Sesuv noci

Jan Sojka

Znění tohoto textu vychází z díla Sesuv noci tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Weles v Brně v roce 2019.

§

Text díla (Jan Sojka: Sesuv noci), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 26. 9. 2025.

I

NEBE
BEZ PAMĚTI

Tohle je nenapsaná báseň

plná všeho
co musíme unést

tohle je otevřená stránka
do které je možno se zavřít

tenhle list
vám leží u rukou
můžete jej přepsat

Čím jsem pomalejší

tím více pochybuji

čím jsem starší
tím častěji škrtám

čím jsem mladší
tím ranější vzpomínky budím

ty v paměti zatlučené hřeby

vytáhnu je, ohnou se
nechám je uvnitř, zreziví

Ráno se svíjí

jak po výprasku
světlo plné modřin
vypadává zpoza mraků

probudil jsem se přesně tam
kde jsem nikdy nedokázal usnout

stromy si okusují nehty
a plivou mi je pod nohy

řeka stojí
země odtéká

Výběrčí ticha

hlídají můj dům

kolemjdoucí slova
palčivě zamlčí
jen pošťáka bez očí
vpouští dovnitř

poznává mne po hmatu
předává mi výzvu

mám se dostavit
do skladiště strachu

vyzvednout si ten svůj

Jsem prst na poušti

tvého těla

uspáváš žízeň
probouzím hlad

jsi prst na spoušti
mého srdce

neslyšná rána
a oba nás pozřou
tekuté písky

Noc mnou louhuje

byliny ze snů
kterým jsem se zdál

uhněten z černozemě
stoupám na věž podzimu

na vzdáleném kopci ty
bílá svalovina zimy

Zkoušku z naléhavého mlčení

jsi nesložila

o to tišeji
ucpáváš mé tepny
svou hlučnou krví

jedno řešení se nabízí

odpusť mi žilou
a nic o tobě nenapíšu

Nesrazilas mě ty

ale tvůj stín

nestačí pošlapat pole a čekat
co ze stop vzejde

mé přání je ti rozkazem:

hledej spojence
pro nedokončený den

noc se někde ztratila
dnes už nepřijde

Tma neexistovala

dokud jsem si ji nevymyslel

bezstarostný otče
starostlivá matko
neodcházejte od okna

podívejte
co dokáže světlo mého syna
v břiše mé ženy

Dokud máš sebe

nejsi sám

mezi maškarami
počítáš neznámé

i tvé nebe bez paměti
kráčí průvodem

předsmrtné masky
splývají v jednotnou tvář

Půjčil jsem

tichu košili
aby nebylo holé
a ulehl na zem
abych předešel pádu

možná jsem se zrodil z vázy
naplněné plodovou vodou

možné je vše
třeba přílet dosud neobjevené tmy

Dějiny ulic

které nikam nevedou
končí u mě

v mém sklepení
se schází ztracení mužové

hlídám jejich čas

do východu slunce
zbývá třináct minut

Místo špíny

setřel s okna noc

v druhé dlani rýha života
někde na ní tenhle pokoj

napodruhé setřel s okna špínu
noc se vrátila

Z bělehradských zdí

věští slunce minulost

červenec žadoní
do světových stran

nahý Dunaj
si opaluje hruď

Prašným koncem

ohání se léto

poledne tře srpnu srst
vyhřezlý kořen nasává žár

se smečkou podzimních psů
obývám uhelnou sloj

Mám temné jméno

řeklo Černé moře
zářícím hlasem

stojím po kolena ve vodě
myslím na malého synka

zítra se bude poprvé
koupat ve velké vaně

Každý krok vpřed

zvrásňuje kůži minulosti

její jedovaté prsty
klíčky rvoucí se ze sklepních brambor

prorážejí červí díry
v ledovci ponořených očí

To řve Ohře

řve přímo přes jez

nekřič, řeko
přikryj se
dopřej si spánku

zrána tě přivítám
u přívozu

pramicí ti protáhnu hřbet

Mokrý podvečer

rozevřel náruč
a vyhlížel suchou tvář

mraky se dál
přimlouvaly za déšť

dokud je nerozehnal
smích mých synů

Pod krakovským deštěm

ustál jsem noc

hřeby kapek probíjely
tělo Wisły

na rynku Wszystkich Świętych
mě minul Traklův stín

11. prosince 2013

ve čtrnácti jsem chtěl
aby mi bylo patnáct

každá řeka se jednou vrátí
poteče tatáž voda

až mému synovi bude čtrnáct
půjdeme k řece

zhruba za třináct let
někdy kolem poledne

Osm slov

I

od těch
kdo jen přežívají
nečekej rady, jak …

a vyprahlost
nikdy nehas u těch
kteří pořád mají co …

všem
kdo ti přejí porážky
nedbale a jakoby náhodou
předhazuj svá .........
ale těm
kdo ti jen nepodají ruku
nenastavuj hned ......

II

co nestihneš ve dne
nedoháněj v ......
tihle dva sourozenci
na sebe až příliš žárlí

a jestli máš málo
je to pořád víc než …
proto svým nejbližším
dej vždycky ......
protože kdo nic nedává
a všechno si šetří
bude jednou tak těžký
že padne a už .........

II

MEZI
NĚKOLIKA
ODCHODY

Žízeň

snižuje hloubku
do níž padám
prodlužuje dobu pádu

je náladová

uraz ji, a lokne si
pochval ji, a urazí se

má žízeň je jako noc
nevyhnu se jí

Tenkrát večer

jsem zahlédl
stvořeného stopaře:
stín nevlastního já

„potvrď účast na svém životě“
čáral do zdi
rozpadajícím se písmem

přísahám
že to tak bylo

přísahám na cokoli
i na tento čas

jestli lžu
ať se zastaví

Zopakujme si fakta

chtělas v sedmi řádcích
vyložit původ samoty

tři řádky ti zbyly

napsalas adresu
a poslala si pozvánku

na výroční sraz
všech dávno zmizelých

Hledá syny

které nezplodil

obehnán městem
našlapuje na vzpomínky

u mostu se zastavil
pustil minulost před sebe

není kam spěchat
je pátek nezvěstného

Prosincová tma

je číšnicí
všech nedopitých nocí

s Měsícem připij
na světlé zítřky

s Mrtvým mořem
na zdraví

Z hluchého nebe

padají dravci

bezvědomým městem se potulují
zdivočelá psí spřežení

možná se mýlím
ale mám jediné vysvětlení

jestli se Země o nic neopírá
zřejmě se někam řítí

Kdekdo přepsal svůj život

aby mohl žít vzpomínky

kamenolom ve mně
roste i ubývá
podle vlastních pravidel

co příští odstřel zničí
nebo naznačí?

tajemství
pokud nějaké nosím
lze snadno splést s kamenem

Někdo svahy zdolává

jiný se po nich vozí

kdo nesnese rychlost
donosí boty těch
jejichž nahé chůzi nestačí

konec pomluv

prodejte mi nůž
vyryju do říčního ledu
svá příští slova

až roztaje
popíšou záda prvnímu z moří

Ruku na srdce

položil jsem svému synovi
a hlídal jeho spánek

jsem průvodcem
jeho nocí

pro tu svou
hledám převaděče

Od ložnice po obývák

leží tvůj světadíl

Údolím koberců se plazíš
přes Křeslovou horu tě přenesu

ať máš chvíli
hlavu v oblacích

V mém těle

tahají jedny svaly
za několik koster

boj o pohyb
ztrácí vítěze

jak přijít tam
kde už jsem?

mezi několika odchody
nemusí být žádný návrat

Dívám se na dveře

načmárané na svlečenou zeď

na hlavě knihu
o anatomii tmy

v podpaží souhlas
být ti nablízku

pod nohama pojednání
o teorii mizení

čekám tvůj nečitelný příchod

V ústraní

každého strachu
vyčkává zrno odvahy

mým hraničním kamenem
je tvá nekonečnost

do neznámé země
vejdu na tvé nebezpečí

Prý existuje

strom beze stínu
na němž roste tma

když se zřekneš
tří roků ze zbytku života
smíš vyšplhat do jeho korun
a vejít

po tři dny
budeš letním dítětem

Duše je ustalovač

paměť vývojka

temná komora mozku
pouští dovnitř mé druhé oči

dvojčata těch
které vidí ven

Trvalo nevděčnost

než nadešla právě ta noc
noc toulavých dnů

stojatá zeď je tvůj portrét
jednonohé ulice
roznášejí náš popel

vpravo, vlevo, vpřed?
všude čekají otec, matka, smrt

vrátit se znamená smrti předejít:
nikdy se nenarodit

Posaď se, máme čas

hodina klavíru se přesouvá

připravím nápoj ze silné nespavosti
a znovu si přiznáme
co jsme dávno přiznali

možná se probudíme dřív
než usneme
a konečně osedláme koně
který nás neshodí

možná budeme navždy vzhůru
a všechno zaspíme

i noční oblohu
tu smečku černých zvířat
se svítícíma očima

Náhlý sesuv noci

mě uvěznil

dům mě podpírá
světlice očí vystřelena
cíl neodpovídá

nevadí
jsem jaký sen

když už jsi mi podala ruku
tahej

jinak tě stáhnu k sobě

Když usínáš

měsíc zeje hluboko
hluboko nad tebou

vejdi poslepu
řiď se hmatem

první část sestavil otec
druhou matka
třetí ty sám
dávno před narozením

až projdeš celým labyrintem
oči se samy otevřou

spatříš sebe sama:
ležíš v trávě
a měsíc vyplouvá z tvých úst

Temný bod na konci noci

se zvolna blíží

ze tmy vylézá plavec
zmáčený temnotou

je to můj bratr

otec tam už nebyl
říká mi
a znovu se noří
do černých vln

ještě zkusím najít matku

Smrt je pupeční šňůra

kterou nelze odstřihnout

vynoř hlavu, leklá rybo
a řekni
z jaké beznoci se na mě díváš?

kruhy pod tvýma očima
maskují její původ

Nepravidelné stupňování

je dobré
mít v zádech zataženo
nemusí každý vidět
odkud přicházím

je lepší
přicházet za hromobití
nemusí každý slyšet
co říkám

vůbec nejlepší je
mít před sebou prudké světlo
nemusí každý vědět
kam odcházím

Jan Sojka
Sesuv noci

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 26. 9. 2025

ISBN 978-80-274-4749-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4750-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4751-0 (prc)