Marocké vzpomínky

Vojtěch Vladimír Klecanda

Přednáška kolumbijským důstojníkům

Znění tohoto textu vychází z díla Marocké vzpomínky tak, jak bylo vydáno vlastním nákladem Vojtěcha Vladimíra Klecandy v Hranici v roce 1934.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Vojtěch Vladimír Klecanda: Marocké vzpomínky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 19. 9. 2025.

Francie ztratila letos maršála Lyauteye. Muže, který svým bytím znázorňoval heslo: „Štěstí duše – činnost.“ Byl vzorem vzdělaného důstojníka, stoických ctností. Nevyhasl ani v úzkých hranicích, kam snažil se jej vtěsnat život malé posádky. Po dobytí Madagaskaru velel jezdeckému pluku na venkově. Tvůrce, zřídlo energií, otcovské srdce.

Věnuji několik slov jeho světlé památce co dík za jeho zájem o čs. skauty a jako výraz bezvýhradného obdivu jeho marockého díla.

Technická stránka mé rozpravy bude snad zajímat kolumbijské důstojníky pro obdobnost úkolů, které je čekají.

V roce 1925 došlo ke vzpouře v severním Maroku. Byl jsem vojenským přidělencem v Paříži. Kolegové mého ročníku Vysoké válečné školy pařížské byli na frontě. Jel jsem je navštívit na jaře 1926.

Poznal jsem Maroko z jihu na sever a ze západu na východ. Bylo mi jasno, že obsazení Maroka je dílem výkvětu francouzského národa, jeho koloniálních vojsk, získání Maroka pak – dílem maršála Lyauteye.

Otevřel zemi technické civilizaci, ale šetřil místních zvyků a náboženství a zachoval domácí umění. Stavěl moderní města v sousedství středověkých marockých sídel, ukazoval tak výhody pokroku, aniž vnucoval domorodcům pekelný hřmot soudobých strojů. Dal starým arabským zátiším možnost pokračovat v dávných snech.

Železné dráhy a cesty, jimiž zkřížil zemi, jsou jedinečné. Jasné nápisy, dvoumetrovými písmenami psané, označují směry i na silnicích v poušti. Hotely Transatlantické společnosti jsou prvotřídní. Architektura Lyauteyova šťastně spojuje arabský styl s moderními potřebami.

Maroko vděčí Lyauteyovi za přístav Casablancu, rozvoj měst Rabatu, Fezu, Marrákeše, uchování starobylých krás. Obyvatelstvo věrně maršála vzpomíná.

Historická črta

Francie vešla ve styk s Marokem v letech 1859 a 1860 v době kolonizace Alžíru. Generál Lyautey obsadil v roce 1903 Colomb-Béchar a v roce 1904 Berguent, aby schránil západní alžírskou hranici před náběhy Marokánů.

Algeciraská konference v roce 1906 stanovila rovnoprávnost velmocí v Maroku. Dohoda mezi Francií a Německem uzavřená v roce 1911 dala Německu část Francouzského Konga, Francii pak uvolnila možnost činnosti v Maroku.

Sultán Moulay Hafid přijal v roce 1912 francouzský protektorát pro jižní a střední Maroko a španělský pro severní břeh. Generál Lyautey byl jmenován rezidentem a přibyl v květnu do Fezu. Byl ihned obležen 20 000 Berbery. Odrazil útok a v letech 1913 a 1914 podnikl vojenské operace ve všech směrech. Dne 17. května 1914 spojily se dva francouzské oddíly postupující na město Tazu, jeden z východu, druhý ze západu, ukončily tak pacifikaci středního Maroka.

Na počátku světové války francouzská vláda odvolala většinu vojsk z Afriky a dala generálu Lyauteyovi právo evakuovat celou zemi s výjimkou přístavů.

V těžké chvíli generál projevil svoji genialitu a hlubokou znalost psychologie země. Nemaje vojsk, jednal, jako by jimi oplýval, řídě se zásadou „lépe ukazovat sílu včas, aby nebylo nutno jí použít“. Vyžádal si z Francie prapory nejstarších ročníků domobrany. Staří vousatí záložníci, otcové klidných rodin, oblečeni do pestrých, koloniálních uniforem, činili dojem zkušených válečníků.

Lyautey pořádal výstavy, nařídil hlučné slavnosti a představení tím nádhernější, čím obtížnější byla situace na francouzské frontě. Dovolil náčelníkům nepřátelských horských kmenů účastnit se slavností, zahrnoval je pozornostmi a získával jich přátelství.

Za války snadněji se získávaly státní kredity. Generál jich použil k rozvoji země, stavbě cest, zakládání domácího průmyslu, zlepšení životních podmínek domorodého obyvatelstva.

Velkorysá koncepce generálova nahradila nedostatek vojsk. Jeho vliv se rozšířil na nová území. Tajemství úspěchu Lyauteyova spočívalo v hluboké znalosti duše domorodců, jeho velkomyslnosti a výtečné organizaci zpravodajské a propagační služby. Pokryl Maroko sítí zpravodajských středisk. Mladí důstojníci vysíláni k domorodým kmenům stávali se poradci, lékaři, šiřiteli civilizace a nezbytnými přáteli. Byli užitečni, proto oblíbeni. Byla to výborná škola samostatnosti a zodpovědnosti pro mladé důstojníky. Často se jim podařilo vytvořiti kol sebe dobrovolná vojska z domorodců a pomocí jich držet v uctivé vzdálenosti nepřátelské sousedy.

Zpravodajská služba byla opřena o pevnosti a opevněné tábory. Dobré spojovací cesty dovolovaly rychlou vzájemnou pomoc posádek.

Díky lyauteyovské organizaci Maroko zůstalo klidné po celou dobu světové války. Marné byly pokusy nepřítele vzbudit povstání.

Vzpoura Abd el-Krimova v roce 1925

Španělům se nepodařilo plně zabezpečit klid na severu. Francouzští spisovatelé spatřují chybu Španělů v tom, že dovolili vzrůst autoritě delegáta sultánova ve španělské zóně na úkor samého sultána. Zhoubný vliv pak mělo neštěstí vojsk generála Navarry. Jeho kolona 20 000 mužů procházela údolím Smrti. Předvoje i bočné voje byly sraženy Rifany z horských hřbetů. Protiútok se zdržel. Byl ztracen čas. Nebylo již vody. Rifané nabídli příměří a volný odchod odzbrojených vojsk. Generál přijal. Pouze menší část španělských vojsk se probila na jih do francouzské zóny, ostatní, kteří složili zbraně, byli povražděni. Toto vítězství Rifanů, nerozhodnost evropské politiky, jakož i rady některých evropských přátel povzbudily Abd el-Krima k pokusu o povstání v Maroku.

Počátkem dubna 1925 šest set Rifanů přepadem proniklo na jih mezi francouzskými pevnůstkami v Rifských horách a přinutilo podrobené kmeny ku spoluúčasti na vzpouře. Na frontě 300 kilometrů dlouhé Lyautey mohl postavit jen devět praporů. Vzpoura se šířila. Posily přicházely z Francie velmi pomalu. Maršál byl odvolán.

Koncem dubna Francouzi vytvořili z 10 praporů tři expediční kolony, jimiž pronikli do území povstalců, osvobodili část obležených pevnůstek a zásobili posádky opevnění podél řeky Ouergy.

V měsíci červnu generál Daugand, jmenovaný velitelem operujících vojsk, měl již 53 prapory, 14 eskadron, 30 baterií a 17 eskadril. Podařilo se mu zamezit šíření vzpoury a po tuhých bojích zatlačit vzbouřence k severu od cesty z Tangeru do Rabatu a na sever od měst Fezu a Tazy a uvolnit tak zásobovací tepnu v týlu francouzských vojsk.

Rifané byli výtečnými bojovníky. Využívali výhod svých rozeklaných hor. Překvapovali palbou i náhlými přepady. Neskýtali cíle. Nutili dobře mířenou palbou francouzské prapory k rozvinutí a zahájení pravidelného útoku, v poslední chvíli před ztečí mizeli, aby z nejbližšího hřbetu hor zahájili novou účinnou palbu. Výteční chodci, střídmí, nebyli závislí na zásobovacích službách. Stačilo jim několik fíků tam, kde evropští vojáci potřebovali složitého týlu.

Fanatičtí Rifané podněcovali náboženské city sousedních kmenů. Brali rukojmí a nutili sousedy do boje proti Evropanům. Abd el-Krimovi se podařilo soustředit 85 000 mužů. Rifská fronta byla velice pružná, jen v některých místech opřená o řádné opevnění. Jinde skupiny výtečných střelců vedly boj na zdrženou, spojený s protiútoky a přepady.

V červnu přiletěl do Maroka maršál Pétain. Urychlil příchod záloh a materiálu a rozvinul šest pěších divizí a 20 pluků jezdectva. Nařídil všeobecný útok.

V několika dnech Rifané byli zatlačeni do hor z území, které se jim podařilo vzbouřit. Počal pravidelný nástup do Rifských hor, který trval po celé jaro 1926.

Na každé ose postupu pronikala smíšená brigáda. Obsazený hřbet byl ihned opevněn. Vybudována řada pevnůstek, optické spojení a cesty. Přechody přes potoky byly dlážděny velkými plochými kameny, aby vozy mohly projíždět i v období dešťů.

Když byla dohotovena obrana hřbetu, jezdectvo obsadilo příští, severnější hřbet a krylo pracovní kolony, které prodlužovaly silnice. Dělostřelectvo bylo na střehu na staré pozici, hotovo podporovat jezdce a chránit ústup pracovních kolon.

Po dokončení silnice brigáda postoupila a opevnila dosažený hřbet.

Zatímco vojska postupovala dle Fochovy metody „jako papoušek, který vždy je opřen ve dvou bodech“, byly zdokonalovány týlové cesty a posunovány kupředu zásobovací báze.

Byl jsem navštívit velitele fronty, generála Dufieuxe, ve starém arabském paláci ve Fezu. Na frontu nemohu, ač přítel, jsem přec cizinec. Vzpomněl jsem si na devízu roztomilé 6leté dcerušky generála Pellého: „Není to možno? Právě proto je to možno.“ Citoval jsem ji generálu a ráno odvezl mne topograf k divizi starého koloniálního divizionáře, generála Ibose.

Dali mi arabského koně s krásným sedlem a jeli jsme s osmahlými Moghaseny, jezdci sultána, do hor. Našli jsme právě opuštěné rifské útočiště před leteckými bombami, díry vyryté do písčitého svahu, navštívili jsme usedlost šejka, který zůstal moudře mezi frontami, aby nás ujistil o svém dávném přátelství k Francii. Se zájmem jsem sledoval dorozumívání se předních stráží jezdectva zrcadlovým telegrafem a naslouchal vášnivým, nereglementárním, ale věcným diskusím pěšáků a dělostřelců o přesné spolupráci za příštího skoku kupředu.

Viděl jsem cizinecké prapory rozbíjet kamení na štěrk a stavět silnici jako o závod. Tázal jsem se generála, proč neopatří motorové drtiče štěrku. „A kdo bude bavit moje lidi, můj drahý, a jak vyhovím v této poušti jich potřebě závodit?“ Setkal jsem se tu s velitelem cizineckého pluku, elegantním důstojníkem, který býval spojovacím orgánem v britském štábu a pak mým profesorem na Válečné škole v Paříži; s brigádníkem legie, generálem Kiefferem, s africkým „spahi“ – Rusem, který mne znal z ruského Berdičeva, a několika krajany. Nálada, jednání, způsoby připomínaly mi živě Sibiř. Těžká služba, pravda, ale legie nezaslouží jako celek tu hroznou pověst, která k nám dolétá.

Metodický postup francouzských vojsk přiměl Abd el-Krima k vyjednávání. Vyslal své zástupce do města Udždy a po delším jednání se vzdal.

Závěr

Rifská kampaň skýtá několik pouček. Nejdůležitějším při koloniálním pronikání jest zpravodajská a propagační služba. Práce mladých důstojníků, vyslanců civilizace, jest jedním z nejkrásnějších úkolů. Lidskost a rady poskytované domorodcům, péče o ně a laskavost potkávají se s nejlepšími úspěchy. Nově získaní přátelé stávají se věrnými průvodci a ochránci, upozorňují na hrozící nebezpečí a pomáhají obětavě odrazit útoky.

Je dobře ukázat sílu, aby nemuselo jí být použito.

Počáteční úspory na počtu okupačního vojska později draze se platí. Je-li nutno použít síly, pak třeba rozhodnout rychle a soustředit všechny prostředky. Posily, které přibývají zvolna a po kapkách, nic nerozhodnou.

Vojenské operace nelze improvizovat. Vyžadují předvídavosti a naprosto přesně pracujících služeb zásobovacích.

„L’art de vaincre est nul sans l’art de subsister.“

Tento překlad přednášky kolumbijským důstojníkům vydal autor jako neprodejný soukromý tisk svým přátelům k Novému roku 1935.

Vojtěch Vladimír Klecanda
Marocké vzpomínky

Ilustrace na obálce Sonja Cirakovic / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 19. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4737-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4738-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4739-8 (prc)