodlání –

Ale je tak unavena!

Vrátila se domů.

Z ložnice zaslechla veliký křik dětský a chlácholivý zpěv služky, která snažila se dítě překřičet.

„Ach ne,“ zasténala, svírajíc hlavu dlaněmi a prchala od křiku.

Uzavřela se v pokoji mužově, kam nebylo pranic slyšet.

Ne, ne! volala hrdá duše.

Tady žít –? V těchto místnostech? A s ním a s nimi?

Přijdou, promluví na ni – a jí vše bude trýzní nesnesitelnou.

Má je ráda? Neví. Přeje si něčeho? Marcela? Polibků?

Ne, odpověděla duše k smrti mdlá a znechucená rozpory.

A měla přece právo na klid.

V psacím stolku mužově uložena je krásná, drobná zbraň.

Vzala ji do ledové ruky.

Naposled uviděla veliké, trojdílné okno, šedou záclonu, skupinu listnatých květin, naposled zaslechla hukot života z ulice, vzdálený pokřik dětí.

Potom bylo úplné ticho.

VIII
Otázky a odpovědi

V Ž. 8. července 1911

Vážená slečno!

Pamatuji se na Vás velmi dobře a s radostí zodpovím Vaše otázky – pokud stačí mé vědomosti. Začnu popořádku.

Naše rodina, jak jste ji znávala, slečno, před deseti a jedenácti lety – se rozpadla. Nadobro. Několik měsíců po smrti mé nevlastní sestry Růženy jsme ještě bydleli pohromadě – ze zvyku i z praktických důvodů. Pak se má matka seznámila s vdovcem, který hledal peníze do obchodu. Co matka ve svých čtyřiceti letech hledala v tomto manželství, není mi známo. Sestra Růžena Řeháková prý se kdysi trápila, že náš otec nezachoval své první ženě věrnost až za hrob – já nejsem tak sentimentální. Ostatně bylo mi tenkrát sotva deset let a maminčina svatba – byla senzace. Dostala jsem nové šaty, byla hostina v Národním domě na Vinohradech, kávový dort a celé kopce zmrzliny – jakživa jsem se dřív ani potom tolik dobroty nenacpala – a nový tatínek byl hezčí a mladší než ten první, ani pleš ještě neměl. „Velkej fešák, to je marný,“ šeptaly si báby v kostele… Nevím, slečno, zajímají-li Vás tyto hlouposti – ale přála jste si, abych Vám toho napsala hodně moc a všecky podrobnosti. A já ráda píšu dopisy. Brzo po tom, co jsem dostala nového tatínka, byla jsem obdařena i novou nevlastní sestrou – či švagrovou, sama nevím, v jakém jsem s tou paní příbuzenském poměru, a je mi to konečně lhostejno, protože postrádám jakékoli příbuzenské citovosti. Toto manželství se – kupodivu – podnes drží pohromadě, a malá Anička Řeháková, kterou jste znala v peřince, chodí už do páté třídy a jistě bude studovat. Švagr Řehák je mým poručníkem. Manželství mé matky tak dlouho se neudrželo. Oč byl ten pán mladší a hezčí než můj otec, o to byl též méně zamilován, a když prospekuloval těch pár tisíc, které můj otec nahospodařil a matce odkázal – začali se hádat, on si namluvil jinou, to se rozumí, maminka se chtěla otrávit, ale neotrávila se… nakonec se moudře od sebe odstěhovali a maminka je zase vdovou, jako byla, jenže už nemá žádný kapitálek, aby brala úroky, ani penzi po prvním muži; kdyby byla s fešákem jen bydlela, mohla teď mít aspoň tu penzi, ale ne, to musily být oddavky a dvě auta a hostina v Národním domě a oznámení na tuhém papíře… Teď žije v Praze, má byt o dvou pokojích, sama spí v kuchyni a pokoje pronajímá venkovským slečnám, které se u ní učí hře na piano a uhlazeným způsobům a chodí do tanečních hodin… Já místo na gymnázium musila jsem jít na obchodní školu a teď jsem písařkou v advokátní kanceláři.

Tak se rozpadla tedy rodina, na kterou tak přátelsky vzpomínáte, slečno. Rodiny se vůbec rozpadávají – a rodinné idyly dokonávají. Co je toho příčinou? V minulém století se tohle vytýkalo Marxovi a komunistům: prý chtějí zničit rodinu a zavésti společenství žen. A vida: komunisté od svého programu upustili – rodina se přesto rozpadává. Manželství je na psu. U proletářů vinou poměrů a z diktátu zaměstnavatelů – u buržoazie proto, že společenství žen bylo u nich odjakživa zavedeno a společenství mužů se v tomto století rychle zavádí. Vy to jistě, slečno, vidíte ve všech těch velkých městech ciziny, kde šíříte slávu českého umění – a kdybyste se vrátila do Prahy, koukala byste se na matičku stověžatou, jak se činí, aby nebyla za Paříží, Vídní, Berlínem pozadu! Ba, člověk by to ani nevěřil – vždyť i v tom našem počestném, šosáckém maloměstě se kazí staré dobré mravy, a co se dřív dělo pod pokličkou, to se teď roztahuje na náměstí! U nás v Ž. například: Paní vrchní berní drží s panem auskultantem, scházejí se v bažantnici, a slečna doktorovic už byla dvakrát v Praze na operaci a pokaždé v tom byla s jiným! Kde jsou pranýře? Nebo aspoň jejich náhražky – mravní opovržení, jež by takové osoby udělalo „nemožnými“, že by pes od nich kůrky nevzal a že by se taková důra už nevdala? Dnes se vdá každá – má-li ovšem peníze. Já, to je jisté, se nevdám. Nechci ani. Že to říká každá? Ale já mám důvody. Promiňte – odbíhám příliš od Vašich otázek a Vy jste se mne neptala, chci-li se vdát, čili nic.

Paní Pavlíková a pan Jindřich? Pokud jsem ještě byla v Praze, chodívala k nám ta vznětlivá dušinka často, obyčejně s hysterickými nářky na osud, to jest na mužské v jejím případě. Maminka jí přizvukovala, to dušince dělalo dobře, já domlouvala, aby se na chlapy vykašlala – ale takové moudré rady ona nesnesla, jí se chtělo střídat zuřivou nenávist se slepou láskou. Láskou! Čemu se tak, Hospodine, neříká! Paní Pavlíková opustila nevěrného muže – jako by některý byl věrný – a „vrhla se do víru života“… také se v románech říká „do bahna velkoměsta“; to jest chodila s nějakou „pochybnou ženskou“ do varieté, hrůza, snad i do šantánu, to nevím, ale určitě vysedávala v kavárnách a nabyla tak interesantní špatné pověsti. „Bolest krvácejícího srdce“ se však nenechala přehlušit. Do kavárny chodíval denně také pan Jindřich. Jednou – vypravovala nám – ji doprovázel domů. Byl-li první máj – nebo dýchaly-li ulice poezií štědrovečerní – to nevím, ale ňáká poezie v tom byla.

„Je vám veselo?“ ptal se jí tiše. A díval se na ni vášnivě a hlas se mu chvěl. – „Ne,“ řekla, „ale na tom nezáleží…“ – „Proč se tedy smějete? A proč chodíte mezi ty kavárenské povaleče, což nevíte, jak o vás mluví?“ ptal se jí dále. Ona namítla: „A proč vy mezi ně chodíte? Máme asi oba důvod, proč se smějeme, když je nám do pláče, a proč se utíkáme k lidem, kterými pohrdáme. Je nám s nimi přece jen lépe než s těmi, které… milujeme.“ – Jak to dopadlo, uhodnete, ačkoli oni by se byli s Vámi do krve hádali, že to tak nedopadne. On se zamiloval do jejích hezkých, nevinných očí, do její opuštěnosti a do její milé, sladké hlouposti. To prý mužům dělá moc dobře – mohou-li imponovat něžným, připitomělým ženuškám. Ona – nu, byla mu vděčná. Nepoznala dosud jiného muže než toho svého, ten ji podváděl a fackoval – tenhle byl jako med. Pak se do něho také zamilovala, ta láska měla půvab hříchu, to ji podmanilo. Žijí-li spolu posud, nevím. Co jsem z Prahy, mám málo zpráv o starých známých. Psávala mi matka, teď se na mě zlobí. Dohazovala mi ženicha, dobrou partii, já jí odpověděla „ani vopovážit“, ona se urazila: neuctivá žábo, ty budeš jednou litovat, až bude pozdě. Možná; ale ještě není pozdě, a mohla bys mít, mámo, rozum, však ses sama napálila. Nemyslete, slečno, že nemám svou mámu ráda, mám, jenže se neumím mazlit. A protože jsem dost záhy – i bez zasažení komunistů – vypadla z rodinného hnízda a měla příležitost pozorovat tak mnohé nepodařené i zničené manželství – proto, jen proto jsem tak suchá a střízlivá patronka.

Nebývala jsem vždy taková. Dokud byla ještě rodinná idyla v květu, tenkrát, víte, když jste k nám chodívala a na našich dýcháncích zpívávala – mívali jsme přece „umělecký salon“ – – – tenkrát jsem byla zcela jiná. Svět byl malý mým snům, vesmír těsný pro mou obraznost a mé touhy. Tenkrát k nám chodíval i jeden mládenec – Vy se také, slečno, po něm ptáte – a ten mne celou pobláznil! „Láska kvete v každém věku,“ zpívá starý kníže v opeře, stejně oblíbené dnes jako za mého dětství. Já jsem velmi záhy chodila do divadla a mimo to čtla i zamilované romány, můj švagr nic přede mnou nezamykal – myslel, že stačí, když mě napomene, abych vyhledávala raději literaturu užitečnou. Ostatně možná i bez škodlivé četby bych se byla do bratrance Marcela zamilovala; že prý ho milovala každá, kterou chtěl i nechtěl. „Notorický svůdce žen“ se mu v Praze říkalo. Takový český „bel-ami“… Nevadí, ráda na něj vzpomínám. Líbily se mi jeho husté, nepěstěné pačesy, jeho bledost a hubenost, oči… ne, oči samy by byly nestačily, ale pohled, unylý a podmanivý – a pak, že byl vždycky vesel, i když byl smuten – zkrátka byl to báječný kluk, po mém soudu dětském jako po soudu mé sestry Růženy a jiných dam… Sliboval mi, že si pro mne přijde, až dorostu, budu-li jen hezká. Už asi nepřijde. Po smrti Růženině zmizel z Prahy; za nějaký čas se sice vrátil, ale k nám víc nechodil a neuslyšela jsem o něm od té doby, jako by se země pod ním byla propadla. I vzal ho čert a statistika – abych mluvila jeho stylem.

Končím, vážená slečno, své zprávy, a jsem s projevem úcty Vaše

Jarmila Kovářová

* * *

V Nizze, 12. července 1911

Milá slečno Jarmilko!

Děkuji Vám za laskavý a zajímavý Váš dopis. Deset let, která mne dělí od mého mládí a od Vás – uplynulo s krutou rychlostí, ale doufám, že se nepostavilo mezi nás jako neprostupná hradba. Růženku, Vaši nešťastnou sestru, měla jsem velmi ráda – byla jedinou mou přítelkyní. Vy jste docela jiný člověk. Vy jste šťastné, volné srdce, snad takové, o jakém nám na rozhraní dvou věků vypravovala paní Pádovská, má učitelka; – snad jste i víc: nová žena, jak o ní sní Selma Lagerlöfová a jakou u nás hledala studentská léta devadesátá… Bývalo i mojí touhou přiblížit se tomuto ideálu. Zastavila jsem se v půli cestě. Ale ta zpropadená „ženská otázka“, tolik ironizovaná šosáky stejně jako Marcely – ta mně pořád ještě leží na srdci a nedovedu se smát anglickým sufražetkám a jejich hnutí za volební právo žen. Obětovati svobodu, zdraví i život pro myšlenku, je vždy úctyhodné. Odsuzuje-li se neženské jednání sufražetek, jejich rvačky s policií, útok na ministerského předsedu Asquitha, zranění ministra Birrella – pak třeba uvážit, co tyto ženy dohnalo k demonstracím, jaké bezpráví, jaké ponižování a utrpení! A v jiných zemích není o mnoho lépe – jenže tam ženy ještě myslí, že tak bylo odjakživa a že se tedy nic nemůže změnit. A muži? Oběti a služby od žen dovedou bez rozpaků přijímat, ba i vyžadovat, ale že by ženy měly také nějaká práva, toho nechápou. I mnohý pokrokový muž je dnes ještě zajedno s apoštolem Pavlem: žena mlčiž ve shromáždění. Je to vlastně zbabělost. Muži se bojí kontroly a kritiky své činnosti. Proto také 40 let poctivé a neúnavné práce sufražetek, práce v mezích zákona, bylo světem ignorováno, a proto 4 léta „zuřivých“ bojů sufražetek jsou tak nenávistně odsuzována. Zajímalo by mne, milá Jarmilko – (dovolíte snad, abych Vás tak ze starého přátelství nazývala?) – co Vy o ženském hnutí soudíte a jak se u nás v Čechách projevuje? Za svého nedávného pobytu v Berlíně byla jsem na schůzi Svazu ženských spolků a zde byla přijata rezoluce, protestující proti názorům císaře Viléma, který nemá ponětí o cílech ženského hnutí. Německé ženy přísahaly, že při nejbližších volbách jejich vůle, která je vůlí celého národa, dojde svého splnění. Snad se Vám bude můj zájem o ženskou otázku zdát nepochopitelný; zpěvačka, řeknete si, a sufražetka – jak se to rýmuje? Ne, nerýmuje se to – ale pravdou je to přec. Víte, Jarmilko, k divadlu jsem se dostala jen proto, že mám hlas – ale vědomí, že jsem člověk jako muž, bylo ve mně vyvinuto už dřív a velmi silně. Ostatně – není vyloučeno, že opustím prkna, svět znamenající – a to velmi brzo… Zde v Nizze jsem na zotavenou a nechce se mi ještě vážně na budoucnost myslit, nepodepsala jsem však dosud žádný nový kontrakt. Lékař mi radí, abych si ještě aspoň rok odpočinula. Možná tedy, že na podzim si zajedu do vlasti. Proto také jsem se obrátila na Vás, mé děvčátko, s prosbou o informace. Jsem Vám za ně vděčna. Měla jsem sentimentální vzpomínku z mládí – Vy jste svou zprávou o panu Jindřichovi zbavila tuto vzpomínku ostnu výčitky. Mohu se klidně vrátit! Ale ať již se vrátím, čili nic – doufám, že si budeme dopisovati. Mám ráda mládí. Mám ráda svěží a bojovnou chuť k životu, které jsem sama vždy postrádala, i tehdy, když u nás se mnozí hrozili mé bezohlednosti, s jakou jsem dovedla přetrhat citové svazky… Ach, k tomu nebylo třeba takové síly!

Líbám Vás, Jarmilko, a nezapomeňte na svou starodávnou kamarádku

Zuzanku Urbanovou

* * *

Vážená slečno,

ptáte se mne, co soudím o ženské otázce. Pro mne vůbec není ženské otázky. Pro mne je pouze otázka sociální. Nebudete se mnou souhlasit. Pochopitelně. Nepoznala jste nikdy nedostatku, stýkáte se jen s umělci a lidmi bohatými, a ti z Vašich kolegů, kteří jsou také proletáři, ježto nemají na prodej nic než své umění – ti o své příslušnosti k proletariátu nevědí a ti svou bídu tají jako hanbu. Letos na jaře byla ve Vídni zajímavá anketa. Uvažovalo se, jak zabránit vzrůstu divadelního proletariátu. Srazily se třídní zájmy zrovna tak brutálně, jako v mzdových bojích dělnických, a to při jednání o paragraf 29 předlohy zákona, jenž obsahuje ustanovení o „černých listinách“. Herci žádali zákaz úmluv ředitelských na bojkot herců, kteří porušili smlouvu. Bylo poukázáno na příklad slavného Kainze, který musil vystupovat ve varieté, nechtěl-li se nechat umělecky zabít. Herci – které zajisté nikdo nebude podezřívat, že by byli nakaženi marxismem – stěžovali si trpce na vysavačství zprostředkovatelů míst a na přepjaté požadavky, kladené na herečky, co se týče toalet. Bylo přímo řečeno, že gáže divadelních umělkyň, zejména hereček (vyjma snad několika nejslavnějších), naprosto nestačí na toalety, a že tak herečky mají jen dvojí volbu: dluhy, nebo prostituci. I když se tomu prostituce neříká.

Chcete dále vědět, jak se tuží české feministky v boji proti maskulinistům. Nu, tuží se, o to nic. Ale ani ve své vlastní otázce nejsou ženy jednotny, i tady je zřejmé třídní rozpoltění. Velmi jasně se to projevilo vloni na mezinárodní konferenci sociálních demokratek v Kodani. Angličanky byly toho názoru, že stačí zatím dobytí volebního práva pro ženy majetné, tím prý se urychlí i dobytí práva pro všechny. To je po mém soudu měšťácká mazanost. Bylo také na té konferenci usneseno, aby 19. března ve všech zemích sociální demokracie manifestovala za politickou rovnoprávnost žen, ne že by to byl požadavek feministický, ale že to je část otázky sociální. Také už letos bylo v Čechách na 50 schůzí. V Praze připojil se k manifestaci i Výbor pro volební právo žen, který je pro společný postup, ale sociální demokratky prohlásily, že dělnické ženy stojí na stanovisku třídního boje a s ženami buržoazními se tedy nemohou nikdy sejít. Před 14 dny měla jsem dovolenou a zajela jsem si do Prahy na velkou manifestaci na Žofíně, kde projevů pro volební právo žen se zúčastnily všechny pokrokové strany, kromě sociální demokracie. Docela správně. V Plodinové burze rozehnali mladočeši volební schůzi proto, že na ní byly ženy, a národní dělníci dokonce volali četníky na sociální demokratky, na schůzi přítomné. Jak se tedy mají všichni najednou sejít? Já, slečno, nejsem v žádné politické straně, ale to musí uznat i odpůrce, že to byl poslanec soc. dem. – Pernerstorfer –, který podal návrh na politické spolčovací právo žen, přijatý sněmovnou. Nač zavírat očí před fakty?

Tady v Orlickém pohoří byla letos v zimě ukrutná bída. Vloni byla neúroda a tkalcovství přišlo na mizinu. V novinách se o tom moc nepsalo, snad že náhodou nikdo neumřel otravou po požívání šlichty jako před dvěma roky… Ale šlichtu lidé jedli. Vláda poslala 5000 masových konzerv a místodržitel 4000 korun. Je třeba k tomu poznámek?

Snad mi namítnete, vážená slečno, že jsem přece jen „socanka“. Ale kdybyste věděla, jak zlá je bída – musila byste se také ptát: A jiného východiska než almužna – není? – A na tuto otázku je už pak jen jediná odpověď…

Já jsem si tu otázku položila – a život kolem mne na ni denně odpovídá. Proto nejsem feministka. Proto – nejsem ani sociální demokratka.

Buďte zdráva, slečno, a přijedete-li do Prahy, navštivte moji matku, uděláte jí radost. Nejen proto, že jste jí byla vždy sympatická, ale i proto, že lidé deklasovaní touží po iluzi lepší minulosti. Dejte jí tu iluzi. A neoslovujte ji jménem jejího druhého manžela. Je šťastna, slyší-li svůj starý titul: paní radová… Její známí z lepších dob jí té radosti popřávají… Někomu stačí tak málo k štěstí!

Vaše Jarmila

IX
Mimo dobro i zlo

V zelené, hluboké samotě, blízko řeky, pod zalesněnou strání postavili bílý domek s červenou střechou, s okny, v drobné tabulky rozdělenými, se zelenými okenicemi a zasklenou verandou.

Nasázeli ovocných stromů, keřů bezových a jasmínových, záhony zpestřili všemi květy jara, léta i podzimu. Proti rozmarnému jásotu barev venku zmírnili vnitřek domku do střízlivé, a přece veselé prostoty. Zvolili přírodní barvy a rovné linie nábytku, klidné tóny látek, bílé záclonky i světlé stěny bez vzorků. Několik málo obrazů bylo v úzkých rámečcích, jako by jen čarami byly ohraničeny.

Čí byl tento hrdě prostý vkus? Kdo vtiskl vlídnou pohodu a úsměv duše těmto věcem pomíjejícím –?

Útlé stromky vyrůstaly, přinášely ovoce, poskytovaly stín a ukrývaly bílý domek ve své smavé zeleni.

Proč odešla ta, která tu měla žít v kruhu šťastné rodiny a v teple a světle mírného blahobytu, sama teplo i světlo blahodárné –?

Záhada, pane Řeháku? Ale vždyť není romantických záhad. Co to tedy bylo, co ji vyštvalo z života? Bylo na dně její duše něco chorého – a to ji zlomilo. Odešla. I dítě – i dítě opustila! Byla těžce chorá. Dítě nemohlo zůstat bez matky. Dostalo jinou. Úplně zdravou. Dostalo i sestřičku, žel, zemřela záhy na záškrt; dostalo pak náhradu: bratříčka. Život přišel do svých nejpravidelnějších kolejí, kde jen náraz zvenčí může způsobit nepříjemnost, smutek, bolest, nikdy však nás nepřekvapí romantická záhada.

* * *

V besídce, obrostlé fialovými květy glycinií, prostřeli k svačině. Uprostřed modře květovaného nádobí stála skleněná váza s růžemi. Nádobí se vesele smálo v záři zeleného světla besídky, vesele se smály květy a celá zahrada.

Na trávníku před besídkou, v plném slunci točila se holčička v červených šatech. Měla svátečně rozpuštěné a stuhou ozdobené vlásky a vesele se smála. Co si vymyslela: točila se tak prudce, až se jí sukničky nadouvaly, a pak rychle padala do trávy; sukničky – vrchní červená i obě spodní bílé – se kolem ní rozprostřely a holčička křičela unešeně:

„Koukejte, mák! Koukejte, mák!“

Uviděl to hlídač Cesar. Aha, pomyslil si, to si má malá paní chce se mnou hrát. To kvůli mně se točí a křičí! Hop! Hop! Dva mohutné a pružné skoky: tu jsem, lidské štěně, prosím, zadovádějme si! Hop! Hra je věc stejně vážná i stejně veselá, jako život – hop! Hra je zápas, život je zápas – hop, hop!

„Jdeš pryč,“ křičí v smíchu i zděšení mák – vždyť ten hromotluk Cesar mu pocuchá červené lístečky!

Ale na Cesara křičet „jdeš“ je tolik jako „pojď, s chutí do toho!“. Zápas je švanda, ale pravidla jeho vyžadují, abychom se tvářili co možná zuřivě.

„Cesar! Lehneš?“ ozval se velitelský hlásek a na scéně se zjevil chlapeček. Menší než červený mák, ale rozvážnější. Když se mu podařilo přilákat psa k sobě, obrátil se k děvčátku s touto řečí:

„Už bys mohla vědět, Ando, že Cesara jen rozdovádíš, když ho odháníš a přitom na něj křičíš. A vůbec si pamatuj, že se psy nejsou žádné hračky. Víš, že to tatínek zakázal.“

„Jó, jó, zakázal, mně ne,“ odmlouvala Anda.

„Abys ty se nehádala. Zrovna tobě to zakázal, protože se pořád s ním mazlíš, a já ne.“

„Jó ne, ty teprve!“

„Já ho drezíruju, to je něco jiného, ale ty se s ním mazlíš. A vůbec!“

„A vůbec“ – byl vždy nejsilnější argument chlapečkův. Co měla Anda proti tomuto svrchovanému vykřičníku postavit? Vůbec – ona ani neměla zlost, a tak se jen zasmála:

„Karlík mravokárce! Karlík mravokárce!“

A zatočila se znovu v slunci a Cesar skákal a štěkal hlubokým hlasem, tváře se přitom, jako by měl kdovíjakou zuřivou zlost!

A zatím – měl radost jako blázen, i Anda měla radost jako blázen, jen Karlík mravokárce – dělal vážného. Ale v duchu se také radoval.

Jakpak ne? Vždyť je dnes, lidičky, svaté Anny, všechny Anny mají svátek a Anda s nimi! Lidi, to je legrace na tom světě!

Svátek je vždycky velká legrace – dárky, sváteční jídla – a letos, panečku, dostala Anda první písemné blahopřání – jako lidé dospělí dostávají, a od koho, co myslíte? Od slavné divadelní zpěvačky z ciziny, kterou ani nezná, ale která znala ji, Andu, když ještě byla miminkem! Není to něco zvláštního?

A ta slavná zpěvačka dokonce slíbila, že k nim přijede na návštěvu! Určitě! Na druhý měsíc! Slečna Zuzana Urbanová… ale v cizině má jiné jméno; Anda je neumí ani pořádně vyslovit, no, to je jedno. Hlavní věc, že ta znamenitá osoba sestoupí z oblačných výšin, že přijede sem, mezi obyčejné lidi, a to jistě jen proto, aby uviděla Andu, kterou asi měla kdysi hrozně ráda…

Divadelní umělkyně! Anda byla už několikrát v divadle – tatínek to sice nerad vidí, ale maminka ho vždycky dovede uprosit, a pak – vždyť jsou to kusy pro děti, na které maminka vodí Andu. „Sedm havranů“… „Královna loutek“… A taková dáma, která vystupuje na jevišti, taková báječná bytost – namalovaná, v paruce, ve vystřižených šatech, samé náramky a kolié a prsteny – ta k nim přijede! K Andě přijede!

Anda je děsně rozčilena. Nemůže se dočkat. Až na druhý měsíc…

Uplynuly dlouhé týdny. Tentokrát prostřeli v saloně a dali sváteční nádobí, bílé, s růžovými kvítečky. Bude-li jen dost sváteční a nóbl pro tu slavnou slečnu?

Slavná slečna usedla na čestném místě. Ta byla hezká! Měla vlasy jako zlato… jako by to ani opravdové, obyčejné vlasy nebyly, ale divadelní paruka! A byla napudrovaná! A pudrovala se docela veřejně! Hned jak přijela, šla rovnou k zrcadlu v saloně a vyndala malou zlatou škatuličku a bambulku z peří a celý obličej si poprášila, nejvíc nos… veřejně… Ach, jak jsou zajímavé, ty dámy od divadla!

„Je nabílená jako mlynářka,“ pošeptal Karlík Andě a řehtal se, uličník, jako kůň! Anda trnula strachy, aby to slečna neslyšela!

Co bylo nejpodivnější, že slečna Zuzanka nebyla ani trochu pyšná. Byla báječná! Mluvila tak mile a laskavě, mazlila se zrovna, i Cesara pohladila a řekla mu: „Krasavče s lidskýma očima, možno ti důvěřovat?“ Ale copak Cesar, toho má každý rád. Ještě zvláštnější bylo, že ta slavná dáma z velkého světa i na služku Fany se usmála stejně roztomile jako na Cesara a že si všimla jejích dolíčků v obou tvářích! Řekla, že jsou „laškovné“… ta hloupá Fanka jistě ani neví, jaké vyznamenání ji potkalo, ona se jen zachechtala! A všechno dovedla ta slečna tak neobyčejně pojmenovat a všeho si všímala a divila se, čemu se nikdo nediví a – vůbec! Dovedla si také odmítavého Karlíka získat a nad jeho sbírkou motýlů byla celá u vytržení.

Bylo krásné odpoledne pozdního léta. Všichni si vyšli na procházku lesem. Tatínek a maminka chvílemi napomínali Andu, aby se mírnila, aby pořád slečnu nehladila po lokýtku, který růžově prosvítal bílou krajkou rukávu… Anda však to činila velmi nesměle a velmi způsobně… a slečna Zuzanka ji brala spravedlivě v ochranu a mazlila se vroucně: „Přejte nám, přejte nám, my jsme se neviděly deset let!“

Mluvilo se o divadle, o cizích městech a snad i o politice, Anda poslouchala zvědavě a čím méně rozuměla, tím více se bavila. Také o starých časech a starých známých se mluvilo, ale ne mnoho, a to bylo dobře, a pak – pak přišel večer, a ten byl nejbáječnější!

Přišel teplý, tichý večer a s ním lítost: slečna odjede… Ale ne, neodjela, dala se přemluvit a svolila u nich přenocovat! Anda upadla v nové rozčilení. Slečna Zuzanka bude u nich spát! Ach, kdyby tak Anda mohla si vedle její postele ulehnout na zemi! Anda tak ráda spí na zemi!

A zatímco maminka se služkou povlékaly peřiny v pokoji pro hosty – slečna Zuzanka vzala rozčilenou Andu za ruku a šla s ní do dětského pokoje. Osaměly spolu. Karlík byl v jídelně s tatínkem, musil mu ukázat početní a slohový úkol, tatínek i o prázdninách dával domácí úkoly… Anda odvedla své úkoly už ráno, aby se mohla věnovat jen svému štěstí. Osaměla s krásnou svou přítelkyní.

Zuzanka se rozhlédla po pokoji – a její velikánské oči se upřely na obrázky nad Andinou postýlkou. Na podobizny: pána, paní… a ještě jedné paní. Anda sledovala pohledy Zuzančiny. Přispěchala s vysvětlením:

„Tatínek, maminka… a moje maminka, ta – co umřela.“

Ach, Anička ví, že má nevlastní maminku? Že její matka zemřela? Ovšem, dětem se nemá lhát. Však měli v „Čase“ článek, že ani šidítka se nemají strkat nemluvňatům do řvoucích pusinek, protože matka nemá být první, jež dítě v životě ošidí…

„Znala jste mou vlastní maminku, slečno?“ hlesla tichá otázka.

„Ano, miláčku.“

„Vypadala takhle? Tatínek mi řekl, že tady vypadá starší… ale je to její poslední podobizna a má na ní moc hezký účes. Viďte, slečno? Vypadá dost moderní. Maminka byla prý moc hezká a hlavně… moc hodná. To říká každý, kdo ji znal.“

Zuzanka stála chvíli beze slova před obrázkem mladé ženy, skoro dívky… v bílých šatech, s vlasy prostě a volně kolem jasného čela zvlněnými. Pak, jako by cítila dětské oči na sebe upřené a čtla jejich myšlenky, promluvila:

„Ano, byla to krásná, vzácná bytost… ano.“

Bytost… Anda poslouchala dychtivě. Ne, jak ta slečna umí všecko jinak říci než… obyčejní lidé! Anda by se chtěla naučit tak jinak mluvit. Bytost…

„Máš, Aničko, ještě nějakou její podobiznu –?“ ptala se Zuzanka.

No, bože! Anda měla dokonce několik maminčiných podobizen! A už se hnala, aby je Zuzance ukázala… vtom však přišla druhá maminka – a Anda, aniž věděla proč, se zarazila a pro obrázky nešla. Vyměnila jen pohled s přítelkyní… Znamenal: Až zítra…

Zuzanka se zdržela v bílém domku celý týden.

V Praze bylo tak dusno a prázdno a koho by tam byla hledala? Její matka už nežila. U paní Kovářové vykonala zdvořilou návštěvu… V divadlech se teprve začínalo hrát, ale zatím jen samé lehčí zboží, frašky a staré opery. Sezona nebyla ještě v proudu. Zuzančini hostitelé byli tak vlídní. A žili společensky, zvali sousedy z druhých vil i známé z Prahy; parníkem bylo dobré spojení. Přicházeli k nim literáti, novináři, hudebníci.

Anda žila v krásném snu a jen jí bylo líto, že musela večer chodit spát, když nebyla ani trochu ospalá!

Ale jeden večer jí přece ještě Zuzanka věnovala – a to celý. Před svým odjezdem. To neměli žádné jiné hosty, zaplať pámbu, a Zuzanka si sedla k Andině postýlce a povídala jí pohádky, zas takové zvláštní, až se Anda červenala, protože to vlastně ani nebyly pohádky pro děti, vždyť v nich vystupovali i zamilovaní!

Aby se zavděčila i Karlíkovi, povídala Zuzanka také jakousi indiánskou povídku, ale Karlík naštěstí brzo usnul a tu Zuzanka ztišila svůj kouzelný hlas do nejsladšího šepotu a přiblížila se hebkými, voňavými ústy až k Andiným tvářím, velmi horkým:

„Spinkej, malé ptáče,
a měj krásný sen,
abys ráno vstalo,
až zas bude den!“

Byla to písnička a Zuzanka ji zpívala pouhým dechem. Andino srdéčko se zatřepetalo blahem i steskem… Konec! Poslední večer a zítra poslední den! Zuzanka odjede! Je to nutné, ano, Zuzanka bude si v Praze hledat byt a bude vyjednávat s řediteli o pohostinská vystupování na divadle a na koncertech. To je dobře. Ať jen vystupuje pořád v Praze, ať nejezdí už nikam pryč… Ale ještě jeden jediný den kdyby se chtěla u nich zdržet!

„A potom ještě a potom ještě,“ zasmála se tiše Zuzanka u samé tvářičky Andiny, „viď, mé dychtivé srdéčko?“

Ano, Zuzanka má pravdu… Což má touha někde meze?

Zuzanka vstala… chvíli hleděla soucitným zrakem na děvčátko a jeho žal – tak známý – tak stejně hodný úcty a pozornosti jako žal dospělého člověka…

Zapřemítala: čím tě, žale, zmírním?

A našla prostředek:

„Aničko, miláčku, tys mi jednou slíbila, že mi ukážeš podobizny své maminky… Máš je po ruce?“

Zájem smutné dušičky bude obrácen k jinému předmětu, žal se rozptýlí…

Hupky! Anda neměla daleko k obrázkům. V její vzorně uklizené skříni měly své stálé místo a byly v lakované krabici se zaskleným víkem.

Bylo jich šest. Při světle svíčky, jejíž plamének jemně se pohyboval rytmem večerního vánku, rozložila Anda své poklady na pokrývce a všecka červená rozkošným ostychem vykládala přítelkyni Zuzance, co dosud bylo jejím tajemstvím, co ani otci by si byla netroufala říci:

„Ony ty podobizny, víte, slečno, všecky mají své pojmenování. Jako by to bylo šest maminek, a ne jedna… Je to k smíchu, viďte…,“ děvčátko tonulo v rozpacích a hledalo výraz pro city a představy, které až dosud byly jeho hlubokým tajemstvím, „já jsem hloupá, já vím… a je to všecko tak divné…“

„Nejsi hloupá, dceruško… dceruško Růženino, ne, jen povídej!“

Tíseň spadla. Anda zjevila své tajemství:

„Já, než usnu, tak si vždycky vymýšlím všelijaké hlouposti, no, takové dětinskosti, já tomu říkám povídky, ale nejsou to povídky. Tak se podívejte, slečno; to jsou – ale nesmějte se mi, to jsou osoby mých povídek a já jim říkám: Maminka děťátko, maminka v čepečku, maminka, jak byla za družičku, maminka slečna, maminka nevěsta – a maminka – maminka.“

Tak. Už to bylo vysloveno. Zuzanka poslouchala tiše a vážně. Zeptá se i na povídky? Anda byla odhodlána, že i povídky poví!

Ale Zuzanka ji jen sladce a teple políbila na tváře i na holé ručky – a řekla:

„Už je pozdě… mohly bychom vzbudit Karlíka… Až jindy mi povíš své pohádky. Teď ulož obrázky a spinkej!“

Anda poslechla. Byla vlastně ráda. Její tajemství bylo přece jen příliš divné… těžko povídat povídky, které si jen potmě myslíme…

X
„Dny v září poslední…“

Posmívej se, jak chceš, vůním podzimu – jsou chvíle a jsou setkání, kdy se neubráníš elegii vzpomínky a „sentimentalitě bezejmenné“.

Bylo v druhé polovině měsíce září. Jak vhodná sezona!

Ve velkém sále společenského klubu „Slavie“ přednášel pan X. Y. „o tendenci v umění“. Polemizoval s estéty, kteří se bouří proti tendenčnosti v uměleckém díle, ale jen proti takové, která je v rozporu s jejich světovým názorem. Není děl netendenčních. Umělec nemyslí na to, aby dělal umění, ale aby svou vůli a svůj názor vsugeroval čtenáři či divákovi. Buďto to dovede, nebo nedovede. Buď vytvoří dílo, nebo provede prasečinu. Je Aischylův Prometheus nebo je Faust bez tendence? A jiná a jiná díla, nabitá bojovnou a útočnou vůlí, to jest tendencí: vyslovit názor básníkův – pomocí umění? Nejde o boj proti tendenci, ale o boj dvou tendencí – dvou jejich směrů, dvou světových názorů – – –

V řadách posluchačstva pohnula se jedna dáma a pošeptala svému sousedu:

„To je matení pojmů… hra se slovíčky…“

Soused pokrčil rameny. Neposlouchal… Vdechoval vůni levandulí… a barvy měsíce září.

Přednášející X. Y. trval na svém: Estéti se bouří jen proti nepohodlné tendenci. Jsou zastánci vládnoucího řádu společenského – a proto mají tak zježenou citlivost uměleckou tam, kde umělec proti tomuto řádu revoltuje. Díla s touto tendencí odsuzují šmahem – nerozlišují. Přednášející končil, odměněn potleskem svých přátel, a přátelé i odpůrci utvořili skupiny v druhých místnostech klubu.

V kuřáckém salonku sešla se protestující dáma se svým roztržitým sousedem.

Podal jí ohně a sám si zapálil.

„Co říkáte, milostivá, Praze? Jak na vás působí po tolika letech prožitých v cizině?“

Dáma se zasmála:

„Prosím vás, Marceli, nechte si především tu milostivou – a pak mi odpusťte odpověď na tuto otázku, tak urážlivě nucenou. Jste to vůbec vy, příteli tuláku –?“

„Jsme to my, Zuzanko –?“

„Ano – jste to vy, skutečně – z extrému do extrému; z pózy do pózy. Slyšela jsem, že se budete ženit…“

„Jak mě bude některá chtít – okamžitě! Definitivní už jsem a nárok na penzi mám také.“

Dáma zarecitovala:

„Dnes klidně člověk čítá Goetha
a po desáté chodí spat…“

Posadili se ke stolku pro dva, aby byli nerušeni; oba lákala stejná vůně. Ale Zuzanka Urbanová byla sama také lákadlem a neměla práva straniti se společnosti. Nenechali ji dlouho o samotě s tulákem. Obklopili ji: přátelé, ctitelé, planoucí dívenky, novináři, kritikové, umělci.

Odešla s nimi.

Marcel osaměl.

Díval se za slavnou ženou a viděl milenku přítelovu. Dobře že tu Jindřich není. Ta ničemnice je o deset let mladší, a ne starší! Uhranula by ho zas, to je jisté. Ať jen nelže, že na ni dávno přestal myslit. Nepřestal – ani tehdy, když žil s tou hysterkou, Pavlíkovou… A není divu! Ej, Zuzanko, ještěřice, kdybych už nebyl zříceninou – kdybych byl ještě Marcelem – stála bys, na mou duši, za vzplanutí! Za poslední vzplanutí…

„Nazdar, Marceli!“ – „Nazdar, Řeháku! Rukulíbám, paní Emmo…“

Příbuzní vyměnili povinné fráze, nic víc, než bylo nutné, aby bylo zachováno společenské dekorum.

Byli by se už zdvořile sobě poroučeli – ale přistoupil známý politik a nebylo možno vyhnout se malé debatě o baronu Gautschovi: jakým směrem chce vládnout, má-li pro české věci větší porozumění než jeho předchůdci a bude-li podzimní zasedání říšské rady pro další vývoj vnitřní politiky rakouské rozhodující, že by nový ministerský předseda mohl provésti tak zásadní obrat v politice českoněmecké, jaký zahájil volební reformou v celé politice rakouské – nu, tak náladového optimismu je schopen jen mladočeský vůdce! Marcel roztržitě přisvědčoval a pátral po Zuzance. Zmizela mu na chvíli… a zas se objevila. V průvodu dvou novinářů. Hovořili vzrušeně. Marcel se poroučel příbuzným a politikovi. Přiblížil se zase k Zuzance. Co ji to tak rozčililo?

„Víte, co se děje ve Vídni? Protidrahotní tábory skončily tam krvavými srážkami lidu s policií… V Ottakringu stavěli barikády… okolí radnice bylo demolováno! Jeden dělník byl zabit, mnoho těžce zraněno…“

Vídeň… Vídeň? Město valčíků a šramlovské sentimentality se bouří –? Marcel nechtěl věřit sluchu. Nepoznával – své Vídně.

Jeden z novinářů, mladočech, se rozhorlil:

„Dílo sociálních demokratů! Ovoce pobuřování!“

Druhý, realista, odporoval. Což je třeba pobuřovat tam, kde přes noc zmizí tuberkulózní kráva, určená k zničení –? A co nepokoje v Německu, barikády ve Francii, bouře v Belgii, prohlášení generální stávky ve Španělsku? To všechno že se děje na povel sociálních demokratů?

Novinář stál na svém: štvavou agitaci a demonstraci nutno zatratit, proti drahotě máme zbraně zákonné a cesty parlamentární.

„A konzervy a 4000 korun,“ řekla Zuzanka pobouřeně, vzpomínajíc na dopis z Orlických hor…

Marcel podíval se na ni tázavě. Ona se nemohla ubránit úsměvu, přes vážnost rozhovoru. „Báječný kluk… nepěstěné pačesy… notorický svůdce…,“ vynořil se jí obrázek z dopisu a měřila si Marcela. Byl to on –?

Oba novináři postřehli, že překážejí, a odstoupili. Zuzanka byla zas na chvíli ve společnosti svůdce. Jeho tmavé vlasy byly posud husté, ale už krátce přistřižené a pečlivě uhlazené. Měl čistý límec, měl i manžety a vypadal – až na malé nedostatky – skoro bezvadně; podle vkusu Zuzančina.

„Vás také zajímá politika, Zuzanko?“ ptal se jí udiveně.

„Ba i ženská otázka,“ smála se, ale nepodařilo se jí vyprovokovat jeho zlomyslnost. Ten se změnil! Nepochybovala už ani dost málo, že se co nejdřív i ožení. Snad by na tom nebylo nic divného, kdyby se jí nevtírala představa tváře… jeho tváře – smrtelně bledé, s očima šílenýma hrůzou, ústy zkroucenými bolestí a zoufalstvím… Ale to bylo před více než deseti lety! To je dlouhá doba!

Bylo deset hodin, když se klubové místnosti vyprázdnily. Zuzanka odcházela s Marcelem. Natahovala si dlouhé bílé rukavice. Na levé ruce měla až k lokti navléknutý rukávník, řasnatý plášť bez rukávů halil jí ramena. Škoda. Měla dráždivě zakulacená ramena, která se rýsovala pod napjatým hedvábím kimonového střihu… a plášť je teď zahalil. Škoda. Doprovodil ji k autu; kdyby ho byla vyzvala, aby si k ní přisedl, a zavezla k sobě na čaj nebo na černou kávu, nebyl by se zdráhal. Ale ona se s ním vlídně rozloučila a pozvala ho na budoucí týden; přijímá v úterý…

Na shledanou…

Slabé zaplanutí uhaslo, jakmile zapadla dvířka auta za krásnými rameny. Marcel se přikrčil v chladu podzimní noci a spěchal do svého mládeneckého příbytku, stejně chladného; ale byla v něm postel a Marcel už dovedl chodit před půlnocí spát…

Za deset let člověk mnohému se naučí, mnohému odvykne; v třiceti letech, žijeme-li v této nudné době a v šosácké Praze, nemáme už nepokojné krve let dvaceti.

Tenkrát…!

Tenkrát, když mu vzkázali onu zprávu, stejně krutou jako neuvěřitelnou, tenkrát, když přihnal se k nim a uviděl ji, svou pannu ledovou, bez života, ji, kterou si umínil probuditi k závratnému štěstí – tenkrát nevěřil, že by ještě mohl jen hodinu žíti! Její ruce, které viděl ještě v noci bezradně tápat a trhat stuhy kabelky, ležely uklidněné na věky podle těla, na věky ustydlého; teď už by je marně líbal a zahříval; obalila se ledem věčnosti, aby ji nikdy, nikdy nemohl rozehřát, aby nikdy, nikdy nemohla mu dáti – štěstí…

Proč se vlastně také nezastřelil? Proč jen ona měla sílu sáhnout k drobné, studené zbrani –?

Tak se ptal v prvních dnech; potom celé týdny pil, aby se nemusil ptáti. Potom se vrátil k Blance, dobráčkovi. Ulehčilo se mu; ale měli tak málo peněz, a dny plynuly šedivě a bezúčelně. Blanka dlouho stonala po umělém potratu – – a konečně se rozešli, ona se vdala a on se vrátil do Prahy; přítel Jindřich mu to poradil a také místo mu našel.

Najíti místo, kde vysedíme šest hodin denně u všelijakých „kusů“, abychom na prvního brali svých sto dvacet korun rakouské měny, a jednou i penzi… to je sice hnus a nuda, ostuda a šosáctví, ale takový je život, tak a nejinak musí končit každý, kdo si s pačesy i motýlí křídla přistřihne…

A abychom docela nezahynuli v kancelářském prachu a chladu mládeneckých pokojů, jsou tu teplé, zakouřené azyly, jakési „salony odmítnutých“, kam zapadáme odpoledne a kam se vracíme i večer, kde se řeší problémy ironickými glosami a kde duchaplný pošklebek oslňuje naše žáky a nástupce; nadává se zuřivě na nekonečné polemiky „Moderní revue“ s „Lumírem“ a „Lumíra“ s „Novinou“, ale pámbu chraň, abychom jediný řádek přeskočili –! Polemizující sami třeba nechápou, „jak by nás kdo mohl čísti“… ale zbytečně si dělají starosti… co by si pražská bohéma počala, nebýti literárních štvanic, celé odpoledne až do večera „při vodě v dusných kavárnách“?

Večer, je-li po prvním, jde se na večeři k uzenáři nebo zůstaneme dlužni ještě jedno kafe. A potom utichá zájem o literaturu i o politiku – a místnosti ještě teplejší, azyly ještě zakouřenější přijmou nás pod své vlídné střechy.

Šantán. Nástupce staropražských zpěváčků; už má taky na kahánku, ale je tu ještě. Vystoupí „pěvkyně písní“. Zpívá dlouhou, slušnou píseň o ztraceném štěstí. Po potlesku přidá ještě jednu slušnou píseň s námětem vlasteneckým. Následuje komik, dělá Pepíka. Veřejný posluha. Kristina a Anča Rakovy, dámské dueto. Bratři Hartmanové, slavná dvojčata. Kuplet o fešných důstojnících přednáší Tonča Jahodova; je proslavena politickou anekdotou, škoda že se neví, kdo byl její původce: pošlete Tonču do Vídně a hleďte ji doporučit císaři; snad by to české věci více prospělo než česká politika. A Tonču vystřídá stařičký Kohn s černou parukou, s židovskými vtipy a s improvizacemi na obecenstvo. Hlavní atrakcí programu je však beze sporu „výstřední šansoneta“. Má nejhlubší dekoltáž, je nejtlustší a nejvíc vyhazuje nohy, až je vidět podvazky a krajky u kalhotek!

Po šantánu se zpravidla nechce ještě nikomu domů, jde se do vinárny a potom ze stupně k stupni, do Kaizrovky mezi hodné holky, k „Staré paní“ nebo k „Modré nudli“ na držkovou polívku…

Ráno je hlava jako střep, v ústech mazlavé hořko, v kapse ani vindry…

„Král pražských holek“, tak kdysi nazývali Marcela jeho přátelé; tak si dnes nadává, pln mravního opovržení – ale nic naplat: jednou za měsíc, za dva… ještě ho přepadává pokušení mladosti; tehdy na jednu nebo dvě noci je zase starým Marcelem; ale recidivy opakují se stále řidčeji, období solidního způsobu života jsou stále trvalejší a delší. Až se Marcel ožení, přestane vůbec flámovat!

* * *

A což Zuzanka?

Jak působilo deset let slávy a úspěchů na skromnou kdysi, vesele obětavou Zuzanku?

Její přátelé jí nepoznávali. Nezpyšněla – ale přece to nebyla ona. Vystoupila v Praze několikrát pohostinsky – a pak překvapila celou společnost svým odhodláním: vzdá se umělecké dráhy; snad si zařídí hudební školu… snad překvapí veřejnost ještě jiným činem…

Zuzanka byla v prvních dnech svého návratu Prahou zklamána. Město, které milovala ve vzpomínkách pro jeho krásu a pro jeho minulost, ale které jí v mládí bylo těsné a maloměstské, zklamalo ji proto, že už – nechtělo být maloměstské! Zklamalo ji, že za deset let vyrostlo, že se zbavilo starých zákoutí – dřevařského a plaveckého Podskalí, špinavé páté čtvrti, končin předměstských – a že přesto nedovedlo být ještě velkým městem. Co platno, že se tu otvíraly salony politické i literární – – když domácí paní těch salonů, přišla-li k nim návštěva dopoledne, vítaly ji v zástěře –?

Ale brzo se Zuzanka i s touto Prahou smířila. Hůř bylo, hledala-li smíření se svým povoláním. Opera svými strnulými formami se jí dávno zprotivila; v cizině nebylo z ní východiska – ale doma, doufala, najde cestu – k činohře. Její němčina stačila pro hudbu, pro činohru ne. Zuzanka toužila po tom, státi se herečkou. Podaří se jí to ve vlasti, není-li to možné v cizině –?

Zuzanka vyrostla v starém podskalském domě a hrávala si v kůlně mezi dřívím. Sama a sama; tehdy byla nejšťastnější.

Vyrovnané dříví tvořilo kulisy, prázdný dvůr bylo hlediště. Tam sedělo nadšené obecenstvo a volalo: „Sláva, sláva Zuzance!“ A ona v sukničce a v zástěrce, s holýma, tenkýma ručičkama, hrála divadlo. Mluvila nesouvislá, vznešená slova silným šepotem, dělala zamilované oči, hluboké poklony a objímala svého milence. Ale partnera neměla, i objímala – sebe.

Tenké, holé ručky křížila pod bradou a kladla si je kolem krku. A těšila se, jak bude hrát opravdovské divadlo, až vyroste, jak bude mít skutečného milence. Ne v životě, jen na divadle.

„To nebude ještě dlouho!“ vzdychávala. „Toho se ani nedočkám!“

Dočkala se.

Vyrostla, hrála skutečné divadlo, v hledišti měla nadšené obecenstvo, na jevišti objímali ji partneři, v životě milenci. Dostalo se jí všech rolí, po kterých prahla. Neměla soupeřky v divadle. – Řetězem úspěchů a štěstí byl život její v cizině.

Když rozešla se s Jindřichem a odjela, angažována k velkému divadlu slovanskému, oddychla si z plna srdce. Tížilo ji doma veliké množství lásky, teď byla v chladné cizině, mezi cizími lidmi, zbavena pohledů bolestných, nesměle vyčítavých, žádostivých; neměl tu nikdo práva na její oddanost. Volna byla. Ani vzpomínání ji nevyrušovalo, nebylo času na ně, učení cizí řeči a studie rolí všecku ji zaujaly. Za dva měsíce musela se všemu naučit.

Láska a obdiv lidí i obecenstva našly ji ovšem i zde. Byli to však cizí lidé, naštěstí. A ona bez lásky a obdivu ani nemohla býti. Jen když od ní nic nechtěli a neměli na ni práva, o to tu hlavně šlo!

U slovanského divadla, kde Zuzanka začínala svou kariéru, byla mladá herečka. Hubená, churavá dívka s podivuhodnýma, hladovýma očima. Nebylo možno posoudit, je-li dobrou, či jen prostřední herečkou. Vláčela se někdy scénou bez života a odříkávala naučená slova naučenými akcenty a provázela je mimikou, holou mimikou. Jindy zase překvapila. Jako by nebyla to ona. Slova nebyla naučena, byla hovořena duší, tělem, a dovedla bolet a dovedla i tolik, že divák odmyslil si kulisy a oponu a viděl bolest, štěstí, život.

Řemeslnost herectví to je – myslívala si Zuzanka, která jí nedovoluje být „dobrou herečkou“. Kristina neuměla výkon cvičit a nacvičit, aby nikdy neselhal. Dovedla jen ve chvíli sváteční vytvořit krásné dílo. Dovedla někdy na zkoušce, co nedokázala potom při představení. Podařilo-li se jí na zkoušce dostoupit vrcholu – nedovedla potom na komando opakovat. Dílo bylo již jednou stvořeno, bylo hotovo – podruhé je stvořit nedovedla. Z vrcholu možno jen sestupovat, je-li nutno dále jít. Setrvat na vrcholu může jen předmět, dílo výtvarné a slovo napsané – nikdy slovo, které bylo živým hlasem promluveno, nikoli gesto. To bylo Kristinino herecké krédo.

Kristina byla první člověk, který po nešťastné Růženě oslnil Zuzanku a vzrušil pokojnou její duši.

Viděla ji poprvé hrát Marii v Sudermannově „Domově“. V malé úložce ubožáčka, hodné, nepatrné dívky, postavené do hry jen aby skvěleji „odrážela se“ hrdinka, dojímala svou smutnou, bledou tváří, svýma nesmírnýma, hladovýma očima a dětinským odříkáváním slovíček.

Kritiky pak psaly, že slečna Kristina Z. byla něžnou, ale trochu příliš skromnou Marií, a rozepsaly se zato tím nadšeněji o Magdě slečny X. Y.; malý ubožáček dal jí příležitost skvěle se „odrážeti“.

Zuzanka viděla víc a hlouběji.

Šla podruhé se na ni podívat. Byl to jeden ze šťastnějších jejích večerů. Hráli Čechovovu Čejku. Kristina hrála Ninu. Nebyli by jí dali tak velkou roli, ale herečka, která ji dostala původně, ochuravěla, v kuse měl vystoupit host a Kristina sama prosila, aby jí úlohu svěřili, že ji má nastudovanou.

Byla rychle jediná hlavní zkouška; Kristina naznačila, že bude hrát dobře. Všichni, kdož byli na zkoušce, byli překvapeni. Ovšem, upozorňovali na to, ono, ale obavy před pokažením úlohy nebylo.

Večer měla úspěch. Ne pronikavý, ale slušný. Obecenstvo zvyklo si již dívat se na ni jako na herečku, která neoslňuje; ani krásou, ani bravurními, sólovými výkony. Bylo shovívavé. Říkalo: „Kdyby neměla ten nešťastný hlas,“ – hlas Kristinin byl trochu drsný, skoro mužský –, „kdyby byla trochu větší… kdyby měla víc temperamentu…,“ a podobně. To nebylo ještě odsouzení. To bylo dokonce nedopověděné uznání.

Onoho večera říkali dokonce mnozí, že má vlastně temperament, škoda že ho málokdy projevuje.

Zuzanka třásla se celý večer úžasem. Kristininy oči byly tak krásné, že nic nevadila nepatrnost jejího zjevu.

Byla prostým, naivním děvčetem v prvním aktu, rostla v ženu velikým omámením a bolestmi svého života a naposled přišla ona sama, Kristina, kterou nazývali Ninou, srdce rozdrásané, mladost odkvetlá, žena umučená, která se přiblížila největšímu štěstí a teď se potácí v blouznění, zakleta v čejku; měla okamžiky šedivé malátnosti, mluvila hlasem, plným těžkých slz a umírání… a do této šedivé mdloby zazněl náhle šílený výkřik:

„– jak strašné vědět, že hrajete špatně!“

V tomto výkřiku, v tom hlase cizím, bolestí prosáklém, drsném – byla všecka hrůza jejího života a tragédie umělkyně.

Zuzanka šla po představení k ní do šatny.

Přede dveřmi však nerozhodně stanula.

Bála se, že ji raní nešetrným, nemotorným slovem a že sama raněna bude odkouzlením. Že spatří herečku, která se natírá vazelínou, aby smyla líčidla, a je unavena a mluví všedním hlasem všední slova.

Již chtěla odejít, vtom Kristina vyšla.

Nebyla v posledním aktu vůbec nalíčena. Odcházela v plášti, který měla na sobě na jevišti, a dívala se plachým, teskným svým pohledem ubohé čejky.

Zuzanka se jí poklonila, ale neřekla jí ani slova. Navštívila ji druhý den. O hře její nemluvila. Kristina jistě jí však rozuměla.

Rozvinulo se divné, mlčenlivé přátelství. Láska dvou žen a umělkyň. Ze života Kristinina nezvěděla Zuzanka nikdy víc než několik všedních fakt, která byla známa všem v divadle.

Po roce opustila Kristina slovanské divadlo a odjela do Německa.

Když se loučila se Zuzankou, řekla jí:

„Chraň se, Zuzanko, všeho pohodlí v životě, chceš-li to někam dopracovat. Jako moru chraň se – štěstí. Neplač, že se musíme rozejít. V bolesti našeho rozloučení je úrodná vláha pro naši budoucnost. Víš, co ti přeju? Aby tě potkalo jednou veliké neštěstí. Jen veliké neštěstí učiní velikým člověka i umělce.“

Zuzanka zas osaměla. Ne na dlouho. Přítelkyni vystřídal přítel.

Herec, který vystupoval v Čejce pohostinsky v roli Trigorina, byl angažován. Byl mladý, svěží, věřící umělec-pracovník. Oddaně, vroucně a pevně věřil v budoucnost, tiše a radostně pracoval, učil se, tvořil.

S Kristinou studovali mnoho rolí; nejen ty, které jim bylo hrát, ale i ty, které nehráli, které pouze milovali; studovali Shakespeara, Ibsena, Čechova. Zuzanka bývala k těmto studiím zvána, a když Kristina opustila divadlo, navštěvoval mladý herec Zuzanku a hrával s ní. Zastupovala mu partnerku; četla svou roli, často však stržena byla i ke hře.

Ach, to bylo něco jiného než zpívat v opeře – tvářit se živým člověkem s utrpením i radostmi a být strojem, který vyluzuje nastudované árie.

Stávalo se jí trýzní zpívat v nejmilejších operách.

Doma, ano, zpívala ráda. Ale na jevišti připadala si směšnou a směšným jí byl každý nepatrný detail operních staveb. Viděla náhle celou nepřirozenost útvaru. S rozkoší čítala Tolstého jedovaté zesměšnění divadelnictví.

„Proč jste šla k opeře?“ zeptal se jí jednou mladý herec.

Bylo to po představení – (zas hráli „Čejku“) – tehdy už Kristina byla u nového divadla a Ninu hrála první milovnice, krasavice a špatná herečka.

Zuzanka trpěla při této hře hrozně; „tak ne, tak ne,“ chtělo se jí stále upozorňovat, „to je prázdný zvuk, to je divadelní vzdech, to je vypočtený, ošumělý úsměv.“

A hrála v duchu sama Ninu, hrála jinak než kdysi Kristina, hrála však i jinak než herečka virtuoska na jevišti.

Byla tak rozrušena touto svojí hrou v nitru, že se jí zdálo, že by snad zemřela nebo zešílela, kdyby v této úloze měla vystoupit – a přec po tom i toužila.

„A tak se má hrát,“ řekla si. „Zdraví, život ať padnou, vše jedno. Tak se má tvořit. Tak vysoko má být umění. Tak hodno každé oběti.“

Všecku bledou a v horečce zastal ji mladý herec, když k ní po představení přišel.

Hráli pak spolu konec třetího aktu, setkání Trigorina s Ninou, jeho i její omámení. Hráli i svoji scénu, svoje omámení. Ta scéna byla jejich vyznáním. Od onoho večera byli milenci.

Byli milenci… ale především umělci.

On ji učil hrát. Upozorňoval ji na operní gesta a říkal, že i v opeře můžeme se snažit o gesto herecké, umělecké. Věřila mu; byla učenlivou, chápavou žačkou.

Někdy si myslívali: Jsme opravdu milenci?

Nestali jsme se jimi jen vinou oné scény, již jsme hráli i žili jedním dechem, jediným uchvácením?

Vyznal jí radostně a hrdě, že je první jeho láskou, první vášní.

Kristina byla jeho kamarádem. Kristina nebyla schopna lásky k muži. Ani on nebyl do ní zamilován. Měl své umění. Nepotřeboval ženy…

Teď se setkal se svým osudem. Nehledal a našel ženu. Musil ji najít, nemohli se nesetkat.

Jak starou připadala si Zuzanka proti němu se svým střízlivým uvažováním, proč se sešli a byli-li by se sešli, kdyby…

Ach, on byl tak mlád, tak svěží, tak silný. A nemiloval posud… Vždyť to bylo tklivé k slzám. Nemiloval – nelíbal. Byla by mu konečně odpustila, kdyby byl líbal… bez lásky, ale on ani této minulosti neměl. Byl celý, celý její. A jí se neptal na nic, byl dobrý, něžný, šíleně okouzlený.

Věděl, že měla v Čechách milence, že si s ním ještě dopisovala, nevyčítal jí pranic. Bylo to tak divné. Jindřich stále ji mučil podezříváním a jízlivými poznámkami o ženách. Skoro si přála, aby i on žárlil… aby se aspoň na něco zeptal. Ne. Pro něho byla jen přítomnost a budoucnost.

Zuzanka vzdávala se v podivné malátnosti tomuto mladému, jarému, nesmírnému citu. Byla to i její první láska. Přicházely sice udivené otázky: a bude stále tak dobře, budeme stále tak opojeni? Nedovedla si představit tuto věčnost, ale ani změny si představit nedovedla a také si jí nepřála.

Někdy vzpomněla si na slova, kterými se s ní Kristina loučila. Věřila v ně. Ta slova měla zvuk osudové jistoty. Neděsila; splnění jejich byla pouze prostou nutností jako smrt.

Zuzanka byla mladá a zdravá, smrt daleko, nepředstavitelná – nebylo se čeho děsit.

Divné, němé to štěstí trvalo půl roku. Jen půl roku.

On zemřel. Onemocněl zápalem plic – snad hloupé, všední nastuzení zavinilo nemoc – a zemřel.

Zuzance zbyla otázka: To je to veliké neštěstí –? Přišlo už, aby mne povýšilo? Povýší mne?

Vydali jí její dopisy, které našli v jeho stolku, a s nimi jeho deník.

V jeho stránkách byla všecka jeho jasná, zdravá, poctivá duše umělce, který v umění svém nevidí nic veselého, zábavného, ne divadlo, šminkování, legrace v zákulisí a v kavárnách, opíjení a rozpustilé kousky, a druhý den s těžkou hlavou a zkaženým žaludkem mrzuté dření, memorování rolí a gest, kterému se říká studování – – nic takového.

V jeho deníku největšími písmeny, nejvroucnějším citem vryta byla slova jeho života a zákon umění: Kázeň.

Na poslední stránce objevila se žena…

Byla tam tato naivní slova:

„Zuzanko, lásko, živote! Byl jsem sám a věřil jsem v krásu. Teď mám tebe, má víra žije, krása živá vešla ke mně, abych nejen věřil, ale byl i přesvědčen. Mé štěstí jest i mou bolestí. K té však nikdy se ti nepřiznám. Chtěl bych, Zuzanko, abys byla jen mojí, abys opustila divadlo, kde patříš očím všech, ale nikdy nebudu toho od tebe žádat. Snad sama jednou to učiníš, budeš-li mne mít tak ráda jako já tebe.“

Ano, Zuzanka to chtěla učinit… Proč mlčel? Toužila, aby vyslovil, že si ji přeje mít všecku jen pro sebe. Vždyť cítila sama, že žena herečka patří obecenstvu mnohem víc než muž herec.

Ale on mlčel, mlčel. Milovala ho po jeho smrti ještě víc než zaživa… proto, že dovedl mlčet, že byl tak šetrný, že dovedl ctít její osud, že neodvážil se žebronit. Zuzanka nemilovala muže smutné, trpící, žebrající. Nemilovala sebe nade vše, proto nebylo jí třeba ješitné radosti a utrpení mužova.

Brzo po smrti milencově dostala se k divadlům německým a začala být slavnou. Neměla už přítelkyň ani milenců. Měla jen vlivného a bohatého přítele; nastřádala si moudře tolik peněz, kolik bylo možno; zpěvačka má více možností; její úbory jsou divadelní, její role – nejsou „hadrové“ a nic ji nestojí…

Vrátila se do vlasti a do rodného města.

Ach, milý, starý dome! Kůlno s dřívím, která představuješ scénu, obecenstvo a milence, kterých není, které si jen v touze své vymýšlíme, kteří neubližují láskou a věrností! To tam, to tam všechno milé, vysněné!

Ale což – dostalo se jí skutečně všeho, po čem prahla?

Nepřicházely touhy nové?

Proč jsem šla k opeře? ptala se udiveně, jako kdysi milenec se jí ptal. Proč není herečkou, když všecka její bytost jí jest? – když i její život je hrou?

Je možno ještě omyl napravit? Jest; ale je nejvyšší čas, neboť léta prchají.

Léta prchají… je však v naší moci prodloužit mládí až na nejzazší mez – a pak rázem komedii ukončit.

* * *

A Zuzanka přehodila těžký hedvábný šátek s dlouhými třásněmi přes klavír, přestala hrát i zpívat – a studovala Roxanu.

Dny v září poslední – ó, jak jsou plny krásy!
Můj smutek úsměv má. Čím uráží ho máj,
zas jeseň zkolébá jej v mírnou tklivou báj…

Klášterní ticho… na zemi spadané listí – „benátské plavé zlato“ – a Roxana, černě oděná a nestárnoucí sklání se nad svým vyšíváním. Je mrtev krásný milenec. Přichází Cyrano…

Zvonek. Listonoš. Psaní od Jana Jindřicha. Kdo je Jan Jindřich? Kristian, Cyrano –?

Ani jeden, ani druhý. Zapomenutá epizoda z chudého mládí…

A proč on si vzpomněl? Což se dávno neutěšil –? A vzpomněl by si, kdyby nebyl Zuzanku uviděl v lesku její slávy a bohatství –?

Ale co na tom! Proč si kazit hezkou chvíli střízlivými úvahami? Ano, Jeníku, ano, jen přijď…

Dny v září poslední…

Ale vždyť raný podzim může být veselejší než máj. Má tolik barev, tolik ovoce!

XI
Hra s řetízkem

Do řady salonů, jimiž začala Praha se hlásit o své čestné místo mezi městy světovými, přibyl salon slečny Urbanové. Od hladkých stěn, uměleckých sbírek, samovaru a moderní hudby až k podání ruky – všechno mělo u ní svůj ráz, odlišný od rázu domácího. Bylo jí to některými kruhy vytýkáno, ale více bylo obdivovatelů a nejvíc napodobitelů.

Do salonu slečny Urbanové přicházela zlatá pražská mládež, umělečtí adepti i vysloužilci, scházeli se tu političtí odpůrci, staří známí i noví přátelé.

Jindřich přicházel s Marcelem a Marcel se nevyhýbal debatám s Řehákem. Byli si stejně cizí jako před deseti lety – ale nikdo ze společnosti toho nepozoroval.

Protože slušnost žádala, aby se hosté zvali vzájemně, scházela se jich většina v určité dny také u Řeháků. Děti se směly na chvíli, pěkně ustrojeny a s čistě umytýma rukama, hostům ukázat; byli-li přítomni profesoři nebo učitelky, musela se Anda i Karlík podrobit malému výslechu, což i dětem nejlépe vychovaným je protivné a odsuzují to mezi sebou jako velkou beztaktnost čili blbost. Malá násobilka, velká násobilka, kdy se píše tvrdé y po bé – jak se jmenovaly dcery Krokovy – děsně protivné. Ale – pst! – před tatínkem se takhle nesmí mluvit!

Anda měla ze všech hostů nejradši Zuzanku, Karlík Marcela. Anda se strýce Marcela zpočátku styděla, potom i do něj se zamilovala – ale to se rozumí, Zuzanka byla nejbáječnější!

Jednou ve středu, kdy měla Anda prázdno a neměla ani piano, ani cvičení v Sokole, přišla k nim Zuzanka, a že nebyl nikdo doma, věnovala se zcela Andě. To bylo štěstí!

Mazlily se, povídaly si, ale nic vážného, samé zábavnosti a nakonec si Zuzanka vzpomněla na Andin slib: Povídky. Anda jí v létě slíbila, hned, jak se poznaly, že jí poví povídky o maminčiných obrázcích… Ach, ano…! Anda se žhavě zarděla radostí i studem. Chvilku se zdráhala a kroutila v blažených rozpacích – ale pak přinesla své obrázky. A sotva je rozložila po stole – zadrnčel zvonek… a bylo slyšet z předsíně známý hlas…

„Strýček Marcel!“ vykřikla Anda vesele. Opustila Zuzanku a hnala se do předsíně. Nedovolila, aby Marcel odešel. Ujistila ho, že tatínek a maminka přijdou brzo a že to nic nedělá, i když nepřijdou, protože je tu slečna Zuzanka! Přitáhla ho přes jeho zdráhání do salonu.

Usedli všichni tři ke stolu.

Podíval se na podobizny, na stole rozložené… na Zuzanku… na Andu. Byl zmaten.

„Je jí podobna, viďte –?“ pronesla Zuzanka divným hlasem.

Marcel mlčel.

„Kdo?“ ptala se Anda zvědavě. „Já mamince? Tys znal maminku, strýčku Marceli? A pamatuješ se na ni –? Je to tak dávno, co umřela, chudinka. Ani nestonala, ranila ji mrtvice. To prý není nic hrozného, když raní mrtvice. To nic nebolí.“

Anda měla mnoho otázek, ale ještě více sdělení.

Byla náhle všecka změněna. Strýc Marcel – cítila nejasně – rád se posmívá… Dívá se na ni – to je jisté – jako na malou, hloupou holku. To ji uráželo. Od nikoho to tak neuráželo jako od něho, toho chytrého a veselého a roztomilého Marcela… A proto si pevně umínila, že se bude před ním chovat docela nenuceně, jako velká osoba! Nebude se upejpat, just ne! Překvapí ho, oslní, získá!

A mluvila a mluvila… Shodila násilím všechen ostych ze sebe. Když si ji Marcel k sobě přitáhl, sedla si mu na klín, a když ji Zuzanka vybídla, aby začala povídat své pohádky – pohodila odvážně hlavou: ano, poví, všecko poví – ať Marcel se diví, jaká je ta malá, hloupá holka vlastně chytrá – a zvláštní!

Celé své hluboké, úzkostně chráněné tajemství – vysypala teď hazardně na stůl i s obrázky… aby imponovala svému milému strýčkovi!

Všechno na sebe pověděla, rudá jako vlčí mák: Přiznala se, že než usne, vymýšlí celé romány! Ty romány mají osoby i místo děje vymyšleny, bývají někdy velmi dlouhé, třeba celý měsíc po večerech trvají, někdy zase je povídka zcela krátká, ale tak hezká, že si ji Anda přemyšluje (to bylo její slovo) každý večer znovu. Rozumí se, i podobu osobám svým sama dává, ale to dle skutečnosti; vidí-li nějaký hezký obrázek, pozná-li hezkou dámu nebo pána, hned si je vezme do svých povídek. Některou hezkou osobu přenáší také z povídky do povídky; tak například herečka, kterou viděla jako Královnu loutek v Národním divadle, no, ta se jí tolik líbila, že vystupuje v každé její povídce. A potom slečna Urbanová… tu se Anda přece zarazila. Na okamžik nevěděla kudy kam palčivými rozpaky. Marcel i Zuzanka tak pozorně poslouchali… a jen maloučko se usmívali; neposmívali, jen usmívali… No co, tajemství už je venku! Ano, i slečna Urbanová, Zuzanka, Zuzanička – vystupuje v Andiných románech!

„A co já –?“ ptal se Marcel.

„Ty, strýčku? Tys osoba ze skutečnosti, ta se nehodí do vymyšlovaných událostí.“

„A copak já –“ zasmála se Zuzanka, „já nejsem osoba ze skutečnosti?“

Anda se zarazila a Marcel jí rychle přispěl ku pomoci:

„Ovšem že ne, slečno Zuzanko. Vy jste dáma od divadla a dámy od divadla nejsou osoby ze skutečnosti.“

Na mou duši! Jak ten Marcel je chytrý! Že on si také večer před spaním vymyšluje romány, když těm věcem tak rozumí –?

„Ale teď nám vypravuj,“ řekla Zuzanka velmi vážně, „povídky o mamince…“

Anda, zcela už osmělena, poslechla a vypravovala. Klekla si na pohovku, opřela se lokty o stůl a brala do ruky podobiznu za podobiznou: Maminku v peřince… v čepečku… jak byla za družičku… slečnu… nevěstu… maminku s děťátkem. Dívala se na ně při svém výkladu a pak je vždy položila před své posluchače.

Povídka o té v peřince zněla:

„Oni ji ráno pěkně vykoupali ve vaničce, houbou a pěnovým mýdlem omyli – pěnové mýdlo plave na vodě a nerozpustí se – a ona plácala ručičkama a pískala radostí. Potom ji oblékli do čistého prádla a zavinuli do peřiny, svázali povijanem, už nemohla ručičkama třepat, už byly v peřině. Šli na procházku do parku. Tam se dala do pláče. Chtěla preclíky, které prodávala bába preclikářka. Neuměla ale ještě říci ‚preclík‘, tak jí nerozuměli a preclík jí nekoupili. Plakala pak celou cestu domů a jedna paní řekla: ‚To je hanba, takové hezké děvčátko!‘ A v parku byla také služka s malým chlapečkem, ten už nebyl miminko, ten si hrál s obručí a také se smál malé Růžence, jak pláče –“

Tuto povídku vypravovala Anda velmi rychle a hned si ji posoudila, omlouvajíc se:

„To nic není, to je jen taková dětská historka. Ale počkejte dál.“

Ukázala na obrázek děvčátka asi šestiletého, kterému sama nejvíc byla podobna:

„Růženka dostala nový růžový čepeček a všecky děti ve škole jí ho záviděly. Ona si pyšně vykračovala a dívala se cestou do všech výkladních skříní; viděla se v nich jako v zrcadle. Vzpomněla si, jak se jí jednou v parku smál chlapeček s obručí, že pláče a že jí to nesluší. Nevěděla, jestli se jí to zdálo, nebo jestli se to opravdu stalo, protože to bylo moc dávno, ale přála si, aby ten chlapeček ji uviděl, jak jí sluší růžový čepeček –“

„Vida, to už není tak dětinská historka. Kdopak asi byl ten chlapeček?“ vyzvídal Marcel.

„Počkej, počkej,“ zaprosila Anda v úzkosti, aby jí neuhodl konec románku.

„Teď přijde maminka, jak byla za družičku.

To byla svatba, ženich a nevěsta seděli vedle sebe a naproti nim mládenci a družičky. To Růženčina nevlastní maminka se vdávala. Měla atlasové bílé šaty, závoj až na zem, věneček –“

Marcel byl tak unesen povídkami Andinými, že při tomto líčení zvolal živě:

„Ale jak to všechno víš –?“

Představa tety Anny… hruštičky… v bílých šatech, v závoji a s věnečkem – byla groteskní.

„Já to nevím, já jsem si to vymyslila!“ prohlásila Anda. „Jen to vím, že maminka měla nevlastní maminku, ale hodnou, jako já, a že byla na její svatbě. Sama mi to ta paní – moje nevlastní babička – povídala. Ona k nám někdy, ale málokdy, chodívá…“

„Nu, dobře, povídej dál.“

Anda povídala.

„Všichni byli tak veselí. Jedli samé pečeně a omeletky a cukroví a zmrzlinu a pili víno, děti ne, děti pily malinovou šťávu.

Růženka měla bleděmodré šaty a napálené vlasy a ve vlasech kopretiny. Byla moc krásná. Byla ze všech družiček nejkrásnější.“

Anda držela přitom podobiznu matčinu v obou rukách a dívala se na ni s velikou láskou, popisujíc podrobně její úbor, vlasy, květiny, jak to viděla na obraze.

O mamince slečně – slečně v zimním úboru s balonovými rukávy a v klobouku divně posazeném na starodávném účesu – vyprávěla, jak se slečna učila šít šaty a vařit, jak chodila do plesů a všichni s ní chtěli tančit –

„A co chlapeček s obručí? Ten už asi byl také velký!“ vyzvídal zase Marcel.

„Počkej, počkej,“ bránila si Anda své tajemství. „Nevyrušuj!“

Nyní přišla maminka nevěsta.

A vyšlo najevo i tajemství.

Vyšlo najevo, že chlapeček, který si tenkrát v parku s obručí hrál a plačícímu miminku se posmíval, byl – Andin tatínek; že se s ním maminka seznámila po letech v divadle, a protože byla tak krásná a hodná a protože byl tatínek také hezký a hodný – proto se vzali a žili šťastně a měli malou holčičku a ta se jmenovala Anda…

„A tady je poslední povídka. O mamince-mamince. Vidíte? To mimino, co drží na ruce – to jsem já. A povídka se může opakovat…“

„Jaká jsi ty spisovatelka,“ řekl Marcel roztržitě v teskném zasnění a bylo mu přiznati se, že dávno už nepůsobilo na něj žádné literární dílo tak mocně jako povídánky malé Andy, dcerušky jeho mrtvé milenky…

I Zuzanka byla dojata.

Opakovala otázku, kterou dala Marcelovi při jeho vstupu:

„Je jí podobna, viďte, Marceli?“

Tentokrát odpověděl, sbíraje klid a rozvahu:

„Ano, trochu… ale více… svému otci.“

Zuzanka přitáhla k sobě dívčinku, šťastnou a pyšnou zájmem, lichocením a mazlením – samými bonbonky, kterých jí rodiče nedávali, aby se nezkazila…

Zuzanka ji k sobě teple přitiskla a políbila ji na hlavu, ovinutou tenkým věnečkem z copánků. Odporovala Marcelovi:

„Velmi málo je podobna svému otci. Má její něhu a její hluboký pohled. Žije si po svém, utajeně, a zjeví své tajemství jen tomu, kdo má pro ně ozvučnou desku… Nebyla taková i ona… její matka?“

Marcel nevěděl, co říci, ale Anda se chytila dychtivě jediného slova: Tajemství. Jaké tajemství? Kdo má nějaké tajemství? Měla je maminka?

Ne, ne, ujistila ji Zuzanka – a přestala mluvit o Růženě. Bylo to nebezpečné – její dcerka byla příliš zvídavá a bystrá!

Když se paní Řeháková s Karlíkem vrátila domů, byla překvapena rozpálenými tvářičkami Andinými. Sáhla jí starostlivě na hlavu: co je tomu dítěti? Nemá horečku? Ne, Anda neměla horečku. Měla jen radost z návštěvy krásné přítelkyně a roztomilého strýčka – lidí z jiného světa, než byl svět její rodiny…

Roztomilý strýček omluvil se paní Emmě, že vpadl do její domácnosti – přišel vlastně k jejímu manželovi… na žádost tetičky Anny… Tetička mu psala. Má dceru na venkově a chtěla by ji mít doma… Snad by Řehák, jako její poručník a jako muž, který má mnoho konexí… mohl pro Jarmilku najít nějaké místo v Praze. Marcel nerad někoho obtěžuje – ale nemohl dobře tetičce tuto službu odepřít. A tetička sama si netroufá přijíti. Zdá se jí, že Řehák je proti ní zaujat… Paní Emma ujistila Marcela, že její manžel není vůbec zaujat a že zajisté se přičiní, aby se slečna Jarmila brzo dostala do Prahy – aby mohla být u své matky, po níž jistě sama také touží… Protože se Marcel nemohl déle zdržet, slíbila paní Řeháková, že jeho vzkaz vyřídí.

Zuzanka se také poroučela a odešla v průvodu Marcelově.

„Paní Kovářová – či jak se teď jmenuje? – je citlivka, zdá se,“ mluvila cestou Zuzanka, „stále jí připadá, že ji někdo přezírá, že je na obtíž a velmi snadno se urazí.“

„Ano,“ přisvědčil Marcel, „jako všichni – deklasovaní.“ On to ostatně – chápal.

Zuzanka ptala se dále: „Viděl jste Jarmilku… od té doby?“

„Ne.“

„Tenkrát… byla asi jako Anda?“

Ano; pokud se Marcel pamatoval…

Stále se vracela! Ta doba… její okolí… i ona sama.

Marcel by jí byl rád uniknul.

Jako ve snu šel po boku Zuzančině a šel za ní i do jejího bytu.

Byl večer; služka v černých šatech a bílém čepečku připravila samovar, přinesla zákusky a vzdálila se.

Zuzanka, nalévajíc čaj, rozhovořila se o atentátu ve sněmovně. Dr. Adler byl prvním řečníkem při drahotní debatě a protestoval proti trestům, jež stihly hladové demonstranty. Dalmatský dělník Něguš Vavrák přerušil tuto řeč – činem. Pěti výstřely, namířenými proti ministru spravedlnosti.

Zuzanka se rozčilila. Odvaha toho chlapce ji uchvátila. Ano, byl v právu. Nemohl jinak jednat. A vždyť to sám Adler řekl na schůzi ve Favoritech: „Než vyhladovíme, než pojdeme, aspoň se pomstíme!“ Zuzanka ve svém rozohnění zapomněla, že tato slova nebyla názorem řečníkovým, ale že polemizoval s těmito zoufalými city a že je odsuzoval! Marcel poslouchal – a nepolemizoval. Toto rozhořčení umělkyně a pokrokové dámy připomnělo mu dávné debaty za zimních večerů, kdy také ona mívala neškodné záchvaty sociálního cítění…

Vypil čaj, zapálil si cigaretu a vstal. Na malém stolku u pohovky ležela rozevřená kniha. Co to čte Zuzanka?

„Život ironický a jiné povídky“. První svazek Sebraných spisů Šaldových.

Jeho zrak padl na větu: „– je cosi vznešenějšího než štěstí, totiž velikost, a kdo řekl velikost, řekl již také utrpení; štěstí je stravou chudých srdcem i duchem.“

Přečetl ta slova polohlasem.

Zuzanka k nim přikývla.

Štěstí… Vzpomněla si na Kristinu. Vstala a šla za Marcelem. Sedla si na pohovku, aby mu viděla do obličeje. Celý pokoj byl zahalen v přítmí, jen v amerických kamnech rudě se kmitaly tiché plameny; světlo lampy, tlumené oranžovým hedvábím, ozařovalo ruce Marcelovy; jeho hlava byla v žlutavém stínu. Oči však se leskly…

Štěstí… Jak dávno tomu, co v úlisném pološeru tohoto teplého, rozkošnicky vyzdobeného pokoje vyznával jí svou touhu po lásce a štěstí – její první milenec –? A když ji splnila – naplnilo se její srdce zklamáním a únavou, a on –? Začal jí mluvit o manželství!

Marcel… Marcel by jistě na takový nevkusný nápad nikdy nepřišel!

Držel stále knihu v ruce. Měl krásnou, štíhlou ruku… Měl dlouhé prsty s mandlovými nehty.

Položila se na pohovku. Do teplého pološera. Přikrčila se, aby i on měl místo. Sedl si k jejím nožkám, ukrytým v záhybu úzké sukně, tak úzké, jako by dole byla svázána…

„Salambo,“ řekl velmi tiše, neboť se v něm vybavila představa řetízku, jenž spojoval kdysi nohy panen…

Přeslechla jeho vzdech.

Opřela hlavu, plnou svých i cizích kučerek, černou sametkou spjatých, o ruku, aby na něho viděla a vypravovala:

„Štěstí… Seznámila jsem se letos v Nizze s jednou Američankou. Byla členkou Christian Science – Křesťanské vědy, to jest církve, která má více než milion přívrženců – po celém světě, je to náboženství radosti a spokojenosti. Kult sobectví, nikoli bratrství a lásky k bližnímu. Jeho zakladatelem byla žena – Mrs. Eddy –, která zemřela vloni jako Tolstoj, a ještě starší než on. I ona hlásala: spása ve vás. Ale doporučovala k této spáse zcela jiné cesty. V mládí ovdověla, pak se vdala podruhé a v padesáti letech se dala rozvésti. Vdala se potřetí, to jí bylo šestapadesát let – a tehdy už vznikala její církev. Z čeho vznikla, proč? Paní Eddy byla ve svých čtyřiceti letech, v druhém manželství, nesnesitelně nervózní. Hysterická a protivná tak, že všichni kolem ní trpěli jejími rozmary a výbuchy.“

„Das gefährliche Alter,“ ušklíbl se Marcel.

„Patrně. Co je na tom k smíchu?“

„To, Zuzanko, že nebezpečný věk u ženy nastává tehdy, kdy žena – přestává být nebezpečnou. Na tom nic nezmění ani Karin Michaelis se svým přednáškovým turné.“

„Nezajímá vás tedy mé vypravování o zakladatelce radostného evangelia?“ urazila se Zuzanka a hnula sebou, jako by chtěla opustit pohovku s perským kobercem a prachovými batikovými poduškami.

Marcel jí v tom zabránil tím, že přisedl těsněji k jejím stisknutým a skrytým nožkám.

„Zajímá mne všecko, co zajímá vás, drahá kouzelnice,“ ujistil ji při tom horlivě – a ona pokračovala tónem suché přednášky:

„Problém nebezpečného věku ženina, který řeší Karin Michaelis, není ani trochu směšný, milý kamaráde; je velmi hluboký a velmi složitý. Je vědecky zjištěno, že stav duševní podrážděnosti, který se jeví u žen mezi čtyřicátým a padesátým rokem, někdy i později, má původ ve fyziologické přeměně ženského organismu. Počátek této nemoci vzniká však dříve, než nastane takzvaný přechod u ženy. Nebezpečí onoho věku bývá výsledkem celého manželského života, a hlavně mužova nepochopení…“

„Mužovy zvrhlosti samčí, a tak dále… ne, ne, neutíkejte, sladká pastorko, já jen doplňuji vaši přednášku a poslouchám, poslouchám – vždyť se míním oženit a chci být mužem mravně dokonalým – chci se polepšit,“ mluvil Marcel s tichým, rozpustilým smíchem, cítě za svými zády její znepokojené, rozzlobené a potutelné nožičky… neviditelným řetízkem spojené… Hmatal všemi svými nervy po tom křehkém řetízku; a ona se zas uklidnila a mluvila dále:

„Paní Eddy překonala nebezpečí svého věku objevem nového evangelia: Není bolesti, není zla, jest jen dobro a štěstí. Není hmoty ani chudoby, jest jen bůh. Bolest a zlo si vymyslil člověk. Není ani nemoci a není smrti. Jest jen život. Paní Eddy se uzdravila svým objevem – nebyl ovšem ničím novým – a nejen to: ona začala uzdravovat i jiné. Bez podvodu, bez zázraků. Ba bez vlastní vůle. Prostě silou své osobnosti. Roku 1879 byla v Bostonu založena její první ‚mateřská církev‘; dnes má 40 000 příslušníků a ‚svou metafyzickou kolej‘. O novém tomto učení vypravovala mi má známá Američanka. O osobě jeho zakladatelky jsem se informovala sama – její přívrženci nechtějí o ní nic vědět, nezajímá je soukromý život, znají jen nové náboženství – křesťanskou vědu – lék proti zlu a bolesti, hmotě a umírání. Američanka mne ujistila, že členy Christian Science nejsou jen hysterické ženy, ale i nejvzdělanější muži…“

„A hlavně kapitalisté, co?“ zasmál se Marcel. „Líčení, které popírá hlad a bídu, které zavrhuje léčení a všechnu starost o odstranění chudoby! To věřím! Čím se, prosím vás, liší tato křesťanská věda od jiných církví nebo od Armády spásy, která pomáhá almužnou hrstce vyvolených chudých a celé masy snaží se modlením zpitomět, aby – se nebouřily –?“

„Máte pravdu, Marceli – to je také to jediné, co mne od křesťanské vědy odvrátilo… Protože jinak – toho přece neupřete – je toto nové evangelium idealistickou reakcí proti materialistickému názoru světovému. Problém štěstí – na něž přece má každý člověk právo – zajímal mne vždy. A byla bych se ráda zbavila – té marné touhy… té stravy chudých srdcem i duchem…“

Zuzanka se zamlčela.

A v teplém, vonném jejím pelíšku, vyscenovaném obrazy novoprimitivistů, vyšívanými šátky, slováckými džbánečky, benátským zrcadlem, empírem i biedermeierem i svěžími růžemi – zavanul chlad rozčarování.

Ach, všechno se opakuje. Marcel i Zuzanka byli příliš zkušení lovci senzací. Šalebnou hrou jejich podrážděné krve proběhla únava dřív, než dosáhli jejího vrcholu. Snad je zmrazil i přelud mrtvé ženy, stále se vracející…

Marcel si zapálil novou cigaretu a Zuzanka otočila vypínačem. Pelíšek zazářil střízlivým jasem. Sloupkové hodiny na sekretáři odcinkaly sedmou. Je čas převléci se k návštěvě kabaretu. Zuzanka měla lóži. Má jíti sama? To je hloupé. Nešel by Marcel s ní? A protože Marcela nenapadla hned vhodná výmluva – a beztoho nevěděl, co s večerem –, přijal pozvání.

Zuzanka na chvíli zmizela. Sedl si do hlubokého křesla a čekal. Vrátila se ustrojena, ale s nedopjatým živůtkem. Ta hloupá móda… těsné kimono, které se zapíná vzadu… není možno obléci se bez cizí pomoci; a protože služka má dnes východ – nezbývá než požádati starého přítele…

„Děkuji za důvěru,“ zahučel starý přítel kysele – a zapjal zkušenýma rukama všechny patentky, ty drobné, drobounké knoflíčky, zapadající do drobných, drobounkých prohlubinek, až to luskalo… Růžová, napudrovaná záda, obnažená až ke krajce košilky, vyčnívající z vysoké šněrovačky, zmizela Marcelovým zrakům – a stalo se poprvé, že klidně zapínal, co předtím nerozepjal…

* * *

Kabaret „Lucerna“ patřil k atrakcím, kterými si Praha nového století dobývala práva na název velkoměsta.

Byl oboujazyčný. Čísla česká střídala se s německými, domácí tanečnice a konferenciéři i pěvkyně kupletů dělili se o úspěch s hosty z ciziny. Tančila vídeňská Odys a „Lucerna“ byla hrda, že na její scéně poprvé v Praze objevila se nahota, jen průsvitnou parou závojů zrůžovělá. Rozpustilá, droboučká Tea Degen zpívala Mozarta v krinolíně i šansony o malé Elschen a čtyřech otcích jejího děcka v nejužší sukénce a nejširším klobouku z celé Prahy…

Týdny a měsíce, večer co večer, opakoval se tentýž program s malými změnami.

Zuzanka s Marcelem vešli potichu do temně rudé lóže; – na jevišti „muž, pojídající broskve“ naznačoval prázdnýma rukama, jak mu prýští šťáva od úst mezi prsty – pak: „Tři umělci se sešli“… ti tři umělci, zpívala Tea Degen, měli jednu modelku, a dopadlo to nakonec tak: „Ten jeden, ten ji tesal, ten druhý, ten ji ryl, a třetí vrh ji na plátno a druhé vyhodil…“

Když v delší přestávce se osvětlilo hlediště, obrátila se pozornost obecenstva z balkonů i z přízemků k lóži Zuzančině. Měla takový apartní klobouk! Bylo to něco zvláštního: turban, který si z pruhu hedvábí vinula kolem hlavy a spínala starožitnou sponou nad čelem… Říkalo se, že to na ni byl složen šanson: „Fräulein Urban mit dem Turban“…

A kdo se to skrýval za jejími zády v pozadí lóže –? Aj, Marcel Kovář! Básník anarchista! To je zajímavé…

V pozadí lóže byl salonek se stolem a pohovkou. Zuzanka poručila večeři a víno. Marcel úzkostně přepočítával v duchu obsah své peněženky. Dopadlo to tak, že Zuzanka platila nějak nenápadně všecko sama. Bylo to trapné, ale vzal to čert.

Po programu sešli do baru. Sedli si k jednomu stolu s božskou Degenkou. Zuzanka ji znala z Mnichova. Zasypávaly se nejsladšími lichotkami. Na úzkém pruhu rudého koberce mezi stoly se tančilo. Marcel požádal Zuzanku, ona odmítla. Tančil tedy s Degenkou. Hlava se mu trochu točila… z vína i z nezvyklého ovzduší. Vzpomněl si na skromné, dobře vychované děvčátko z venkova, které bydlilo u tety Anny a které mu teta dohazovala. Bylo ze statku… Rodiče je chtěli provdat do Prahy – aby byla paní, a ne selkou. „Ale to musíš, hochu, dělat dobrotu, to víš, takoví křupani se budou o tobě informovat –!“ napomínala ho teta…

Dělat dobrotu… Ano, bude tedy dělat dobrotu. Děvčátko je docela milé. Hezké. Má ho rádo. Červená se blaženými rozpaky, kdykoli se setkají… Už se dávno nesetkali. Nezapomněla na něho?

S tou potvorou, Zuzankou, musí to skončit. A s žádnou jinou už nezačínat! Zítra půjde k tetě. Od zítřka… začne nový život.

Bylo jedenáct hodin. Zuzanka se velmi dobře bavila s nějakým vlivným pánem z kruhů divadelních. Bav se, herečko! Poroučím se!

XII
Víno, žena, zpěv

Vyšel do sychravé noci a bylo mu jíti mimo starou „Unionku“. Proč by si nezašel ještě na černou kávu – než začne nový život?

Oba stoly v bohémském koutě byly obsazeny, ale pro starého kamaráda se najde vždycky ještě místo. On je vlastně zrádce. Dělá fremda, vyhýbá se starým přátelům, má styky s lepšími lidmi… ale pro jeho čestnou minulost budiž mu odpuštěno. A je-li pak to pravda, že se bude ten darebák ženit?

Otázky, pozdravy, nadávky se hrnuly, nestačil odpovídat a odrážet útoky. I od druhého stolu na něho volali – a tam seděla i nějaká dívka. Velmi mladá. Patrně umprumačka, ty sem teď chodívaly. Chystala se už opustit kavárnu, ale jak zaslechla jméno Marcelovo, zašeptala s obdivem: „Jéje, to je on, ten básník?“ – a zůstala.

Jeden z hochů, který ji asi miloval, jal se ji přemlouvat, aby s nimi šla ještě do vinárny. K Petříkovům. S Kovářem se vždycky chodí k Petříkovům. Do vinárny? Ne, tam nepůjde. Je na bytě a její paní je tuze přísná… mohla by žalovat tatínkovi a tatínek, prosím vás, takový venkovský člověk, ten nesmí vědět ani to, že chodí do kavárny!

Stále mluvila o tom, že už musí jít domů, ale stále neodcházela. Veselýma a zvědavýma očima lpěla na Marcelovi. Básník! Nikdy ještě žádného básníka zblízka neviděla, nikdy s žádným nemluvila…

Byla směšná, ale milá. Slibovali jí, že ji seznámí s Marcelem Kovářem, půjde-li s nimi do vinárny. Bylo vidět, že bojuje velký boj.

Marcel dlouho si jí nevšímal. Zaplatil, koupil si ještě cigarety a chtěl jít domů. Také dívka tvrdila, že musí jít domů. Oba vstali současně. Marcel si poprvé uvědomil zvědavě otevřené modro jejích zraků. Jako by už někdy někde je byl viděl…

Domů? Slečna chce domů? Marcel také? Nikdy! Obklopili je na ulici a zavěsili se do nich. Na čtvrtku vína, na jedinou, ví bůh, čtvrtku, potom půjdeme všichni domů.

Marcel nadával, ale nebylo mu to nic platno, ti holomci se ho zmocnili a vlekli ho s sebou. Dívka, kupodivu, přestala se bránit a šla dobrovolně. Co jí řekne bytná –? A co venkovský tatínek?

Tatínek… Trochu se otřásla, ale pak pohodila hazardně hlavou: ať si! U Petříků, ujistili ji její přátelé, bývají také básníci a spisovatelé… Stará i mladá generace. „Moderní revue“ tam má své sídlo!

Chytili naivní rybku na tuto udici. Ve vinárně obsadili stůl v samém sousedství Moderní revue. Starší generace už dávno odešla na kutě.

Dívka seděla na konci dlouhého stolu a bavila se živě se svým sousedem, jenž patrně pro ni hořel. V Marcelovi ozval se slabý záchvěv stesku: kde jsou ty časy, kdy jsem také hoříval… Kde je mládí –? A což opravdu už není mládí?

Dopil sklenku, která měla být jedinou, a dal si druhou. Což, je to naposled, zítra začne nový život, půjde k tetičce, která bývala jeho učitelkou, ale nenaučila ho hrát do taktu… A jestli to stydlavé děvčátko, které u ní bydlí, na něho nezapomnělo…

Děvčátko na druhém konci stolu se v tom okamžiku na něho podívalo a on se zase musil ptát: kde jsem viděl už tyhle oči? Jakpak se vlastně sem dostaly? A kdo je vůbec ta holka a jak se jmenuje? Nikdo mu ji nepředstavil… protože vlastně patřila k druhému stolu a teď seděla tak daleko…

Naklonil se k svému sousedu: Kdo je to děvče? Umprumačka… snad. Jak se jmenuje? Toho soused nevěděl. I on se s ní dnes setkal poprvé.

Nálada se začínala pěnit a oteplovat. Štěstí, že ve dvě hodiny u Petříků zavírali…

Na ulici fičel vítr a pršelo. Kam teď? Dva nebo tři rozvážní vyhrnuli límce u kabátů a pospíchali domů. Zato přidružil se nějaký neznámý, starší pán – Marcel se jen velmi nejasně pamatoval, že se na něj ve vinárně stále obracel od svého stolu a že se i představil, ale za živého boha si nemohl vzpomenout na jeho jméno… Pán navrhoval nejrůznější lokály. Dívka… i ta tu ještě byla… chtěla domů. Kdo ji doprovodí –? Bydlila prý na Vinohradech. To bylo hloupé. Táhli tedy na Vinohrady a neznámý pán mínil, že se potom mohou zastavit v „Parisianě“.

„Parisiana“ byla přeplněna. V hluku a kouři míhaly se mátohy. Vratké nohy. Těžké hlavy, opřené o dlaně; opuchlé oči; hlasy, ochraptělé radostí ze života a zahlenované vědomím jeho marnosti. Snílkové bratřili se s praktiky, filozofové s negramotnými, bohémové s šosáky. Spory a nenávisti propukaly stejně živelně jako lásky a splývání duší.

U pianina seděl vyzáblý zběhlý student. Kolem stolů proplétala se ženská obsluha. Všechno tu bylo jakési zběhlé.

Při vstupu Marcelově rozhlaholil se celý lokál jediným nadšením a mnoha výkřiky.

„Marcel! Heleďte ho, pacholka starýho! Tě pic, Marceli! Ty kluku všivá! Že se taky zas jednou dáš vidět!“

Marcel cestou a zlostí vystřízlivěl. Nedovedl se na povel vpravit do nálady v „Parisianě“. Vždyť sem ani nechtěl jít! Chtěl přece začít nový život!

Podíval se vztekle na starého pána a mladou dívku, o nichž ani nevěděl, jak se jmenují, a kteří byli vším vinni. Umínil si, že si dá jen střik a že pak hned odejde.

Ale starý pán, jak uslyšel „střik“, byl pobouřen. Křikl: ne! A poručil láhev tokajského. Marcel jakživ nepil tokajské, bylo mu příliš sladké, ale nic platno, pán mu nalil a ťukal si s ním. Sotva Marcel dopil první osminku, zavanul ode dveří svěží průvan a do vinárny vtrhla rozjařená družina – s Jindřichem v čele.

Marcel mu hned chladně oznámil, že už odchází, a zvolal: „Platit!“ Ale kdyby ho zabil, nebyl by dovedl vysvětlit, jak se stalo, že nezaplatil a neodešel.

Jindřich se mu přiznal, že to táhne už od včerejška. Vlasy mu visely v slepených chumáčích do očí a oči, červené, plavaly v tupé mlze. Ale zčista jasna se mlha protrhla a vyšlehl z ní blesk.

„Zuzana…“ Něco blábolil, dívaje se na Marcela, či spíše: snažil se dívat očima, které se pořád zavíraly. Ptal se Marcela nenávistně, nestydí-li se s ním, otrapou, sedět u jednoho stolu… když je zván do prvního pražského salonu… a snad ještě dále!

„Kuš!“ okřikl ho Marcel. Ale Jindřich se stále více rozčiloval. Nadával na opery a velebil šantány. I kabaret mu byl ještě příliš vznešený a měšťácký. Ať žije lidová zábava! K čertu s operními divami!

„Nech toho, to sem nepatří,“ napomenul ho Marcel a Jindřich se zarazil. Dotěrný starý pán, který stále jen naléval, dostal se teď ke slovu a roztesknil se:

„Ať žije lid, ano, máte pravdu, pánové, náš bodrý, český lid! Bez ironie! Žel, vy mladí lidé jste dnes internacionálně orientováni. Vy hned s Macharem – šibenice pro vlastenecká hrdla a celý svět aby rudě kvetl! To je… promiňte… žalostný zjev. Kam to takhle dospějeme? Vidíte, to my staří…“

„Co to povídá?“ zahučel Jindřich. „Kdo je to?“

„Já nevím,“ pokrčil rameny Marcel.

Starý pán se na něj podíval s bolestivou výčitkou. Nedbaje nepozornosti posluchačů, mluvil a mluvil:

„My staří měli jsme ještě ideály! Já… Já, vidíte, nepoznal nikdy rodinného života. Vlast a národ – toť má rodina. Žil jsem vždycky – zpěvem k srdci, srdcem k vlasti. Byl jsem členem ‚Hlaholu‘.“

Vzpomínka na ‚Hlahol‘ povzbudila starého pána ke zpěvu. Zanotoval nejnovější šanson:

„Tyhle Češky – to jsou děvy,
ty by každý láskou sněd,
zlíbal by je ale všecky,
všecky jak by smet!“

„Výborně!“ zvolal Jindřich nadšeně. „Ať žije šantán a tradice, pryč s kabarety, zbožím cizáckým! Pryč s operou a primadonami! Starý Tolstoj má pravdu.“

„A ona,“ hlas starého pána zaharašil důvěrným chrapotem, snaže se šeptati. „Ona – už se taky nasytila ciziny… a půjde od opery. Studuje Roxanu. Vím to.“

Jak to ví ten starý žvanil? Od koho? Jistě od Marcela. Jindřich sebral všechny smysly, aby se mohl podívat na přítele pohledem plným hněvu a opovržení. Marcel ho marně ubezpečoval, že jeho vztahy k ní – jsou ryze přátelské…

„Slivovici!“ poroučel starý pán a vyznával se komusi třetímu, jenž se mu namanul a zvědavě poslouchal. „Pane, je to marné, mládí se nevrátí. Ach ženy, ženy! Víno, ženy, zpěv! Byl jsem svého času známý pražský Donžán. Mně žádná neodolala. Měl jsem nejhezčí paničky v Praze…“

„Aby vás to nic nestálo, viďte? Byl jste škrob,“ poznamenal posluchač.

„Jakpak nestálo, stálo! Prosím vás, takové úřednické paničky, nebožátka… chce-li se to trochu slušně ustrojit…“

Přátelé ztratili nadobro zájem o starého vlastence a Donžána. Z výparů pozdní noci vynořila se znovu Zuzanka. Nenechala se odehnat. Její umění? To Marcela nezajímalo. Planul jen obdivem k její úzké sukénce a k nějakému neviditelnému řetízku…

Byl slaboučký… ten řetízek… ale Marcel se ho přece nedotkl! Příteli, přísahám ti, nedotkl! Křivdil bys mi… ač chvíle byla záludná!

„Starý nestydo!“ rozhorlil se Jindřich hlasem tak pevným, jako by byl náhle vystřízlivěl. „Jsi hnusný. Necudné, staré prase! Že se nestydíš. Věčně pobíhat s tím vlhkým rypákem… Ale takoví se líbí ženským, ovšem. Tamhle tomu vyžleti se také líbíš! Očí z tebe nespouští. Jen si dej pozor, žábo!“

Kdo? O kom to žvaní ten sprosťák?

Kouřem a výpary pronikl modrý paprsek. Vytryskl… ale hned uhasl, jak se Marcel podíval na dívku umprumačku. Což ona tu byla také!? Ona… to táhla s nimi, zpustlíky? Vždyť je jí sotva dvacet let! Dávno má být doma!

„Platit! Platit!“ ozvalo se z několika stran.

Na ulici octli se: Marcel, Jindřich, dva mládenci z „Unionky“ – a dívka.

„Slečno, slečno! Co vám řekne – vaše bytná? Napíše-li to – tatínkovi?“ (Chystáme-li se začít nový život, máme právo hráti si na mravokárce.)

Ulice byla sychravá a hlučela hulákáním ojedinělých poutníků a pronikavým rachotem holí, přejíždějících po stažených závěsech krámů.

„Tak co, kam? Do Ruské?“

No, to se rozumí, kam jinam.

Všichni se obrátili jediným směrem.

Umprumačka také.

Marcel se k ní přiblížil, vzal ji za ruku a vsunul si ji pod paži. Nenechá ji přece napospas nerozumným chlapcům a jejímu vlastnímu mládí!

Šla tiše po jeho boku.

„Dovolte, slečno, abych se vám představil…,“ začal, ale ona ho přerušila:

„Já vím, znám vás.“

„Vážně? Odkud?“

„Z vaší knížky.“

„A vy – vy mi své jméno neřeknete?“

„Jmenuji se – jako vy.“

Zastavil se a nahlédl jí pod klobouk. Co? Jako on? Kovářová – opravdu? Ano. Co je na tom divného? Nic. Kovářů je víc v Čechách. Ale je to švanda, že se tak sešli –! Nejsou snad dokonce příbuzní –? To sotva.

„Já jsem od Plzně. A nikdy jsem neslyšela, že bychom měli příbuzné v Praze… Vy jste přece – pražský rodák?“

Ano, děvče; Vltavou křtěný…

V „Ruské kavárně“ uvítaly dívky Marcela ještě vřeleji než dívky v „Parisianě“ – neboť zde býval hostem nejčastějším. Několik párů obnažených paží vztáhlo se z různých stran; radostná něha vyznívala z ochraptělých hlasů: Parchante zatracenej, co děláš furt, že tě není vidět?

Z chumlu rudých stínidel, rudých úst, dírkovaných černých punčoch a ze zvuků „Rozvedené paní“ vymotala se mladičká, dětsky hravá Vlasta. Hnala se k Marcelovi, ale když spatřila jeho společnici, zarazila se. Marcel však ji pobídl, aby si jen přisedla, že ta slečna je hodná… A podíval se na dívku, je-li skutečně tak hodná, jak se býti zdá, a nebude-li uražena přítomností Vlastinou…

Nebyla. Chovala se tak prostě a taktně, že si brzo získala důvěru Vlastinu. Její dobrota ji nakonec dojala k slzám. Ach, je málo lidí, kteří nepohrdají ubohou holkou…

„No, to jsou… šosáci,“ těšila ji slečna Kovářová, „měšťáci! Z toho si nic nedělejte, slečno Vlasto. Pohrdejte jimi taky.“

„Jo, to se řekne…,“ Vlasta si zhluboka vzdychla a přelétla zkoumavým pohledem zevnějšek hodné slečny. Byl velmi prostý a nekoketní. Slečna jistě nebyla moc bohatá. Měla sportovní tmavou blůzičku, vysoký bílý límeček a černou vázanku. Vlasta se ptala, jak se slečna jmenuje křestním jménem.

„Milka,“ zněla odpověď.

To Vlastě nestačilo. Chtěla vědět celé křestní jméno. Ludmila, nebo Milada? Ano, Milada. Ale podpisuje se Milka a také jí tak každý říká. Hezké jméno, uznala Vlasta a pohladila přítelkyni po ruce. Milka ji pohladila po tváři. Marcel je poslouchal a pozoroval. A říkal si v duchu: „Kovářová… Milada Kovářová… Milka…“

Vlasta sypala celé srdce: Ji, abyste věděla, slečno Milko, zkazil vlastní otec. Maminka pořád stonala a otec si vodil domů ženské. Nic se před ní nestyděli. Vlasta všecko viděla… Co z ní mohlo být? A otec sám ji poslal do kšeftu, sotva vyšla ze školy!

„Ale neplačte, slečno Vlasto. Každý máme své. Život je těžký. Ťukněme si!“

Ťukaly si. Oběma bylo na devatenáctý rok… Jednu vychoval přísný venkovský tatínek, druhou tatínek zkazil. A teď, vida, ve tři hodiny ráno – sešly se u jednoho stolu. S tím rozdílem, že jedna tu je za kšeftem, druhá – za zábavou. Jak je ta společnost divně zařízena…

Pro Vlastu přišel tanečník a odvedl ji do kola. Milka Kovářová octla se po boku Marcela Kováře. Ale seděla k němu zády, neboť poslouchala velmi pozorně debatu na konci stolu. Jindřich, studenti a nějaký tlustý, holohlavý, řádný občan byli zcela pohrouženi do politiky. Občan seděl nejdřív u jiného stolu s děvčetem na klíně, ale politický rozhovor ho přilákal. Dívka sklouzla mu z klínu, občan se přiblížil k debatujícím.

Mluvilo se o přípravách k Husovým oslavám… Český národ už tolikrát propásl příležitost k účtování s odvěkým nepřítelem Římem! – „Bude se roku 1915 opakovat neblahý ten zjev? Vlastenečtí politikové chtějí udělat Husa přijatelného celému národu – to jest – chtějí ho zbavit jeho kacířského významu, prostě zradit a zaprodat klerikálům, kteří činí také přípravy k jubileu, a to pod heslem: oslavovat Husa vlastence –! Ano, černým netopýrům kvete pšenice! Čeští liberálové a radikálové se točí po větru od Konopiště a profesor Pekař nám co nejdřív dokáže, že Hus byl neštěstím svého národa…“

Řádný občan poslouchal, poslouchal – a pak zvolal:

„Pánové! Promiňte, ale já myslím, že se mýlíte. Vy jste, jak vyrozumívám, proti postavení Husova pomníku na Staroměstském náměstí. Dovolte! Proč? Vadí vám mariánský sloup? Ale mistr Jan Hus, mučedník kostnický, byl přece nadšeným a zbožným ctitelem Panenky Marie! Řekl to taky už při kladení základního kamene pan předseda ‚Spolku pro zbudování Husova pomníku‘! Měl pravdu!“

Milka Kovářová div nevyskočila, jak se rozčilila, ale Marcel jí stiskl rameno: „Nechte ho, nechte ho!“ A vyskočil sám a s tváří slavnostně zachmuřenou, s blesky v očích i v hlase zapřednášel:

„Zcela správně! Nač dělit národ na pokrokové a nepokrokové ctitele Husovy! Nač drásat staré rány, již zacelené! Jednoho je potřebí: udělat Husa přijatelného všem třídám a všem směrům v Čechách, na Moravě i ve Slezsku. A k odhalení jeho pomníku si roku 1915 pozveme pana kardinála! Ať žije jednota v národě! Ať žije jednota v církvi! Nazdar!“

„Nazdar!“ Řádný občan si ťukl s Marcelem a začali si tykat.

Milka chvíli otvírala udiveně oči, ale pak je přivřela v smíchu. Marcel zase se octl za jejími zády. Prohlížel si její vlasy, světle a leskle hnědé, svinuté do dvou pletenců a upevněné želvovými jehlicemi na uších. Středem hlavy až do týla táhla se jí běloučká pěšinka. Tam, kde končila, kadeřilo se několik světlejších vlásků jako ptačí chmýří… Foukal do nich jemně. Chmýří poletovalo…

Zatáhli záclonku před stolem… a společnost octla se v šambru. Řádný občan poručil víno v ledu. Slovo měla Vlasta. Povídala anekdoty. Plynuly jí ze rtů jedna za druhou, velmi neomalené, ale povídala je více z povinnosti a ze zvyku; nezúčastněna: jako stroj.

Stejně tak lhostejně – když ji o to požádali – nechala si rozepnout živůtek, svlékla jej a ukázala se v batistové košilce. Košilka měla místo rukávků růžové atlasové stuhy, na ramenou svázané. Vlasta dovolila, aby jí i stuhy rozvázali; košilka se svezla a odhalila dívčí prsa.

Marcel podíval se na Milku Kovářovou. Nebyla ani trochu pobouřena; nejevila ani rozpaků. Jako by tu byla denním hostem!

Když jí nabídl cigaretu, vzala, ale kouřit neuměla a brzo toho nechala.

„Ty umíš tančit… jak paní má!“ zpívali za záclonou s průvodem dámské kapely. Milka projevila přání: zatančit si. Student po jejím boku jí vyhověl. Marcel vyšel za nimi. Viděl, že student se motá; vjely do něj staré plameny – přiskočil, odstrčil nemotoru – a už držel sám dívku kolem tenkého pásku… ohebného, měkkého… Zahmatal a přitiskl ji k sobě s lichotivou otázkou:

„Ty nemáš šněrovačku… Nenosíš jí vůbec?“

„Ne.“

„Proč? Z hygienických důvodů – nebo jsi tak dobře urostlá –? Či jen na sebe nedbáš, protože jsi emancipovaná –?“

Snažil se jí přitom pohledět do obličeje. Ale ona se pevně k němu přivinula a dívala se mu přes rameno. Na jeho všetečné otázky odpovídala smíchem.

Tanec je oba omámil. Kolem nich vířily rudé skvrny, skvrny slily se v polosvit uhasínajícího ohně… Uvolnil tempo; šel dopředu, ona, prohnuta v pase, s hlavou skloněnou, couvala rytmicky a šeptala:

„Kde to jsme? Co ty ohně?“

„To pastevci snesli roští z lesa a zapálili… Opékají si brambory… Pojď, přisedneme si k nim…“

„K ohni? Nechci. Je mi dost horko!“

„Pojďme tedy odtud…“

„Ano,“ souhlasila živě, „pojďme odtud… Nikomu nic neříkejme a pojďme odtud!“

„Bez rozloučení? Co řekne společnost –?“

„Co se staráte, nedbám-li já –?“

Měla pravdu… Ale Marcel nebyl pořád ještě tak opilý, aby se odvážil takového bláznovství – utíkat s neznámou dívkou od společnosti, kde ho všichni znali…

Společnost zdvihla se sama a opustila kavárnu. Svého mecenáše ztratili… I Jindřich zmizel… Kam měli teď jít?

„Domů,“ napadla Marcela poslední rozumná myšlenka. Bylo už pět hodin…

Ale nikdo nechtěl o domově ani slyšet.

„K ‚Staré paní‘!“ zaznělo heslo.

Marcel šel vzadu – mohl klidně se obrátit a opustit potrhlou chásku… nikdo by ho byl nepohřešil, tak jako on nepohřešoval Jindřicha… ale ta holka, ta studentka či kdo to byl… ta ho přivedla z rovnováhy a táhla za sebou.

U „Staré paní“ byly všecky stoly polity pivem a slzami. Zde už nebylo ani mramoru, ani plyše, ani záclon. Život začínal ve čtyry hodiny ráno a končil ve čtyry odpoledne.

Dali si držkovou polévku a pivo.

Nehezká, vyzáblá a stará Otilie přisedla si k Marcelovi. Plakala: „Odepni mi hodinky…,“ natáhla k němu ruku: kolem zápěstí měla hodinky na řemínku. „Odepni, Marcelku, holoubku… já jsem ukrutně zlitá a někdo by mi je třeba ukrad… Lidi jsou zlí. Každý ubližuje. Copak to má být? Ubližovat ubohý kurvě?“

Slzy prýštily jí z červených očí a stékaly klikatými cestičkami podél nosu až na stůl.

A u každého stolu někdo plakal nebo byl uražen. Jeden vyčouhlý mladík připotácel se z druhého konce a postavil se před Marcela s hrozivou tváří.

„Pryč!“ zvolal mohutným hlasem. „Pryč s tebou, věčný posměchu, jemuž není nic svato! Otravný dechu skepse, jenž dusíš každý vznět v zárodku!“

Domluvil a usedl si naproti Marcelovi.

Milka poslouchala a pozorovala život kolem sebe se svěží zvědavostí. Ta zvědavost ji prozradila. Její veliké, tmavě modré oči byly příliš dětské a příliš udivené, než aby byla na dně života denním hostem… Byla jistě dnes poprvé na flámu!

Ale že nespěchala domů? Neměla asi domovního klíče a styděla se domovnice… Čekala, až budou otvírat… Či co?

„Student a žena!“ přednášel čahoun. „Palčivý problém…“ – A upíral přitom vyzývavý pohled na Marcela. Ale marně. Otravný dech skepse se nenechal tentokráte vyprovokovat. Jihl v modrých paprscích dívčiných očí… Vzdával se jejich laskavému světlu. Už se ani nedivil, kde se tu v tom bahně vzaly!

Vzdával se. Byl zase starým Marcelem. V hlavě vír a závrať. V srdci bezejmenné nadšení – čert ví čím. Vlasy se mu stočily do starých bujných kučer a zcuchané padaly do čela. Oči se leskly dobývavou roztoužeností. Plné rty sálaly horkem. Co platno, utíkáš-li deset let od sebe – a přijde chvíle, a minulost oživne a hledí na tebe velikýma, hlubokýma, známýma očima dívky, která nemá jen její jméno dívčí, ale i její hlas a její duši, a jistě, jistě pod tou protivnou sportovní blůzou i její drahé, nepoznané tělo! Bílé jako led… A nožky spojené řetízkem… Tady to není jen přelud, není jen hra zkušené ženy…

„Co je vám?“ ptala se ho zvědavě. „Nač myslíte?“

„Na dívku, která se také jmenovala jako ty. Na mládí. Na štěstí. Tomu ty nerozumíš.“

Mlčela. Její pohled, pevně na něho upřený, hořel modrým jásotem.

Odvážit se a políbit ji –? Ne, ještě ne!

Někdo se nahnul přes stůl a kymácel bezmocně… a mluvil na dívku. Přisedla blíž k Marcelovi, jako by u něho hledala ochrany. Chtěl ji vzít kolem pasu, ale i to si schoval… na kdy –? Svět plynul na vlnách odrhovačky: „Bujnou náladu, holka, mám, díru do světa udělám…“

Odvrátil zakalený zrak od dívčích růžových úst… nenabarvených, šťavnatých, zdravých, jež možno píti a hrýzti… Ale ještě ne!

Sklonil těžkou hlavu nad politý, špinavý stůl…

Marně. I ze špíny, i z řevu odrhovaček vykvétala růžová, svěží, orosená květina mladičkých rtů… A jeho vlastní šílené srdce.

„Chcípnul bych láskou – a nevím ke komu!“ lhal jí i sobě. Anebo nelhal? Nevěděl to? Nikdy to nevěděl?

Pak přišla neodvratná chvíle, kdy i putyka „U Staré paní“ se zavírala.

Na ulici probouzel se život práce a pořádku.

Rachotily vozy, zvonily zvony mlékařek a popelářů, s rachotem otvíraly se krámy.

Konec bláznivé noci, konec přeludům, lžím, ožralství sentimentalitou, jedovatějším jedem než čistý špiritus.

„Kde bydlíš?“

„Proč se ptáte?“

„Abych tě dovedl domů!“

„Nepůjdu domů. Půjdu – k vám!“

Co to řekla! Co to řekla!

Šel s ní několik kroků mlčky. Doufal… bál se… že odvolá svůj nerozvážný výrok. Vedl ji k svému bytu a ona s ním šla plna důvěry.

„Přelhala jsem vás,“ přiznala se mu, „nejsem z venkova, jsem z Prahy a bydlím u maminky. A nejsem žákyně Uměleckoprůmyslové školy, jsem… kontoáristka… Nebyla jsem ještě nikdy na flámu. Chtěla jsem vědět, jaké to je na takovém flámu. Chtěla jsem vědět, kde sbírají spisovatelé… své látky. A básníci svůj vznět.“

„A co vám řekne maminka, nepřijdete-li domů?“

„Maminka…?“ – Vzdychla. – „Bude se zlobit. Hrozně. Jakáž pomoc… Maminka má docela jiné názory než já. Chce, abych se vdala. My se nesneseme. Pořád se hádáme.“

Otevřel dveře z chodby a vešel do pokoje; zaharašil zápalkami a rozsvítil plyn. Punčoška byla už hodně potrhána; po pokoji se rozlilo sinavé, matné světlo.

Podívali se na sebe. Byli bledí v bledém jitru podzimním a chvěli se zimou v neútulném pokoji, s poprsím Husa a Žižky na šatníku, s Oldřichem a Boženou v zlatém rámu nad postelí…

„Je tu zima,“ koktal Marcel, „já zatopím…“

„Ne, ne,“ odporovala, a její veselá odvaha náhle pohasla. Třásla se. Strachem?

„Tak aspoň čaje uvařím…“

„Nic nechci, děkuju, jen mne tu chvíli nechte… půjdu pak rovnou do kanceláře…“

Do kanceláře… Ubožátko malé. Musí do kanceláře. Její tatínek tedy není bohatý sedlák –?

Otevřela oči dokořán: Tatínek – sedlák? Nemá vůbec tatínka. Ale vždyť řekla… Ach… začervenala se a dala do smíchu. Proč lhala?

Odpověděla, hledíc mu s novou smělostí do tváře: A proč neměla lhát? Proč měla mluvit pravdu – neznámému člověku?

„Vy jste však řekla, že mne znáte.“

„Ano. Že znám básníka Kováře. Ale vás – vás neznám ani teď ještě.“

„Lžete mi tedy stále.“

„Ani vy se nezdáte být zrovna fanatikem pravdy.“

„Jmenujete se vůbec Kovářová?“

„Co vám záleží na mém jménu? Za chvíli se rozejdeme a snad už nikdy neuvidíme.“

„Už nikdy nepřijdete do ‚Unionky‘?“

„Já ano – ale vy ne.“

„Proč bych už neměl tam chodit?“

„Protože se oženíte.“

Dal se do smíchu: Copak ženatí nechodí do kavárny? – Chodí, řekla, ale ne do „Unionky“. Aspoň ten, kdo si vezme slavnou Zuzanku Urbanovou – nebude už pěstovat styky s bohémou…

Cože –?

Tlumili hovor i smích, aby je neslyšeli v bytě za dveřmi, zastavenými šatníkem. Ona seděla na pohovce, zapadlá do jejích polámaných per, takže jen hlava a ramena vyčnívala nad stůl. On na židli proti ní, s lokty o stůl opřenými.

Když mu řekla, že se ožení se Zuzankou, měl co dělat, aby nevybuchl hlasitě. Jaká je ta Praha malá a klepařská!

Ve Vídni lidé neklepají?

Ve Vídni? Ne. A jak to ví, že žil kdysi ve Vídni? Z „Unionky“. Všecko ví z „Unionky“.

Poslední slova pronesla se zvláštním důrazem. A dívala se mu upřeně do očí.

Snášel její hluboký a přísný pohled s pocitem radosti, o níž si netroufal uvažovat.

Z očí do očí proudily jiskry. Bylo ticho, jen plyn šelestil. A náhle zaječel protivný, drnčivý zvuk. Oba vyskočili. Budík… Byl nařízen na sedmou hodinu a plnil svoji povinnost. Plnil ji, věru, dokonale. Připomněl Marcelovi i jeho pevný úmysl: s novým dnem začíti i nový život!

Skočil po něm a zarazil jeho výsměšný pokřik.

Milka – či jak se vlastně jmenovala – opustila svou barikádu. V pokoji nebylo mnoho místa mezi nábytkem. Střetli se před psacím stolem.

Celé zařízení v pokoji bylo vlastnictvím bytné – jen nad psacím stolem viselo několik originálů, které věnovali Marcelovi jeho mladí přátelé. Milka si je pozorně prohlédla a pochválila; poznal, že sleduje umění stejně jako politiku, ale že pro politiku má více pochopení.

Prohlížela hřbety knih v polici i na stole a na nočním stolku nahromaděných, listovala v brožurách a časopisech. Přála by si snad, aby jí něco půjčil? Ano, „Deník Marie Baškircevové“ by chtěla čísti. Žel, toho Marcel neměl. A proč ji zajímá ta bohatá, do sebe tak zamilovaná Ruska? Odpověděla: „Zajímá mne, protože i já jsem tak trochu do sebe zamilovaná. Pátrám po příčinách této zamilovanosti, která se hrozí toho, že po její smrti by se mohlo na ni, krásnou a nadanou, zapomenout – i když byla jen krásná a nadaná a ničeho pro lidstvo nevykonala.“

Poslouchal ji a hroužil zálibný pohled do jejích rozhořčených zraků. Pochopila – a rozzlobila se:

„Já vím, že nejsem ani krásná, ani nadaná, ale proto přece jsem do sebe zamilovaná a to je hloupé a já to chci v sobě přemoci.“

„Máte jednu výhodu před Baškircevovou: nejste bohatá.“

„Pěkná výhoda!“ zlobila se dále. „Proč nejsem bohatá? Chtěla bych studovat, proč nemohu?“

„Ale to si přečtěte raději ‚Komunistický manifest‘ –“

„Ten jsem už čtla.“

„Romány nečtete?“

„Ne.“

Lhala. Čtla velmi ráda romány, ale byla do sebe zamilována, a proto se nechtěla přiznat, že má stejné záliby jako jiné dívky. Měla ctižádost – nebýt jako jiné. Malá Baškircevová.

Po dlouhém vybírání vypůjčila si „Vojnu a mír“ – „protože to vlastně není román“.

Odcházela, ale nedovolila, aby ji vyprovodil.

Odešla se slibem, že přijde pozítří do „Unionky“.

XIII
Modré světlo

„Beseda! Beseda!“ volali vzrušeně pořadatelé věnečku.

Kolony se řadily, několik párů pobíhalo ještě rozčileně sálem, sháněly protějšky, konečně: zavýskla předehra, ruce se spojily a rozhoupaly v taktu písně: „Počkej, povím, žes na mně loudil…“

Před zrcadly u stěn černaly se i šedivěly důstojné úbory, oživené tu a tam bílou krajkou nebo třpytnými korálky, tlustá i hubená těla svíraly vysoké šněrovačky, a ruce, hrdla i uši byly ověšeny šperky. Ve všech očích, ať se skřipci, brejlemi, nebo ještě bez nich, chvělo se mateřské pohnutí… Všechna srdce byla přesvědčena: ta moje žába je ze všech nejhezčí – a byla-li žába příliš hubená a chudokrevná – tedy: ta moje, ať si říká kdo chce co chce, je – elegantní…

„Vaše slečna dcera už odjela, paní radová –?“ otázala se paní v šedivém hedvábí své sousedky v černém.

„Ne, je v Praze,“ zněla neochotná odpověď.

Šedivé hedvábí se nenechalo odbýt. Proč tedy paní radová dělá gardedámu cizím slečnám a kde je dceruška?

Kde je dceruška… Silnější než raněný cit je raněná pýcha. Za nic na světě by se paní radová nepřiznala, že ji bolí nepřítomnost dceřina. Odpověď na dotěravou otázku zní velmi zvysoka a klidně:

„Moje dcera, paní vrchní revidentová, je zvláštní děvče. Ona není jako jiné dívky. Ona – je emancipovaná. Nemiluje všedních zábav. Chodí radši na přednášky. Co chcete? Teď je jiný svět než za našich časů. Má vyšší cíle. A já nechci svému dítěti v jeho vývoji bránit…“

Nebude se přece přiznávat, že si dítě bránit nedá?

Před jejíma očima vířil „furiant“. Hoši i dívky prováděli túry přesně podle pravidel taneční školy: kladli ruce v bok, našlapovali nohama v lakových střevících s mašlemi, dupali furiantsky, potili se svědomitým úsilím. Matky pozorně sledovaly každý krok, sledovaly i výraz tváří a snažily se uhodnout, plyne-li zábava v mezích slušnosti…

Šedivé a černé hedvábí bavilo se dál:

„Ty slečny jsou u vás na bytě, že ano, paní radová?“

„Ano, paní vrchní revidentová.“

„Z venkova, patrně?“

„Ano.“

„A – že jsem tak smělá – platí vám dobře, paní radová?“

„Slušně.“

Hovor uvázl nadobro. Paní v černém hedvábí zdála se být zcela zaujata péčí o své svěřenky, dívky z venkova.

Beseda dospěla ke „kuželce“ – dámy podaly ruce pánům, zachytily se lokty, zatočily se, pak přeběhly k protějškům, i s nimi se zatočily a pak stanuly uprostřed kolony udýchané, rozčilené, šťastné; hudba hlaholila, tanečníci utvořili kruh kolem dámy uprostřed a roztočili se kolem ní… A když nakonec „šla Nanynka do zelí“ a pán s dámou na sebe střídavě zahrozili: „Ty ty ty, ty ty ty, ty to musíš platiti!“ – rozevřely všechny gardedámy vějíře, pokývaly spokojeně hlavami, že jako všechno dobře dopadlo, nikdo příliš to nezoral, a besední figury se rozpadly v skákavou polku.

K paní radové přihopkovala jedna z dívek: „Milostivá paní, já mám děsnou žízeň!“ – Dívka by chtěla limonádu, ale je uhřátá, to nejde. Druhá přichází s otázkou, není-li příliš rozcuchaná, nemá-li natažené vlasy nebo pomačkané šaty. Gardedáma shledává, že účes potřebuje upevnění, vyndá z pompadurky balíček jehlic do vlasů a vetkne asi tři do uvolněných lokýnek, které by také mohly spadnout na zem…

Jak ráda by tohle všecko dělala své dceři! Ach, ten dnešní svět! Ty přepjaté názory! Není už rodinného života, není mateřského štěstí, děti neznají úcty k rodičům, dcery nedbají o matky. Chodí raději do kaváren mezi větroplachy bez existence, než by šly do lepší společnosti – a poručit jim nemůžeš, jsou samostatné! Dovedou si vydělat na živobytí. Je to ovšem živobytí ubohé, ani se pořádně ustrojit nemohou, ale – ony ani nedbají! Protivné – emancipované! Obyčejná služka víc na sebe dbá! Ach, je to kříž, je to kříž…

Rovnoprávnost ženy s mužem! Volební právo žen! Není to přepjatost? A nakonec se chce přece jen každá vdát, a kdyby měla i doktorát.

Právo, právo… A matka nemá práva na své dítě a nemá práva na odměnu za to, že je v bolestech porodila a v starostech vychovala? Těch nocí, co se nevyspíme, když je to malinké, těch úzkostí, je-li to rozpálené, zakašle-li, a což když takové děvče dospívá, aby zůstalo čisté a nevinné – protože muž má právo na panenství té, kterou si vyvolí za ženu… A také tohle ona teď popírá, ta výstřední, nemravná mládež dvacátého století!

Žena prý má i v lásce stejná práva jako muž! Má prý stejné právo – vyžíti se pohlavně – ano, tak se teď mluví a píše: „pohlavně“ – fuj!

Ne, ani paní radová nepočítá se k copařům. Vždyť za svobodna byla také sama na sebe odkázána a živila se poctivě svou prací. Dávat klavírní hodiny – to není jen tak, to je – umění! Ale proto přece ctila svou matku a bydlela u ní, dokud ji měla, a velmi ráda se vdala, když se jí naskytla vhodná partie…

V sále přetančili polku, po ní valčík, po valčíku mazurku a na pořad přišla čtverylka. Která dívka měla taneční pořádek vyplněný jmény tanečníků, byla klidna a šťastna a s důvěrou čekala na svém místě, stojíc před svou gardedámou, až si pro ni pán přijde. Ale běda té, která měla ještě čtverylku volnou… Aby teď přešlapovala v malinkých střevíčkách, aby se nervózně ovívala vějířem, aby k horku a k palčivé bolesti kuřích ok družila se i krutá bolest duševní: strach z hanby a ponížení, zůstane-li po celý kousek stát!

Což nemáme všechny právo – na tanec a na úspěchy!?

Vidíte, paní radová, i ty dobře vychované dívky revoltují a mají své problémy. Není to vlastně také trochu „ženská otázka“ –?

Ne, ne. Paní radové nepřesvědčíme. Její dceruška je příliš hezká a chytrá – ta by nestála ani na chvíli, tu by si páni brali přímo z kola! Právo – právo má ten, kdo má moc; a hezké děvče má velkou moc – aspoň na Žofíně při tanci! A do jiných dívek paní radové nic není…

Její svěřenky se dobře bavily, ale ona byla smutná a mrzutá, i když se tvářila velmi spokojeně.

„Toreadore smělý, pozor si dej!“ vyhrávala kapela ke konci čtverylky…

Kvapíkem končil se program předpůlnoční. A po kvapíku půlnoční přestávka.

Sál se vyprázdnil, společnost naplnila vedlejší restaurační místnosti. Také v „toaletě“ se tísnily dámy a dívky, aby si napálily zplihlé vlny a kudrlinky účesů, aby se napudrovaly, aby opravily vady úborů…

„Paní, mají špendlíky? Mají hornodle, paní? Přišily by mi vzadu patentku?“

Paní, k níž se obracejí žádosti tanečnic, sedí po celý večer i po celou noc v těsném koutku před dveřmi záchodů a sbírá krejcary a pětníky za své služby. Je také matkou. Má čtyry dcery, dvě vdané, dvě svobodné – a všechny zaměstnané; v továrně, v domácnosti a ve službě. Ty svobodné také chodí tancovat. Bez gardedámy…

Přemýšlí-li pak i tato matka o svých – právech?

U stolů v restauraci je veselo. Sklepníci roznášejí vídeňské řízky a pivo. Tanečníci sedí u svých vyvolených, s kterými se té noci zadali buď na všecky besedy, nebo na zítřejší rande, nebo na celý život.

„Žena dvacátého století –?“ směje se mladík u stolu paní radové. „Víte, slečno, co říká Garborg? Že nic mu není tak lhostejno, jako co budou dělat ženy ve dvacátém století!“

Slečna klepla mladíka vějířem přes ruku: „Cyniku!“ – a zamračila se káravě. Ale záře jejích očí mluvila o velikém blahu… o zamilování na smrt!

Paní radová poslouchá všecka zjevena: Cože? Už i na Žofíně se mládež zajímá o problémy? Dokonce snad – o volební právo žen!?

Ne, nezajímá – jen koketuje. Proč jen ta její ošklivá, zlá holka to myslí tak vážně? Proč nechce koketovat? Copak si ji někdo vezme –?

Pořádný člověk jistě ne. Chytí se jí leda… až bude mít větší plat… nějaký otrapa.

A při té představě zarděla se paní radová, jako by nějaká nemilá vzpomínka ji vzrušila a velké, modré oči ztvrdly studeným leskem.

* * *

Den, který měl být mezníkem v životě Marcelově, chýlil se k soumraku; Marcel jej prospal napolo doma, napolo v kanceláři, a potom si vzpomněl: vždyť jsem chtěl jít k tetě Anně.

Šel.

Byl uvítán trpkým chladem a výčitkami.

Brzo si vzpomněl na tetinu prosbu, jen co je pravda! Už je to šest neděl, co ho prosila, aby došel k Řehákovům… Ale ovšem… na chudé, staré tety se rádo zapomíná! Chudé staré tety jsou jen na obtíž. Nemají – práva na pozornost a vděčnost.

„Měla jsem tě vždycky ráda jako syna, ty víš; a copak strýček! Ten pro tebe dýchal! Ale ty…“

„Nehněvej se, tetičko,“ omlouval se Marcel, „nechodívám k Řehákovům, musil jsem čekat, až se mi naskytne příležitost… Včera jsem tam byl… slíbili, že Jarmile najdou v Praze nějaké místo, abys ještě měla strpení a nechala ji zatím na venkově.“

Teta se pohrdavě zasmála:

„Děkuju. Jarmila už je měsíc v Praze.“

„Ale, ale? A v místě?“

„No bodeť. Načekala by se, kdyby spoléhala na pomoc drahých příbuzných. Ach, příbuzní! Jen od těch nic nechtít!“

Teta držela v ruce dřevěný hříbek s napnutou punčochou a celila její díry mřížkou stehů. Skřipec s polámaným pérem jí při práci padal z nosu; nasazovala jej nervózními pohyby: „Zatracenej cvikr,“ ale možná, že její prokletí platilo také drahým příbuzným.

Marcel vstal a chystal se k odchodu. Ze zdvořilosti se ještě zeptal:

„A kde je Jarmila zaměstnána?“

Teta stáhla spravenou punčochu z hříbku, sbalila ji pečlivě s druhým kusem do páru a pak pronesla s povzdechem:

„Ale… v jednom nakladatelství… V Ž. měla to u toho advokáta lepší; byl to Řehákův známý, vdovec… ona se mu líbila… no, ona je hezká, to musím říc i jako matka. To je faktum. Mohla být krásně zaopatřena. Jsou tu jen dvě děti – a velký majetek – vedle krásné praxe! Ne! To nechtěla ani slyšet! Co dělat? Nenutila jsem ji. Teď si děti nedají poroučet. Přijela do Prahy. No, taky dobře, myslela jsem si, Řehák jí zase něco najde a bude aspoň doma, pod mateřskou ochranou. Ale ona: že ne, že k Řehákovi nepůjde, tys taky nedbal, našla si sama místo. Ale co je nejhorší… ona nestojí o mateřskou lásku, nestojí o domov –“ hlas tetin zajíkl se pláčem. „Už za týden se ode mne odstěhovala! Nepotřebuje mne! Mám prý staromódní názory. Pořád by se jen hádala! Drzá je, neuctivá! A její poručník se o ni vůbec nestará. Ale já to tak nenechám!“

Paní Anna použila kapesníku a už zase mluvila s tvrdým klidem: „Nenechám! Dojdu k Řehákovi, ať je mu to recht, nebo není, to by bylo pěkné, aby si směla nezletilá žába dělat, co by chtěla! Počkej, ty paličatá, já ti ukážu – právo ženy! Vždyť ona ti, hochu, je celá poblázněná těmi moderními knihami, celá poblázněná! Já jsem také dostala z domova předběžné vzdělání, ale abych byla pro každou výstřednost, pro rovnost s muži, pro kouření a volnou lásku – no dovol, to přestává všecko!“

Marcel držel v ruce klobouk, ale zapomněl, že chtěl odejít. Poslouchal, náhle zaujat, výlevy mateřské lásky i mstivosti a snažil se vyvolat si v paměti obraz děvčátka s modrýma očima a nazlátlými vlásky, děvčátka výbušného temperamentu… Pamatoval se jen nejasně na malou Jarmilku; ale když si ji chtěl představit, jak asi vypadá dnes – vybavila se mu včerejší umprumačka (nebo písařka?) – která se jmenovala také Kovářová! Milada Kovářová… Milka…

Pobouřená matka sedla zase k svým punčochám a přehrabovala je nervózními pohyby; byly to punčochy slečen a byly i dceřiny. Ano, k tomu jsme my matky dobré!

„Co já už v životě zkusila a vytrpěla, co na mne osud seslal, jak já jsem ve všem nešťastná – to není víře podobno! Ale nejhorší už je tohle trápení s tím dítětem. Ty… tys byl taky divoch, taky s tebou měli doma velké soužení, bože, když si vzpomenu… ale copak hoch, to je něco jiného!“

Marcel se pokusil tetu utěšit poznámkou, že Jarmila přece jen neflámuje jako on a má už v devatenácti letech místo – – ale tím ji jen více podráždil.

„Má místo! Kdyby je radši neměla a byla hezky doma, učila se vařit a hleděla se vdát! Neflámuje! To by tak ještě scházelo! Ale chodí do kavárny! Bez gardedámy! A co já vím –? Copak – udělá-li jí někdo dítě, pro krista pána!?“

„Tetičko, promiň, ale to ona už asi také ví, jak se má tohoto nebezpečí chránit…,“ usmál se Marcel.

„Jo ví, nic neví, já jsem ji vzorně vychovala, ona je čistá a nevinná!“

Ne, s tetičkou nebylo rozumné řeči. Marcel ji opustil plačící a rozzlobenou, bezradnou i umíněnou, ale přece musil slíbit, že ji zase co nejdřív navštíví…

„Přijď, Marcelku,“ řekla mu ještě ve dveřích, s kapesníkem u nosu, „však víš, slečna Mánička je do tebe zamilovaná, pořád na tebe vzpomíná, litovala, žes nepřišel včera na Žofín… bylo to tam tak hezké! A ona dostane padesát tisíc… hotových!“

* * *

Mánička… padesát tisíc… Korun, či zlatých? Teta jistě ještě počítala na zlatky! Ach, proč nemá ty tisíce – Milka Kovářová?

Tak tesknil Marcel, když ve smluvený večer seděl v „Unionce“ naproti dívce s hluboce modrýma a zářícíma očima. Neptal se už, komu je dívka podobna – věděl to: Teta Kovářová měla před deseti roky takové báječné oči! Jako by se kdovíjaká duše v nich tajila… A ještě dnes, pohaslé, vpadlé, s kuřími drápky v koutcích, byly tvarem i barvou podobny očím dívčiným.

Ztřeštěné podezření problesklo Marcelovi hlavou a srdce mu zabušilo, když se tázal:

„Tak co vám řekla matinka, slečno, že jste nebyla celou noc doma –?“

Vycenila lesklé perličky:

„No, dostala jsem, to víte, nemluvíme spolu a musila jsem přísahat, že to už víckrát neudělám.“

V jejím hlase skrývalo se něco potměšilého. Lhala. Každé její slovo bylo lež. Ale proč?

Nabídl jí otevřené pouzdro s cigaretami. Bavil se pozorováním, jak pořád ještě ji kouř štípe, jak jej vyfukuje a jak si netroufá šlukovat.

Pohřížila se do čtení novin. Pan Patera z ní měl radost a nakupil vedle ní na židli celý stoh deníků i revuí, ale ani jeden módní list.

Ne, módy ji nebavily; ani o literární polemiky nejevila zájem. Marcel zvědavě nahlédl, nad čím se to tak důležitě krabatilo její bílé čelo: hleďme – nad všeobecnou stávkou textilního dělnictva, zahájenou na Náchodsku, k níž připojilo se Královédvorsko, až se hnutí rozšířilo na Jilemnicko, Rychnovsko a Holice…

Netroufal si ji vyrušit ze čtení, ale když odložila „Právo lidu“, zachytil ji za ruku, kterou vztahovala po „Naší době“:

„To vás opravdu tak zajímá stávka textiláků? Proč?“

„Protože jsem z jejich kraje… Znám jejich život. Je to ukrutná bída.“

„Vy nejste z Prahy?“

„Ne.“

Hleděli si chvíli jiskřivě do očí, mhouříce je v obláčcích kouře.

Proč ho stále přelhávala? Nač si to s ním vlastně hrála, zatrapená žába? Kdyby jen nebyla taková hezká a taková… nová! A kdyby nebylo toho podezření…

„Poslouchejte, slečno Ludmilo…“

„Nejmenuju se Ludmila.“

„Tak třeba Miloslavo, na tom nezáleží, baví-li vás to, hrát si se mnou na schovávanou… Jedno je jisté: že ve vašem jméně se skrývá sladké slůvko milka. V českých vlasteneckých jménech je mnoho podobnosti a samá milka. Budu vám, dovolíte-li, říkat Vlastimila.“

„Možná ale, že nemám české jméno. Že jsem třeba Kamilka. Raději mně nazývejte Milkou a je to.“

„A je to. Máte pravdu.“

Tak se bavili, až přišli Marcelovi druzi a hovor zabočil na otázky denní i věčné, na politiku i literaturu a Milka byla ve svém živlu. Tváře jí hořely a Marcelovy ironické poznámky míjely se cíle. Bylo jí jedno, nazýval-li ji Milenou, nebo Emilkou, nebo Miladou…!

V osm hodin se zdvihla k odchodu a marné bylo ji zdržovat. Marcel rychle zaplatil a vyšel za ní. Dohonil ji na schodišti. Proč tak pospíchá, ptal se jí – bojí se opravdu maminky? Chce stát v slovu a polepšit se? Být hodnou, šosáckou dívenkou?

Zastavila se před zrcadlem na zatáčce schodů a připichovala si důkladněji klobouk; také uvolněné drdůlky na uších, které z klobouku vykukovaly, bylo nutno poopravit. Postavil se za ni a čekal na odpověď. A tu v tichu prázdného schodiště uslyšel jasně velmi všední zvuk: zakručení v jejím žaludku. „Jeje,“ uklouzlo jí bezděčně a začervenala se, ale pak se zasmála. Přiznala se, že má hlad a že pospíchá domů k večeři. Zval ji k uzenáři – odmítla: má večeři doma, u maminky…

A podala mu ruku a nedovolila, aby ji doprovodil. Slíbila však, že zas zítra přijde do kavárny.

Nepřišla. Nu, co na tom? Ať už nikdy nepřijde! Co je mu po ní. Nebudeš se přece, starý chlape, bláznit po vyžleti!

A přece denně chodil do „Unionky“ a denně odcházel z ní zklamán…

Zuzanka ho zvala na večírky, do „Slavie“, odolal. Ale šel bez pozvání k Řehákovům, sleduje náhlý ztřeštěný nápad, že se přimluví u Řeháka za Jarmilu, aby dostala nějaké lepší místo, než měla v nakladatelství, a že ho vyzve, aby Jarmilu donutil k návratu pod ochranná křídla opuštěné hruštičky.

U Řeháků byli právě po čaji a měli hosty. Marcel požádal Řeháka o rozmluvu. Řehák jej pozorně vyslechnul, ale pak pokrčil rameny. Je mu líto, že Jarmila si nevážila dobrého místa v Ž. V Praze je těžko něco podobného najít, snad později… A nutit ji, aby se vrátila k matce? To by asi nedělalo dobrotu. Jarmila opustila domov roztrpčena – a to právem, neboť její matka svým nerozumným druhým sňatkem ji připravila o věno, sama se teď před dcerou za to stydí – její muž ještě někdy si na ni vzpomene a přijde ji navštívit, je to zchátralý člověk, ne snad přímo darebák, ale… Rozhodně je pro mladé děvče – a zvláště tak energické a samostatné, jako je Jarmila – lépe, bydlí-li mimo matčinu rozháranou domácnost…

Marcel poslouchal roztržitě výklady Řehákovy. Díval se na malou Andu, jak se vážně tváří, jak způsobně odpovídá na otázky hostí a jak přitom také po něm pokukuje… Byla růžová vzrušením z jeho návštěvy a starostí: Jestlipak se jí Marcel obdivuje, anebo se jí směje? Anebo – a to by bylo nejhorší – vůbec zapomněl na její povídky?

Ne, děťátko, Marcel nezapomněl, ale má jiné zájmy a netuší, jak významným byl v tvém životě den, kdys mu zjevila své tajemství!

A kde bydlí Jarmila? – napadlo Marcela na odchodu se zeptat a Řehák mu dal její adresu.

Okolí bylo krásné! Samá poezie… slavná minulost, kamenná pohádka, malebný sen… V létě, o tom nemohlo být pochybnosti, i slavíci tu klokotali… I domek byl stvořen pro malíře a pro básnické nadšení.

Ale v domku – tma, chlad, plíseň. Potmě tápal Marcel příkrými schůdky do prvního poschodí. Když se dohmatal dveří a zaklepal, ozvalo se „herein!“ – a když vstoupil, byl zase v šeru. Kuchyňka neměla oken, jen zasklené dveře do vedlejšího pokoje.

„Příbuznej jsou, příbuznej? Strejček? To nejsou ještě kór starej. No, tak špacírujou dál, slečinka touhle dobou přichází domů. Ale že mi nikdy nic o nich nepovídala? To je teď mládež, to je mládež!“

Bezzubá a holohlavá babka ve vlněné pletené mantilce, vroubené bambulkami, šišlala a mlela hubičkou tak malinkou, že jistě se mohla živit jen rohlíky v kávě rozmočenými. Zavřela-li hubičku, spojila se jí brada s nosem.

Uvedla hosta do pokoje. Ten byl světlý a klenutý, přeplněný stařičkým nábytkem. Na stěnách byli samí Ježíšové a Panny Marie s Jezulátky, samá červená srdce, trním korunovaná, meči probodená; za obrazy svazky kočiček a mikulášské metly; nad postelí veliký kříž a růženec; u dveří kropenka a nad nimi vyšívané „boží požehnání“ za sklem.

„No, posaděj se u nás, mladý pane, posaděj, aby nám nevynesli spaní,“ pobízela babka, snad už stoletá. „Na kanapíčko!“

Marcel se posadil na pohovku, potaženou rozpraskaným voskovým plátnem, kterou babka dřív otřela zástěrou. Sama si sedla na židli naproti němu. Vyložila mu všechny své rodinné poměry; byla bezmála půl století vdovou – na Petra a Pavla, napřesrok, bude to padesát let, co její nebožtík, dej mu pámbu lehké odpočinutí, zavřel oči – a měla tři děti… historie těchto dětí, také už mrtvých, sledoval Marcel už jen velmi roztržitě; myslil na to, co řekne neznámé své sestřeničce, které se právě přihlásil za starostlivého strýčka – a která dojista dávno na jeho existenci zapomněla…

Když babka došla až k své pravnučce, vědí, té, co je v jednom zaměstnání se slečinkou Milkou a spí s ní tuhle v pokoji na tom kanapi… vstoupil někdo do kuchyňky. Babka, přihrbená, opřena jednou rukou o stůl, poobrátila hlavu směrem ke dveřím. „No, už ji tu mají, neteřičku. Ta bude mít radost. No tak, slečinko, šla sem, šla, a kdepak zůstala naše Márinka, co? To zase má rande, že jo? To je teď mládež, to je mládež!“

Když nikdo nevcházel, babka vstala a šourala se ke dveřím. Tam za sklem stála slečinka… dívka s očima dokořán otevřenýma překvapením.

Dívka s očima plnýma modré záře a průsvitné hloubky, která se nejmenovala ani Slavomila, ani Milada, ale Jarmila.

Dívka z „Unionky“.

XIV
„Byl jednou jeden kouzelník…“

Vyrojily se kočárky po ulicích a zatarasily všechny cesty v městských parcích. Ulice blýskaly svými chodníky v slunci, až oči přecházely! Poslední zbytky špinavého sněhu byly odklizeny teplým sklonkem února – a proto se všude rojily dětské kočárky.

Houpaly se, šinuly, rejdily sem tam na svých vysokých, tenkých kolech, proutěné, s krajkovými záclonkami a parádními dečkami; tlačily je chůvy, sestry, maminky; porozhrnutými záclonkami bylo vidět očička velice modrá nebo velice černá, vyvalená nebo vlažně se zavírající v usínání… a ústečka byla ucpána, všechna bez rozdílu, šidítky; pevně ucpána; mohli jste zatahat za vyčnívající kroužek, rtíky nepovolily – držely se křečovitě své iluze… a dumlaly o všechno pryč – sajíce prázdný vzduch. Nad dečkami třepetaly se směšné pacičky v palcových rukavičkách, takové mrňavé ploutvičky, brázdící předjarní vzduch křečovitou radostí ze života…

Blízkost jara třásla se v paprscích slunečních i v ptačích hlasech, v úsměvech lidských i ve pštrosím peří na ženských kloboucích – všude, všude byla jásavě viditelná, všude, všude – kam jen mělo slunce přístup…

Školní dítky učily se zpaměti přednášet báseň o kouzelníkovi, bydlícím v ledném hradu, jenž pás měl z jíní setkaný a sněhobílou bradu… o jeho touze po kvetoucí zemi, slunci a vílách…

„Já jsem taky tu báseň uměla celou zpaměti a jednou jsem ji o slavnosti na konci školního roku předříkávala na stupínku. Umím ji podnes. Ale protože jsem už od malička do všeho ráda rýpala a ve všem ráda chodila ke kořenu – tak jsem ani tou jarní básní nedovedla být poeticky unesena. Zima – zlý kouzelník, jenž sám si hlavu srazí ze zoufalství –? Jakto? Vždyť zima je tak krásná a veselá, když sedíme doma u teplých kamen… v posvátné harmonii rodinné… a velký bratranec Marcel s námi, ten legrační Marcel, co nikdy nikoho nezarmoutí – tak aspoň se u nás říkávalo…“

Mezi kočárky, maminkami, chůvami, holuby a vrabci a zamilovanými párky proplétá se i Milka po boku Marcelově a povídají si, na rtech ironické úsměvy a v srdcích jaro.

Také Marcelovi se vybavují z mlh pozapomenuté výjevy z rodinné harmonie:

„A vrkoče si v rákosí zas proplétají víly… deklamovala malá Jarmilka, a protože byla dítě své doby, chtěla vědět, co je to vlastně vrkoče si, snad nějaká obec, ne? Vrkočesy… městečko, vesnice?“

„To jsem nikdy nemyslila!“ hlaholí smích Milčin o závod s kaskádami flašinetu. „To jste dělal vy, Marceli, takové vtipy! To byl váš obor – vtip, slovní hříčka, kašpařiny! Proto jsem vás měla tak ráda, že jste byl jiný než my všichni, a přece – náš! Můj! Říkávala jsem si, že jste můj nejlepší kamarád!“

„A to byla pravda!“ zaznělo vážnou přísahou, ale Milka neslyšela a nedbala. Pokračovala v nemilosrdném rozbírání básníkových obrazů:

„Co jsou vrkoče a víly, to mi bylo jasné. Ale proč bych měla nenávidět zimu, když jsem měla brusle? Naopak, jen ať je hodně ledu na Vltavě, abych mohla každý den se projíždět! A proč bych měla s jásotem vítat jaro – když s jarem přišly na nás jen samé zármutky? Tehdy, jako všecky děti i lidé nemyslící, vycházela jsem jen od sebe, byla jsem středem světa a nic, kromě vlastního osudu, mne nezajímalo.“

Opustili sady a octli se v davu nedělního obecenstva na Václavském náměstí. Zašli do kavárny a sedli si k malému stolku vedle jiné mladé dvojice. Byli, zdálo se jim, zcela sami.

Dali si kávu se šlehačkou. Milka se na chvíli zcela oddala požitku sbírání husté pěny; tohle je přece kafe, ale ta brynda, co vaří její babka… inu ovšem, za pět krejcarů nemůže nikdo vařit mokka!

Neřekla, co si myslí, ale Marcel, když viděl její živočišnou spokojenost, uhodl; také si vzpomněl, jak jí tehdy v „Unionce“ kručelo v žaludku…

„Jarmilko, smím vám dát upřímnou, důvěrnou otázku? Jako váš starý, nejlepší kamarád –?“ začal měkce – hlasem, který se tolikrát již osvědčil…

Dopíjela kávu mlsným douškem a přikývla: Ale jo!

„Kolik vám platí v tom nakladatelství –?“

Vzhlédla k němu udiveně. Ale hned pochopila: aha, chce jí dát otcovskou radu, aby se vrátila k matce, že bude méně utrácet ze své hubené gáže, co?

Takové rady, milý kamaráde, si nechte. Milka jich nikdy neposlechne, i kdybyste to s ní sebelépe myslil. Maminka si svůj život také zařídila, jak se jí líbilo, bez ohledu na prospěch dceřin. Doby, kdy děti neměly práva kritizovat rodiče, jsou ty tam. Teď to právo máme. Vydobyli jsme si je. A maminka si s těmi svými kostfrajlemi lépe rozumí než se svou protivnou, přepjatou, rozumářskou dcerou…

„Ale mlčte,“ přerušil ji Marcel, „vždyť vy nejste taková rozumářka, jak byste se ráda zdála!“

„Ani vy nejste takový stařec, jakým se tváříte!“ smála se mu.

„Stařec? To ne. Ale vaším otcem bych mohl být… či spíše: jsem jím tak trochu!“

Nechápala, a on s melancholickým úsměvem jal se vykládat:

„Nebýt mne, nebyl by se váš otec seznámil se slečnou Zimovou. Nebýt mne, nebyla byste se narodila. Jsem prapůvodcem – vašeho života…“

Seděla těsně vedle něho, s lokty o mramorovou desku opřenými, s očima sklopenýma, zoubky zaťaty do spodního retu. Vyslechla ho pozorně a pak řekla tiše:

„Já vím.“

„Kdo vám to řekl?“

„Nikdo mi to neřekl. Povídalo se tak o tom. Já vždycky ráda poslouchala, co si velcí lidé povídali. Mnoho jsem vyslechla. Mnoho jsem si domyslila.“

Přisedl k ní ještě blíže a ruku položil na opěradlo její židle; byli stále osamělejší v šumu a hluku přeplněné místnosti s mohutnými sloupy a velikými zrcadly.

„Slíbila jste, Milko, že mi povíte, proč jste mne přelhávala, proč jste si hrála na schovávanou? Vždyť jste mohla vědět, že se přece jednou pravdy dovím!“

„Však bych vám ji byla sama později řekla,“ odpověděla, aniž zdvihla zraku, „ale chtěla jsem dřív provést svůj plán.“

„Jaký plán?“

Teď teprve pohnula hlavou a podívala se mu do očí plným světlem svého pohledu:

„Plán – pomsty!“

„Jsou ‚Fliegende‘ volné, prosím?“

Otázka číšníkova a odpověď Milčina splynuly v jedno. Marcel se domníval, že nerozuměl. Pomsty? Ano, rozuměl dobře. Pomsty. Trestu.

Čekal tiše na její vysvětlení.

Vzala ze stolu noviny, rozevřela je a mluvila, hledíc do nich:

„Máte radost, Marceli, že kdysi z pouhého vašeho rozmaru sešli se moji rodiče, a nazýváte se prapůvodcem mého života. Myslíte, že měl jste proto také právo – i život brát?“

Spustil ruku z její židle a odklonil se, zmaten a zbledlý.

„Kdo vám tohle řekl?“

Skryta za plachtou novin před cizími pohledy, dívala se na něho tvrdě a nelítostně. Kdo jí to řekl? Nikdo jí to neřekl.

Byl tklivý večer zimní; Růžena podávala čaj; byla zamlklá a Marcel se bavil s matinkou o starých časech. „Takt nebyl tvou silnou stránkou, hochu,“ řekla mu jeho bývalá učitelka a on přisvědčoval: „Písně bez taktu, písně divoké milovala vždy duše má!“ Jak svůdně to znělo! Malá školačka, shrbená nad dějepisem, nerozuměla dobře těm divným řečem, ale poslouchala; poslouchala a pozorovala… Viděla, jak se velké sestře Růženě třesou ruce… a jak hezký bratranec se na ni sladce usmívá!

„Měla jsem ji tak ráda, Marceli,“ šeptala Milka a Marcel se zase musil k ní těsně přiblížit, aby jí rozuměl. To ji znervóznělo. Řekla: „Tady není možno o tom mluvit. Pojďme odtud.“

Souhlasil.

Platit!

Při placení se pohádali; nechtěla, aby jí dělal kavalíra, že je to pitomost, a on zas, že její nadutost je směšná; zaplatil za ni přece – a vyšli na ulici jako dva kohouti.

Šli a nemyslili o tom, kam jdou. Byli oba bez domova. Slunce, ve dne hřející, chladlo už – a ukázalo se, že není jaro, že kouzelník si ještě hlavy nesrazil. Nekvetly fialky, víly si vrkoče v rákosí neproplétaly!

Milce cvakaly zuby, Marcel se třásl ve svrchníku.

Kam teď?

„K mamince?“ napadlo Milku, ale Marcel odporoval: ta se asi chystá se svými slečnami do nějaké zábavy. – „Anebo je u ní její muž – on ji ještě občas přichází pumpnout,“ dodala Milka. „Ach ano, když réva znovu kvete!“

Kam tedy?

V Milčině bytě byli by obtěžováni babkou a jejími rodinnými historiemi. Nezbývalo nic jiného – než byt Marcelův.

Bylo tam ještě světlo; zbylo i trochu tepla v starých kachlových kamnech; Milka si k nim přitáhla židli, Marcel si zapálil cigaretu a sedl si naproti ní.

„A teď mi tedy povězte, Milko…,“ začal Marcel, uctivě od ní vzdálen, „jaké klepy jste to o mně doma a v kavárně slyšela!“

Jeho hlas nezněl pevně a jeho úsměv byl vynucený.

Opřela hlavu o lenoch židle a sepjala ruce v klíně. Bez hnutí, hlasem zádumčivě něžným vypravovala:

„Byl jednou jeden kouzelník… Ne ten z ledného hradu! Kouzelník, dárce radosti. A dvě sestry, nevlastní sestry; jedna se ho bála – a druhé byl nedosažitelným snem! Ale měla jeho slib: Za deset let si pro ni přijdu, v hluboké noci, za bouře a blesků vám ji vyrvu a unesu! Bude přec hezká? Hezká musí být, toť zákon! – Věřila jeho hrozbám, které jí zněly lahodnou hudbou… Ale on nemohl a nechtěl deset let čekat, když na dosah ruky měl druhou oběť. A po té sáhl.“

Hlas zněl stále teskněji.

„Měla jsem ji tak ráda, Marceli. Byla mi bližší než matka. Uměla si se mnou hrát a rozuměla každé mé radosti i zármutku. Na každou otázku odpověděla, nikdy mne neodstrčila: nech mne, moc se ptáš, dej mi pokoj, bolí mě hlava… jako říkávají matky dětem tak často! Ne, ona mne nikdy neodstrkovala; ona sedávala u mé postele, dokud jsem neusnula; těch pohádek, co se mi napovídala! A všichni ji měli rádi, a všem nám bylo blaze, dokud žila. Její smrtí – rozbilo se všecko. Její smrt – zavinil jste vy, Marceli. Tušila jsem to už jako dítě. A že jsem se nemýlila, potvrdily mi vaše básně, které jsem později dychtivě čítala. Víte, ta o malé zbrani, jež jí dala vykoupení, ale vám zabila štěstí… Umím ji zpaměti…“

Marcel vyskočil, uštknut jedem zahanbující upomínky. Milko, ne, pro boha, nepřipomínejte! Necitujte! To byla hrozná báseň!

„Ano,“ přisvědčila Milka bezohledně, „byla; to vím dnes také. Ale tenkrát, když se mi ty vaše verše dostaly poprvé do rukou, tenkrát mi bylo patnáct let – a proto se mi líbily. A porozuměla jsem jim. Řehák byl už zase ženat a měl novou rodinu, Anda novou maminku. Já nikoho. Nějaký protivný cizí mužský se k nám přistěhoval a pak zase odstěhoval, maminka, chudák, byla notně vytrestána za svou pozdní vášeň a naivnost… Byla mi stále cizejší. Nemohla jsem zapomenout na Růženu, jedinou blízkou duši, jediné teplo, jediný domov… Marceli, pojďte sem!“

Marcel stál na druhém konci pokoje u okna. Stmívalo se. Nerozeznávala už výrazu jeho tváře. Ale nikoho nenapadlo rozsvítit. Na její zavolání se poslušně k ní vrátil a zase si sedl.

„Marceli, vzpomínala jsem na ni jako na světici a patrně jsem ji přeceňovala. Vzpomínání zkresluje. Tragický skon dodává svatozáře. Možná. Ale já jsem nevzpomínala jen na ni. Také vy jste žil v mém srdci…“

Její vyznání plynulo stále volněji a klidněji. Stesk a něha dozněly. Její hlas byl pevnější a tvrdší, i když slova vyjadřovala milostné city.

„Žil jste v mém srdci – a já vás vyháněla a já se domnívala, že vás nenávidím. Že je to jen přelud vaší minulosti, který mne mámí. A přijela jsem do Prahy s pevným úmyslem – pomstít Růženu a potrestat vás za to, že jste ji dohnal k sebevraždě. Posmívala jsem se vám v duchu, pohrdala jsem vámi a nastrojila jsem na vás svůj dětinský plán. Své příjmení jsem nemohla změnit, byl byste se asi brzo v kavárně dozvěděl pravdy, změnila jsem tedy aspoň jméno. Hrála jsem si na schovávanou, ano. Chtěla jsem vás pobláznit – a pak, až byste se byl do mě na smrt zamiloval – tak jsem si to vybájila –, chtěla jsem vám říci, kdo jsem – a že vás nenávidím! Vidíte, nejsem tak střízlivá rozumářka, jak si o mně myslíte! A tak jsem chodila do ‚Unionky‘ tak dlouho, až jsem se tam s vámi setkala. A šla jsem s vámi pak všude, z lokálu do lokálu – a ani jsem si snad nebyla vědoma, že jdu s vámi všude z lásky, a ne z nenávisti! Vážně! Byl jste takový, jak jsem vás znávala v dětství a jak jsem vás mívala ráda… Opil jste mne, hloupou holku, ‚kouzlem své osobnosti‘. Říká se tomu tak. A když jsem prohlásila – tehdy ráno: nechci jít domů – půjdu k vám – to jsem byla odhodlána, že budu vaše.“

Tma, krutá a úlisná, vyplnila už všechny kouty pokoje a jen v okně se třpytily odlesky světel z ulice.

Tmou a tichem vyzněla Milčina zpověď. On se ani nehýbal. Naklonila se k němu a vzala ho za ruce.

„Marceli, kdybyste mne byl tenkrát chtěl, mohl jste mne mít,“ mluvila zcela klidně. „Byla taková chvíle. Ta noc… první v mém životě, kterou jsem probděla… víno, hluk, cigarety, ty dívky, rudé polosvětlo, ty lidské mátohy – potrhlé karikatury, a vy, zkušený a dovedný hráč… virtuos…“

Pokusil se hájit. Ne, Milenko, s tebou si nechtěl hrát…

Zasmála se s přízvukem smutného pohrdání a pustila jeho ruce.

„Proč se mnou ne, když jste si hrál s ní? Protože ona byla ženou snad a já dívkou? Mé panenství vás odzbrojovalo –? Proto jste na mne přestal útočit – tady, kdy jsme byli sami a já se vám chtěla dát –? Panenství! K smíchu. Nemám v úmyslu s ním někdy obchodovat; nejsem také tak na hlavu padlá, abych chtěla jednou oblažit muže, který sám už poznal jich kolik! Nemusil jste mít ke mně ohledy, kterých jste neměl k ní! Ne, neměl jste jich a jen jste s ní hrál, jen hrál svou virtuózní hru! Nebyla to osudná láska, vždyť jste žil bez ní pak vesele dál a nic se nezměnilo ve vašem způsobu života ani ve vašich názorech! Kdybyste byl něčím zaplatil svou vinu, kdybyste byl nahradil ztrátu člověka… ale ne, vy jste pranic nenahradil a žil jste – a žijete, Marceli, jako kterýkoli šosák, pohodlně, poživačně, mimo světa běh, opatrně, zbaběle… co? Není tomu tak? Ironický pozorovatel! Škodolibý kritik! Všechno je vám k smíchu. Že se svět kymácí a hýbe v základech – co je vám po tom? Vy máte svůj pravidelný příjem, vy se brzo bohatě oženíte, maminka už vám nějakou tu balici dohodí – a budete-li se někdy i o politiku zajímat, vstoupíte jistě do strany mírného pokroku v mezích zákona, viďte? Však už s ní koketujete. Mlčte. Nechte mne domluvit…“

„Nenechám vás domluvit!“ teď zas on držel její ruce ve svých, marně je chtěla vyprostit. „Ať jsem byl, jaký byl, ale pro peníze nikdy bych se byl neoženil a neudělám to ani v budoucnosti. Vás, Milko, vás si vezmu, budete-li mne chtít! To není nápad okamžiku ani nálady. Celé týdny o něm myslím a snažím se vám přiblížit… Co tomu říkáte, Milko? Vezmete si mne –?“

Vytrhla se mu tak prudce, že porazila židli. Stáli proti sobě ve tmě, ale viděli si do duší.

Ne! – odpověděla. Nevezme si ho. Snad… snad ho má přece jen trochu ráda… ale co s tím? Jaro je nejkratší a nejkřehčí doba života. Co potom, až přijdou střízlivé dny všední –?

„Stojíme každý na jiném konci světa, milý kouzelníku. Mohli bychom být jen milenci, kteří se rozejdou, když se nasytí milkování. Ale ani milenci už nemůžeme být… když jsme si teď tak rozšafně a střízlivě všechno vyložili!“

Měla pravdu. I v úlisné a tiché tmě jarního večera viděl chladný svit jejího pohledu a slyšel odzvánět hranu svému mládí…

Byl konec.

Vina a trest? Nikdy o tomto problému vážně nepřemítal, i když o něm žvaníval.

Vina a trest… k smíchu. Ale ona měla pravdu: stáli každý na jiném konci světa a v jiném ovzduší. Byli si cizí. Nepochopitelní. Nebýt jejího šťouravého rozumu, nebýt její protivné vyspělosti, ještě dnes, ještě teď mohl by zahořet plamen mládí, snad naposled.

Už nezahoří.

Hrana dozněla.

XV
Začátek nového románu

Celá budova nakladatelství a knihkupectví duněla, šuměla, rachotila, šelestila, hlučela a oddychovala neúnavným rytmem práce.

V redakčních pokojích rejdila péra a zněly jednotvárné hlasy, diktující do psacích strojů, a stroje hrčely a klapaly a šustěly.

„… pravým skandálem bytových poměrů jest… když v domě pražské obce v Lodecké uličce… byla najata… bídná díra za příbytek. Díra klenutá má… největší výšku 2 a půl metru… délku 5 a půl… šířku 4 a půl metru… není tu vůbec kamen, není okna… jen jakási štěrbina… Z tohoto bytu… dala si obec platit 340 korun ročně… a byt je již nyní proto prázdný… že nájemník nezaplatil předem činži… a byl vystěhován… Ptáme se s úžasem…“

Drrr… klap, klap, klap…

V druhém pokoji:

„… je vůdcem národa, a aby mu továrna nepřekážela v politice, přijímá sice její zisk, ale zříká se veškeré odpovědnosti za ni vůči veřejnosti. Na pozvání k táboru stávkujících odpověděl dopisem: Zajisté mně nezazlíte, řeknu-li vám, že se do otázky stávky míchati nemohu. Ponechávám veškeré řízení závodu svému bratranci, poněvadž…“

Drrr… klap, klap, klap, klap, klap!

Po chodbách přebíhají redakční sluhové, metéři berou dva schody najednou, aby redaktorům z rukou brali rukopisy… v korektorně za šikmými pulty je ticho… ale rytmus práce stejně neúnavný.

V pisárnách, v pokladně, v účtárně abonentů, v expedici, v administraci… všude ruce i nohy i mozky v práci: stroje, péra, klih; stohy tiskovin přecházejí z ruky do ruky, a ruce se míhají, přejíždějíce štětkami v lepu namočenými po řadě obalových okrajů… číslo po čísle dostane svou pásku s adresou, aby došlo k svému čtenáři…

Do expedice nahlédla Milka Kovářová a táže se Márinky, své spolubydlící:

„Půjdeš v poledne domů?“

Ne, Márinka nepůjde, dělá přes čas. Má oběd v papíře: za šesták tlačenku, chleba a kyselou okurku. Mléko by jí bylo, drobné souchotinářce, zdravější; ale v tlačence je pepř a v okurce dráždivá kyselost; člověk přece, hergot, chce také trochu pikantní příchuti užít na světě – a ne jen samou dřinu a léky, které beztoho nepomáhají…

Milka odběhla. Koupí si také tlačenku a zůstane v baráku přes poledne… i když nedělá přes čas.

Zřítila se do přízemku. Prošla první místností, mezi metráky novinového papíru, dosud bílého a němého; v druhé místnosti už seděly na lavicích roznašečky a čekaly na noviny. V třetí místnosti řvala rotačka.

Pracovala hromovým a přesným spěchem všech svých válců, všemi silami a důmysly svého sestrojení, mlčky obsluhována několika lidmi. Papírové kotouče se otáčely a podávaly bílé pruhy válcům s odlitou sazbou listu, válce se překotně točily a třely a propouštěly papír už potištěný, papír, mluvící k tisícům, sdělující to, co před chvílí ještě vycházelo z mozků do per a do underwoodů; tento papír vjížděl mezi proužky, jež skládaly jej nadvakrát a načtyřikrát; a jiné, ven trčící tyčky, čtyry vedle sebe, klidně vypouštěly složené noviny, vždy po pěti kusech, hotové, suché, ke čtení připravené… U rotačky byla tabulka s ubíhajícími číslicemi a se zvonkem, který odpočítával každých padesát kusů. Jeden dělník odbíral každou padesátku a skládal do stohů; druhý je podával k okénku roznašečkám.

Jiní dva dělníci obcházeli stroj, přilévali oleje a dávali pozor, až zmenšující se kotouč papíru bude třeba vyměnit.

Nikdo tu nemluvil, protože by se byli neslyšeli. Hlasy lidské ztrácely se beze zvuku v mluvě strojů.

Taková sebevědomá síla burácela ze všeho počínání obra rotačky: všecko sama zmohu, vy lidé už jenom mne obsluhujete a je vás pořád méně a méně zapotřebí!

Milka utíkala odtud, neboť se jí zdálo, že bolestné údery hluku připraví ji o sluch… Koho hledá? ptal se jí někdo pohybem úst, ale ona neodpověděla a spěchala mimo papírové formy, do nichž se lilo olovo sazby, a vyběhla zas o poschodí výš, do místnosti tiché a prázdné. Tady si odpočívaly malé, starší mašiny, odpočíval i předchůdce rotačky. Sloužil jen k tisku různých oznámení, letáků, navštívenek, jídelních lístků, reklam. Milka šla dál; vstoupila do strojní sazárny. Tady byly stroje, které měla nejraději. Připadaly jí milosrdnější než soběstačná rotačka, olupující lidi o zaměstnání.

Stroje v strojní sazárně potřebovaly člověka. Byly plny podivuhodných kol různých tvarů, byly plny důmyslných drobnůstek, sestavovaly celé řádky dle odťukávání sazečova na klapky. Pohybovaly se ty milé stroje tak lidsky! Měly dlouhánské, tenké ruce, jimiž odebíraly po odlití matičky, aby je podaly rozmetači, a konaly svou práci lehce, přesně; matičky měly množství jemných zářezů, věděly samy, kam patří, a zapadaly na svá místa, jak na ně došly.

Milka stanula očarována.

Stroj vedle stroje, muž vedle muže, tak tu stály a seděli ve dvou dlouhých řadách. Zvuk jejich práce byl hlučně šustivý, ani pomalý, ani překotný. Sazeči byli mladí hoši, byli otcové rodin a všichni se Milce tolik líbili…

Proč se jí líbili? Nepřemítala o tom. Jak mohla, pletla se mezi ně; chápala se každé záminky: byla plna ochoty, mělo-li se něco rychle donést z redakce rovnou do stroje, dovedla i staré bručouny uprosit, že jí v poslední chvíli vzali ještě rukopis… nebo se jen tak domýšlela, že je uprosila –?

Všichni se jí líbili, všechny měla ráda; ale jednoho nejradši. A kdyby si ji chtěl vzít, na mou duši, neřekla by ne! A teď už ví, proč odolala starému kouzelníku, praktikovi! To si ji už z dálky hlídal mladý člověk nové doby! Veršíčky sice neuměl dělat, ale neuměl také lhát, ani sobě, ani dívkám – a uměl se podívat životu tváří v tvář, zaujmout místo, ne pohodlně stát stranou a všemu se duchaplně posmívat!

Zapátrala po sále…

Tam seděl a z listu, počmáraného nečitelným rukopisem, vybíral slova, vyťukával je, a tenké, dlouhé ruce strojové konaly přesně a lehce svou práci na povel lidského mozku a lidské ruky…

„… hledajíce původce zdražování všech potřeb životních, docházejí maloměšťáci nakonec vždycky k dělníkovi, jehož poživačnost je drahotou vinna, žádajíc stále vyšších a vyšších mezd…“

Zde se stroj zastavil, protože člověk tomu chtěl.

Milka se na něho dívala plna rozpaků. Nesla mu rukopis, ale on dobře věděl, že je to jen záminka. Věděli to i jeho soudruzi. Všichni se usmívali.

* * *

Budova otřásá se ve dne v noci neúnavným rytmem práce.

Milka i ve snu slyší řev rotačky, šumot sázecích strojů, klapot psacích, cítí pach tiskařské černi, lepu, papíru, vidí shon a ruch všech místností celého podniku, jenž je sám jediným složitým strojem…

Zdá se, že stroje dvacátého století nepotřebují lidí; a přece: nechce-li člověk, stroj se ani nepohne. Všecka kola se zastaví a oněmí, je-li v tom vůle lidská!

Milka probíhá ve snu celou budovou práce a všemi stroji, tlumočícími veřejné mínění, hlasy politických stran, výlevy soukromých citů, pamflety i hymny, modlitby i kletby, statistiku, obchodní a úřední číslice, výzvy k míru i k válce, konstatování fakt, zmatené fantazie, filozofické traktáty…

Milka slyší hudbu strojů a mluvu tisku ve svém snu a pak se zastavuje u člověka. U člověka v modré haleně, s učerněnýma rukama. Zprostředkovatele mezi mozkem a strojem a mezi budovami a světem. Ty černé ruce hýbají lidskými dějinami o závod s myslícími mozky. A i jeho mozek pracuje! Ruce nejsou části mechanismu. I dělník má mozek a potřebuje ho při své černé práci. Není práce, při níž by mozek nemusil fungovat. To snad jen někteří básníci dovedou spisovat ve spaní a spát za rachotu dějinných kol.

Spěte sladce, básníci věčné minulosti a neplodných snů! Počkáme si na pěvce nových slok. Na hlasatele vážnějších starostí a radostnějšího štěstí, než bylo vaše!

Doznívá ukolébavka líné rodinné idyly, která bzučívala nad dětstvím Růženiným a Milčiným, která posud chlácholí dítě Růženino a při níž se pohodlně horuje pokrokovým umělkyním…

Doznívá a dozní, snad velmi brzo.

Byla – budiž – líbezná a poetická. Ale nové hlasy jsou silnější.

A hesla doby, navzájem se překřikující, rozmetávají bez milosti všecky selanky.

Helena Malířová
Právo na štěstí

Ilustrace na obálce Rawpixel.com / Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4734-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4735-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4736-7 (prc)