Města

Michal Ajvaz

Znění tohoto textu vychází z díla Města tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2019.

§

Text díla (Michal Ajvaz: Města), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 10. 2025.

Ce sont des villes!

Arthur Rimbaud

I. Odjezd

1. Štěpán

V osm hodin jsem vstal a začal překládat švédskou detektivku, kterou jsem měl od večera přichystanou na stole. Docela jsem se na novou práci těšil, ale zrovna toho rána jsem se nedokázal příliš soustředit, myslel jsem na tisíc věcí, a tak jsem měl v deset hodin přeložené jen dvě stránky. Ale takové dny někdy přicházely, proto jsem s roztržitostí a sněním nijak zvlášť nebojoval, věděl jsem, že ztracenou práci jednoho promarněného dopoledne snadno v příštích dnech doženu. Román jsem ještě nečetl; stránky, které jsem zatím přeložil, pojednávaly o tom, jak za sychravého mlhavého rána byla nalezena mrtvola mladé ženy na lávce, která spojuje stockholmské ostrovy Skeppsholmen a Kastellholmen; autor pečlivě, se smyslem pro výmluvný detail líčil pochmurnou atmosféru místa činu – hustou mlhu protínají blesky fotoaparátu, vynořují se z ní postavy policistů, kteří se dorozumívají krátkými drsnými větami, jež na stránce kolem sebe ponechávají prázdnou bílou plochu, konečně přijíždí policejní inspektor, který zřejmě v knize bude hrát roli hlavního detektiva. Pracoval jsem na lehkém MacBooku, od kterého jsem se v posledních letech jen málokdy vzdálil na víc než deset metrů; nosím ho všude s sebou a po příchodu domů si ho vždy položím na psací stůl. Napravo od klávesnice stál malý šálek se zaschlými stopami po espressu, po levé straně ležela rozevřená švédská detektivka. Byl to tlustý paperback, který se ze všech sil snažil zavřít anebo alespoň překotit na jednu stranu; abych mu v tom zabránil, položil jsem na rýhu v jeho středu těžítko – skleněnou kouli se zatavenými barevnými květy, která se mnou od dětství putuje všemi byty, v nichž jsem žil.

Na stránky knihy se po desce stolu doplazilo sluneční světlo a rozsvítilo uvnitř skleněné koule nehybný plamínek, nad knihou tančily svítící částečky prachu malátný, uspávající tanec. Stojí vůbec za to vracet se ještě k práci? Ranní slunce se vymotalo z korun rozkvétajících stromů a stoupalo v úzké mezeře mezi dvěma dlouhými bloky paneláků. V tu hodinu už děti odešly do školy a dospělí nasedli do aut a odjeli do práce, sídliště bylo jako každý den v tuto dobu až na občasný výkřik nějakého ptáka nebo zaštěkání psa zcela tiché. A do toho ticha zazněl ode dveří bytu řezavý zvuk domovního zvonku. Ve sluchátku se ozval nejistý ženský hlas: „Jsi to ty, Adame?“ Ale než jsem stačil říct, že jsem to já, uslyšel jsem: „Tady je Barbora, mohu jít k tobě?“ „Jistě,“ řekl jsem, otevřel jsem bzučákem dveře do domu a rychle se snažil rozpomenout, kdo je Barbora. Věděl jsem s určitostí, že žádná Barbora u mě doma nikdy nebyla, a tak jsem ženě oznámil, že bydlím v sedmém patře. Za chvíli jsem uslyšel tiché drnčení stoupajícího výtahu. Než se kabina výtahu v mém patře zastavila, vzpomněl jsem si.

Barbora byla manželka Štěpána, mého spolužáka z gymnázia, který býval mým nejlepším přítelem. Nepamatuji se ani přesně, jaké bylo její povolání, myslím, že byla lékařka. Kolikrát jsem ji viděl? Třikrát? Čtyřikrát? Vlastně jsem od Štěpánovy svatby neviděl o moc víc ani jeho. A přece setkání se Štěpánem pro mne stále ještě zůstávalo nejdůležitějším setkáním v mém životě. Když jsme se před pětadvaceti lety poprvé uviděli v první třídě gymnázia, bylo nám oběma patnáct let. Byl jsem odmala náruživým čtenářem dobrodružných knih a cestopisů, ale měl jsem vždycky pocit, že všechny dobrodružné výpravy, o nichž jsem četl, míří k místu, které v žádné z těch knih nebylo popsáno. Za slovy vytištěnými na papíře nezřetelně, ale naléhavě zněl šum jiných, nesrozumitelných vět, které popisovaly cestu do zářivé mlhy; v mlze se skrývalo zázračné město, jehož obrysy jsem tušil. Štěpán mi město, které jsem hledal, ukázal hned v prvních týdnech po našem setkání, přátelsky mě vzal za ruku a zavedl mě do země, v níž sídlo, které jsem hledal, leželo. Protože on sám tu zemi už objevil, i když to asi bylo před docela krátkým časem; stejně jako já byl nedávno ještě dítě. Sám se v nové zemi ještě nestačil zorientovat, věděl však přesně, kde se octl, a věděl jsem to i já, když mě vzal s sebou.

Byla to země, jejímiž obyvateli byli Novalis, Nerval, Baudelaire, Rimbaud a několik dalších básníků a spisovatelů; Štěpán je už stačil poznat a vyprávěl mi o nich; a já si s úžasem uvědomil, že se přede mnou konečně rozprostřelo fantastické město, po kterém jsem tak toužil. To, co jsem v zázračném městě postupně objevoval, mě naplňovalo slastí a trýznilo svou bolestnou novostí, a přitom jako by tu vše bylo odněkud důvěrně známé, jako bych se znovu vracel do domova, z něhož mě kdysi odvlekli a na nějž mě nechali zapomenout. Slast spojená s bolestí, která v prudkých vlnách zachvacovala celé mé tělo, tryskala z obrazů, dokonce z jednotlivých vět nebo ze spojení dvou nebo tří slov, které jsem četl v knihách, jež mi Štěpán půjčoval a jež jsem si později sám začal kupovat z kapesného. Četl jsem si ta slova znovu a znovu a pokaždé se vracela slast spojená s palčivou bolestí, jakou cítíme, když nás zasáhne paprsek prudkého světla – bolestná slast, jakou už léta cítím jen ve slabé, ochablé podobě.

A navíc stránky knížek, které mi Štěpán půjčoval, byly prozářené jeho nadšením; to prosvěcovalo i místa, jimž jsem zcela nerozuměl anebo ve kterých bych sám nenašel nic zvláštního, ale věřil jsem Štěpánovi a viděl v nich alespoň odlesk záře, kterou svítila pro něj. Brzy jsem se pokoušel podnikat vlastní průzkumné výpravy do zázračné země, do níž mě Štěpán přivedl. Dlouho jsem se bál za ním přicházet se svými objevy, měl jsem strach, že se před ním ztrapním obdivem ke knize, kterou bude pokládat za průměrnou nebo hloupou. Ale stále častěji se stávalo, že některý verš nebo odstavec se tak slastně zaryl do mého vědomí, že jsem se nemohl dočkat, až ho Štěpánovi přečtu. Pak jsme vždycky dlouho diskutovali, Štěpán mě většinou chválil, ale stávalo se také, že mé nadšení nesdílel – tehdy jsem si říkal, že jsem se zřejmě mýlil; že bych někdy mohl být se svým úsudkem v právu já, mě tenkrát vůbec nenapadlo. Dodnes před mým vnitřním zrakem zřetelně, do všech podrobností vyvstávají dny, kdy jsem Štěpánovi přinesl knihu, kterou neznal, a kdy jsem pak s úzkostí čekal, jak se o ní vyjádří, vybavují se mi okamžiky štěstí, které mě zaplavilo, když nazítří za mnou ve škole o hlavní přestávce přišel a děkoval mi za to, že jsem ho s knihou seznámil.

Ale nešlo jen o literaturu, na samotné literatuře záleží jen málo. Od samého počátku jsme věděli, aniž jsme si to museli říkat, že záře, kterou jsme objevili v knihách, je záře světa. Podnikali jsme výpravy na periferii Prahy a dál za město, a naše oči nám říkaly, že země našich básníků není něčím odlišným od světa, ve kterém jsme žili. Bylo příliš zřetelně vidět, že slova a věci sjednocuje jediný mýtus, jediné světlo, aby o tom vůbec bylo třeba mluvit. Na cestách podél rozpadajících se plotů, kolem opuštěných zpustlých továren a kolem posledních domů ulice, za jejichž prázdnou zdí začínala pláň porostlá suchou travou, se rodily mé oči, ty oči, které dnes pohasly a přivírají se únavou, ale pořád ještě si uchovávají vzpomínku na tehdejší královské a pokorné planutí světla ve věcech. A pořád se ještě někdy stává, že nějaká zborcená zeď, nějaké zaprášené křoví u železniční trati najednou vystoupí jako tajemná a radostná šifra světelného světa.

Scházeli jsme se většinou ve Štěpánově pokoji, kde stála skříň z Ikey, kterou mu před několika lety rodiče koupili. V prvním ročníku byla zaplněná knihami jen nejnižší přihrádka – na horních poličkách stály modely letadel, skládací roboti a Rubikovy kostky jako archeologické pozůstatky země raného dětství. Při svých návštěvách jsem sledoval, jak se hračky postupně stěhují do vyšších a vyšších poliček a uvolňují místo knihám, v posledním ročníku gymnázia se památky z dětství kupily bez ladu a skladu v nejvyšší poličce, až měsíc před maturitou všechny někam zmizely a knihy zaplnily skříňku do posledního místa. Mluvili jsme o básnických sbírkách a románech, které Štěpán vytahoval z knihovny, některé jsme společně četli. Stále znovu vyvstávají vzpomínky na četbu Rimbaudových Iluminací, mluvili jsme dlouho o každé větě, o každém obrazu a o každém slově, hledali jsme jejich vztah k jiným slovům a větám z knihy nebo z jiných knih, ale pokoušeli jsme se také najít jejich vztah k zážitkům z výprav, které jsme podnikali na okraje města. Do našich rozhovorů se ozývalo cinkání nádobí z kuchyně, kde Štěpánova matka připravovala večeři. Iluminace jsme zpočátku četli v českém překladu, ale oba jsme se už učili francouzsky a nemohli jsme se dočkat, až si přečteme Rimbaudova slova v originále – vrhli jsme se na francouzský text už po prvních pěti lekcích, i když jsme si skoro každé slovo museli hledat ve slovníku. O něco později jsme se vedle školní angličtiny začali kvůli Novalisovi a Hölderlinovi učit německy.

Když jsem o té době jednou vyprávěl své bývalé ženě, řekla mi, že si promítám do minulosti nějaký svůj přítomný sen; byli jsme přece jen děti, a tedy příliš mladí na to, abychom mohli o světě poznat něco opravdu podstatného. Neřekl jsem jí na to nic, ale pomyslel jsem si, že je zvláštní, jak dospělí dokážou zapomenout na to, kým byli. Byli jsme děti a poznali jsme podstatu světa, třebaže jsme ji nedokázali vyslovit – podstatu světa, které jsem později přestal rozumět a na kterou se ve chvílích, kdy cítím nespokojenost se svým životem, snažím rozpomenout. Na tom nebylo nic divného; záhadou pro mne spíše bylo, jaká vnější událost podnítila Štěpánův objev zázračného světa. Na to jsem vlastně nikdy nepřišel. Někdy jsme se octli v obývacím pokoji, kde stála knihovna jeho rodičů, a já vždy prohlížel hřbety knih a pátral po jediné knize, která by alespoň ukazovala směrem ke světu jejich syna, ale žádnou jsem nenašel.

Když dnes myslím na dobu studií na gymnáziu, nevybavuje se mi nic jiného než rozhovory se Štěpánem, naše výlety, knihy, které jsem četl, a zářivý svět, který se tehdy na čas otevřel. Mám pocit, že nic jiného nebylo; a přece si někdy uvědomím, že přátelství se Štěpánem byla jen část mého tehdejšího života. Řekl jsem, že Štěpán byl můj nejlepší přítel, ale pojmenovat náš vztah je vlastně obtížné. Dá se vůbec říci, že jsme byli přátelé? Naše společná výprava do zářícího světa byla bezpochyby už v té době tím nejdůležitějším v mém životě, ale každý jsme také měli svůj vlastní svět, příbuzné, přátele, kteří přetrvávali z minulosti a které ten druhý neznal, jako dva výzkumníci na výpravě v Amazonii mají v Evropě své rodiny a přátele, kteří nemají nic společného s jejich prací v pralese a o kterých se spolu nebaví, už proto, že v záplavě nových událostí a nových objevů na to není čas. A především byly v životě nás obou dívky, o nichž ten druhý nevěděl.

2. Prohra

V posledním roce gymnázia mi Štěpán oznámil, že se rozhodl studovat práva. Nepřekvapil mě tím a nebylo třeba, aby mi něco vysvětloval; znal jsem ho natolik dobře, že jsem si domyslel, že nechce připustit, aby světelný svět básníků byl nějak spojován se studiem, zaměstnáním a obživou. Svět, který objevil, v té době zrovna pro nás oba zářil jasněji než kdy předtím a Štěpán se jistě bál, že by takový krok mohl způsobit, že by jeho záře pohasla dříve, než se stačí uzavřít do krystalu nového tvaru, na jehož zrod jsme čekali. Přitom jsem vůbec nepochyboval o tom, že se Štěpán jednou stane velkým spisovatelem nebo básníkem, a myslím, že o tom tenkrát nepochyboval ani on.

V té době mě vůbec nenapadlo, že jeho rozhodnutí by nemuselo být správné. Dnes už si tím nejsem jist; možná jsme se oba mýlili, možná průzkumník světelného světa měl právě obstát ve zkoušce setkání s jeho falešným obrazem, měl překonat pokušení, které obrazy přinášejí. Ať už tomu bylo jakkoliv, Štěpánova volba pro mne měla nepříjemné důsledky. Rozuměl jsem Štěpánovi, ale sám na sebe jsem nekladl tak přísné požadavky. Nebyl jsem na sebe tak přísný, protože jsem si myslel, že v mém případě nejde o tak vysokou sázku: snil jsem o tom, že se také stanu spisovatelem, ale byl jsem srozuměn s tím, že jestli k tomu skutečně dojde, bude ze mne auctor minor, který bude žít a psát ve Štěpánově stínu. Literatura sice nebyla nejhlubším zdrojem světla, nicméně pro mne představovala jediný přístup k světelnému zdroji, a tak jsem si nedovedl představit, že bych se těch pár let, které mám strávit na univerzitě, měl zabývat něčím jiným. Dokonce jsem se o tom několikrát Štěpánovi zmínil, ale potom, co mi oznámil své rozhodnutí, se všechno změnilo: cítil bych se nesmírně trapně, kdybych usiloval o něco, co si mnohem více zasloužil on. Štěpán mě znal natolik dobře, že mé pocity uhodl předem, a všemi možnými prostředky mě povzbuzoval, abych z jeho volby nevyvozoval žádné důsledky pro sebe. To ovšem nestačilo k tomu, abych se vrátil ke svým původním plánům. Nakonec jsem vymyslel řešení, které mě částečně uspokojilo a alespoň trochu ztlumilo pocit trapnosti. Mezi obory, které toho roku otvírali na filosofické fakultě, byla skandinavistika; a mě napadlo, že je to pro mne ideální volba: obor se týkal literatury, a přitom jsem mohl s poměrně klidným svědomím Štěpánovi oznámit – i když jsem věděl, že to je hra, kterou musí okamžitě prohlédnout –, že chci studovat jazyky. Kromě toho by pro mne mělo být snadné udělat přijímací zkoušky: po listopadové revoluci, od které v té době uplynulo osm let, jsem každý rok jezdil na prázdniny k tetě, která žila od šedesátého osmého roku v Göteborgu, a naučil jsem se přitom obstojně švédsky.

A tak jsem na poslední chvíli podal přihlášku, bez potíží jsem udělal přijímací zkoušky, během studia se zdokonalil ve švédštině a k tomu se ještě naučil norsky a dánsky a spoustu jiných věcí; po skončení školy jsem se živil jako překladatel na volné noze a tlumočník, občas jsem psal články o severské literatuře a doslovy ke knihám, odstěhoval jsem se od rodičů, oženil jsem se a rozvedl, začal jsem chodit s několika ženami a zase se s nimi rozešel. Moji rodiče začali hned v devadesátém roce podnikat; když přišla listopadová revoluce, bylo jim už skoro padesát, a tak se snažili dohnat všechno, co zanedbali kvůli nečinnosti, k níž byli na dlouhá léta odsouzeni. Pouštěli se společně do jednoho podniku za druhým; neměl jsem o tom, co dělali, příliš přehled, a až v době, kdy jsem končil studia na gymnáziu, jsem vzal na vědomí, že rodiče vlastní síť obchodů se sportovním oblečením. S výjimkou několika let, kdy jsem byl ženatý, jsem k nim chodil každou neděli na oběd a připadalo mi, že to nikdy nebude jinak, ale před pěti lety otec těžce onemocněl a za několik měsíců zemřel a brzy nato onemocněla a zemřela matka. Po jejich smrti jsem zjistil, že prodali svůj podnik; uvědomovali si, že bych nevěděl, co si s ním počít, a že bych dokonce ani nedokázal jej rozumně prodat, a tak za mne všechno zařídili sami. Překvapilo mě, jak velkou částku mi zanechali; asi měsíc jsem přemýšlel, co s penězi udělám, ale nakonec jsem s nimi neudělal nic. Byl jsem spokojený ve svém bytě na sídlišti, po automobilu jsem netoužil a nepotřeboval jsem jej, alkohol jsem pil jen málo, lásku, kterou lidé chovají k chatám a chalupám, jsem nikdy nechápal. Jezdil jsem ovšem každý rok na dovolenou do jižních zemí, měl jsem rád dlouhé cesty vlakem a měl jsem rád uličky měst rozdělené na pás prudkého světla a tmavého stínu, zdi vydechující horko, vonné parky s vysokými piniemi a večery v zahrádkách restaurací, ale na takové cesty mi docela dobře stačilo, co jsem si vydělal překlady a články.

Štěpán hned po skončení studií nastoupil na dobře placené místo u soukromé firmy. Ani to mě nepřekvapilo a neznepokojilo a nijak to neotřáslo mým přesvědčením, že se od něho dočkám vynikajícího díla, stejně jako mi nevadilo, když přicházel na naše schůzky v drahém obleku. Brzy se také oženil – požádal mě, abych mu šel za svědka, stejně jako později byl on svědkem na mé svatbě – a narodily se mu dvě dcery. Věděl jsem, že nešlo o banální příběh o tom, jak mladý člověk vymění talent za kariéru a spokojený rodinný život. Štěpán se nikdy netajil s tím, že se mu protiví bohémství a opilecké blouznění. Zpočátku mě jeho láska ke spořádanosti udivovala, a kdyby to byl kdokoliv jiný, myslel bych si, že je projevem slabosti, která se bojí chaosu a nedokáže mu vydržet tváří v tvář. Ale bylo pro mne nemožné – a je pro mne nemožné dodnes – nějakou slabost si ve Štěpánově povaze představit. Byl jsem si jist, že by nepřipustil, aby bylo zakaleno světlo, do kterého se léta díval. A přece, když se na jedné z našich dávných výprav opět vyjádřil pohrdavě o čímsi příliš rozevlátém životě, neubránil jsem se tomu, abych mu připomněl Rimbauda. Štěpán se jen usmíval a vysvětlil mi, že není důležité, jestli se Rimbaud toulal v roztrhaných botách, ale to, že ve svých básních ctil a zachovával řád. Řekl, že Iluminace nejsou výtvorem opilce, a připomněl mi Rimbaudovu lásku k Řecku a k Racinovi. Zmínil se také s úctou o Kafkově tiché úřednické existenci a nakonec hovořil o Novalisovi, který v době, kdy psal své úžasné dílo, v němž spojil všechny oblasti umění, filosofie a vědy, pečlivě vykonával svou práci na ředitelství saských solivarů.

Štěpán tedy pracoval jako dobře placený právník u velké firmy, chodil v obleku a nosil krásné drahé kravaty a určitě byl i dobrým otcem dvou děvčátek – a mně dlouho nepřišlo na mysl, že něco z toho by nějak mohlo ovlivnit událost, na kterou jsem čekal, vydání knihy, ve které znovu probudí do našeho světa světlo, jež na nás proudilo z Rimbaudových Iluminací, když nám bylo patnáct let. Stávalo se, že jsem trávil čas, většinou to bylo v posteli před usnutím, tím, že jsem si představoval, jak Štěpánova kniha asi bude vypadat, viděl jsem ji v duchu jako materiální věc, listoval jsem slastně jejími stránkami a tu a tam do mlhavého obrazu zasadil spojení slov, o kterém jsem si myslel, že by je Štěpánova kniha mohla obsahovat. Ale kniha pořád existovala jen v mých představách. A pak přišla doba, kdy jsem si uvědomil, že Štěpán ji nikdy nenapíše. Pořád jsem byl přesvědčený, že Štěpánova prohra nijak nesouvisí s bílou košilí, kravatou a černou aktovkou, i když většina lidí by pokrčila rameny a řekla, že se přece stalo jen to, co zažil skoro každý – nenaplnily se přehnané, patetické sny z raného mládí. Byly chvíle, kdy jsem si to snažil namluvit i já, ale nakonec jsem si vždycky řekl: ne, světlo našeho světa bylo příliš silné na to, aby se podřídilo nějakému chodu věcí.

Vídali jsme se se Štěpánem čím dál méně a nakonec jsme spolu mluvili jen při náhodných setkáních na ulici. A ta setkání byla pro oba stále tíživější, protože jsme při nich oba mysleli na totéž; i když jsme o tom nikdy nepromluvili, mysleli jsme na Štěpánovo dílo, které tu mělo být, a nebylo. Vlastně jsme se vyhýbali i tomu, abychom se k tomuto tématu třeba jen zdálky přiblížili – jenže to znamenalo nemluvit spolu o našem společném světě z gymnaziálních dob a potom už k rozhovoru moc jiných témat nezbývalo. Myslím, že se Štěpán tehdy cítil ve vztahu ke mně mnohem méně svobodný, než jak tomu bývalo kdysi; pokládal napsání nových Iluminací za závazek vůči mně, za slib, který sice nikdy nevyslovil, ale který přesto platil, a cítil vinu za to, že svůj slib nesplnil. Vždycky jsem mu chtěl říci: „Na tom teď už nezáleží, Štěpáne; ano, je mi moc líto, že jsi nedokázal vytvořit to, co jsi mi mlčky slíbil a co jsme oba očekávali, ale takové věci se stávají a musíme je přijmout a smířit se s nimi.“ Ale nikdy jsem to neřekl, místo toho jsem namáhavě hledal témata, o kterých bychom mohli alespoň chvíli rozmlouvat, aby se zachovalo zdání, že se nic neděje.

A Štěpánovo selhání bylo důvodem, anebo alespoň jedním z důvodů, proč jsem nic nenapsal ani já, proč se ze mě nestal ani auctor minor, kterým jsem chtěl být, spisovatel, který přinese svou vlastní skromnou zprávu o podivuhodné zemi. Zdálo se mi nepatřičné, abych začal svůj malý zápas v aréně, kde můj přítel prohrál svůj velký. Cítil jsem přitom lítost, protože to bylo zrovna v době, kdy se mi zdálo, že se ze světelné mlhy začínají vynořovat obrazy a volají mě, prosí mě, abych jim dal tvar; ale připadalo mi skoro podlé, abych se pokoušel o vítězství ve chvíli, kdy Štěpán ležel poražený a trpěl. Přitom jsem věděl, jak nerozumný a směšný je můj stud, byl jsem si jistý, že Štěpán by měl opravdovou radost, kdybych napsal dobrou knihu, kdybych alespoň já podal zprávu o naší dětské výpravě. Vyčetl jsem svolení, které možná bylo dokonce prosbou, z jeho pohledu, ale nikdy je nevyslovil, patřilo k věcem, o kterých jsme při našich stále řidších setkáních mlčeli.

Na zářící svět, který mi Štěpán objevil, jsem nikdy nezapomněl, ale stále více jsem ztrácel naději, že se někdy přiblížím k jeho středu; naopak jsem smutně pozoroval, jak jeho záře s přibývajícími roky pozvolna bledne a jak stále méně rozumím jeho znamením. Pořád jsem ovšem četl naše autory, věděl jsem, že kdybych na ně zapomněl, byla by to největší prohra mého života. Věty z knih, které jsme četli se Štěpánem, stále ještě nepřestávaly vydávat záři, ale jejich světlo se čím dál víc stávalo bledým odleskem plamene ve smutném zrcadle vzpomínky.

3. Boj s drakem

Otevřel jsem dveře bytu, opřel se zády o jejich rám a díval se na prázdnou chodbu, na zelené linoleum lesknoucí se v dopoledním slunci, poslouchal jsem tiché hučení stoupajícího výtahu. Nenapadal mě žádný důvod, proč by mě Barbora měla tak nečekaně navštívit. Přišla mi oznámit, že se Štěpánovi přihodila nehoda? Je vážně nemocný? Umírá, nebo snad zemřel? Ale i kdyby se něco z toho stalo, čekal bych, že Barbora předem zatelefonuje nebo napíše e-mail. Výtah zadrnčel a ztichl, na konci chodby se otevřely dveře z matného skla. Barbora šla ke mně podél širokého okna, za nímž v tu chvíli právě prolétalo hejno ptáků, a jak se blížila, viděl jsem, že se její tvář během let, v nichž se ztratila z mého života, skoro nezměnila. Až když stála přede mnou, zpozoroval jsem jemný smutek, který se teď rozléval po jejím obličeji a vsakoval se do jeho rysů. A věděl jsem hned, že je stopou po neznámých událostech, kvůli nimž za mnou tak nečekaně přišla a o nichž mi za chvíli začne vyprávět, věděl jsem, že to bude dlouhý příběh, a že je tedy třeba se na něj připravit: odnést někam haldy knih, které v pokoji leží na jediném křesle, a uvařit v přístroji dobrou kávu.

„Pamatuješ se ještě na mne, Adame?“ zeptala se trochu opožděně.

„Pojď dál, Barboro,“ řekl jsem, „udělám ti espresso.“ Uklidil jsem křeslo, připravil v kuchyni dva šálky silné kávy a sedl si na otáčecí židli u psacího stolu. Barbora dlouho míchala kávu, poslouchal jsem cinkání lžičky, které se přidalo k ostatním tichým zvukům toho dopoledne, a čekal jsem. Pak ke mně Barbora zvedla obličej a řekla: „Četla jsem, že pojedeš do Švédska.“

Přikývl jsem. „Odjíždím za dva dny.“ Asi si přečetla rozhovor, který jsem před časem poskytl jednomu časopisu a který otiskli ve včerejším vydání. Redaktorku, která se mnou mluvila, zajímaly především švédské a norské detektivky, ale vytáhla ze mne také, že se chystám do Stockholmu na mezinárodní setkání skandinavistů a potom na skromnější workshop, který se má konat v Oslu.

„Adame, pomoz nám, prosím,“ řekla Barbora tiše. „Pomoz Štěpánovi a mně. Štěpán si tě vždycky vážil nejvíc ze všech lidí, co znal…“ Odmlčela se, pak řekla jakoby sama pro sebe: „Setkání se Štěpánem bylo to nejlepší, co mě v životě potkalo, a dcery… vím, že ho dcery milují víc než mě…“

Trpělivě jsem čekal, kdy začne mluvit o bolesti, kvůli níž za mnou přišla a jež se už teď ozývala v melodii vět, které říkala tichým, smutným hlasem. Barbora vstala a šla k oknu, dívala se na sídliště osvětlené sluncem, pak se otočila a lehce se opřela rukama o parapet. „Mně nikdy nevadilo, že Štěpán má svou vlastní zemi, kam nikdy nevezme ani mě, ani dcery; kdyby ji neměl, nebyl by to Štěpán, ale někdo úplně jiný…,“ řekla. „Myslím, že ty jsi tam s ním byl. Ale to je vaše záležitost, nechci, abys mi vyprávěl o sobě a o Štěpánovi. Víš, někdy se na Štěpána dívám a zdá se mi, že je to host, nesmírně laskavý host, který by nedokázal nic jiného než všem přinášet radost, ale pořád jen host… Představuji si, že když přichází na návštěvu do našeho světa, svléká si pestrý kroj své země a obléká si, s trochou rozpačitosti, trochou studu a trochou pobavení některý z těch převleků, které má připravené a které tady mezi námi nosí, drahé obleky pro zaměstnání, sportovní bundy pro naše výlety… Vždycky jsem Štěpána ráda pozorovala, těšilo mě dívat se, jak v jeho pohybech, v jeho chůzi, ve způsobu, jakým si sedal ke stolu, prosvítají gesta té neznámé země, ve které jsem nikdy nebyla. Štěpán k nám chodil na návštěvu z jiného světa a přinášel nám radost, my byly rády, že je tu s námi, a tak to mohlo být až do konce našich životů.“

Barbora se znovu posadila a napila se kávy. „Ale něco se stalo, Adame, teď je všechno jinak a ty bys nám mohl pomoci. Protože se to stalo ve Stockholmu.“

Její hlas teď byl hlasitější a jistější. „Ano, stalo se to ve Stockholmu a já si myslím, že tam by se to mohlo vyřešit. Budu ti teď vyprávět příběh, tak poslouchej. V létě před třemi lety se Štěpán zúčastnil jako zástupce firmy jakéhosi obchodního jednání ve Stockholmu… Pěkně hloupý začátek, co? Ale musíš být trpělivý.“

„Já jsem, neboj se.“

„Štěpán byl tedy ve Stockholmu na jedné ze svých mnoha služebních cest a vrátil se a od té doby je všechno jinak. Poznala jsem to hned na letišti, kde jsme na něj čekaly s dcerami, uviděla jsem, že se něco změnilo, už ve chvíli, kdy jsem rozpoznala jeho postavu mezi ostatními cestujícími, kteří vycházeli z brány. Nikdy jsem se Štěpána na nic, co se týkalo jeho světa, neptala a ani teď jsem se na nic nezeptala, protože jsem si byla jistá jednou věcí: ať už se ve Švédsku přihodilo cokoliv, souviselo to s jeho světem. Jen jsem doma v příštích dnech a týdnech pokračovala ve svém pozorování. Štěpán se jako vždy skrýval za svými převleky, ale já měla za léta, co jsem se na něj dívala a poslouchala ho, natolik vycvičené oči a uši, abych si byla jistá, že v jeho těle a v jeho hlase se teď probudilo něco, co jsem dřív neznala… Ale byla jsem zmatená, protože ty nové znaky, které jsem se snažila přečíst, se měnily. Zpočátku převládalo jakési vzrušení, neklid a očekávání. Jednou jsem pozorovala jeho ruce ve chvíli, kdy se nad něčím zamyslel, a najednou mě napadlo: takhle by zahrál herec v nějakém fantasy filmu lovce, který cítí přítomnost draka. Dokonce mi v duchu zazněla hudba, která by takovou scénu mohla doprovázet. ‚Jaké skvělé monstrum se ke Štěpánovi blíží, k jakému boji se tu schyluje?‘ říkala jsem si. A jakou já v tomhle jeho zápasu mohu hrát roli? Na tu poslední otázku jsem si ovšem mohla hned odpovědět: žádnou, tak jako vždycky.

Tohle období trvalo několik týdnů, pak se Štěpánovo chování začalo měnit, objevily se úplně nové znaky. A bylo snadné rozpoznat, co ty nové znaky vyjadřují: bylo to zoufalství. A to zoufalství se v jeho těle usídlilo na dlouhé měsíce. Tehdy jsem si řekla: prohrál svůj boj s drakem.“

Barbora dělala ve svém vyprávění dlouhé přestávky a já pokaždé trpělivě čekal, až znovu začne mluvit. „Štěpánovo zoufalství nijak nepoznamenalo jeho chování ke mně a k dcerám, byl ještě laskavější, ještě mírnější než kdy předtím… Měsíce jsem se odhodlávala, že se ho zeptám, ale vždycky nakonec převládl pocit, že zákaz mluvit o některých věcech od počátku patřil k základům, na kterých stál život naší rodiny, a já se bála, co by se mohlo stát, kdybych staré zvyky porušila.

A stalo se něco, na co jsem nebyla vůbec připravená: nakonec promluvil sám Štěpán. Jednou v noci jsem se probudila a viděla jsem, že stojí v pyžamu u okna ve čtverci slabého světla pouliční lampy, který ležel na koberci, a dívá se na prázdnou ulici. Zavolala jsem na něj a Štěpán šel ke mně, posadil se na pelest a začal mi vyprávět o všem, o čem celá léta mlčel. Když mluvil o dlouholetém pocitu selhání a o smutku, který nikdy nedokázal zaplašit, nebyla jsem překvapená, protože říkal jen to, co jsem sama dávno uhodla. Pak ale začal vyprávět o podivné události, která se stala ve Stockholmu.“

4. Fialový krokodýl

„Štěpán bydlel v hotelu ve čtvrti Norrmalm – nikdy jsem ve Stockholmu nebyla, ale našla jsem si všechna místa, o kterých vyprávěl, na mapě, zapamatovala jsem si jejich jména a na Street View jsem mnohokrát procházela cestu, kterou šel večer před návratem a která změnila jeho život. Štěpán z celého města poznal jen dvě ulice, které dělily hotel od budovy švédské firmy, kde se konala jednání. Musel tu sedět každý den od časného rána až do noci a po konci jednání byl pokaždé tak unavený, že hned spěchal do hotelu. Tam ještě v posteli při světle noční lampičky připravoval podklady pro další den, a tak spal každou noc jen několik hodin. Když poslední večer před návratem do Prahy byla konečně podepsána smlouva, řekl si, že se půjde alespoň na chvíli projít po neznámém městě, i když byl po týdnu práce tak nevyspalý, že skoro usínal při chůzi.

Když vyšel z budovy firmy na ulici, bylo kolem jedenácté; bylo to ale v létě – řekla jsem ti to už? –, a tak bylo pořád ještě světlo. Došel po Regeringsgatan na náměstí Gustava Adolfa a pak se po mostě vydal do Starého města – určitě všechna ta místa znáš –, přešel náměstí před královským palácem a cestou pořád statečně bojoval s únavou a ospalostí. Když se na konci ostrova octl před dalším mostem, chtěl to už vzdát, vrátit se rychle do hotelu a vlézt do postele. Ale vtom si všiml na vrcholku svahu protějšího ostrova řady malých, takřka venkovských domků. Pod domky se ve světle lucerny leskl kus obnažené skály, který ještě zvyšoval dojem vesnice přenesené do velkoměsta.“

„To je ulička na severním břehu ostrova Södermalm,“ řekl jsem.

„Já vím,“ přikývla Barbora. „Štěpán najednou pocítil touhu podívat se zblízka na tu zvláštní ulici, která jako by nepatřila do města, zdálo se, že ho domky k sobě lákají a cosi mu slibují, a to vábení bylo zřejmě tak silné, že překonal ospalost, přešel po mostě a vyšlapal na vrcholek svahu.“

Při Barbořině vyprávění jsem si představoval Štěpána, jak za světlé letní noci jde v některém ze svých drahých obleků místy, která jsem dobře znal.

„Za chvíli procházel podél nízkých domků; v ulici nikoho nepotkal, byly tu slyšet jen zvuky automobilů projíždějících dole po pobřežní silnici a čas od času siréna lodi na laguně. Když míjel jeden z domků, zaslechl tichou hudbu, která se ozývala z pootevřeného okna a doprovázela ještě tišší, takřka neslyšný zpěv. Cosi v hlase zpěvačky ho zarazilo a přimělo, aby se zastavil a naslouchal, třebaže nerozuměl slovům, dokonce zatím ani nerozeznával, v jakém jazyce je text písně napsaný. Hudba byla pořád tak tichá, že vlastně byla trochu slyšet jen ve chvílích, kdy dole po silnici zrovna neprojížděl žádný vůz a kdy mlčely sirény lodí, a i tehdy se občas zcela ztrácela v šumu, do kterého se slévaly hlasy automobilů na mostech a na vzdáleném nábřeží Norrmalmu. Štěpánovi trvalo chvíli, než zjistil, že žena zpívá anglicky, i potom se mu však dlouho dařilo jen tu a tam zachytit nějaké slovo.

Ale jeho sluch si pomalu přivykal na zpěv ztrácející se v šumech města, a tak se mu po chvíli podařilo rozpoznat skupinu slov a po ní další a pak už celou větu a další větu… A Štěpánovi bylo, jako by se před ním zjevil přízrak. Protože obrazy z písně byly sice neznámé, nikdy se s nimi dříve nesetkal, ale přitom věděl, že to jsou ty obrazy, které by byly v jeho knize, kdyby se mu ji podařilo napsat. Byl si naprosto jistý, že to jsou ony – obrazy, které se před ním léta skrývaly ve světelné mlze a lákaly jej, obrazy, k nimž se zoufale pokoušel dostat, zřetelně je uvidět a vyslovit je, ale nepodařilo se mu to, výsledkem byly vždy jen zborcené, nedokončené věty… Opřel se ramenem o zeď hned vedle okna, ale hlas zpěvačky byl pořád tak tichý a tak zastřený okolními zvuky, že musel napínat pozornost do krajnosti, aby sem tam něco zaslechl; cítil zoufalství, když začínající věta se beznadějně ztratila v hluku projíždějícího automobilu. Leccos z textu písně si musel jen domýšlet a přitom nedokázal zcela přesně rozlišit, co slyšel a co do písně vložil sám, co zformoval z napůl zaslechnutých slov rozplývajících se v šumu, čím vyplnil prázdné mezery. Byly chvíle, kdy pochyboval i o tom, že žena zpívá skutečně anglicky – nevmyslel si do písně angličtinu jen na základě nahodilé podobnosti nějakého slova s anglickým slovem? Nezpívala žena v jiné řeči, třeba švédsky? V některých okamžicích se mu dokonce zdálo, že žena zpívá česky. Ale po takových pochybnostech opět uslyšel anglická slova, která dávala smysl, ať už to byl doopravdy text písně nebo jen jeho představa…

Neznámá žena nejčistším hlasem, jaký kdy slyšel, zpívala o všem, co Štěpán chtěl vždy napsat a co napsat nedokázal – jako by nějaký laskavý nebo zlomyslný démon zhudebnil Štěpánovo nikdy nenapsané dílo, knihu, která v tajemné knihovně marně čekala, až Štěpán vytvoří její kopii v našem světě. Štěpán už dávno přestal doufat, že svou knihu napíše, už dávno vzdal svůj zápas o unikající obrazy a teď slyšel v cizím městě zhudebněný text své knihy, který zpíval krásný hlas neznámé ženy… A pak hudba náhle skončila a ihned se ozvala jiná hudba, o něco hlasitější, a Štěpán dokonce po několika taktech skladbu poznal: byla to předehra k Donu Giovannimu.

Štěpán věděl, že jestli se nic nedozví o záhadné písni, bude se trápit do konce života, a tak se odhodlal a zmáčkl tlačítko zvonku. Za chvíli se ozvalo cvakání zámku a ve dveřích se objevila drobná bělovlasá stařenka, za stařenkou Štěpán viděl úzkou chodbu předsíně a na jejím konci kus pokoje, z něhož se ozývala hudba. Štěpán, jak víš, neumí švédsky, a tak se představil anglicky a zeptal se na píseň, kterou slyšel, ale viděl, že mu stařenka nerozumí. Zkusil francouzštinu a němčinu, ale stařenka vrtěla hlavou a říkala mu pořád něco švédsky. Pokoušel se tedy znázornit svou otázku pantomimou; předváděl hru na klavír a na housle, pak široce otvíral ústa, jako by zpíval, a ukazoval prstem ke dveřím do pokoje.“

A já jsem si teď představil Štěpána stojícího v ulici na vrcholku Södermalmu a předvádějícího podivnou pantomimu, na pozadí laguny, která odráží chladné světlo bílé letní noci. Netušil jsem ještě, jakého příběhu se ten bláznivý obraz stane součástí, ale už jsem věděl, že na něj nikdy nezapomenu.

„Nakonec stařenka zřejmě přece jen pochopila, co chce Štěpán říct; po chvíli váhání ho vybídla, aby šel dál, a zavedla ho do obývacího pokoje. Štěpán říkal, že si vůbec nepamatuje, jak pokoj vypadal – hned jak vešel, všiml si počítače, který stál na stole mezi dvěma malými reproduktory, ze kterých zněla Mozartova hudba, a pak už nevnímal nic jiného. Do počítače byl z boku zasunutý flash disk, který měl podobu fialového krokodýla, přitisknutého tlamou ke stěně počítače. Nebylo pochyb, že počítač přehrával hudbu uloženou na flash disku, a vzhledem k tomu, že Don Giovanni zazněl ihned po konci záhadné písně, nebylo možné, aby stařenka flash disk mezi oběma skladbami vyměnila za jiný. Štěpán se pokoušel vyjádřit posunky prosbu, aby mu stará paní znovu přehrála píseň, kterou slyšel venku, ale stařenka buďto nepochopila, co chce říct, anebo mu z nějakého důvodu nechtěla vyhovět. Vlastně si v místnosti všiml ještě jednoho předmětu. Stál na stole mezi krokodýlem a jedním z reproduktorů a byla to jakási otevřená nádobka, kterou tvořila skleněná část, naplněná mléčně zelenou kapalinou, a kovový rám, v němž byla nádobka usazená a z jehož spodní části vyrůstala šikmo vzhůru kovová trubice. Dno nádoby bylo vytvořené z jakési tmavomodré hmoty, v níž byly nepravidelně rozeseté bílé tečky, jejichž seskupení připomínala souhvězdí, vedle nádobky leželo kolečko ze stejné tmavomodré hmoty, které bylo zřejmě víkem té věci. Pod krokodýlem byla malá loužička zelené kapaliny a Štěpána napadlo, že je to možná proto, že stařenka flash disk vytáhla z nádobky, kde jej z nějakého důvodu uschovávala.

Pak se Štěpán dopustil chyby, když šel k počítači blíž a chtěl se krokodýla dotknout. To starou paní rozzlobilo, zastoupila mu cesta, chytila ho za ruku nad zápěstím a něco hodně rychle říkala švédsky. Zdálo se, že stařenka se bojí, že jí chce Štěpán flash disk vzít, a že v případě potřeby je připravená za něj bojovat. Nakonec Štěpán pokazil úplně všechno tím, že vytáhl z peněženky všechny peníze a ukázal na krokodýla. Teď už se stařenka rozlítila a začala ho svýma tenkýma rukama strkat ven z pokoje. Štěpán se nebránil; v předsíni si stařenka na chvilku odpočinula a pak Štěpána dostrkala ke dveřím a ven z domku a zabouchla za ním. Štěpán ještě chvíli nešťastně stál před vchodem, stará paní se objevila v okně, pohrozila mu pěstí a okno zavřela. A tak se Štěpán vrátil do hotelu, kde strávil neklidnou noc, a brzy ráno ho odvezli na letiště.“

5. Obrazy

„Štěpán mi té noci řekl, že v době, kdy mu bylo čtrnáct nebo patnáct let, začal tušit, že existuje skrytý pramen obrazů; tenkrát se mu zdálo, že je mu tak blízko, že jej každou chvílí musí objevit, dlouhá léta jej hledal, až se jednoho rána probudil a uvědomil si, že jej nikdy nenajde… A pak si na ostrově Södermalm s úžasem uvědomil, že stojí přímo před ním, před pramenem, který už před lety přestal hledat. A z pramene, který se před ním tak nečekaně otevřel, ještě té noci, ještě v hotelu začaly tryskat obrazy, které tam na něj po celá léta čekaly. Zpočátku se objevovaly jen rozmazané, neurčité tvary, a trvalo několik týdnů, než se ustálily ostré kontury obrazů, než se ze zvuků a šumů stala slova a než se z osamělých slov, svítících ve tmě, staly podměty a přísudky vět. Ta tichá a naléhavá erupce opět trvala několik dalších týdnů, obrazy se objevovaly, když jel tramvají do práce, ve volných chvílích v zaměstnání, při našich nedělních výletech a v ložnici v nočním tichu – a Štěpán psal knihu, na kterou léta čekal a v jejíž zrod pak už přestal doufat.

Kniha vznikala celý rok – a když ji dopsal, přišel okamžik, kdy si s pocitem hrůzy uvědomil, že vůbec není schopen rozlišit, které obrazy jsou jeho a které pocházejí ze Stockholmu. Zoufale se snažil rozpomenout na to, o čem tenkrát žena zpívala, ale jeho paměť už nebyla schopná ve víru obrazů a slov posledních měsíců najít ty, které se ozvaly na samém počátku. Když se teď probíral tím, co napsal, nedokázal s jistotou říct ani o jediném obrazu, že nepochází z paměti, že to není obraz ze Södermalmu a že patří skutečně jemu. A tak musel připustit, že kniha, kterou píše, je z větší části, možná úplně celá, jen záznamem toho, co slyšel ve Švédsku. Pocit štěstí, který doprovázel psaní knihy, byl náhle, v jediném odpoledni – bylo to v zaměstnání, na schůzi, na které musel zároveň odpovídat na složité právní otázky – vystřídán pocitem bezvýchodného zoufalství. Asi víš, jak Štěpán vždycky pohrdal plagiátory; teď se děsil toho, že se plagiátorem stal sám. To byla nesnesitelná myšlenka a bylo pro něj nemyslitelné, aby dílo, které je dost možná plagiátem, dal komukoliv číst. Doufala jsem, že teď, když mi toho o sobě řekl víc než za všechna léta našeho společného života, mi dovolí, abych si knihu přečetla alespoň já – byla přece součástí příběhu, který mi vyprávěl –, ale tohle už Štěpán nedovolil ani mně.

Štěpán se rozhodl, že knihu nikomu neukáže do doby, než si vyjasní, že je skutečně jejím autorem. To by nebyl úplně beznadějný podnik, potíž ale byla v tom, že se k němu nedokázal odhodlat. Ve dnech, které následovaly po jeho nočním vyznání, jsem se ho k tomu ze všech sil snažila přimět, řekla jsem mu, ať jede do Stockholmu, ať si sežene tlumočníka – na tebe jsem nepomyslela, úplně jsem zapomněla, že umíš švédsky –, nabízela jsem mu, že do Švédska pojedu sama, ale Štěpán všechno odmítal. Byl si čím dál víc jistý, že jeho kniha je pouhý plagiát, začal ji nenávidět a nechtěl se zabývat ničím, co s ní souvisí. Ale zároveň doufal, že kniha je přece jen jeho výtvorem, jenže to byl pro něj bohužel další důvod k tomu, aby nic neřešil – měl strach, že cesta do Švédska by jeho naděje s konečnou platností vyvrátila. Strašně mě rozčiloval svým dětinským chováním, vůbec jsem ho nepoznávala. Ale zoufalí lidé se často chovají nerozumně a dětinsky a nedá se s tím nic dělat.

Říkala jsem mu, že vůbec nemusí být pravda, že v knize zapisoval jen obnovené vzpomínky na cizí text. A neříkala jsem to, jen abych mu pomohla, protože čím víc jsem přemýšlela o jeho vyprávění, tím víc jsem byla přesvědčená, že je skutečně autorem své knihy. Dokonce si teď myslím, že je docela možné, že vůbec nic z toho, co slyšel na Södermalmu, se do jeho hlavy nedostalo zvenčí. Musíš uvážit, že Štěpán několik nocí skoro nespal, sám mi dokonce řekl, že byl ve stavu jakéhosi otupělého polospánku a usínal při chůzi – a určitě jsi sám někdy zažil stavy únavy, kdy se promluva v neznámé řeči, kterou jsi slyšel třeba někde v cizině, měnila v české věty nebo ve věty v nějakém známém jazyce. Jednou jsme byli se Štěpánem a s dcerami na prázdninách v Řecku, na ostrově Paros, bydleli jsme tam v penzionu v pokoji nad tavernou, kde hosté seděli dlouho do noci, a nám všem se každou noc jejich hlasy při usínání proměňovaly v český rozhovor – ráno u snídaně jsme si pak říkali, co jsme na cestě do snu slyšeli. A tak je dost možné, že tichý zpěv, kterému nebylo rozumět – zpěvačka mohla docela dobře ve skutečnosti zpívat švédsky –, se začal ve Štěpánově hlavě proměňovat v jeho vlastní slova, je možné, že ve chvíli, kdy bdělé vnímání bylo oslabené a padající do snu, se probudil zanesený pramen obrazů, zasutý kdesi dole pod všemi vrstvami vědomí… A protože Štěpán v minulých dnech od rána do noci mluvil jen anglicky, poslouchal angličtinu a anglicky myslel, jazyk, ve kterém se v jeho hlavě zformovala slova, byla angličtina.“

„Štěpán s takovým výkladem nesouhlasil?“

„Vlastně ho neodmítl úplně, připouštěl, že to tak mohlo být, že alespoň za část z toho, co slyšel, jsou odpovědné jeho únava a jeho podvědomí, ale nebyl to pro něj ještě dostatečný důvod k tomu, aby knihu úplně očistil od podezření z plagiátorství, a aby ji tedy mohl odtajnit. Štěpán mi vždycky připadal až příliš vážný, až příliš dospělý, ale po švédské cestě se změnilo i tohle, najednou se choval tvrdohlavě jako vzpurné dítě. Nakonec jsem mu řekla: ‚Dobrá, možná máš pravdu, možná je tvá kniha jen kopie díla někoho jiného, ale právě proto by ses měl odvážit ji vydat, protože jen tak poznáš, co je pravda. Bojíš se, že se ti lidé budou vysmívat? Možná budou, ale zvaž, jestli to pořád nebude lepší než pocit neštěstí, ve kterém se teď topíš.‘ Řekl mi, že mám pravdu, ale že prostě nedokáže vydat pod svým jménem knihu, o které si myslí, že ji asi nenapsal.“

„A jak ten svůj problém tedy Štěpán vyřešil?“

„Nijak. Uložil knihu do zásuvky a pokouší se na ni zapomenout, i když myslím, že se mu to nikdy nepodaří. Už o knize spolu nemluvíme, nechci ho tím trápit.“

A mně najednou došlo, proč za mnou Barbora přišla, ale čekal jsem, až to vysloví sama. Zřejmě usoudila, že právě teď k tomu nastal pravý okamžik, řekla: „A teď jsem si přečetla rozhovor s tebou…“

Přerušil jsem ji: „Samozřejmě, až budu ve Stockholmu, zajdu na Södermalm a na všechno se vyptám. Škoda, že sis na mě nevzpomněla dřív, vypravil bych se kvůli Štěpánovi do Stockholmu okamžitě. Vím dobře, o jaké ulici jsi mluvila, a budu tam třeba chodit od domu k domu a ptát se na fialového krokodýla.“

„To nebude zapotřebí. Vím, o který dům jde; v době, kdy jsme se Štěpánem o jeho příhodě ještě mluvili, mi jej ukázal na mapě i na Street View.“

Otočil jsem se na židli k laptopu, klikl na ikonku Google Earth, snesl jsem se do Stockholmu a v místech, o kterých mluvila Barbora, jsem přepnul na Street View. Barbora se postavila vedle mne, sklonila se a vzala do ruky myš. Chvíli klikala, posunovali jsme se na obrazovce podél nízkých domků, až jsme zůstali stát před bílým stavením; nade dveřmi bylo zřetelně vidět domovní číslo.

Barbora už se znovu neposadila do křesla a já ji nezdržoval. V předsíni se ke mně ještě otočila a řekla: „Já jsem Štěpánovu knihu přece jen četla. Schoval ji docela dobře, a tak mi trvalo nějakou chvíli, než jsem ji našla, ale v bytě se vyznám přece jen lépe než on.“

„Jaká byla?“ zeptal jsem se se zatajeným dechem.

„Byla krásná. Psalo se v ní o vlnících se záclonách v prázdných odpoledních pokojích, o chladném lesku na desce klavíru, o fantastických květech, které v noci svítí do tmy, o extázích umělých lidí vyrobených ze zlata a drahokamů, o městech navečer vystupujících z moře, osvětlených rudou září zapadajícího slunce, o velkých nádražních halách, o oceánu, o zpěvu bílých zvířat, o znepokojivých básních, které v noci vytvářejí barevné neony divoké čtvrti cizího města, o džunglích, o širokých řekách protékajících městy a o mramorových nábřežích s velkými sochami tygrů, o monotónních operách, které trvají dlouhé hodiny a líčí boje knížecích rodů ve vzdálených galaxiích, o dlouhých rozhovorech o filosofii, vedených na palubě vesmírné lodi prolétající pustým kosmem, o bohyních, které se zjevují na chladně se lesknoucích chodbách úřadů, o katedrále z čirého skla, naplněné vodou, v níž plavou velké světélkující medúzy, o hladinách horských jezer, o tragické algebře a o geometrii zoufalství, o zakázaných tancích na bezútěšných terasách nad mořem, o bojích mezi lidmi, démony a roboty, o dlouhých symfoniích z šumů a šelestů…“

II. Stockholm

1. Södermalm

Letadlo přistálo na stockholmském letišti v poledne, za tři hodiny jsem pronášel svůj příspěvek na konferenci, která se konala ve velkém domě na nábřeží Kungsholmen blízko radnice, večer jsem se musel zúčastnit slavnostní party, další den jsem seděl od rána v křesle konferenčního sálu, roztržitě poslouchal příspěvky ostatních účastníků a díval se přitom z okna na Södermalm, ztrácející se v mlze. Přednášky skončily v pět hodin a já se rychle vytratil ze sálu, abych se vyhnul potřásání rukou a pozváním na drink. Rychle jsem přešel všechny mosty mezi nábřežím Kungsholmen a Södermalmem, vyběhl jsem nahoru po ulici Götgatan a pak po schodech do uličky Urvädersgränd, trochu jsem zabloudil – už jsem v těch místech přece jen dost dlouho nebyl –, ale za malou chvíli jsem stál před bílým domkem, který mi Barbora ukázala na Street View. Zrovna v okamžiku, kdy jsem natahoval ruku, abych zmáčkl tlačítko zvonku, se otevřely dveře a přede mnou se objevila asi sedmnáctiletá zrzavá, nakrátko ostříhaná vytáhlá dívka; v ruce držela odřené pouzdro s houslemi.

Vlastně jsem předem vůbec nepřemýšlel o tom, čím začnu, a tak první, co mě napadlo, bylo říci dívce švédsky, že jsem přijel z Prahy a že bych se chtěl něco dozvědět o flash disku ve tvaru fialového krokodýla. Hned jsem si uvědomil, že to asi nebyl nejlepší začátek, ale kupodivu se zdálo, že dívka nejen ví, o čem mluvím, ale že je zvědavá na to, co po ní vlastně chci. Oznámila mi, že pospíchá do hudební školy, ale že ji mohu doprovázet a že jí mám vyložit pěkně od začátku, o co mi jde. A tak jsem tedy spustil od začátku, od svého prvního setkání se Štěpánem, mluvil jsem o našem přátelství, o jeho právnické kariéře, o jeho cestě do Stockholmu, o tajemné písni a o Štěpánově zoufalství. Mezitím jsme přešli Götgatan a dívka zabočila na Hornsgatan, celou cestu šla vedle mne mlčky se skloněnou hlavou a pohupovala pouzdrem na housle. Nakonec jsem řekl, že si Štěpánova žena vzpomněla, že umím švédsky, a poprosila mě, abych se pokusil o flash disku něco zjistit.

Dívka se konečně ozvala. „Ta stará paní byla moje babička. A vlastně nemluvila švédsky, ale norsky, babička švédsky neumí,“ řekla. „Tenkrát u nás nějaký čas bydlela. Je z Norska, stejně jako moje máma. A já se jmenuju Tora.“

„Já jsem Adam a bydlím v Praze, ale to už vlastně víte,“ řekl jsem a čekal, co mi Tora ještě řekne.

„Vaše vyprávění mě strašně překvapilo,“ řekla dívka. „Ani ne tak tím, co jste říkal o záhadné písni, to mohla být náhoda nebo halucinace nebo denní sen nebo bůhvíco. Překvapila mě jiná věc: to, že babička uměla fialového krokodýla vyndat. Krokodýl totiž opravdu patří do věci, kterou váš přítel viděl vedle počítače, vždycky si plaval uvnitř, v zelené kapalině. Jenže nikdo tu věc nedokázal otevřít. Snažila jsem se o to mockrát, když babička spala nebo když byla na procházce, jeden čas jsem tím byla docela posedlá, dokonce jsem přemluvila otce, který je technik, a mám dojem, že jinak dokáže rozdělat úplně všechno, ale ani jemu se to nepodařilo…“

„Co to bylo za věc? Nějaký hlavolam?“

„Ne, hlavolam to nebyl. Anebo vlastně možná ano. Nevím, co to bylo. Snad to byla součástka. Říkala jsem tomu prostě ‚věc‘ nebo ‚součástka‘.“

„Součástka… Součástka z čeho?“

„To je právě to, součástka z čeho…“ Procházeli jsme právě parkem na náměstí Mariatorget a Tora se zastavila na cestičce mezi stromy, jako by se tak složitá otázka nedala řešit za chůze. Přitiskla si pouzdro oběma rukama k tělu, opřela si bradu o jeho vršek a po chvíli přemýšlení řekla: „Patrně z nějakého stroje, všechny součástky jsou součástky z nějakého stroje, ne? Ale radši vám taky budu vyprávět všechno, co vím, od začátku. Mám ještě trochu času, tak se na to můžeme na chvíli posadit.“

2. Součástka

A tak jsme si sedli na lavičku, Tora si položila housle na kolena a začala vyprávět: „Už jsem vám řekla, že babička je Norka. Bydlela celý život v Oslu a v Oslu žije i má teta a má sestřenice. Narodila se tam i má matka, ale seznámila se tady ve Stockholmu s otcem, a když se vzali, přestěhovala se sem. Já norsky moc mluvit neumím, ale norštině rozumím, jako všichni Švédové. Před čtyřmi lety začala být babička hodně nemocná, teta se strýcem si ji vzali k sobě a starali se o ni, a když rok nato jeli na dovolenou, žila babička měsíc u nás. Bydlela se mnou v mém pokoji. Byla jsem s ní, když vybalovala kufr a když své věci ukládala do polic, které jsem pro ni vyklidila. A tehdy jsem poprvé uviděla tu věc a fialového krokodýla, který v ní plaval.“

„Pořád nechápu, co to vlastně bylo.“

„Ale já nevím, co to bylo,“ povzdechla si Tora a netrpělivě zabubnovala prsty na pouzdro, jako by snad uvnitř byla schovaná odpověď, „někdy mám pocit, že to neví nikdo na světě. Jak už jsem řekla, vypadalo to trochu jako součástka z nějakého stroje, i když, uznávám, uvnitř součástek strojů obvykle neplavou flash disky. Tenkrát jsem hodně četla všelijaké dobrodružné romány, a tak jsem se rozhodla, že si budu myslet, že je to součástka, která patří do stroje nějakého šíleného vědce.“

„Babičky jste se nezeptala?“

„Zeptala jsem se jí hned v tom okamžiku, kdy jsem věc poprvé uviděla, jenže ani babička nevěděla, co to je. Řekla, že věc nedávno dostala jako dárek od mé sestřenice, ale ani ta netušila, jaké má ta věc jméno a čemu slouží. Dostala ji od někoho, kdo ji snad někde našel a pro kterého také byla záhadou…“

Pokrčil jsem rameny. „Možná to opravdu byla součástka ze stroje šíleného vědce. Jak vypadala?“

„Byla vysoká asi dvacet centimetrů a tvořil ji kovový rám, do kterého byl zasazený skleněný válec, z jednoho konce rámu vyrůstal v úhlu pětačtyřicet stupňů další, o něco užší a kratší válec.“ Tora si pomáhala tím, že oběma rukama ve vzduchu kreslila tvar té věci, jako by součástka stála na pouzdru houslí. „Skleněný válec byl naplněný nějakou vazkou, světle zelenou kapalinou, ve které plaval flash disk ve tvaru fialového krokodýla. Součástka tedy měla tři konce: dva konce rámu a konec menšího válce. Rám byl na obou koncích opatřený šroubovacím uzávěrem z jakési tmavomodré hmoty s drobnými bílými tečkami; šroubovací uzávěr ze stejné hmoty byl také na konci užšího válce a tenkou vrstvu tmavomodré hmoty bylo vidět i mezi oběma válci. Věc se dala postavit na oba konce širšího válce, nedalo se rozpoznat, kde je vršek a kde spodek. V kapalině uvnitř válce byla bublina vzduchu, a když se věcí otáčelo, hustá kapalina se pomalu přelévala, bublina klouzala podél skleněné stěny, a spolu s kapalinou se pohyboval i flash disk. Dovedete si to představit?“

„Snažím se. Ale proč vlastně o té věci mluvíte jako o součástce? Kvůli těm šroubovacím uzávěrům?“

„Přesně tak – všechny tři konce věci byly zjevně určeny k tomu, aby se zašroubovaly do jiných konců nějakých jiných věcí. Od prvního okamžiku jsem si byla jistá tím, že věc patří do nějakého většího celku, ze kterého ji někdo musel vyšroubovat.“

„Je zvláštní, že tekutina nepoškodila data na flash disku.“

Tora pokrčila rameny. „To mi divné nepřipadá, krokodýl byl zřejmě vodotěsný a na USB konektoru byla navlečená taková průhledná čepička z umělé hmoty, kterou babička musela sundat, než flash disk zasunula do počítače. Ale poslechněte si něco zajímavějšího. Když šla babička první noc, kterou trávila u nás, spát, postavila si tu věc na noční stolek; já se ještě učila v kuchyni, a když jsem pak otevřela dveře svého pokoje, uviděla jsem, že místnost je osvětlená slabým nazelenalým světlem. Světlo vycházelo ze součástky, kapalina uvnitř ní slabě světélkovala. Než jsem usnula, světlo věci trochu pobledlo, a když jsem se k ránu vzbudila, věc už byla tmavá, všechno své světlo během noci vyzářila. Po celou dobu, co babička žila u nás, stála věc na jejím nočním stolku, přes den nasávala světlo a v první polovině noci je vyzařovala, přitom postupně bledla, až k ránu zhasla úplně. Snažila jsem se o věci něco víc vyzvědět, ale babička o ní z nějakého důvodu nerada mluvila, vždycky zavedla řeč někam jinam. Připadalo mi, že má k věci zvláštní vztah, ale že se za něj trochu stydí. Jako by se bála, že se jí lidé budou smát kvůli tomu, že si v stáří našla zvláštní hračku…“

Tora se zamyslela, pak řekla: „Stejně to bylo divné, babičky si dávají na noční stolek fotografie vnoučat, ne?“

„A co bylo potom?“ zeptal jsem se, protože se mi zdálo, že Tora se v myšlenkách dostává někam jinam.

„Potom strýčkovi a tetě skončila dovolená a babička se vrátila do Osla a odvezla si tam součástku a na podzim ji odvezli do nemocnice, kde zemřela. Ale už je pozdě, musím jít.“

Když jsme se znovu vydali na cestu, řekl jsem: „Nevíte, co se se součástkou stalo, když babička umřela?“

„Nevím, chtěla jsem se na to sestřenice zeptat, ale moc se spolu nevídáme, a také je pravda, že jsem na věc brzy přestala myslet.“

Šli jsme nějakou dobu mlčky, než se dívka zastavila před vysokými zavřenými dveřmi, přehodila si pouzdro do levé ruky a položila pravou ruku na kliku, ale ještě než kliku stiskla, otočila se ke mně: „Jak to, že babička uměla věc otevřít, když to nikdo jiný nedokázal?“ zeptala se mě, jako bych najednou já byl tím, kdo tu má řešit záhady její rodiny. „Přišla na to sama, nebo ji to někdo naučil?“ pokračovala ve vyptávání. „A kdo to mohl být? Sestřenice Kristin určitě ne, jednou jsem se jí na to ptala. Třeba babička objevila nějaký trik, na který nikdo z nás nepřišel, třeba našla nějakou tajnou pružinku, skrytou páčku, zamaskované tlačítko, které uzávěr uvolnilo… A proč to před námi tajila? Proč poslouchala hudbu z flash disku tajně, když nikdo nebyl doma, jako by to byla nějaká neřest, kterou je třeba držet v tajnosti?“

Na to jsem ovšem neměl odpověď, Tora ještě chvíli zamyšleně stála, jako by chtěla v posledních vteřinách, jež jí zbývaly do začátku vyučování v hudební škole, vyřešit všechny otázky, které nevyřešila za tři roky, ale pak si hluboce vzdychla, jemně zavrtěla hlavou, zasmála se svým záhadám a zmáčkla konečně kliku. Požádal jsem Toru o telefonní číslo její sestřenice; vyťukala je na klávesnici mého mobilu, a když mi mobil vracela, řekla: „Třeba vám Kristin o součástce řekne něco, co pro vás bude důležité. Já byla v době, kdy přijela babička se svou součástkou, ještě dítě a myslela jsem jen na své dobrodružné knížky, ale Kristin je o třináct let starší, možná něco vyzkoumala. Zavolejte jí, rozumí švédsky. Nebo s ní můžete mluvit anglicky.“

„Mluvím i norsky. Kromě toho zítra odlétám do Osla a bylo by mi milejší se s ní setkat než projednávat tak složité věci po telefonu.“

„Výborně, tak si s Kristin sjednejte schůzku,“ řekla Tora, „bydlí nedaleko od centra, ve čtvrti Grünerløkka.“

Nevracel jsem se už na Hornsgatan, sešel jsem dolů na rozlehlé náměstí Medborgarplatsen, po kterém se honil příjemný chladný vítr. Když jsem stál u schodů do metra, zahlédl jsem vzadu na náměstí skleněnou stěnu bistra, do kterého jsem každý den chodíval na snídani v době, kdy jsem dva semestry studoval na stockholmské univerzitě a bydlel tu poblíž. Z hloubky paměti zavanula vůně kávy a teplého čerstvého pečiva a já se otočil a vydal se napříč náměstím k bistru. Uvnitř se od starých dob nic nezměnilo, dokonce paní za pultem byla táž, jen o patnáct let starší. Posadil jsem se k umakartovému stolku, pil jsem espresso a díval se přes sklo na náměstí, pozoroval jsem chodce, vesele bojující s jarním větrem, který je tahal za kabáty.

A jak jsem tam seděl s šálkem kávy v ruce, přepadl mě najednou pocit, že v Oslu nic neskončí, že na cestě za fialovým krokodýlem na mne čekají ještě jiná města, setkání s jinými ženami a muži, vyprávění o jiných osudech. Rozechvěle, pln nedočkavosti jsem myslel na cestu, která se přede mnou tady na Södermalmu právě otevřela, na budoucnost, která zatím neměla tvar, v jejímž středu však zeleně zářila podivná, nesmyslná součástka ze záhadného stroje. Byl jsem s budoucností, která se přede mnou rýsovala, zatím spokojený, káva byla skvělá, nacházel jsem se na jednom ze svých nejoblíbenějších míst v Evropě, těšil jsem se na Grünerløkku, kterou jsem znal a jejíž tiché ulice jsem měl rád. A koneckonců honit se za ježkem v kleci je docela dobrý důvod k cestování, říkal jsem si, lepší než leckterý jiný, a bylo by tomu zřejmě tak i v případě, že by na hlavolamu z Osla nezávisel osud dobrého přítele. Taková cesta je docela dobrá náplň života muže, který ve čtyřiceti letech kromě několika odborných článků a překladů několika románů v životě nic nedokázal. Objednal jsem si ještě jednu kávu, a když jsem ji vypil, vypravil jsem se přes náměstí na stanici metra.

III. Oslo

1. Grünerløkka

Příští den jsem zahajoval seminář pojednáním o českých překladech ze skandinávských literatur v devatenáctém století a zbytek dne jsem pak strávil tím, že jsem roztržitě poslouchal přednášky kolegů a přitom podle Tořina popisu kreslil na okraj programu konference různé podoby babiččiny součástky – uvnitř každé ze součástek plaval krokodýl držící v tlamě USB konektor –, a když jsem byl konečně s jednou z kreseb docela spokojený, začal jsem ke třem koncům té podivné věci přikreslovat další součástky, dráty, hadice a kabely a k jejich koncům jsem připojoval další zařízení, až byl odpoledne, když se seminář chýlil ke konci, celý list pokrytý kresbou spletitého stroje, v níž tištěný text úplně zmizel. Do Norska jsem odlétal pozdě večer. V hale Oslo Lufthavn na mne čekal řidič, držel nad hlavou ceduli, na níž bylo napsáno mé jméno. Ve tmě přelétala nad automobilem osvětlená modrá návěstí s velkými bílými písmeny a uspávala mě, několikrát jsem se propadl do spánku, než řidič konečně zastavil před skleněnou fasádou mnohopatrového hotelu v blízkosti přístavu. Vyzvedl jsem si v recepci magnetickou kartu, nahoře v pokoji si vyčistil zuby a šel spát.

Když jsem se ráno probudil, ležel jsem ještě chvíli se zavřenýma očima; s obličejem zabořeným do polštáře jsem poslouchal křik racků, tlumený sklem okna. Pak jsem se posadil a otevřel oči; mezerou mezi tmavými závěsy pronikal do přítmí pokoje úzký pruh bílého světla. Vstal jsem a zatáhl za šňůru po straně okna; závěsy se prudce rozevřely a já musel na chvíli zavřít oči, jak mě oslnila mořská hladina zářící v ranním slunci. Vzpomněl jsem si na Tořinu sestřenici, zvedl z nočního stolku mobil a vyhledal její číslo. Ukázalo se, že už jí Tora volala a řekla jí o mně; nebylo tedy zatím třeba nic podrobně vysvětlovat; domluvili jsme se, že k ní odpoledne přijdu na návštěvu. Než jsem sešel do hotelové restaurace na snídani, ještě jsem se chvíli díval z okna na svět zalitý světlem. Vrátil se radostný pocit z bistra na Södermalmu, pocit, který vyrůstal z přítomné chvíle i z pohledu do budoucnosti, jež se přede mnou otvírala; měl jsem radost, že můj pobyt v Oslu začíná hlasy racků, leskem mořské hladiny, příjemným ženským hlasem v mobilu a vyhlídkou na cestu do čtvrti s tichými ulicemi. Samozřejmě jsem nepřestal myslet na součástku a její tajemství; připadalo mi, že je do klidu a jasu toho dne uložená jako do měkkého bílého plyše.

Workshop se konal v budově univerzity nedaleko královského paláce; stejně jako ve Stockholmu jsem nesoustředěně poslouchal přednášející a kreslil si na program přednášek fantastické stroje. Vytratil jsem se tiše ještě před koncem. Měl jsem dost času, a tak jsem šel pěšky po mořském břehu, i když to nebyla nejkratší cesta do Grünerløkky. Minul jsem starou pevnost, na jejíchž zdech leželo tiché světlo odpoledního slunce, mezi větvemi stromů zářila skleněná budova opery jako velký ledovec, který uvázl u břehu města. Zdálo se mi, že chladné, čisté světlo je dobrým znamením pro mou misi: stejně jako Štěpán jsem neměl rád pochybná tajemství temných vlhkých koutů a na začátku své cesty jsem se trochu bál, že záhada fialového krokodýla bude takového druhu.

A když jsem přišel do Grünerløkky, byl sluneční svit ještě laskavější, ležel na poklidných, dvoupatrových a třípatrových domech v rovných, prázdných ulicích, které končily na břehu klikaté říčky Akerselvy, zarostlém stromy, mezi nimiž tu a tam stály nízké dílny a továrničky, ve kterých se už mnoho let nic nevyrábělo. Dům, v němž Kristin bydlela, byl poslední v ulici a stál naproti jedné takové budově. Šel jsem se k ní podívat; nedalo se uhodnout, čemu nízké stavení, napůl skryté za světle natřenou zdí, dnes slouží; vedle zavřené brány se leskla ve slunci mosazná deska, do níž byl vyryt název instituce, který tvořila dlouhá a nerozluštitelná zkratka. A tak jsem přešel vozovku ulice, v níž široko daleko nebylo vidět jediného člověka, a zmáčkl zvonek, u něhož bylo jméno Tořiny sestřenice.

Po chvíli se otevřely dveře a z šera domovní chodby se vynořila asi třicetiletá žena v plandavém domácím oblečení; první, co mě při pohledu na ni napadlo, bylo, že volná látka, která se při každém pohybu rozvlnila, je ve zvláštním rozporu se světlými vlasy staženými do těsného uzlu. Oslovila mě norsky, Tora jí zřejmě řekla, že norsky rozumím. Její tvář připomínala tvář Tory, ale byla štíhlejší, vážnější, s kolmou vráskou pozornosti na čele. Ukázalo se, že Kristin bydlí v přízemí; ke dveřím jejího bytu stačilo udělat pár kroků. Uvedla mě do nepříliš velkého rohového pokoje – kromě malé kuchyňky zřejmě jediné místnosti bytu – a usadila mě do jednoho ze dvou křesel s napjatým potahem, která tu svou mohutností působila poněkud nepatřičně a která spolu s jednoduchým lůžkem, kulatým stolkem mezi oběma křesly a úzkým psacím stolem, na němž ležel otevřený laptop, zaplňovala skoro celou místnost.

Kristin odešla do kuchyňky, aby uvařila kávu, a zatímco se ozývalo vrčení mlýnku, rozhlížel jsem se po pokoji, v němž se možná skrývá součástka s krokodýlem – o jejím osudu po smrti Tořiny a Kristininy babičky jsem pořád ještě nic nevěděl. Místnost přes svůj stísněný prostor působila světlým a přívětivým dojmem, nábytek i podlahu zalévalo světlo, které mě toho dne od rána doprovázelo a které do pokoje pronikalo dvěma okny ve zdech svírajících pravý úhel; v okně po mé levé straně byly vidět stromy a nízká budova na břehu říčky, okno naproti mně se obracelo do ulice, viděl jsem v něm kus fasády protějšího domu. Kristin postavila dva malé šálky voňavé kávy s hustou pěnou na stolek, pak se pohodlně schoulila do protějšího křesla, shodila trepky a složila nohy v širokých kalhotách pod sebe. Její plavé oblečení odpovídalo světlým barvám pokoje – mimikry živočicha, spokojeně obývajícího prosluněné, teplé, měkké doupě, pomyslel jsem si. Káva byla vynikající; jestli budu muset podniknout za krokodýlem dlouhou pouť, pomyslel jsem si, kéž mě na ní vždy doprovází tak dobré espresso, kéž nikde nenarazím na hanebné vodnaté břečky, které zaplavují svět.

Nevěděl jsem, co všechno Tora sestřenici řekla, a záleželo mi na tom, aby Kristin o mém poslání věděla co nejvíc, a proto jsem se rozhodl, že příběh o fialovém krokodýlovi povím opět od samého začátku. Vyprávěl jsem tedy o Štěpánovi a o našem přátelství a díval se přitom střídavě na Kristininu pozornou tvář nad proměnlivými vlnami jejího světlého oblečení, na sluneční světlo, které na měkké látce, nedbale přehozené přes postel, rozsvěcelo jemné zlaté chmýří, a na stíny říms na zdi protějšího domu. Ve chvílích ticha, kdy jsem hledal správná slova, byl odkudsi zdálky slyšet křik hrajících si dětí. Kristin se zabořila ještě hlouběji do křesla, objala kolena rukama a mlčky naslouchala mému příběhu.

Když jsem skončil, omluvil jsem se Kristin, že jsem ji zdržel tak dlouhým vyprávěním, ale mávla jen rukou: „Dnes mám home office a v tuhle dobu si stejně dělám přestávku, a kromě toho… Kromě toho příběh o součástce a o fialovém krokodýlovi není jen váš, patří i mně.“

Chvíli si zamyšleně přejížděla konečky prstů po bradě a pak řekla: „Musím vám něco prozradit. Když se mi Tora zmínila o člověku, který přijel, aby pátral po tajemství babiččiny součástky, nebyla jsem vůbec překvapená, uvědomila jsem si, že jsem na vás – na někoho, jako jste vy – čekala. Držela jsem součástku mockrát v ruce, přemýšlela jsem, co je nahrané na krokodýlovi a jak asi vypadá stroj, ze kterého byla vyšroubovaná. Já jsem byla totiž stejně jako Tora přesvědčená, že ta věc pochází z nějakého stroje, přestože každý rozumný člověk by nám vysvětlil, že na světě neexistuje žádný stroj smontovaný ze součástek, ve kterých plave flash disk ve tvaru krokodýla. Ale rozumní lidé nemívají vždycky pravdu. Anebo to je třeba stroj z nějakého jiného světa. Nebo měla Tora pravdu, když ve čtrnácti letech usoudila, že babička vlastní součástku ze stroje šíleného vědce. Rozumějte mi, ta věc do mého života vlastně nijak nezasáhla, neublížila mi ani mi nepomohla a nakonec z mého života zmizela, jako by se nic nestalo, prostě tu byla a pak byla pryč, asi jako jedno slovo napsané neznámým písmem, na které narazíme na jedné stránce uprostřed dlouhé knihy v norštině… Podivíme se nad tím, pokračujeme ve čtení a za nějaký čas na nepatřičné slovo zapomeneme. Já ale na součástku nezapomněla úplně. Nemyslím už teď na ni často, jenže když si na ni vzpomenu, nemůžu se pořád ubránit tomu, abych cítila jakýsi zásadní nesouhlas s její existencí a nevolnost nad způsobem, jakým se mnou jedná – jak mi cosi sděluje, a přitom mi nedává žádný návod k pochopení. Mám pocit, že součástka se objevila, aby mi přinesla nějaké poselství v neznámé řeči, ale vůbec se nenamáhala mi vyjít vstříc, jako by mi říkala, že to, že jí nerozumím, je jen můj problém a moje chyba. Proto je pro mne pořád skoro nesnesitelná myšlenka, že bych se nikdy neměla dozvědět, odkud ta věc přišla.“

„Já ale nevím o původu součástky víc než vy, dokonce jsem ji ani neviděl a jen si podle Tořina popisu matně představuji, jak mohla vypadat.“

„To všechno vím, ale mně vlastně stačí, že je tu někdo, kdo se také ptá na smysl součástky a kdo myslí na stroj, ze kterého pochází – vyprávěl jste mi přece, jak jste včera a dnes kreslil stroje, do kterých by součástka mohla patřit, jak je vaše ruka kreslila jakoby sama od sebe? Tak vidíte. Víte, kolik takových strojů jsem nakreslila já? Ta součástka tady v Norsku zasáhla do života tří lidí. Zvláštní je, že do každého z těch životů zasáhla jiným způsobem, a nejenom jiným způsobem, ale…,“ Kristin teď mračila čelo v úsilí najít správné slovo, „… ale jakoby jiným stylem, v jiném žánru. Můj život poznamenala svou lhostejností a nesmyslností, ale příteli Mathiasovi připravila v poklidném Švýcarsku dobrodružství jako z Tisíce a jedné noci, o tom vám ještě povím, a babičce… babičce součástka prosvětlila život způsobem, jakému pořád ještě nerozumím, i když mi připadá, že radost, kterou ta věc babičce přinesla, se podivným způsobem podobá tísnivému pocitu, který zanechala v mé mysli.“

Kristin se na chvíli odmlčela a pak dodala: „A vašemu příteli přichystala ve Stockholmu koncert, z něhož se doteď nevzpamatoval… Co je to za podivné dary? Co tím ta věc sleduje?“

Z toho, co říkala Kristin, bylo zřejmé, že součástku už nemá. Necítil jsem ale příliš velké zklamání, očekával jsem to, a kromě toho jsem už od Stockholmu nedokázal zaplašit pocit, že cesta za součástkou bude trvat dlouho. A tak jsem se zatím na osud součástky neptal, řekl jsem jen: „Mluvíte o součástce, jako by to byla živá bytost.“

„Máte pravdu,“ souhlasila, „ale to je jen proto, že je obtížné najít ta správná slova. Ve skutečnosti na součástku jako na živou bytost nemyslím. Kdyby to byl skřítek nebo bůžek nebo malý mimozemšťan, přineslo by mi to úlevu. Bylo by to vysvětlení její existence, podivné vysvětlení, ale přece jen nějaké.“

2. Setkání na třídě Karla Johana

„Ale teď už bych vám měla konečně povědět, jak to se součástkou vlastně bylo,“ pokračovala Kristin. „Nevím, jestli vám sestřenice řekla, že pracuji jako překladatelka a tlumočnice. V době, kdy se součástka objevila v mém životě – je to už víc jak čtyři roky –, jsem byla zaměstnaná v agentuře, která sídlila ve čtvrti Frogner. Jednou jsem zrovna seděla doma u večeře, když mi zapípal mobil, ředitelka agentury mi psala, že se mám za hodinu dostavit do její kanceláře. Bylo už kolem sedmé, ale ředitelka, která ve své kanceláři trávila většinu života, si v takových pozdních schůzkách, které často ani neměly pořádný důvod, libovala. Byla to zahořklá, zlá, žárlivá ženská. Neměly jsme se rády od prvního okamžiku a byla jsem si jistá, že mě na večerní schůzky, na kterých jsme projednávaly zbytečné hlouposti, zve s obzvláštním potěšením. V té době se navíc naše nepřátelství dost vystupňovalo, a tak se dalo čekat, že rozhovor s šéfkou nebude nic příjemného. Měla jsem sice ještě čas, ale nemohla jsem už doma vydržet, a tak jsem ani nedojedla večeři a rozhodla se, že půjdu na schůzku pěšky; snad se mi cestou podaří trochu se uklidnit, řekla jsem si. A tak jsem prošla kolem centrálního nádraží a pokračovala po třídě Karla Johana; zrovna jsem míjela budovu parlamentu, když mi v kapse znovu zapípal mobil: ředitelka mi psala, že schůzku ruší. To vlastně také nebylo nic neobvyklého. Pocítila jsem v tu chvíli obrovskou úlevu, i když se nestalo nic víc, než že se nepříjemná schůzka odsunula o jeden den.

Najednou jsem začala vnímat krásný večer; stmívalo se, třídu Karla Johana vroubily dva oblouky rozsvícených lamp, táhnoucí se do dálky, na jejich konci se na pozadí fialové a růžové oblohy rýsovala tmavá silueta královského zámku s rozsvícenými okny, na stolcích v zahrádkách kaváren, které jsem míjela, svítily kulaté lampičky. Nechtělo se mi vracet domů, a tak jsem šla pořád dál a najednou jsem uslyšela, že někdo volá mé jméno. Rozhlédla jsem se a uviděla jsem, že jeden z kavárenských hostů na mne mává oběma rukama, a dokonce přitom trochu nadskakuje na židli. Byl to Mathias, bývalý spolužák z univerzity. Chodil tenkrát o několik ročníků výš, ale spřátelili jsme se a jednu chvíli to vypadalo, že by to nemuselo být jen přátelství, jenže Mathias odjel na roční stáž do Vídně a pak už jsme se ztratili z očí. V následujících několika letech jsem o něm často četla; Mathias začal brzy publikovat a stal se uznávaným odborníkem na středoevropskou literaturu.

A tak jsem si k němu přisedla, pili jsme víno a říkali si všechny ty věci, jaké si říkají lidé, kteří se delší dobu neviděli. Brzy jsem si ale všimla zvláštní strojenosti v jeho hlase, jako by měl celou dobu na mysli něco jiného, než o čem mluvil, a jako by čekal na vhodnou příležitost, kdy s tím bude moci začít. Já jsem na Mathiase nikdy úplně nezapomněla, s nikým jsem v té době nechodila, a tak jsem trochu doufala, že mi chce navrhnout, že bychom se zase mohli vídat. Jenže uprostřed všelijakého planého povídání o práci, o dovolených a o dávných známých Mathias z ničeho nic prohlásil, že už musí jít a že mi něco chce dát. Sehnul se pod stůl a já viděla, jak vytahuje z aktovky jakousi slabě svítící věc. Vypnul lampičku, která stála na stole, odsunul ji stranou a postavil svou věc na její místo do středu stolu; po ubrusu se rozlil zelenavý svit. Tak jsem poprvé uviděla součástku.

Vyjeveně jsem se na ni dívala, ale než jsem se stačila na něco zeptat, Mathias vstal, chytil číšníka, který zrovna procházel okolo, za rukáv, zaplatil za nás oba a spěchal k východu. Tam se otočil, ještě jednou mi zamával a já už pak jen užasle pozorovala, jak se vzdaluje směrem k centrálnímu nádraží, až mi zmizel mezi ostatními chodci. Vůbec jsem nevěděla, co si mám o Mathiasově chování myslet. Docela jsem se na něj zlobila a uvažovala jsem o tom, že jeho podivný dárek nechám na stole, ale nakonec jsem si dala věc do tašky a šla domů. Doma jsem Mathiasův dárek odložila hned v předsíni nahoru na poličku, kde zapadl do hromady pletených čepic. Ráno jsem spěchala na odloženou schůzku s ředitelkou – dopadla lépe, než jsem čekala –, věc celý den odpočívala mezi kulichy, vzpomněla jsem si na ni až v noci, když jsem šla na záchod a uviděla jsem, že předsíň je osvětlená bledým zelenavým světlem.

Další den byla sobota; vzbudila jsem se až před polednem, a když jsem se s hrnkem kávy posadila k počítači, objevila jsem v e-mailové schránce dopis od Mathiase; mou adresu nejspíš našel na webových stránkách agentury. První věc, která mě zarazila, byla doba, kdy Mathias e-mail odeslal: čtyři hodiny ráno. E-mail obsahoval jen stručnou prosbu, abych si otevřela přílohu; udělala jsem to a zjistila jsem, že příloha obsahuje třicetistránkový dopis.“

Kristin se odmlčela; zřejmě chtěla začít vyprávět, o čem byl Mathiasův dopis, ale nevěděla, odkud začít. Nakonec řekla: „Jestli máte čas číst dlouhé vyprávění, bude nejlepší, když si dopis přečtete sám.“

Řekl jsem, že mám čas až do zítřejšího odletu letadla a že na mé cestě za flash diskem jsou zatím všechna vyprávění dlouhá. Kristin šla k psacímu stolu, vestoje chvíli ťukala do klávesnice laptopu a pak mi jej opatrně položila na klín, sama si přinesla knihu a znovu se s ní zabořila do křesla. Začal jsem číst.

3. Mathiasův příběh

1. Hotel Savoy

Milá Kristin,

vlastně nevím, jestli ještě máš věc, kterou jsem ti dal. Dal jsem ti ji, protože má určité čarovné vlastnosti a já chtěl, abys ji dostala právě ty. Možná jsi ji vyhodila; pak je vše v pořádku, patřilo to k osudu, který si věc vyvolila. Nemusíš už na to myslet a nemusíš ani číst tenhle dopis. Ale jestli věc pořád máš, přečti si jej, prosím. Ve chvíli, kdy jsem ti věc dával, jsem netušil, že ti budu psát, myslel jsem si, že je zapotřebí, aby věc zůstala anonymní, aby o ní ten, kdo ji dostane, nic nevěděl a nic od ní neočekával, domníval jsem se, že jedině v takovém prázdnu bude věc moci provádět svá kouzla. Ale od chvíle, kdy jsem odešel z kavárny, jsem o tom hodně přemýšlel – po pravdě řečeno, nemyslel jsem od toho okamžiku na nic jiného – a nakonec jsem změnil názor. Dospěl jsem teď k přesvědčení, že by bylo křivdou na věci, kdybych ji připravil o její minulost – o minulost, která se v ní nastřádala za dobu, co byla se mnou, o jejích dřívějších osudech a o jejím původu nevím ovšem nic, i když jsem v době, kdy jsem s věcí žil, někdy míval pocit, že mi cosi nezřetelně šeptá o podivných příbězích, ve kterých hrála roli předtím, než jsem ji našel. A nebyla by to jen křivda na věci, bylo by nečestné i vůči tobě, kdybych před tebou zatajil, jakou má dárek, který jsem ti vnutil, povahu.

Myslím, že tenhle dopis bude hodně dlouhý. Je devět hodin večer a já vím, že jej musím napsat v jednom kuse, jinak už bych nebyl schopen se k němu vrátit – kdy asi budu hotov, dostanu se do rána ještě do postele? Nevadí, jinak to nejde, ta zpráva za jednu probdělou noc stojí. Uvědomil jsem si, že jsou jen dvě možnosti a nic mezi tím. Buďto o věci mlčet, anebo o ní mluvit hodně dlouze – protože to, co obsahuje mlčení, může být vyjádřeno jen mnoha slovy. Ale aby dopis nebyl ještě delší, nebudu už zdržovat s úvodem a začnu hned se svým příběhem.

Před rokem jsem se chystal do Ženevy, kde jsem měl vystoupit na konferenci o počátcích evropského modernismu. Nějaký čas předtím jsem slíbil přednášku kolegovi z lodžské univerzity, a tak jsem obě akce spojil dohromady a zařídil si cestu tak, že z Lodže pojedu vlakem do Varšavy a odtud odletím do Ženevy. Univerzita mi nabídla ubytování, ale já se krátce před svým odjezdem dočetl, že v Lodži pořád ještě stojí hotel Savoy, o kterém napsal knihu můj milovaný autor Joseph Roth, a že se hotel od doby, kterou Roth líčí, ani příliš nezměnil, a já nemohl odolat touze ubytovat se právě tam. A tak jsem za pár dní stál s kufrem před hotelem Savoy a prohlížel si jeho fasádu. Hotel stojí v tiché uličce, která ústí do široké Piotrkowské ulice, ta je rušnější, ale její nízké domy s širokými průjezdy zachovávají půvab starých venkovských městeček a množství výloh kaváren nutí zpomalovat krok a nikam nespěchat.

Hotel Savoy si zachoval něco z atmosféry staré doby i uvnitř, i když hosté už tu ničím nepřipomínali ztracené existence, o nichž psal Roth. Těsná kabina výtahu byla patrně nová, avšak výtahová šachta nejspíš byla pořád na stejném místě jako v době po první světové válce a stejně jako v Rothově románu vozil hosty ve výtahu postarší mlčenlivý liftboy. Na konci knihy se ukázalo, že liftboy je ve skutečnosti záhadný majitel hotelu Kaleguropulos; nemohl jsem ovšem předpokládat, že současný majitel hotelu by přišel na tak pěkný nápad, že by svého fiktivního předchůdce napodobil a dělal alespoň občas také liftboye. Ubytovali mě v pátém patře, v pokoji číslo 504. V místnosti s poněkud zašlým nábytkem nebylo moc světla, protože jeho jediné okno vedlo do dvora, kam svítilo slunce jen na krátkou chvíli v poledne; k tomu ještě po stranách okna visely těžké tmavofialové závěsy, které se mi stavěly na odpor, když jsem je chtěl úplně rozhrnout.

Vzal jsem si Rothův smutný román s sebou a večer po přednášce a po večeři s několika vyučujícími z univerzity jsem si dlouho četl v posteli; a byl to podivný pocit, číst známé věty na místě, kde se děj románu odehrával. Když jsem po půlnoci zhasl lampičku u postele, všiml jsem si, že za jedním závěsem prosvítá slabá záře. Vstal jsem a podíval se, co se tam skrývá – a asi jsi uhodla, co na vnitřní římse okna stálo. Přinesl jsem si tu věc do postele, znovu rozsvítil noční lampičku a zkoumal věc ze všech stran. Nejdřív ze všeho mě napadlo slovo koláž: šroubovací uzávěry, tmavomodrá hmota s bílými tečkami, světélkující kapalina, fialový krokodýl s USB konektorem v tlamě – co to má dohromady znamenat? Na tu otázku jsem samozřejmě nedokázal odpovědět, nedokážu na ni odpovědět ani teď. Věc na okně nejspíš zapomněl předešlý host, pomyslel jsem si, a nejlépe bude, když ji zítra odevzdám v recepci. Jenže věc už mě měla ve své moci; nemohl jsem usnout, pořád jsem musel přemýšlet, jaký smysl, jaké místo na tomhle světě může mít. Kdyby šlo o nějaké umělecké dílo, bylo by možné nesmyslnost spojení jejích částí pochopit jako součást záměru, a tedy jako výraz nějakého smyslu – ale věc dávala zcela jednoznačně najevo, že uměleckým dílem není, a že tedy není tak jednoduché nad ní zvítězit. Byl jsem si jist, že byla součástkou z nějakého soustrojí, ale zároveň jsem si nedokázal představit, jak mohl vypadat stroj, jehož součástí byla trubice naplněná svítící kapalinou, ve které plave infantilní flash disk.

Ráno jsem uložil věc do igelitové tašky a seběhl po schodišti do hotelové restaurace na snídani. Měl jsem v plánu cestou odevzdat věc recepčnímu, ale když jsem míjel recepci, rozhodl jsem se, že to udělám až po snídani. A po snídani jsem si řekl, že se půjdu projít po Piotrkowské ulici a že mám na odevzdání věci dost času do večera, kdy jsem odjížděl do Varšavy. Když jsem pak seděl v Piotrkowské ulici v kavárně, uvědomil jsem si, jak strašně se mi nechce s tou věcí rozloučit. Snad proto, že jsem ji nedokázal jen tak propustit ze svého života, aniž by se mi dostalo nějakého vysvětlení její podivné existence. Anebo proto, že si mě věc vyhlédla, měla se mnou nějaké plány a ovlivňovala mou mysl a mé jednání, tak jak to prý dokážou někteří paraziti? Ne, tohle nemyslím vážně, neboj se; a přesto to není jen metafora. A tak nějak to pak bylo s věcí po celou dobu, co byla u mne – nedokázal jsem úplně rozlišit, co si skutečně o věci myslím a co je jen příměr či obraz.

Kdybych si věc ponechal, nebyla by to sice přímo krádež, ale bylo by to něco, co se krádeži dost podobá, proto jsem pořád počítal s tím, že věc před odjezdem vrátím. Dopadlo to tak, že jsem věc odevzdat prostě zapomněl. Tak jsem si to aspoň zdůvodnil, abych se zbavil výčitek svědomí. Nebyla to úplná lež, vlastně to vůbec nebyla lež, ale přiznávám se, že ve skutečnosti jsem si své opomenutí uvědomil, hned jak jsem cestou na nádraží zahnul na Piotrkowskou ulici, a vrátit se do hotelu by mě tedy nezdrželo na víc než deset minut.

2. Ženeva

V hale ženevského letiště na mne čekal řidič z univerzity a odvezl mě do hotelu. Po večeři v hotelové restauraci jsem šel spát; než jsem se uložil, postavil jsem věc na stolek vedle postele jako noční lampičku. Když jsem se před ránem vzbudil, viděl jsem, že věc už zhasla. Znovu jsem usnul, vzbudil jsem se před desátou a až do tří hodin odpoledne jsem psal přednášku, kterou jsem pořád neměl hotovou; pak jsem se vypravil na zahajovací setkání účastníků konference – opět bylo třeba přetrpět jednu z těch akcí, kdy seženou do houfu všechny účastníky podniku a hostí je šampaňským, aby při nudných projevech neutekli.

Vzal jsem si s sebou svou cestovní plátěnou tašku přes rameno, do které jsem uložil peněženku, knihy, pas, svetr, text přednášky a všelijaké jiné papíry a po chvilce váhání jsem přidal, nevím proč, věc z hotelu Savoy. Slavnostní zahájení se konalo v jakési vznešené budově, která stála ve stejné ulici jako hotel. S uspokojením jsem zjistil, že se mi podařilo přijít až po projevech. Odložil jsem tašku v šatně a vstoupil do místnosti, jež byla plná lidí, kteří se sklenkou v ruce postávali ve skupinkách mezi vysokými stolky, pokrytými bílými ubrusy; z několika míst na mě zamávali kolegové, které jsem poznal na jiných konferencích v jiných městech. Než jsem stačil zamířit k některému z nich, uviděl mě z opačné strany místnosti vysoký, urostlý muž, asi šedesátiletý, s pečlivě přistřiženým šedivým plnovousem. Okamžitě se mu rozzářil obličej a začal se rychle dlouhými kroky proplétat mezi hosty a razil si cestu směrem ke mně; už zdálky natahoval ruku k pozdravu a zároveň si jí zjednával místo. Domyslel jsem si, že to bude předseda konference. Zjistil jsem si o něm už něco předem: profesor filosofie na ženevské univerzitě a potomek staré ženevské rodiny, odborník na dílo Sørena Kierkegaarda, o kterém vydává každé dva nebo tři roky novou knihu, vdovec, otec tří synů, kteří už sami měli za sebou kus akademické kariéry. Když ke mně profesor dorazil, přivítal mě s profesionální srdečností, kterou si zřejmě během svého života vypěstoval na mnoha konferencích, zeptal se mě, jakou jsem měl cestu, ale než jsem stačil odpovědět, vstoupil nový host a profesorův obličej, který cestou ke mně přece jen trochu pohasl, se opět rozzářil na plný výkon, profesor mě s rychlou omluvou opustil a začal se mezi hosty prodírat k nově příchozímu. Pozdravil jsem se s několika známými, zeptal se jich na jejich práci, vypil jsem skleničku sektu, vzal si z šatny tašku a tiše se vytratil.

Vracel jsem se do hotelu pěšky. Když jsem cestou míjel banku, vzpomněl jsem si, že potřebuji vyměnit norské koruny za švýcarské franky. Bylo by asi rozumnější vyměnit si těch pár desítek franků, které jsem potřeboval, v nějaké malé směnárně, ale v hlavě se mi usadila dětinská myšlenka, že když jsem ve Švýcarsku, musím jít do banky. A tak jsem prošel těžkými dveřmi a octl se v rozlehlé mramorové hale vroubené vysokými sloupy. Pokladny byly až na vzdáleném konci haly. Napadlo mě, co tu pohledávám, a chtěl jsem odejít, ale pak jsem si řekl, že zaměstnanci takové banky jsou určitě profesionálové, kteří zdvořile vyplní každý požadavek klienta, i když chce vyměnit jen pár norských korun. Pokladní se na mne opravdu obrátila s příjemným úsměvem, a já si v tu chvíli uvědomil, že jsem si nepřipravil peněženku. Začal jsem se hrabat v tašce, peněženka zapadla až na dno, a tak jsem si řekl, že nejjednodušším způsobem, jak se k ní dostat, bude vyndat z tašky pár věcí. Naneštěstí první, co mi přišlo do ruky, byla věc z hotelu Savoy. Položil jsem ji na desku pokladny, bohužel tak, že jeden z kulatých otvorů mířil přímo na pokladní, a ponořil jsem znovu ruku do tašky.

Jenže v tom okamžiku se celým prostorem banky rozeznělo ohlušující, řezavé zvonění, jednu nebo dvě vteřiny jsem stál jako omámený, nechápal jsem, co se děje. A pak už jsem ucítil nesmírnou tíhu, která mě srazila k zemi, a vzápětí nato ostrou bolest na čele. Na několik okamžiků jsem ztratil vědomí. Když jsem se probral, ležel jsem pořád na břiše, s hlavou na studené a mokré podlaze; když jsem hlavu trochu nadzvedl, viděl jsem loužičku krve, do níž z mého čela pomalu kapaly jedna za druhou další červené kapky. Chtěl jsem se opřít rukama o podlahu, abych se posadil, ale zjistil jsem, že mám ruce spoutané za zády, a tak jsem zůstal ležet a čekal jsem, co se bude dál dít. Zatím se nedělo nic, podíval jsem se na obě strany a viděl jsem všude kolem sebe pánské boty, otočené špičkami ke mně, některé z nich byly vysoké vojenské boty, jiné elegantní a zřejmě drahé černé střevíce. To už mi došlo, že nebylo nejrozumnější položit před pokladní věc z lodžského hotelu, která by mohla být vším možným a docela dobře také bombou nebo střelnou zbraní; nebylo nesnadné vidět v kulatém uzávěru ústí hlavně anebo pokládat podivnou zelenou kapalinu za nějaký druh výbušniny. Nemohl jsem vyčítat pokladní, že spustila alarm, nejspíš ji poučili, že v případech možného ohrožení banka oceňuje spíše rychlé jednání než důkladné zvažování situace.

Uslyšel jsem seshora, jak kdosi říká mé jméno; zřejmě už mi prohrabali tašku a objevili v ní pas. První část výslechu jsem musel zvládnout vleže na břiše a s nosem namočeným do loužičky vlastní krve. Odpovídal jsem směrem k lakovaným botám, které stály ze všech bot nejblíže k mé hlavě. Odhadl jsem, že patří řediteli banky, a mou domněnku se zdál potvrzovat i nezúčastněný, monotónní hlas. Ať už byl muž v lakýrkách kdokoliv, začalo mu zřejmě po chvíli docházet, že nejspíš přece jen nebudu lupič nebo terorista, a přikázal komusi, aby mi rozvázal ruce. Neměl jsem dost síly, abych vstal, a tak jsem se na podlaze posadil a prohlížel si muže v uniformách i v tmavých oblecích, kteří stáli v kruhu kolem mě. Ředitel zatelefonoval předsedovi konference a vylíčil mu, co se stalo; profesor nejenže potvrdil, že jsem do Švýcarska nepřijel loupit, ale okamžitě se sám vydal do banky; za pár minut už jsem ho viděl, jak se k nám přes halu žene svými dlouhými kroky.

Točila se mi pořád hlava, a tak jsem odmítl nabídku ředitele, že mi pomůže vstát, a raději jsem zůstal sedět na mramorové podlaze. Profesor mě neklidně obíhal, čas od času se ke mně skláněl a omlouval se mi jménem celé švýcarské konfederace, brzy se k omluvám připojil i ředitel. Kdosi zavolal sanitku a za chvíli už jsem viděl, jak přes světlou halu utíkají dva muži a tlačí před sebou pojízdné lůžko. Když mě vezli ke dveřím, klusal profesor vedle mě, kravata za ním vlála, a pořád pokračoval v omluvách. Venku se přes protesty posádky vecpal do sanitky, chvílemi líčil mlčícím zdravotníkům, co se stalo, chvílemi se mě vyptával, jak se cítím. Nenašel jsem v sobě ovšem odvahu, abych mu řekl, že bych se cítil mnohem lépe, kdyby mě nechal na pokoji.

V nemocnici sestra vystrčila z ordinace profesora, který se mě pokoušel doprovázet dovnitř, lékař mi sešil ránu na čele a doporučil, abych z nemocnice neodcházel, dokud nepřestanou účinkovat analgetika, která do mě napíchal. Ale já ze všeho nejvíc toužil lehnout si do postele ve svém hotelovém pokoji a byl jsem rozhodnutý nezůstat už v nemocnici ani o vteřinu déle. Když jsem s obvázanou hlavou vešel do čekárny, vyskočil na mě profesor, který tu zřejmě celou dobu netrpělivě přecházel. Nedal si rozmluvit, že mě bude podpírat, a já neměl dost síly, abych mu odporoval. Před nemocnicí mě dostrkal na zadní sedadlo jednoho z taxíků, které tu stály, a pak se posadil vedle mne. Až v taxíku jsem si s úlevou všiml, že profesor opatruje mou tašku, na kterou jsem úplně zapomněl, a že tedy nebudu muset jít do banky znovu.

Profesor řekl taxikáři adresu mého hotelu a já jsem trochu pookřál při představě postele v hotelovém pokoji. Jenže profesor měl bohužel zřejmě pocit, že udělal ještě málo pro to, aby ve jménu Švýcarska odčinil všechno příkoří, kterého se mi dostalo, a rozhodl se, že to musí napravit. Oznámil mi, že mě zaveze k sobě domů a bude se o mě starat, a aniž čekal na mou odpověď, otočil se k řidiči a řekl mu novou adresu. Byl jsem příliš unavený a omámený léky proti bolesti, než abych dokázal účinně protestovat, zmohl jsem se jen na chabé odmítnutí. Můj nesmělý protest profesor pokládal za projev skromnosti a začal mě ujišťovat, že ho zcela jistě neobtěžuji, naopak pro něj bude velkým potěšením, když mi bude moci poskytnout pohodlí své vily. A tak jsem se odevzdal osudu. Seděl jsem zhroucený a tupě sledoval dlouhé řady fasád, na nichž se rozsvěcela okna a jejichž štukové ornamenty se rozpouštěly v houstnoucím šeru, po chvíli automobil začal stoupat do svahu, ulice se začaly roztrhávat a domy zmenšovat, rychle se setmělo, jeli jsme teď podél svažitých zahrad, v nichž za tmavým listovím prosvítala okna vil, čas od času se dole objevila světlá plocha Ženevského jezera a pak zase zmizela za korunami stromů a zdmi vil.

3. V profesorově vile

Taxík zastavil před jednou z vil skrytých v zahradách; vypotácel jsem se z vozu a nechal se vést mezi voňavými keři v setmělé zahradě a pak přes několik pokojů, jež se přede mnou rozsvěcely a jejichž zařízení tvořil hladce vyleštěný intarzovaný nábytek s oblými rohy, odrážející světlo skleněných lustrů, až jsme skončili v místnosti s velkým oknem, v němž byly vidět siluety korun stromů, prostupující se s odrazem místnosti. Profesor pokynul rukou směrem ke kožené pohovce a já se na ni tiše sesunul. Před pohovkou stál dlouhý nízký stůl z mahagonu; profesor na něj postavil dvě skleničky, z láhve, kterou odkudsi přinesl, do nich nalil zlatavý koňak a jednu skleničku hned vestoje vypil. Láhev postavil vedle skleniček a posadil se na pohovku o kus dál. Přitom si uvědomil, že má přes rameno pořád přehozenou mou tašku, vyvlekl se z ní a položil ji na stůl. Když už jsem nemohl ležet v hotelové posteli, alespoň jsem se co nejpohodlněji uvelebil v koutě pohovky, opřel se hlavou o opěradlo a díval se otupěle na obraz přízračné místnosti ve skle okna. Cítil jsem se pořád nesmírně unavený a v hlavě jsem měl prázdno.

Profesor pokládal za svou povinnost mě bavit, a tak mi vykládal historky o různých hostech konference, které jsem většinou neznal. Naštěstí mu stačilo, když jsem ve chvílích, kdy se na mne podíval, slabě pokýval hlavou. Po nějaké době přece jen trochu zesláblo otupující působení analgetik, a já si začal prohlížet místnost. Okno do zahrady bylo nalevo ode mne, po mé pravé ruce byly dveře, kterými jsme vešli, naproti pohovce stál těžký psací stůl s kovovými soškami a se sloupky pečlivě srovnaných knih a papírů, nad ním visela na zdi velká olejomalba v zašlém pozlaceném rámu, zobrazující romantickou alpskou krajinu, otevřené dveře vedle psacího stolu vedly do neosvětleného pokoje. Když jsem se vyklonil nad boční opěradlo pohovky a podíval se dozadu, mohl jsem vidět další dveře a za nimi kus moderní kuchyňské linky osvětlené nafialovělým světlem zářivky. Nezlob se na mne, Kristin, za tak podrobný popis, ale pro to, co bude následovat, bude důležité znát scénu.

Profesorovo povídání už jsem skoro vůbec nesledoval, neušlo mi však, že v jednu chvíli náhle přerušil své vyprávění, podíval se na hodinky a řekl: „Právě jsem si vzpomněl, že za chvíli má přijít jedna má studentka pro zápočet. Bydlí na téhle straně Ženevy, a tak jsme se dohodli, že to odbudeme tady, abych nemusel zbytečně jezdit na fakultu. Poprosím vás jen, abyste se pak na chvíli posadil do vedlejšího pokoje. Nebude to dlouho trvat. Mně by ovšem nevadilo, kdybyste tu zůstal, ale jistě chápete, že studentku by přítomnost cizího člověka znervózňovala.“

V tu chvíli už má otupělost natolik ustoupila, že jsem si všiml podivného tónu v profesorově řeči. Šlo o to, že ledabylost, s jakou mluvil o studentce a zápočtu, byla přehnaná, a proto nebyla příliš přesvědčivá. Nevěřil jsem profesorovi, že si na zápočet vzpomněl až teď, i když jsem nechápal, jakou hru na mne hraje. A jak jsem o tom tak přemýšlel, začalo mi být podezřelé už profesorovo chování v taxíku; najednou jsem se nemohl ubránit pocitu, že od chvíle, kdy přikázal taxikáři, aby změnil cíl jízdy, šlo profesorovi o to, abych se stal svědkem jeho setkání se studentkou. Nechápal jsem ovšem, proč něco takového podniká, byl snad natolik ješitný, že mi chtěl předvést své pedagogické schopnosti nebo autoritu, jakou má mezi studenty? Anebo pokládal za důležité představit mi mimořádně nadanou žačku?

Profesor ještě nějakou dobu pokračoval ve svém povídání o všem možném, než se ozvaly tiché melodické tóny domovního zvonku. Profesor vyskočil, spěchal ke dveřím, jako by na mě zapomněl, ale hned se zase vrátil. Já už jsem v tom okamžiku vstával z pohovky; dal mi do ruky skleničku, ze které jsem se pořád ještě nenapil, do druhé ruky mi vtiskl láhev a jemně mě postrkoval ke dveřím, které vedly do tmavého pokoje. Pak si vzpomněl na mou tašku, vrátil se pro ni, na chvíli se zarazil, když si uvědomil, že mám obě ruce plné, a nakonec vše vyřešil tak, že mi tašku pověsil kolem krku. Přitom se znovu omlouval – nechce mě obtěžovat pracovními záležitostmi, zkouška nebude trvat dlouho, studentka by byla nervózní atd. Nevěřil jsem mu z toho ani slovo a doufal jsem, že ve vedlejším pokoji se mi podaří zjistit, o co tu vlastně jde.

Posadil mě do křesla v tmavé místnosti a postavil láhev a skleničku na stolek, který stál hned vedle. Křeslo nebylo daleko ode dveří, ale už jsem věděl, že z osvětleného pokoje není vidět. Naproti tomu jsem ze svého místa měl dobrý výhled nejen na pohovku, kde jsem před chvílí seděl, ale i na otevřené dveře do kuchyně. Díval jsem se tedy z přítmí na osvětlenou část pokoje ve výřezu dveří, seděl jsem v pohodlném křesle, vedle křesla stál stolek s láhví koňaku (a nahmatal jsem na něm dokonce misku jakýchsi krekrů – byly snad připraveny pro mne?) a najednou se mě zmocnil pocit, že sedím v divadelní lóži před začátkem představení. Dobrá, řekl jsem si, uvidíme, jaký kus dnes večer budou dávat, pohodlně jsem se uvelebil v křesle a napil se ze skleničky. Profesorův koňak byl opravdu dobrý.

Scéna byla nějaký čas prázdná, pak jsem uslyšel tichý rozhovor a vzápětí vstoupil profesor s ženou, kterou mi jeho postava chvíli zakrývala. Ucítil jsem jemný parfém. Když profesor poodstoupil a já konečně uviděl příchozí, zachvěl jsem se. Na světelné scéně, v rámu dveří stála nejkrásnější žena, jakou jsem v životě viděl, a tím chci říci: jakou jsem viděl ve skutečnosti, na fotografii nebo na filmovém plátně. Měla na sobě jednoduché černé šaty, které končily dost vysoko nad koleny, přes jedno rameno jí ledabyle visel batůžek s plastikovou láhví v postranní kapse. Profesor jí pokynul, aby se posadila na místo, kde jsem před okamžikem seděl já, sám se usadil na pohovku tak, aby zachoval dostatečnou vzdálenost mezi sebou a studentkou; přesto byla jeho postava pořád ještě z mého místa viditelná.

4. Hegel versus Kierkegaard

Profesor projednával se studentkou nejdřív nějaké studijní záležitosti, pak jí položil otázku, která se týkala Kierkegaardova pojetí vztahu estetiky a etiky. Dívka odpovídala, jako by odříkávala text, který se naučila nazpaměť – bezesporu to byl text pocházející z některé z profesorových knih. Mluvila však zcela klidně a bez nejmenší známky trémy, měl jsem pocit, že jí stačilo jednou si přečíst profesorovu knihu k tomu, aby si zapamatovala obsah a mohla jej přeříkat. Profesor ji přesto čas od času povzbuzoval přikyvováním a zbytečnými poznámkami, aby se nebála, které pronášel v otcovském tónu; občas ji blahosklonně pochválil.

Profesorova blahosklonnost mě ovšem oklamala stejně málo jako před chvílí jeho zapomnětlivost. Bylo mi teď zcela jasné, že mě starý lišák unesl do své vily, aby se pochlubil svou studentkou, nejkrásnější ženou na světě. Nepřišlo mi ovšem vůbec na mysl, že by dívka snad byla jeho milenkou nebo čímkoliv, co by se k takovému postavení blížilo. A přece bylo zřejmé, že pouto mezi učitelem a žačkou bylo pro profesora zvláštní formou erotického vztahu, který mu přinášel vzrušení a slast. Skutečnost, že se jeho život octl v nějaké souvislosti s bytostí obdařenou takovou nevídanou krásou, pro něj zřejmě byla tak ohromující, že v něm vyvolávala touhu někomu svůj vztah předvést – touhu, kterou nedokázal potlačit, i když si mohl spočítat, že jeho hru prohlédnu a že bude působit směšně. Cítil jsem čím dál větší jistotu, že křeslo, na kterém jsem seděl, bylo předem přichystáno pro tuto podívanou; bylo postaveno na centimetr přesně tak, abych měl správný výhled na dění v osvětleném pokoji. Profesor ale přece nemohl tušit, že se zraním v bance a že mě poveze taxíkem ve zbědovaném stavu, v němž se nebudu moci bránit. Bylo tedy křeslo přichystáno pro někoho jiného, pro někoho, kdo se nemohl dostavit? Využil mě profesor jako náhradníka pro naplánované představení? Nebo tu křeslo prostě čekalo na toho diváka, kterého se profesorovi podaří ve městě ulovit?

Profesor si musel uvědomovat bláhovost a směšnost svého počínání, ale patrně nedokázal tomuto pokušení odolat, nedokázal si odříct slast z toho, že ho cizí oči budou pozorovat ve společnosti ženy, která jako by mezi nás sestoupila z jiného světa, která jako by ztělesňovala čistou ideu krásy. Vzpomněl jsem si na krále Kandaula; profesor sice neukazoval cizímu člověku nahé tělo své ženy, ale jen tvář své žačky při zkoušce z dějin filosofie, ale zdálo se mi, že přesto je mezi řeckou bájí a tím, co se dělo v profesorově vile, hluboká souvislost. Profesorovo jednání bylo jistě směšné, ale v představení, které jsem s údivem sledoval, bylo přítomno i cosi, co vyvolávalo respekt: úcta před krásou, uznání krásy jako svrchované hodnoty, kvůli které stojí za to se zesměšnit. Bylo by hodně povrchní vyřídit jeho případ tím, že by se řeklo: „Celý život se věnoval filosofickým idejím, a teď jej pobláznila krása mladé holky.“ Bylo by to povrchní proto, že na dívčině tváři, dokonce na celém jejím těle, bylo vidět, že smyslová krása a duch nepředstavují dva úplně odlišné světy, že přinejmenším pocházejí ze stejného pramene. Možná si to profesor s údivem uvědomil až teď.

Když se studentka vypořádala se vztahem etiky a estetiky, položil jí profesor otázku, která se týkala Kierkegaardovy kritiky Hegelova systému. Dívka hned začala odříkávat pasáž, která patrně pocházela z jiné profesorovy knihy, a profesor opět spokojeně přikyvoval. Jeho vlastní slova vyslovovaná nejkrásnější ženou na světě v něm zřejmě vyvolávala pocit slasti.

Když dívka skončila, řekl: „Výborně!“ a požádal ji o index. Dívka rozepnula zip batůžku a začala se v něm přehrabovat, ale najednou přestala, s rukama pořád ještě po loket ponořenýma dovnitř obrátila tvář k profesorovi a nesměle řekla: „Ráda bych se vás ještě na něco zeptala.“ Profesor jí elegantním gestem dlaně dal najevo, že může mluvit.

„Nezlobte se, ale zdá se mi…,“ říkala dívka zvolna, jako by hledala správná slova, přitom konečně vytáhla ruce z batohu a složila je v klíně. „Zdá se mi, že Kierkegaard přece jen není vůči Hegelovi ve všem v právu.“

Profesor se rozzářil. „Jen do toho, nebojte se,“ povzbuzoval ji. Zřejmě už se těšil, až bude moci dívku poučit.

Dívka se zadívala do tmy vedlejšího pokoje, jako by si v hlavě dávala dohromady myšlenky, hleděla přímo na místo, kde jsem seděl. Měl jsem z toho nepříjemný pocit, snažil jsem se být naprosto nehybný, skoro jsem přestal dýchat, i když to vypadalo, že dívka je tak zabraná do svých myšlenek, že by si mě nevšimla, ani kdyby bylo v místnosti rozsvíceno.

„Myslím to tak,“ promluvila konečně dívka, „že Kierkegaard sice vyčítá Hegelovi, že se v jeho systému ztrácí jedinečnost konkrétní lidské existence…“

„Ano…?“ nakláněl se k ní povzbudivě profesor.

„Ale říkala jsem si,“ pokračovala dívka, „říkala jsem si, jestli je jedinečnost lidské existence vytržené z celku kosmu opravdovou jedinečností a jestli je tím pravým konkrétnem.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se profesor trochu zaraženě. Pocítil jsem najednou neklid, zdálo se mi, že na dně hlasu dívky se rodí zcela nový tón; v té chvíli jsem netušil, jaký bude, jaký slovník a jaký svět s sebou přinese, zdálo se mi však, že se mám na co těšit. Ale i v profesorově otázce se pod hlasem blahosklonnosti dral na povrch nový hlas a ani v jeho případě jsem si nebyl jistý, co ten hlas vyjadřuje – mohla to být zlost, úzkost, ale také slast, která se lišila od kandaulovské slasti posledních minut, ale byla s ní přece jen v něčem příbuzná. Tiskl jsem se do křesla a očekával, co přijde.

A přišlo to hned v příštím okamžiku. „Myslím to tak,“ řekla dívka, „že být obyvatelem temného domu v Kodani sice nevylučuje setkání s jedinečným konkrétnem – bozi jsou všude, jak říká Hérakleitos –, avšak takové setkání je málo pravděpodobné v případě, že obyvatel domu se zavře do temného sklepa subjektivity, do vlhké tmy, v níž může mluvit jen s nějakým podivným, nesympatickým bohem.“ Dívka začala větu svým dosavadním uctivým způsobem a dokončila ji naprosto jistým, tvrdým hlasem, v němž naplno znělo nepřátelství a pohrdání.

Viděl jsem, že se profesor zachvěl. „Ale Kierkegaardův dům nebyl tmavý,“ zašeptal; jistě si uvědomoval, že to není nejbystřejší námitka na to, co dívka řekla, ale zřejmě byla jediná, jakou v tu chvíli dokázal vymyslet. Dívka tomu, co profesor řekl, nevěnovala pozornost, vstala a začala chodit v úzké uličce mezi pohovkou a stolem sem a tam; profesor musel ve chvílích, kdy kolem něho procházela, uhýbat koleny.

„Napsal jste, že Kierkegaard proti Hegelovi obhajoval konkrétno,“ řekla dívka svým novým, zlým hlasem, „jenže Kierkegaard proti němu nic obhájit nemohl, ze svého subjektivního sklepa s ním ani nemohl vést skutečný boj. Hegel…“ Když vyslovila filosofovo jméno, její hlas se projasnil, vydechla to jméno jakoby v extázi, jako by v ní chtěla vyslovit veškerou svobodu a lehkost ducha. „Hegel byl zářící kosmický princ, měl v každém okamžiku upřený pohled na celý kosmos, který byl jeho vlastí… Věděl, že prasklinka na bílé zdi, na kterou se dívá, souvisí s tygrem tiše našlapujícím v přítmí pralesa, s letem bílých ptáků nad mořem, s nehybnou hladinou horského jezera odrážející zasněžené skály, se snovým pohybem planet, hvězd a galaxií… Jenom ten, kdo se dívá na věci v kosmu takovým pohledem, může vědět, co je to jedinečnost a konkrétno.“

Dívka pořád chodila sem a tam; kdykoliv se octla u vzdálenějšího konce stolu, mizela mi ze scény, slyšel jsem jen její hlas, před jehož nesmiřitelnou tvrdostí se teď profesor krčil na pohovce. „Protože věc je jedinečná tehdy, když rozezní svůj jedinečný hlas v symfonii kosmu a ve svém hlase odráží nekonečno ostatních hlasů, člověk se stává jedinečným, nachází sám sebe, až když v něm uzraje jeho vlastní hlas v mnoha setkáních s věcmi a s bytostmi, se zvířaty, s rostlinami, s oblaky a hvězdami, když naslouchá jejich zpěvu…“

Profesor mlčel, jistě tušil, že ještě není všemu konec.

„Jak by s velkým Hegelem mohl vést rozhovor někdo, kdo pomlouvá krásu a přitom vůbec netuší, co to krása je?“ říkala teď dívka.

Zastavila se teď v prostoru mezi pohovkou a stolem vedle místa, kde seděl shrbený profesor, dívala se na něj přísně z výšky. Odmlčela se, i profesor mlčel a nehýbal se, dvě postavy na chvíli utvořily v rámu dveří podivný obraz pro mé budoucí vzpomínky. Po chvíli dívka opět začala mechanicky chodit sem a tam.

„Kdo neví, co je krása, nemůže říct nic rozumného ani o etice,“ říkala, mluvila teď tak tiše, že jsem ji jen obtížně slyšel, zdálo se, že zapomněla na profesora a mluví sama k sobě, nakonec se zřejmě ponořila do svých myšlenek a odmlčela se. Zato profesor se trochu probral a začal proti tomu, co řekla dívka, tiše protestovat, ale jeho věty byly nesouvislé a dívka jej patrně vůbec nevnímala.

Na to, co dívka říkala, by se ovšem dalo leccos namítnout. Od Kierkegaarda jsem četl několik knih a myslím, že k němu byla hodně nespravedlivá; také to, co vykládala o Hegelovi, nebylo myslím zcela bez chyby. Za běžných okolností by profesorovi nemohlo dát velkou práci odpovědět na výpad, který proti němu jeho studentka podnikla, ale dívčina proměna jej zřejmě tak zmátla, že nebyl schopen vyslovit souvislou větu…

5. Filosofie a míchaná vajíčka

Anebo… Anebo bylo vše jinak? Najednou mě napadlo, že zvrat v chování obou postav na scéně možná nebyl tak nečekaný, že jsem tu svědkem ještě podivnějšího dění, než jsem si doteď myslel, že se možná přede mnou v rámu dveří rozvíjí rituál, k němuž dochází pravidelně a jenž se zrodil z podivné aliance Kandaula a Sacher-Masocha. Profesor pořád něco brebtal; zadíval jsem se pozorně na jeho tvář a připadalo mi, že se v ní utrpení mísí s jakousi slastí. Dívka se konečně zastavila; posadila se teď těsně vedle profesora, ten se před ní bázlivě stáhl.

„Někdo bojuje za jedinečnost a neví, co to je,“ dívka pořád ještě mluvila sama k sobě, zdálo se mi, že pohledem bloudí po horské krajince, která visela na zdi naproti ní. „Být jedinečný znamená být průsečíkem tisíce vztahů ke všem věcem a bytostem v kosmu, známým i neznámým, živým i neživým, znamená to vyjadřovat celý kosmos, odpovídat na odvěkou a přitom stále novou otázku, kterou kosmos klade, nechat vyrůstat svou duši a své tělo z tisíce setkání.“

Studentka se teď znovu zadívala na profesora, který hleděl tupě před sebe. Když znovu promluvila, její hlas zněl smířlivěji, byl to hlas, jakým shovívavý učitel hovoří s nepříliš nadaným žákem. „Jedinečný způsob, jakým každý člověk nechává dozrávat své věty, jakým se jeho gesta vynořují z temných vnitřních vln těla, způsob, jak chodí, jak klade jednu nohu před druhou, způsob, jakým nastavuje tvář větru a jakým se jeho prsty dotýkají povrchu předmětů, to vše patří kosmu, je součástí kosmického dění, není něčím naprosto odlišným od chvění listí stromu ve večerním vánku, souvisí s během geparda pronásledujícího ve vyprahlé savaně kořist, s kroužením galaxií, se silou, která poutá protony a neutrony v atomových jádrech. Copak nechápeš, že život může být jedinečný, jen když se otevře všem těmto vztahům, když se slastně začlení do pulsující sítě, neustále znovu a znovu se splétající a zase rozplétající? Když se stane dlouhou větou, kterou promlouvá sám kosmos a kterou zjevuje své tajemství? Kierkegaard…“ Vyslovila filosofovo jméno s opovržením a už dál nepokračovala v načaté větě, jako by si řekla, že jí dánský myslitel za to nestojí. Díval jsem se na ni fascinovaně a připadalo mi, že jedním z mnoha projevů kosmické síly, o kterých mluvila, je i vzmach, který procházel celým jejím štíhlým tělem a napínal je, stejně jako je projevem této síly podivuhodný klid rukou spočívajících volně na jejím klíně. Na malou chvíli se odmlčela, pak obrátila tvář k profesorovi a dodala vyčítavým hlasem: „Kosmos je přece i tvým domovem, nemůžeš ho opustit, nemůžeš zradit svůj domov kvůli tomu, abys prováděl tak nedůstojnou činnost, jako je prohrabávání se ve tmě izolované subjektivity. Opravdu máš zálibu v takových temných věcech? Zamysli se, nebylo to spíš tak, že jsi přijal za své myšlenky, které jsi kolem sebe slýchal?“

Vlastně mě ani nepřekvapilo, že studentka začala profesorovi tykat. Profesor neprotestoval a nezdálo se mi, že mu dívčino tykání vadí; vypadalo to, že sedí na pohovce zcela odevzdaně, jako zvíře, které vzdalo marný zápas s šelmou a čeká už jen na konečný stisk zubů. Ale ne, bylo to jen zdání, ještě se nevzdal, v příštím okamžiku zvedl hlavu a vzpurně řekl: „Kierkegaard nežil ve sklepě. Byl to buřič, bouřil se proti systému. Protestoval proti tomu, aby byl jedinečný lidský život převeden na místo v systému. Systém ničí život!“

Říkal to hlasem, jakým na výtky rodičů odpovídá dítě, které cítí potřebu vzdoru, ale přitom si není příliš jisté svou věcí. Studentka se chvíli na profesora mlčky dívala. Myslím, že čekala, jestli ještě něco řekne, aby mohla všechny jeho námitky vyřídit najednou. Ale profesora, který napsal tolik knih, už nic víc nenapadlo, jeho mozek byl patrně příliš poničený vším, co se toho večera dělo, než aby byl schopen vytvořit souvislou řadu argumentů. Nepochyboval jsem o tom, že dívka na něj v příštím okamžiku znovu zaútočí; dívat se na nerovný zápas těch dvou pro mne bylo natolik nesnesitelné, že jsem raději zavřel oči. A neotevřel jsem je, ani když jsem uslyšel dívčin hlas, který byl opět plný opovržení: „Systému se bojí jen měšťáci a starci, kteří do něj promítají strach z vlastní strnulosti. Systém je něco krásného, je to krystal, který se zrodil z proudů světla, povstává ze zázračného objetí záře s logikou, v němž se jedno rodí z druhého.“

Když jsem znovu otevřel oči, profesor seděl sklesle na pohovce se sklopenou hlavou. Na to, co říkala dívka, by se opět dalo mnohé namítnout, ale profesor už asi svůj zápas vzdal. Po chvíli studentka z ničeho nic řekla: „Dnes jsem ještě neměla čas se najíst. Nemáte tu něco k jídlu?“

„Ano, jistě,“ šeptal profesor a těžce se zvedal z pohovky. „Něco tu pro vás najdu.“

„Bude mi úplně stačit, když mi uděláte míchaná vajíčka,“ řekla dívka, jako by jí profesor nabízel večeři o několika chodech. Profesor proti té podivné skromnosti nic nenamítal, jen kývl hlavou a odšoural se do kuchyně. Už jsem ti napsal, Kristin, že jsem do kuchyně mohl ze svého místa vidět, a tak jsem pozoroval, jak profesor rozklepl několik vajec o okraj pánve a pomalu, se svěšenou hlavou je míchal vařečkou. Dívka se naklonila přes boční opěradlo, aby mohla vidět, co profesor v kuchyni dělá. Nějaký čas bylo slyšet jen nárazy vařečky o dno pánve, pak studentka najednou řekla: „Máte pěkný oblek, jistě musel stát spoustu peněz.“ Profesor nic neříkal a dál míchal vajíčka. Pak jsem uslyšel:

„Svlékněte si ho, nechci, abyste si ho kvůli mně zašpinil.“

„Ne, ne, to je v pořádku.“

„Jen si ho svlékněte.“

Profesor si sundal sako, hodil ho za sebe na podlahu a sklonil se opět nad pánví. „Sundejte si i košili a kalhoty,“ řekla studentka, „spodky a ponožky si můžete nechat.“

A mně se naskytla žalostná podívaná na to, jak si profesor odevzdaně rozepíná knoflíky u košile, rozšněrovává si boty a svléká kalhoty – všechno házel na jednu hromadu – a v bílém tílku, v bílých slipech a v černých ponožkách se opět obrací ke sporáku. Byl jsem zděšený z toho, co jsem viděl, zase jsem se musel ptát: „Kde jsem se to octl? Co se tu přede mnou odehrává, na jaké zlé představení se dívám?“ Strašně jsem toužil dostat se pryč z té zakleté vily, ale jediná cesta ven vedla přes pokoj, kde teď seděla zlá hegeliánka.

6. Eleusis

Vajíčka byla konečně hotová, profesor je vařečkou shrnul z pánve na talíř. Chvíli se nerozhodně díval na hromadu šatů na podlaze, ale už byl zřejmě příliš vyčerpaný na to, aby se znovu oblékal, a tak přinesl dívce večeři ve spodním prádle. Studentka poděkovala a dala se s chutí do jídla. Profesor pořád stál vedle pohovky; dívka ho po několika soustech vyzvala, aby se posadil vedle ní, a profesor hned uposlechl, sedl si na pohovku opět v uctivé vzdálenosti. Dívka zastavila ruku s vidličkou na polovině cesty k ústům, obrátila se k profesorovi a řekla: „Málem bych zapomněla. Víte, že jsem zhudebnila Hegelovu báseň Eleusis?“ Profesor mlčel. „Také jsem ji nazpívala. Chcete si ji poslechnout?“

Profesor neznatelně přikývl a dívka odložila vidličku, vytáhla z batůžku mobil, chvíli mačkala tlačítka, pak mobil položila vedle talíře a pustila se znovu do jídla. Ozval se zvuk jakéhosi strunného nástroje a pak krásný, čistý, průzračný dívčin hlas.

„Kolem mne, ve mně sídlí klid. Nikdy neusíná

znavující starost pracujících mužů.

To oni svobodu mi dávají

i prázdeň. Avšak já tobě děkuji, má

osvoboditelko, Noci! – bílým flórem mlhy

zahaluje měsíc nejisté obrysy

vzdálených kopců. Přátelsky na mne hledí

světlý pruh jezera. V tu chvíli

přichází vzpomínka a vzdaluje ode mne

nudný hluk dne, jako by ležely roky

mezi ním a přítomnou chvílí.

Tvůj obraz, milovaný, vyvstává přede mnou

i radost uplynuvšího dne. Brzy však oboje ustupuje

sladkým nadějím na nové shledání.“

Dívka na chvíli zastavila přehrávání a řekla: „Zapomněla jsem vám vysvětlit, že báseň je věnovaná Friedrichu Hölderlinovi. To on je tím přítelem, o kterém Hegel zpívá.“ Profesor mlčel, dívka se zase chopila vidličky.

„Už vidím okamžik ohnivého objetí,“

ozývalo se z mobilu,

„po němž jsem dlouho toužil. Pak přijdou otázky, vzájemné

vyzvídání, tajné pozorování, co změnilo se

na přítelově postoji, na výrazu tváře,

způsobu, jímž naslouchá –

a nakonec radostná jistota,

že ještě pevnějším, ještě zralejším

shledán byl starý slib, nezpečetěný žádnou přísahou:

žít jen pro svobodnou pravdu,

nikdy nepodřídit se předpisům,

jež mínění a citu chtěly by poroučet!“

Profesor seděl nehybně, dívka jedla vajíčka. Zase na chvíli zastavila přehrávání a řekla: „Krásný text, viďte? Můžete se přidat. Kdybych nevečeřela, zpívala bych také.“

„Neumím slova,“ řekl vzpurně profesor.

„Můžete alespoň zpívat melodii,“ řekla dívka a znovu zapnula mobil.

„Nyní vyjednává s těžkopádnou skutečností

touha, jež přes kopce a řeky lehce mě za tebou nese.

Avšak vzlykot hned ohlašuje nesoulad mezi – a tak

odlétá sladkých fantazií sen.

Mé oko se zvedá ke klenbě věčného nebe,

k vám, vy zářící hvězdy noci!“

Profesor zarputile mlčel. Aniž zvedla oči od talíře s míchanými vajíčky, řekla dívka hrozivě: „Řekla jsem, že máš zpívat.“

„A všechna přání a všechny naděje

jsou zapomenuty, pohltila je vaše věčnost.

Rozum rozplývá se v nazírání,

co nazýval jsem svým, mizí,

nezměrnému se nyní vydávám.

Jsem v něm, jsem vším a pouze vším…“

ozývalo se z mobilu. A profesor se připojil, doprovázel zpěv dívky krákoravým zpěvem beze slov. Vzpomněl jsem si na koňak na stolku, dopil jsem rychle skleničku, nalil si další a vypil ji také. Trýznivý duet profesora a hlasu z mobilu pokračoval.

„Rozum se odcizuje myšlence, jež se

navrací; děsí se nekonečna a s úžasem

poznává, že není s to pochopit

hlubinu nazírání, jež nyní zjevuje se.

Fantazie však přibližuje rozumu to, co je věčné,

a snoubí je s tvarem. – Vítejte,

vy vznešení duchové, božské stíny,

z jejichž čela září dokonalost!

Už necítím strach. Cítím, že záře a vážnost,

jež vás, hvězdy, obklopuje,

je i mým domovem.“

„Uá uá uaua,“ zpíval profesor. Snad aby se zavděčil dívce, tu a tam vložil do kvílivého a brumlavého zpěvu slovo nebo kus věty, které se mu podařilo zachytit: „… záře a vážnost, jež vás, hvězdy uá uá brum.“ Co teď bude následovat? Najednou mi bylo jasné, že příštím krokem rituálu bude, že dívka profesorovi poručí, aby její zpěv doprovodil tancem. A nepochyboval jsem o tom, že ji profesor poslechne. Nepatřila nakonec i ta míchaná vajíčka k dionýskému obřadu? Představa, že bych musel sledovat, jak vážený profesor ve spodním prádle tančí žalostný tanec na Hegelovu píseň, mi připadala nesnesitelná. Navíc se alkohol v mém těle setkal se zbytky analgetik, probudil je opět k životu a společně začaly pracovat na tom, aby mé vědomí, které už tak sklouzávalo mimo hranice skutečnosti, proměnily v blouznivý sen.

7. Útěk

Znovu jsem začal přemýšlet o útěku. Tiše jsem vstal a šel se podívat k oknu; zvuk mých kroků naštěstí pohltil měkký koberec. Okno bylo jen přivřené; škvírou mezi jeho křídly na mne zavanula těžká vůně jakýchsi květů v noční zahradě. Opatrně jsem okno otevřel a vyklonil se ven. Pode mnou byla zeď hustě porostlá břečťanem a vrcholky keřů zalité měsíčním světlem. Ve vile jsme sice nestoupali po žádných schodech, avšak vzhledem k tomu, že dům byl zapuštěný do svahu, bylo okno dost vysoko nad zemí a skok by zřejmě skončil přinejmenším zlomenou nohou. Vrátil jsem se a znovu se posadil do křesla. Slyšel jsem:

„Kdyby se nyní zbortila brána k tvé svatosti,

ó Ceres, jež trůnilas v Eleusině,

opilý nadšením cítil bych nyní

posvátný děs z tvé blízkosti,

porozuměl bych tvým zjevením…“

„… v Eleusině hu hu ua ua posvátný děs grrr eeee tvým zjevením…,“ blekotal profesor. Dívka už dojedla vajíčka a teď jen s přivřenýma očima naslouchala hegelovskému duetu. S profesorovým hlasem se cosi dělo, až po chvíli jsem si uvědomil, že se jeho krákorání stále více mění ve vzlykot, až nakonec dlouho zadržovaný pláč propukl naplno, profesorovo tělo se na pohovce zvolna sklánělo, bortilo se, až pomalý pád skončil v klíně dívky, v němž spočinula profesorova hlava. Jeho nebohá ramena se stále otřásala vzlyky, dívka ho hladila po vlasech, skláněla se nad ním, cosi mu šeptala do ucha… Z mobilu zněl její hlas:

„… dokázal bych vyložit vznešený smysl

obrazů, naslouchal bych hymnům,

jež znějí při hostinách bohů,

vznešeným výrokům jejich rad!“

A po krátké pauze vyplněné hrou na hudební nástroj:

„Avšak tvé síně oněměly, bohyně!

Bohové prchli zpět na Olympos

od odsvěcených oltářů…“

Profesorův tichý vzlykot se po tomto verši proměnil v hlasitý usedavý pláč; nebylo jasné, jestli pláče kvůli odchodu bohů, anebo kvůli tomu, že si uvědomoval, jak žalostnou dvojici teď s dívkou vytváří.

„Uprchl od hrobu lidstva,

ztrativšího posvěcení,

génius nevinnosti. Moudrost tvých kněží,

bohyně, mlčí. Žádný tón z božského svěcení

se neuchoval a marně hledá

zvídavost něco více než jen

lásku k moudrosti. Ach, pouze ji hledači vlastní

a tebou opovrhují. Aby ji zvládli,

vyhrabávají slova, do nichž

se otiskl tvůj vyšší smysl.

Marně však! Získají jen trochu prachu a popela…“

„… jen trochu prachu a popela…,“ zpíval v přestávce mezi vzlyky profesor.

„… a přece se ti věčně mrtví, ti spokojení, radují,

radují se z hniloby, z toho, co už dávno je

bez duše. Vše je marné, už nezbylo

žádné znamení tvých slavností, stopa žádného obrazu,

do něhož by se tvůj život mohl někdy navrátit.

Synovi zasvěcení je plnost vznešeného učení,

hloubka nevyslovitelného pocitu

příliš svatá, než aby si cenil

jejich vyschlého znaku.“

Nemohl jsem se zbavit pocitu, že se dívám na představení, které se v profesorově obývacím pokoji neodehrává poprvé, a že nejsem prvním divákem toho kusu. Profesor se bezpochyby styděl kvůli svému ponížení a bezpochyby trpěl, ale jeho utrpením zřetelně prosvítala slast. A nebyl tu tyranem on, nehrála dívka poslušně roli, kterou jí profesor vnutil? Ale nebyl jsem si v té zakleté vile jistý vůbec ničím a už jsem ani nedokázal uvažovat o podívané, kterou jsem zděšeně sledoval, už jsem jen toužil utéci pryč. Nějakou dobu jsem zvažoval možnost, že prostě vyskočím z křesla, proběhnu kolem dvojice na pohovce a vyběhnu na zahradu, ale nakonec jsem se neodvážil. Šel jsem se znovu podívat k oknu. Zkusil jsem rukou pevnost břečťanových větviček a zdálo se mi, že by mě snad mohly udržet.

Když jsem seděl obkročmo na okenní římse, podíval jsem se naposledy dovnitř přes temný pokoj, kde obrysy nábytku slabě obtahovalo světlo z vedlejší místnosti; v jasně osvětleném obdélníku dveří byla stále vidět takřka nehybná dvojice jako obraz piety z nějakého nesrozumitelného náboženství. Pak jsem se zadíval do svažité zahrady, která mi teď, když jsem přivykl na měsíční světlo, už nepřipadala tak tmavá; docela dole se mezi stromy leskl odraz měsíce na hladině Ženevského jezera, po dálnici, která vedla podél jezera, se pohybovala světla automobilů. Zvedl se vítr, vršky keřů se zavlnily. Z pokoje se stále ozýval tlumený zpěv.

„Děsí se, že to, co je svaté,

měla by slova učinit tak malým,

že řeč se mu zdá být hříchem

a chvěje se, zavírá ústa.

A co zasvěcenec si zakázal sám,

zakazuje moudrý zákon

chudším duchům, aby nevyšlo najevo,

co v posvátné noci viděli, slyšeli a cítili,

aby mudrce jejich nepřístojný hluk

nerušil v přemýšlení, aby jejich prázdný krám slov

mu neznechutil Svaté…“

Začal jsem opatrně slézat dolů, rukama jsem se držel drsných uzlovatých větviček a šátral jsem nohama, abych našel ve spleti pevnější místo, o které bych se mohl opřít. Tím způsobem se mi podařilo sestoupit do poloviny výšky zdi; pak jsem pocítil, jak se pod tíhou mého těla pomalu, ale nezadržitelně, jeden po druhém, stále rychleji odtrhávají nejjemnější kořínky, kterými byl břečťan vrostlý do omítky; zoufale jsem se pokoušel najít pevnější svazek větví, ale i ty se trhaly, mé dlaně sjížděly po zdi, rozdírala je do krve hrubá omítka i tvrdé dřevo břečťanu; pocítil jsem prudkou bolest na tváři, která projížděla spletí listoví a větviček, zamotávala se do nich a trhala je. Dopadl jsem do květinového záhonu, ale hned jsem vstal. Byl jsem celý omotaný břečťanem, který mě stále poutal ke zdi, musel jsem udělat několik kroků, abych se odtrhnul. Bál jsem se, že studentka mohla zaslechnout můj pád, a tak jsem spěchal ukrýt se za tmavými keři, ani jsem se neohlížel, co za sebou vleču. Zdálo se, že jsem pád přežil bez větší újmy, až na to, že mi větve břečťanu strhly obvaz, znovu se mi otevřela rána na čele a teď se z ní řinula krev, jež slepila listoví na jemných větvičkách, které mi omotávaly hlavu, do jakési masky.

8. Měsíc na hladině

Sbíhal jsem po svahu zahrady, přelezl jsem plot a při seskoku jsem dopadl na chodník, slabě osvětlený lucernou, která stála opodál. Bylo třeba se dostat k železniční trati, která se táhla podél jezera, a tak jsem rychle scházel dolů mezi ploty, za nimiž se v hloubce zahrad rýsovaly siluety spících vil. Z ústí příčné ulice najednou vystoupila mohutná paní v kabátu přehozeném přes noční košili, která vedla na vodítku miniaturního psíka. Když mě uviděla, vykřikla, pes začal vysokým hlasem vztekle štěkat. V tom okamžiku mi došlo, jak děsivě musí vypadat noční postava se zakrváceným obličejem, obmotaným pružnými větvičkami břečťanu. Ze zahrad se ozval štěkot dalších psů, v okolních vilách se rozsvítilo několik oken, a tak jsem se raději dal na útěk. Naštěstí zahrady brzy končily, asfaltová vozovka se změnila v úzkou pěšinku táhnoucí se mezi dvěma vinicemi. Po chvíli jsem se zastavil, díval jsem se nahoru ke světlům luceren a naslouchal jsem. Slyšel jsem štěkot posledního vytrvalého psa a šum provozu na dálnici, do něhož se mísilo bzučení hmyzu, který kroužil kolem mé hlavy; nikdo noční přízrak nepronásledoval, ve vilách se už zase uložili ke spánku.

Když jsem prošel podchody pod dálnicí a pod železniční tratí, octl jsem se na břehu jezera. Strhal jsem ze sebe břečťan, došel jsem na konec úzkého dřevěného mola a lehl si na břicho. Chvíli jsem odpočíval, díval jsem se na oslnivý odraz měsíce na nehybné chladné hladině. Pak jsem jej rozčeřil rukou, nabral jsem vodu do dlaně a dlouho si smýval z tváře krev smíchanou s kusy listí a s úlomky omítky. Nedaleko byla zastávka; nikdo tu na vlak nečekal, v tak pozdní dobu už zřejmě z městeček nad jezerem do Ženevy nikdo nejezdil. I kupé vlaku, který se po chvíli přiřítil od Lausanne, byla prázdná. Můj hotel byl naštěstí na dohled od centrálního nádraží. Když jsem si vyzvedával klíč, zeptal se mě recepční, jestli nepotřebuji lékaře. Když jsem odmítl, přinesl alespoň náplast a zalepil mi krvavou ránu na čele.

V posteli jsem ještě nějaký čas přemýšlel, čeho jsem byl vlastně ve vile svědkem. Zapomněl profesor na mou přítomnost ve vedlejším pokoji? Anebo si ji pořád připomínal, a trpěl tak svým ponížením dvojnásobně? Stále se také vracelo podezření, že se jednalo o podivný obřad a že ten obřad profesor sehrál kvůli mně, kvůli divákovi, kterého ulovil v Ženevě – jako šelma zraněný kus stáda, napadlo mě. A je úplně jisté, že o mé přítomnosti nevěděla dívka? Rozpomněl jsem se na tichý hovor profesora a dívky před vstupem do místnosti. Nebyly scény, jejichž jsem byl svědkem, domluvenou orgií, v níž se oba spolu oddali nepojmenovatelné slasti, každý jiné, která však u obou vyžadovala diváka? Mohlo se zdát, že se v jejich společném výstupu spletlo všechno možné, Hegel a Kierkegaard, otázky subjektivity a systému, vztah vyučujícího a žáka, který se podivně převracel, ponížení a slast, Sade a Sacher-Masoch a k tomu ještě král Kandaules – ale přes podivuhodnou rozmanitost dílčích témat mi vlastně bylo od počátku jasné, že vše, co se dělo v pokoji, patří k jedinému, totiž erotickému žánru. Uprostřed takových úvah mě přemohl spánek; ráno mě čekal první den konference.

9. Na konferenci

Přednášky začaly v devět hodin ráno; seděl jsem nevyspalý v poslední řadě a sledoval profesora, jak ve svém skvělém obleku pronáší květnatou zahajovací řeč, kterou prokládal učenými narážkami a vtípky, jimž se publikum vděčně smálo. Zase to byl ten sebejistý a blahosklonný pán, jak jsem ho poznal na včerejší party. Nebylo vše, co jsem zažil od odchodu ze slavnostního zahájení konference, jen sen? Ne, sen to asi nebyl, mé dlaně byly pořád rozdrásané do krve a na čele mě pálila nezahojená jizva. A v profesorově chování bylo přece jen něco, co ho usvědčovalo, že nezapomněl na včerejší noc, dokonce bych se vsadil, že zatímco pronáší svá dlouhá souvětí, myslí pořád na ni. Profesor si byl dobře vědom, že v publiku je přítomen někdo, kdo byl svědkem všeho, co se ve vile dělo; všiml jsem si, že se neustále vyhýbá pohledem místu, kde jsem seděl – ale že také několikrát na mne nenápadně koutkem oka pohlédl a hned zase rychle odvrátil zrak.

Profesor byl dobrý hráč, ale mne neoklamal: jeho sebejistota byla až příliš bezchybná, až příliš očištěná od jakéhokoliv zaváhání na to, aby byla opravdová. A bylo mi také jasné, že celé to úsilí vynakládá jen kvůli mně, věděl jsem, že jsem byl jediným člověkem v místnosti, ke kterému se obrací, kterému předvádí, že je to pořád on, kterého se snaží přesvědčit, že vše, co zažil v noci, vlastně neplatí, že to byl jen sen, na který je třeba zapomenout. „Já dobře vím, co se skrývá za tvou hrou,“ říkal jsem mu v duchu, „opravdu oceňuji tvůj výkon a věř mi, že si upřímně vážím tvé snahy ukázat se mi znovu ve své důstojnosti a vědecké slávě, ale kvůli mně se přece nemusíš tak namáhat, odpočiň si po té strašné noci. Myslím, že ti rozumím, stejně jako jsem ti snad alespoň trochu rozuměl včera, když jsi ve spodním prádle krákoral dívčinu melodii. Rozuměl jsem ti proto, že někde v hlubině mého vědomí se ozvala bytost, která by se chovala stejně jako ty, bytost, která ti záviděla, že ti bylo dopřáno nechat všechno být a se zavřenýma očima padnout na dno ponížení a blábolivě zpívat opojnou píseň beze slov v prapodivném eleusinském mystériu. Nemusíš se přede mnou stydět, my všichni jsme Lotofágové, každý má svůj lotos, kterému nemůže odolat, a někoho stihne to štěstí a to neštěstí, že se se svým lotosem setká.“

Ale pak mi zase připadalo, že můj výklad profesorových pohledů a jeho chování při přednášce je příliš jednostranný, ne-li úplně mylný – stejně jako jsem si v noci nebyl jist, jestli profesor cítí víc ponížení, nebo slast, porážku, nebo triumf, i teď se mi zdálo, že v profesorově studu je zároveň přítomná i pýcha, že se honosí tím, co se stalo a co mi mohl předvést, a kradmými pohledy se stvrzuje o přítomnosti diváka tak skvělé hry. Myslel jsem na to, že jeho včerejší chování snad nebylo jen atakem podivné noční nemoci, který k ránu odezněl, ale projevem horečky, která trvale přežívá zavrtaná do jeho kostí, která působí i v tomto okamžiku. Mohl bych ovšem hloubat o tom, jak s jeho nemocí souvisí jeho dílo, jestli to, co vanulo ze slov hymny na eleusinskou bohyni, mu vlastně není důvěrně známé, jestli nepíše o dánském filosofovi především proto, že u něho hledá ochranu před kosmickou horečkou, která stravuje jeho tělo… Ale když jsem ve svých úvahách dospěl až sem, rozhodl jsem se, že o profesorovi, studentce, Cereře-Démétér, Hegelovi ani Kierkegaardovi už nebudu dál přemýšlet, abych sám nezačal bláznit, a budu se věnovat jen středoevropské literatuře, kvůli které jsem do Ženevy přijel. Na klíně mě tížila věc z hotelu Savoy v plátěné tašce, vyndal jsem ji a položil před sebe na stůl. Připadalo mi, že se na mne ironicky dívá a že mi říká: „Tak co říkáš tomu, co jsem ti předvedla?“

„Uznávám, že to bylo docela dobré,“ odpovídal jsem jí.

10. Divý muž

Ukázalo se, že snová hra, na jejímž počátku bylo zjevení věci v hotelu Savoy, ještě neskončila. Těšil jsem se, až se konečně vyspím, a tak jsem se po skončení přednášek vytratil ze sálu, abych se vyhnul všem pozváním, která mě asi čekala. Najedl jsem se v tureckém bistru, jehož vývěsní štít jsem zahlédl cestou k hotelu ve vedlejší ulici, a v hotelovém pokoji jsem hned vlezl pod peřinu. Chtěl jsem si ještě nějakou chvíli užít slastné ospalosti, a tak jsem sáhl pro dálkový ovladač, pustil si televizi a přepínal kanály. Na jednom z nich vysílala zprávy regionální stanice; v jakési vilové čtvrti rozrušená šedovlasá paní cosi vzrušeně vykládala reportérovi, z něhož byla na obrazovce vidět jen ruka s mikrofonem. Trvalo mi nějakou dobu, než jsem pochopil, o čem žena mluví: viděla v noci přízrak, divého muže obrostlého větvemi a listím a celého zakrváceného. Ráno vše nahlásila na policejní stanici a žádala, aby policie zasáhla; zpočátku ji nebrali vážně, ale přehráli si záznamy z bezpečnostní kamery a uviděli podivné zjevení, které celkem přesně odpovídalo tomu, co jim žena vyprávěla. Po rozhovoru s ženou následoval záznam z kamery – a já se na obrazovce díval sám na sebe, jak se objevuji, krvácející a zapletený do listí břečťanu, na rohu ulice ve slabém světle lucerny a jak prchám dolů k vinicím. Musel jsem uznat, že jsem opravdu vypadal jako postava ze špatného hororu. Záběry pořízené v chabém světle vzdálené pouliční lucerny ovšem byly hodně rozostřené a zcela jistě jsem se nemusel obávat, že by mě někdo poznal; v zakrvácené tváři ztrácející se v břečťanových listech by nebylo možné rozpoznat můj obličej ani za denního světla.

Když jsem příští ráno cestou do budovy, v níž se konala konference, míjel kiosk, uviděl jsem velké fotografie tváře krvavého břečťanového přízraku na prvních stránkách novin vystavených ve stojanech. Zvětšeniny už tak rozmazaného obrazu vypadaly víc jako abstraktní obraz než jako lidská tvář, jediné, co bylo možné s jakousi určitostí rozpoznat, byly dvě poněkud zřetelnější tmavé a světlé skvrny očí. Zbývajících několik dní, které jsem strávil v Ženevě, bulvární noviny pořád ještě případ zjevení divého muže přetřásaly, i když už se přesunul z prvních stránek dovnitř listů. Pro serióznější listy bylo zjevení zdrojem legrace; v Tribune de Genève kupříkladu kdosi navrhl, že by se břečťanový muž mohl v příštím filmu o Batmanovi stát partnerem ekoteroristky Poison Ivy.

Slavnostní zakončení konference se konalo ve stejné budově jako zahajovací party, vědci opět postávali ve skupinkách kolem vysokých stolků se skleničkami sektu v ruce, na pódiu opět řečnil profesor. Když skončil, hosté postavili skleničky na stolky, ozval se bouřlivý potlesk. Najednou jsem zpozoroval, že se všichni muži i ženy kolem mne dívají na jedno místo za mými zády; nepřestávali tleskat, ale pohyby rukou se zpomalovaly a jejich zvuk byl tlumenější. A já z výrazu jejich tváří uhodl, kdo přichází, ani jsem se nemusel otáčet. Nejdřív jsem ucítil známý parfém a pak kolem mne prošla hegeliánská studentka, ve stejných černých šatech, jaké na sobě měla ve vile. Nesla velkou kytici bílých růží a mířila přímo k pódiu. Vystoupila nahoru, šla k profesorovi – během těch několika kroků v sále utichl potlesk –, a když stála vedle něho, obrátila se k publiku a řekla: „Dámy a pánové, dovolte mi, abych jménem studentů univerzity blahopřála panu profesorovi k jeho dnešnímu životnímu jubileu. Nebudu jeho ani vás zdržovat dlouhými řečmi, řeknu jen, že pro nás všechny je pan profesor učitelem v tom nejčistším smyslu toho slova, někým, kdo ukazuje cestu nejen labyrinty vědění a ducha, ale i zmatky každodenního života. Pan profesor nám svým příkladem ukázal a stále ukazuje, že poznání a etika jsou dvě větve vyrůstající z jediného kmene, větve, mezi nimiž se nikdy nesmí ztratit souvislost, nikdy nesmíme připustit, aby byly odtrženy od životadárných míz…“

Profesor se během té řeči skromně usmíval; když o něm dívka mluvila jako o dokonalém vzoru, zavrtěním hlavy skromně naznačoval, že přehání. Dívka se teď obrátila přímo k němu a řekla: „Vážený a milý pane profesore, dovolte mi, abych vám popřála mnoho dalších pracovních úspěchů a mnoho štěstí v osobním životě. A dovoluji si vyslovit jedno neskromné přání pro sebe a pro celou akademickou obec – přání, aby se nám dostalo ještě mnoha vašich skvělých knih.“ Podala mu kytici, postavila se na špičky a políbila ho na tvář. Místností zaburácel mohutný potlesk, který se dlouho nemohl utišit. Měl jsem pocit, že se dívka na mne během své řeči několikrát podívala, ale nebyl jsem si tím jist.

Konference trvala týden, a jak už jsem ti napsal, zájem o břečťanové monstrum v posledních dnech mého pobytu v Ženevě začal polevovat. A tak mě překvapilo, když jsem den před odletem do Norska znovu uviděl na stojanu před kioskem jedny bulvární noviny, na jejichž první stránce byl opět zvětšený snímek mého obličeje, zakrytého listím a potřísněného krví. Tentokrát byla vedle mé tváře ještě jiná fotografie, která něčím první fotografii připomínala, ale nebylo vůbec poznat, co vlastně zobrazuje. Pod oběma snímky byl titulek, který velkými písmeny oznamoval čtenářům, že se uvnitř listu dočtou o senzační záhadě. Samozřejmě jsem si noviny koupil a ještě za chůze jsem se pustil do čtení. Autor článku tvrdil, že ve stejnou dobu, kdy se objevil přízrak, na témže místě, avšak hluboko pod zemí, v tunelu velkého hadronového urychlovače, stopy subatomárních částic vzniklých po srážce dvou proti sobě vystřelených svazků iontů olova vytvořily na detektoru obrazec, který se neuvěřitelně podobá tváři záhadného břečťanového muže. Uvnitř listu byl otištěný třetí snímek, který byl vlastně superpozicí obou fotografií z přední strany. Na snímku z CERNu bylo skutečně možné při troše dobré vůle viděl zakrvácenou tvář – v rozložení skvrn na obou fotografiích se dala najít jakási podobnost; dalo se v něm však také vidět leccos jiného, já osobně jsem v něm viděl mnohem spíš lachtana balancujícího na čumáku míč. Navíc jsem si pak hned v hotelu na internetu zjistil, že tunel urychlovače pod místem, kde jsem vylekal starou paní, vůbec neprochází, jeho nejbližší místo je o několik kilometrů dál; ale chápal jsem, že takové detaily nemohou pokazit novinářskou senzaci. Už večer se na webu začaly objevovat parodie na údajnou záhadu: různí vtipálci objevovali neuvěřitelnou podobnost mezi tvářemi různých známých osobností – a posléze i jejich psů a koček – s fotografiemi stop po částicích na detektoru z CERNu.

11. Zpátky v Norsku

Když jsem se vrátil do Norska, byl jsem zvědavý, jak se bude chovat věc z hotelu Savoy v novém prostředí. Připravila pro mne nová dobrodružství, anebo už vyhasla? Postavil jsem si ji na psací stůl, ale kdykoliv jsem se na ni podíval, připadalo mi, že tam stojí jako vybitá baterie, přes den mi sloužila jako těžítko na papíry, v noci vyzařovala světlo, které přes den nasála – a to bylo všechno. Od konference v Ženevě uplynulo několik měsíců, a nic alespoň trochu pozoruhodného se mi nepřihodilo. Přesto jsem měl podezření, že se věc jen přetvařuje, že pro mne snuje nová neslýchaná dobrodružství v neznámých vilách s krásnými ženami, že jen čeká na příležitost, aby je rozehrála. A já si nebyl jist, jestli se bojím dne, kdy vše zase začne, nebo jestli se na něj těším. Potkalo mě to štěstí, Kristin, že mohu žít život, jaký jsem si zvolil; ze všeho nejraději čtu, sedím u počítače a píšu, piju dobrou kávu a čas od času se podívám z okna na hru světel a stínů v listoví stromů. To mi stačí, nic víc od života nechci, a jestli náhodou přijdu do nebe, doufám, že bude vypadat takhle, že budu celou věčnost psát na počítači teoretické články a pít nějaký nebeský druh espressa (někdy si představuju, jak by asi chutnalo).

A tak jsem se dopředu děsil toho, co pro mne snad věc chystá; už v Ženevě mi předvedla, že má hodně divoké nápady. Ale kdybych cítil jen strach, že mi věc provede něco podobného jako ve Švýcarsku, nebylo by ovšem nic snazšího než ji vyhodit. Jenže v Ženevě se něco stalo, švýcarské dobrodružství jako by otevřelo dveře, které byly do té doby zavřené a za nimiž byla komora, kde ve tmě jedovatě světélkovaly podivné slasti. Ty dveře zůstávaly pořád ještě trochu pootevřené; a tak jsem si zároveň přál, aby mi věc z Lodže zase připravila nějaké nové skvělé dobrodružství, při němž budu zatýkán, budou mi rozbíjet hlavu a budu se muset účastnit trýznivých rituálů. Někdy jsem jí šeptal: „Prosím, alespoň ještě jednou, alespoň jedno malé dobrodružství, a pak už budu celý život a celou věčnost jen spokojeně ťukat do klávesnice počítače.“ Dokonce jsem si dal věc do tašky, chodil s ní po městě a čekal, co se stane. Nestalo se samozřejmě nic, takhle jednoduše to nefunguje.

A pak mi najednou došlo: věc si se mnou užila svoje, zahrála si se mnou svou hru a teď touží po něčem novém. Jako by mi říkala: „Už se ode mne ničeho nedočkáš, tady už se nudím, jsem cestovatelka, musím putovat z místa na místo, prosím, dej mě někomu dalšímu, i ty jsi mě přece dostal. Pak se možná doslechneš, co ještě dokážu.“ A tak jsem přemýšlel, komu bych ji dal, ale nikdo, kdo by mohl pro věc být ten pravý, mě nenapadl. Teď mi připadá zvláštní, že jsem si tenkrát vůbec nevzpomněl na tebe; kdybych si vzpomněl, asi bych hned začal pátrat po tvé adrese a rozjel se za tebou. Ale možná i tohle moje opomenutí zavinila nějaká kouzla věci, která chtěla předání inscenovat jinak. A já sám jsem si uvědomoval, že scénu mého setkání s věcí v Lodži zařídila náhoda – nebo osud, nebo kouzlo, nemělo smysl, abych to rozlišoval – a teď musí dojít k něčemu podobnému. A tak jsem si dal zase věc do aktovky, vydal se na třídu Karla Johana, kde jsem chodil sem a tam a čekal, co se stane. Po dvou hodinách jsem toho nechal a posadil jsem se do kavárny. Pak jsem tě uviděl a bylo mi hned jasné, komu věc dám. Neptej se mě proč, nedokázal bych ti odpovědět.

Když teď víš, čeho je věc schopná, máš možná obavy, co chystá pro tebe. Prosím, neboj se. Věc ti neublíží, tím jsem si jistý. Myslím, že za tu dobu, co jsem s věcí žil, jsem se jí naučil aspoň trochu rozumět. Věc nebyla mým nepřítelem a nebude ani tvým, věc není ničím nepřítelem. Ale jestli se jí přesto bojíš nebo ti není sympatická, i tak je všechno v pořádku, prostě se jí bez výčitek zbav, i tohle je součást pravidel hry, kterou hrajeme s věcí a kterou hraje ona s námi. Možná je ti nepříjemná, možná se ti zdá, že se nechce přátelit s ostatními věcmi, které máš v pokoji, že se na ně dívá svrchu. Prostě jste si nepadly do oka, nemusíš se přemáhat, vyhoď ji, klidně třeba do kontejneru, nebo ji někam postav. Myslím, že si ji někdo najde, anebo si někoho najde ona – tak jako si našla mne v hotelu Savoy, stačilo, když na mě slabě zasvítila za závěsem.

12. Břečťanový přízrak v Číně

Tady bych mohl skončit. Ale přece jen se k tomu nemohu odhodlat, protože mám pocit, že je třeba, abych ti pověděl úplně všechno, co se věci z hotelu Savoy týká. A to znamená, že mám ještě jeden úkol: dovyprávět ti do konce – ale je to opravdu konec? – příběh o břečťanovém monstru. Právě jsem se chystal napsat, že jde vlastně o bezvýznamné pokračování – ale kdo si v téhle záležitosti troufne určovat, co je významné a co bezvýznamné? Není vlastně všechno, co se mi v Lodži a ve Švýcarsku stalo, vrcholem bezvýznamnosti? Roztržená kůže na čele a pár kapek krve těm událostem jistě důležitost nepropůjčily. A přitom… Přitom to jsou scény, které nechci vypouštět ze svého života, scény, jež v něm nejspíš zůstanou uzavřeny v podivné závorce a beze vztahu k čemukoliv jinému, a přece budou cosi vyzařovat do budoucnosti i do minulosti.

Tak tedy břečťanový muž. Po návratu do Norska jsem ještě nějaký čas na internetu sledoval jeho osudy. Sláva přízraku v Ženevě a okolí postupně pohasla a také já na něj pozapomněl. Až před pár dny mě napadlo, abych se podíval na internet, jestli přízrak nad Ženevským jezerem ještě žije. A jak jsem tak bloudil po webu, dočetl jsem se o nečekaném pokračování sledu událostí, na jejichž počátku stála má údajná loupež v bance, anebo ještě spíš nález světélkující věci v hotelu Savoy. V době zjevení břečťanového muže se v Ženevě konalo zahájení výstavy čínského malíře – jeho jméno si nedokážu zapamatovat. Malíř se vernisáže osobně zúčastnil; když před odletem domů pojídal v restauraci na letišti cheesecake s jahodami – tak to podrobně popisoval v dlouhém interview –, všiml si, že na vedlejším stole kdosi nechal ležet noviny otevřené na straně s fotografií superpozice tváře břečťanového přízraku a stop subatomárních částic na detektoru. A v tom okamžiku měl pocit, že ho zasáhl, jak říkal, paprsek prudkého světla.

Šlo o to, že před časem dostal zakázku na výzdobu velké haly nové univerzity v kterémsi čínském městě a pořád se nemohl rozhodnout, jaký námět by měla mít freska v kupoli rozlehlé hlavní haly. A teď, když uviděl snímek v ženevském plátku, bylo mu najednou vše jasné: „Ano, tohle jsem přece celou dobu hledal,“ říkal si, „kolem tohoto obrazu jsem kroužil; jako by mi někdo vyfotografoval to, co bylo celou dobu skryté na nejhlubším dně mé duše a k čemu jsem se marně pokoušel proniknout.“

Malíř viděl lidskou tvář, prolínající se s bujícím listovím, tvář pohlcovanou větvemi, šlahouny a kořínky, pomazanou krví, která znamená život i smrt, a prolínající se se sprškou subatomárních částic. A v té mizící a znovuzrozující se tváři, ve tváři, která se proměňovala, která vystupovala z kosmu a zase se do něho rozpouštěla, se malíři zjevila velká jednota kosmického dění a spolu s ní hluboká jednota všech oborů poznání, které se zabývají jednotlivými oblastmi tohoto dění; právě idea jednoty vědění, založené v jednotě kosmu, byla tou ideou, která byla nejhlubším důvodem a ospravedlněním univerzity a která jediná si zasloužila být zobrazena v centrálním místě jejího prostoru. Když jsem tohle četl, samozřejmě jsem si přitom vzpomněl na blouznění ženevské krasavice o jednotě všech oblastí kosmu – vyvolává snad věc z Lodže pomocí nějakého záření vize kosmické jednoty?

Po návratu do Číny začal malíř práci na fresce takovým způsobem, že na papír nejprve překreslil zvětšenou superpozici snímků z novin a pak začal dokreslovat nové tvary. V interview říkal, že tvary se rodily tak, jako by se rozmazané skvrny pod malířovým pohledem, oplodňovány jeho pamětí a jeho sny, zázračně samy od sebe zaostřovaly, jako by vystupovaly z mlhy, a přitom jako by se zároveň v proměňujících se skvrnách odhalovaly tvary, jež byly od dětství hluboko skryté na dně malířovy mysli, i ty, s nimiž se setkal na svých cestách a dávno na ně zapomněl. Tak se na papíře ze skvrn rodila lidská tvář, zahalená v listoví, a spolu s ním rostliny, suchozemští a vodní živočichové, skály, lidské příbytky, vlny a hvězdy, to vše obklopovalo tvář, rodilo se z ní, prostupovalo ji, a zároveň se z toho všeho tvář rodila a utvářela; houština tvarů tvář objímala, laskala ji a zraňovala, obrůstala ji a pohlcovala. A zrod tvarů byl zároveň i zrodem barev; barvy se ukazovaly jako dávné mocné síly, jež vystupují z hlubin věcí, aby na jejich povrchu rozestřely tajemství vnitřního dění, zároveň barvy o sobě prozrazovaly, že jsou kosmickými proudy, z nichž se rodí tvary našeho světa, tvary, jež po divokém dětství a mládí přijímají jména a ustalují se do tvarů věcí a bytostí. A velký zrod tvarů a barev, který začal na papíru, se nedal jen tak ukončit, pokračoval i při překreslování na karton a pak při malbě v kupoli. Malíř celou dobu pracoval jako v horečce, takřka nespal, takže freska byla hotová už za jeden měsíc.

Pochopitelně mě zajímalo, jak freska, pro niž jsem byl vlastně modelem, vypadá, a tak jsem ji hned vyhledal na internetu. Když jsem fresku uviděl, užasl jsem. Nevím, jestli to byla náhoda, anebo jestli pohled umělce dokázal vytušit ve spleti skvrn původní tvar obličeje, ale obrovská kosmická tvář, která shlížela z kupole na hemžení studentů dole v hale, byla moje tvář. Dlouho jsem se na fresku díval, myslel jsem na cesty, jimiž se má zraněná, zakrvácená tvář ze švýcarské noci proměnila v čínskou fresku, myslel jsem na to, jestli zrození fresky už je posledním aktem příběhu, který začal v hotelu Savoy, nebo jestli bude příběh dál pokračovat, jestli pronikne na další místa na zeměkouli anebo možná i do vesmíru… Ale nakonec jsem si řekl, že další následky ženevského dobrodružství přenechám Švýcarům a Číňanům a už se o ně nebudu starat, budu žít svůj život v Norsku tak, jak jsem jej žil dřív.

4. Babička

Když jsem dočetl Mathiasův dopis, zavřel jsem laptop a odložil jej na stolek. Na římsách protějšího domu už visely dlouhé šikmé stíny. Podíval jsem se na Kristin a řekl jsem: „A tak jste tedy dostala od Mathiase součástku a rozhodovala se, jestli si ji necháte, nebo ji někomu dáte…“

Kristin položila knihu na stolek vedle laptopu a řekla: „Ano, a bylo to opravdu snadné rozhodování. Už když jsem četla Mathiasův dopis, můj vztah k věci se měnil, přestávala pro mne být lhostejnou součástkou neznámého stroje, kterou někdo vyhodil. Věc získala minulost – tu, o které mi vyprávěl Mathias, ale za ní se nezřetelně rýsovala další, neznámá minulost, všechny příhody, které věc zažívala nebo které inscenovala před svým zjevením v hotelu Savoy. Věc přestala být kusem kovu, skla a umělé hmoty, získala charakter a povahové rysy, zdálo se mi, že začínám rozumět jejím zálibám, i když o něco později jsem zase o všem pochybovala…

Mathias mě tedy nakazil svým animismem; bylo skutečně těžké takovému pohledu na věc odolat, ani já se neubránila tomu, abych se na věc dívala jako na živou bytost. Mathias mě ovšem nemusel uklidňovat a říkat, že mi věc neublíží. Myslím, že jsem statečnější než on, on opravdu celý život ze všeho nejraději seděl doma a psal na počítači; jsem přesvědčená, že nikdy nezaložil rodinu jen proto, aby ho nic nerušilo při práci. Já jsem se netrpělivě těšila, že mi věc zařídí nějaké takové pěkné dobrodružství, jaké zinscenovala pro Mathiase. A tak hned jak jsem dopis dočetla, jsem šla do předsíně, omluvila se věci, že jsem ji tam nechala ležet v nedůstojné společnosti kulichů, odnesla ji do pokoje a postavila tamhle na stůl.“ Kristin ukázala na prázdné místo na psacím stole. „Začala jsem také přemýšlet o původu a smyslu věci, každý večer po návratu z práce jsem ji brala do ruky a prohlížela ze všech stran, doufala jsem, že mi o sobě něco prozradí, že na ní někde najdu nějakou nepatrnou známku, která mi prozradí, za jakým účelem byla věc vyrobena a odkud pochází. Nevěřím, že je z Polska, Mathias má určitě pravdu, když říká, že věc je cestovatelka, představuji si, že předtím, než se dostala do Lodže, procestovala celý svět. Ale nenašla jsem nic, vůbec nic, povrch věci byl bez jediné značky, bez jediného písmene, konstelace bílých bodů na tmavomodré látce nedávaly žádný smysl a dovnitř jsem se neuměla dostat. To zřejmě pomocí nějakého kouzla dokázala jen babička.

Tak jsem čekala, co se stane, jaké dobrodružství mi věc připraví. Ale nic se nedělo, můj život byl zrovna v tom období ještě nudnější než ten Mathiasův, Mathias zažíval dobrodružství alespoň při interpretaci literárních děl, kdežto já trávila dny v nezajímavé práci a večer jsem byla tak unavená, že jsem seděla doma v křesle, četla si a těšila se, až si budu moci lehnout do postele. A tak jsem si řekla, že věc už zřejmě doopravdy vyhasla, vyčerpala se švýcarskými eskapádami. Tenkrát mě ještě nenapadlo, že věc prostě nic neměla pro mě osobně a že si můj byt vybrala jen jako přestupní stanici, že u mě trpělivě, se zdvořilým mlčením čekala na někoho jiného.

To jsem pochopila za dva měsíce. Přijela ke mně na návštěvu babička; v té době už byla nemocná, ale ještě občas jezdila navštívit mne nebo některou ze svých starých přítelkyň. A hned jak se babička a věc setkaly, padly si do oka. Vzpomínám si, jak babička zmlkla uprostřed věty, když věc uviděla, jak ji vzala do ruky a fascinovaně se na ni dívala, jako by užasla nad tím, že našla něco, co dlouho, snad celý život, hledala – a myslím, že ještě více byla překvapená tím, že nevěděla, že vůbec něco hledá, že hledá právě tohle… A já jsem měla z toho šťastného setkání radost, protože to znamenalo, že věci dospěly k nějakému rozuzlení.“

„K dost zvláštnímu rozuzlení,“ řekl jsem.

Kristin přikývla. „Ano, zvláštnímu – děj beze smyslu dostane místo ve světě tím, že se stane součástí jiného děje beze smyslu… Ale nakonec proč ne. Netušila jsem, co babičku k věci tak přitahuje, a pochybuji, že to věděla ona sama. Probírala jsem v duchu celý její život a snažila se najít něco, co by vysvětlilo, proč ji věc tak uhranula, ale nenašla jsem nic, vůbec nic. Babička pracovala celý život na magistrátu, stěhovala se z jedné kanceláře do druhé v jedné jediné velké budově, pak byla dvacet let v důchodu… Její nemoc se pořád zhoršovala; zanedlouho si ji vzali rodiče k sobě, to bylo na jaře před čtyřmi lety, v létě příštího roku pak bydlela u druhé dcery ve Stockholmu, to vlastně víte, tehdy se setkala s vaším spolužákem, krátce po návratu ji museli odvézt do nemocnice a i tam stála součástka na stolku u její postele. Na začátku podzimu babička zemřela. Když jsem pak o jejím vztahu k věci přemýšlela, říkala jsem si, že jí věc možná nějakým zvláštním způsobem pomáhala smířit se se smrtí, kterou slyšela přicházet. Myslím, že věc jí přinesla zvláštní útěchu, a snad dokonce něco jako osvícení.“

„Tomu moc nerozumím,“ řekl jsem.

„Je to vlastně jen pocit převlečený za myšlenku,“ řekla Kristin. „Mlčela bych o tom, ale mám dojem, že dnes odpoledne už jsme tu měli tolik magie a animismu, že tohle ještě snesete a že nemusím cítit rozpaky, když o něčem takovém s vámi mluvím. Myslím to tak: babička se na konci života nečekaně setkala s věcí, která zřetelně, bez předstírání postrádala smysl, která jen prostě a poklidně byla, která se někdy zrodila a někdy později, až přijde její čas, zanikne a mezitím jí stačí, že po svém povrchu nechává klouzat světlo a stín, že přátelsky rozmlouvá s leskem nábytku, se zrníčky prachu, které tančí ve sloupcích světla, že polovinu noci září bledým světlem…“

5. Záře

Chvíli jsme mlčeli. Pak jsem řekl: „Připadá mi divné, že u Mathiase se věc projevovala jako bláznivý dobrodruh a u babičky jako buddhistický mnich.“

„Možná že se Mathias mýlil, když se domníval, že ho věc k něčemu vyzývá, že po něm něco chce, že ho zatahuje do cizího světa podivných dobrodružství. Možná po něm věc nechtěla nic. Možná se Mathias při pohledu na ni jen rozpomněl na něco ze svého dětství, možná má věc mnoho tváří, umí mnoho jazyků, mluví s každým jinou řečí…“

„Mluví s každým jeho vlastní řečí?“

„Řekla bych, že mluví s každým jeho vlastní řečí, o které on sám dříve netušil, že je to jeho řeč. Podívejte se, vašemu spolužákovi zazpívala, s Mathiasem rozmlouvala jazykem bláznů a babičce se zjevila v tichém bytí, které neklade žádné podmínky a nechce naplňovat žádný cíl, zaujímat nějaké místo ve světě. Věc babičce ukázala, že takový způsob bytí je možný, že má ne snad smysl, ale svou důstojnost a cenu, kterou si od nikoho nenechá vzít. Právě takové bytí snad přineslo babičce klid, kterému nejspíš sama nerozuměla. Jako by se jí věc zbavená smyslu ukázala v záři, která je ještě důležitější než účel a smysl, v záři, která prostupuje a ospravedlňuje vše, která všemu přináší odpuštění a smíření, podivnou spásu…“

„Ve Švýcarsku věc rozehrála bláznivé dobrodružství jako rádžův drahokam ze Stevensonových povídek, v Norsku vystupovala jako krystal klidného bytí,“ řekl jsem zamyšleně.

„Proto si myslím, že o věci vím víc než Mathias, znám přinejmenším dvě její tváře…“

Kristin ještě chvíli nahlas uvažovala o věci, ale já už její myšlenky moc nesledoval, protože jsem se nemohl dočkat, až řekne, co se s věcí stalo, pořád jsem doufal, že se dozvím o nějaké stopě, která by mě mohla k věci zavést.

Kristin si asi mé netrpělivosti všimla, a tak řekla: „Už jsem se zmínila, že v nemocnici stála věc na stolku vedle babiččiny postele. Když jsem babičku navštívila několik dní předtím, než zemřela, udivilo mě, že je stolek prázdný. Babička mi řekla, že věc darovala lékaři, který ji ošetřoval. Byl to předčasně zešedivělý mladý muž s vážnou tváří, kterého jsem vídala, jak rychle a přitom důstojně prochází nemocničními chodbami. Hned jsem se v duchu ptala, co pro něj věc asi připraví – bude to nějaké noční dobrodružství orientálního střihu, kterým obdarovala Mathiase, anebo tichá radost a útěcha, kterou dala babičce?

V prosinci jsem byla na návštěvě u přítelkyně v Tromsø, bylo to zrovna v těch dnech, kdy na severu vůbec nevychází slunce. Když jsem se vracela, vstoupila jsem do osvětleného kupé, jež bylo prázdné až na muže, který v koutě u okna četl knihu. Když zvedl hlavu, uviděla jsem, že je to babiččin lékař. Pochopitelně si mě nepamatoval; chvíli jsem seděla tiše na nejvzdálenějším sedadle, ale pak mi to nedalo a oslovila jsem ho, zmínila jsem se o babičce a zeptala se, jestli si vzpomíná na věc s fialovým krokodýlem, kterou mu kdysi věnovala. Lékaři to nějakou dobu trvalo, ale nakonec se rozpomněl. Zdálo se, že věc sklouzla po jeho životě a nezanechala v něm žádnou stopu. Vlastně nebylo divu, lékař nejspíš žádnou útěchu nepotřeboval a měl příliš mnoho důležité práce, než aby se nechal zatáhnout do nějakých dobrodružství. Věděl ovšem, že dárek, který dostal od umírající pacientky, nemůže vyhodit, a tak si věc postavil do svého lékařského pokoje na polici, kde mu nepřekážela, a pak už na ni nemyslel. Tam si jí všiml jeden z pacientů, zdálo se, že ho zaujala, a tak mu ji lékař daroval. Prozradil mi, jak se jmenoval; to jméno jsem slyšela už dřív, byl to docela známý sochař, a asi jen proto lékař na celou záležitost s babiččinou věcí nezapomněl. Lékař mi ještě řekl, že sochařův pohled, zvyklý zkoumat tvary, nejspíš objevil na věci něco zajímavého, co on sám neviděl. Co se s věcí dělo dál, lékař netušil.

Myslím, že se přede mnou trochu styděl, že se tak snadno zbavil babiččina dárku. Řekla jsem mu, že je dobře, že věc daroval někomu, kdo o ni stál; ale nevysvětlovala jsem mu, že ho věc použila jako doručitele, stejně jako mě, ani jsem mu nic nevykládala o magických schopnostech věci, neřekla jsem mu o tom, jak si ji babička zamilovala, ani o tom, co věc provedla Mathiasovi ve Švýcarsku. Kdybych to udělala, patrně by mi doporučil některého svého kolegu psychiatra. Touze dozvědět se něco o dalších osudech věci jsem odolávala týden. Pak jsem si zjistila sochařovu adresu – měla to být vilka na severním okraji Osla – a vydala se jej navštívit. Když jsem zazvonila u vchodu do zahrady, ozval se v domácím telefonu nepřívětivý mužský hlas a sdělil mi, že sochař před rokem zemřel a jeho žena, která byla cizinka, se odstěhovala z Norska.“

„Třeba ve vile narazím na někoho přívětivějšího,“ řekl jsem a Kristin vytáhla ze zásuvky psacího stolu notes s adresami a rychle obracela listy, až konečně našla adresu sochařovy vily. Byl jsem tak nedočkavý, že jsem si hned mobilem objednal taxík. Chvíli jsme seděli mlčky, slunce už zapadlo za domy na druhém břehu Akerselvy, jako závěs z lehké látky se v oknech rozprostřel počínající soumrak. Připadalo mi, že Kristin mi ještě něco chce říci, ale nemůže se k tomu odhodlat. Zbylo ještě něco důležitého, co mi neprozradila, schovává si pořád ještě nějaké tajemství? Ale ukázalo se, že nejde o věc z Lodže, ale o kus jejího života, o kterém nevěděli ani její příbuzní a přátelé; ale nejspíš jí připadalo, že by mi měla vyprávět i o něm, protože byl součástí příběhu, a já měl proto právo ho znát.

Začala rozpačitě: „Nedokázala jsem se smířit s tím, že se věc jen tak vynořila v mém životě a pak z něho zase zmizela a nic po sobě nezanechala. Když babička zemřela, vyhledala jsem Mathiase a vyprávěla mu, co se stalo od chvíle, kdy mi dal věc a kdy mi poslal svůj e-mail. A bylo vidět, že ani Mathias nedokázal jen tak přijmout příběh, který by odezněl beze smyslu a bez jakýchkoliv následků, který by byl v jeho životě oddělený od minulosti i budoucnosti. A tak když příběh neměl ani pokračování, ani smysl, oboje jsme si sami vymysleli – dali jsme příběhu konec tím, že jsme spolu začali chodit. Svést dohromady dva lidi, to je přece docela pěkné rozuzlení zápletky a přijatelný smysl příběhu. Samozřejmě si to tenkrát ani jeden z nás nevysvětloval tímhle způsobem, namlouvali jsme si, že jsme se do sebe zamilovali, že pokračujeme v něčem, co kdysi začalo a co se pak na pár let přerušilo… Náš vztah byl ale od počátku poznamenaný tímhle klamem, z kterého vyrostl, a tak není divu, že nevydržel dlouho. Věc si chránila svou nesmyslnost, nehodlala jen tak přijmout nějaký smysl, který jsme na ni chtěli navěsit, a už vůbec ne nějaký banální happy end… A mně nezbývalo nic jiného než se s nesmyslností věci smířit.“

Během posledních Kristininých slov se ozval zvuk přijíždějícího a zastavujícího automobilu a v okně se objevila světla reflektorů. Kristin už stejně řekla všechno, co bylo třeba říci, a tak mě jen mlčky vyprovodila před dům. Myslel jsem na to, že se s nesmyslností věci z Lodže asi přece jen úplně nesmířila, že se teď v její mysli znovu probudila naděje, že se nějaký smysl vynoří a že to budu já, kdo jej objevím. Když jsem nastupoval do vozu, slíbil jsem, že jí podám zprávu o tom, co zjistím. Sklonila se ke mně a řekla: „Nemyslím si, že se to vyřeší tady v Oslu, tak snadno se věc nedá chytit.“

„Nebojte se,“ řekl jsem, „budu ji pronásledovat.“

Usmáli jsme se na sebe a já zabouchl dvířka vozu.

6. Vyprávění před zahradní brankou

Taxík zamířil na sever, projeli jsme čtvrtěmi, na něž se rychle snášel soumrak, za chvíli se začaly objevovat ploty zahrad a koruny stromů za nimi; vzpomněl jsem si na Mathiasovo vyprávění a pomyslel jsem si, že věc asi ráda prodlévá ve vilových čtvrtích. Vůz zastavil u branky ve vysokém zděném plotu. Když taxík odjel, zůstal jsem stát sám v prázdné ulici. Ze zdi vedle branky vyčnívalo nepatrné, takřka nepostřehnutelné tlačítko a pod ním malá čtvercová mřížka z umělé hmoty, jmenovku jsem žádnou nenašel. Po chvíli přemýšlení jsem usoudil, že mřížka patří k domácímu telefonu, a zmáčkl jsem tlačítko. Trvalo dlouho, než se z mřížky ozval chraplavý mužský hlas. Nebylo rozumět, co říká; sehnul jsem se k mřížce a řekl jsem norsky, že bych se rád zeptal na sochaře, který ve vile bydlel; hlas oznámil, že sochař zemřel, ozvalo se cvaknutí a pak už bylo ticho. Zmáčkl jsem tlačítko zvonku znovu, a když se ozvalo nepřívětivé zavrčení, řekl jsem, že vím, že sochař už nežije, ale potřebuji znát adresu jeho ženy. Jediný zvuk, který se teď z mřížky ozval, byl zvuk zavěšovaného sluchátka.

A tak jsem zase stál před zavřenou brankou. Mám se vrátit do hotelu, mám zítra odletět domů – letenku už mi koupili organizátoři workshopu – a zatelefonovat Barboře, že se mi bohužel nepodařilo o fialovém krokodýlovi nic zjistit, že Štěpán se bude muset nějak sám vyrovnat se svou knihou, se skutečností, že se nikdy nedozví, kdo je vlastně jejím autorem? Rozhodl jsem se, že podniknu poslední, hodně zoufalý pokus. Znovu jsem zmáčkl tlačítko zvonku; hlas, který se ozval, teď už byl hodně rozzlobený. Tentokrát jsem neznámého o nic neprosil, začal jsem rychle, bez úvodu vyprávět příběh svého hledání a vyprávěl jsem jej od samého počátku, od chvíle, kdy jsme se, ještě jako děti, poznali se Štěpánem, vyprávěl jsem o Barbořině návštěvě, o tom, co se Štěpánovi přihodilo na Södermalmu, o jeho trápení, o svých setkáních s Torou a Kristin, o Mathiasových dobrodružstvích ve Švýcarsku. Vyprávěl jsem a s napětím a úzkostí jsem čekal, kdy uslyším zvuk zavěšovaného sluchátka. Pokládal jsem za pravděpodobné, že muž ve vile odešel od telefonu už po prvních větách a že mému dlouhému příběhu, který vyprávím v prázdné večerní ulici, na druhém konci drátu nikdo nenaslouchá. Ale nepřestal jsem, mluvil jsem pořád, dokud se mé vyprávění nedostalo do přítomnosti, do vilové čtvrti na severu Osla. Skončil jsem a čekal, i když jsem počítal s tím, že muž ve vile nejspíš už dávno zavěsil a já přeslechl cvaknutí telefonu. Během mého vyprávění se úplně setmělo. Ve sluchátku se neozýval žádný hlas, za plotem nebyly slyšet žádné zvuky. Bylo třeba se rozhodnout, jak dlouho tu ještě budu čekat. Za chvíli se však ozvalo tiché zaskřípání, branka se pootevřela, z tmavé mezery se vysunula vrásčitá mužská ruka a kus rukávu lesklého županu. Ruka držela kus papíru; když jsem si jej vzal, branka se rychle zavřela. Udělal jsem několik kroků k blízké lucerně a v jejím světle jsem uviděl, že na papíru je napsáno ženské jméno a pod ním amsterdamská adresa.

Nevěděl jsem, kde jsem, a tak jsem šel nazdařbůh. Přemýšlel jsem; měl bych se rozhodnout, co teď budu dělat, jenže jsem nebyl schopný se soustředit, v hlavě se mi pořád zjevovaly obrazy z Mathiasova dopisu, obraz plačícího profesora s hlavou na klíně zlé hegeliánky, obraz Mathiase, který si myje zakrvavenou tvář v Ženevském jezeře a čeří přitom odraz jasného měsíce na tmavé hladině, obraz kosmické tváře v kupoli čínské univerzity… Nechám to teď být, řekl jsem si, a promyslím vše ráno; v tu chvíli zrovna kolem mne projížděl taxík, a tak jsem se nechal zavézt do přístavu, v hotelu jsem si nařídil budík na šest hodin a šel spát. V noci mě probudilo hluboké, táhlé troubení. Večer jsem zapomněl zatáhnout závěsy, a tak když jsem otevřel oči, uviděl jsem ve tmě hluboké noci světla kajut obrovské mnohopatrové lodi, která se rychle blížila, rozeznával jsem už postavy za okny, vypadalo to, že každou chvílí příď lodi narazí do zdi hotelu – ale v poslední chvíli se loď pootočila, minula hotel, zpomalila a zastavila se u přístavního mola. V okně pořád zářily desítky světel kajut. Podíval jsem se na mobil; byla jedna hodina, a já se rozhodl: nechám propadnout letenku do Prahy a odletím nejbližším letadlem do Amsterdamu.

Bylo by ovšem daleko rozumnější, kdybych se vrátil domů a napsal nejdřív vdově po sochaři dopis, anebo se pokusil zjistit její telefon nebo e-mailovou adresu. Cesta do Amsterdamu může být marná. Bydlí tam ta žena – jmenovala se Ellen – ještě? A jestli ano, ví vůbec něco o součástce? Bude se chtít se mnou o ní bavit? Ale já si uvědomil jednu věc, věc, která sice nebyla rozumná, ale měla větší váhu než všechny rozumné námitky a byla zcela prostá: jsem na výpravě, pronásleduji fialového krokodýla a musím pokračovat. Kapitán Hatteras z mé milované dětské knížky také nepřerušil svou cestu, aby si zaskočil do Paříže. Jestli se teď vrátím do Prahy, povaha mé cesty se změní, už to nebude dobrodružná výprava; a i když potom třeba něco najdu, nebude to důležité – od dětství přece dobře vím, že opravdu důležité věci není možné najít nikde jinde než na dobrodružných výpravách. Cítil jsem, že Štěpánovi nemůže pomoci v jeho zoufalství nic menšího než poklad nalezený na takové expedici. Ještě se ozývaly nějaké rozumné hlasy se svými námitkami, ale rychle to vzdaly a zmlkly a já pocítil klid a radost. Vzal jsem si do postele laptop, zrušil letenku do Prahy (aerolinky mi zdvořile oznámily, že už mi bohužel nemohou nic z ceny nahradit) a koupil si letenku na nejbližší spoj do Amsterdamu. Letadlo odlétalo odpoledne. Zrušil jsem ranní buzení, zhasl jsem a v pokoji, kde obrysy věcí osvětlovala světla lodních kajut, jsem okamžitě usnul.

IV. Amsterdam

1. Ellen

V hale letiště Schiphol jsem cestou k východu vzal ze stojanu reklamní mapu Amsterdamu; zjistil jsem, že gracht, kde bydlela vdova po sochaři, není daleko od Damu, a tak jsem z centrálního nádraží šel pěšky a táhl kufr na kolečkách za sebou po nábřežích a mostech. Když jsem uviděl na zdi rohového domu jméno grachtu, který jsem hledal, chodil jsem od jednoho vchodu k druhému, došel jsem až na konec fronty domů a pak se zase vrátil zpátky, ale nikde jsem neviděl číslo, které bylo napsané na papíru. Nakonec jsem zůstal bezradně stát. Napadlo mě, že muž v Oslu si zřejmě vymyslel neexistující adresu, aby mě potrestal za mou neodbytnost – dobrá, nemohl jsem se na něj zlobit. Znamená to, že má cesta za fialovým krokodýlem skončila? Ze dveří domu vycházel starý pán s chundelatým psem; zeptal jsem se ho anglicky na číslo domu a on beze slova ukázal kamsi za mne. S údivem jsem se otočil a uviděl hausbót, kolem kterého jsem několikrát prošel a který byl skoro celý ze skla, takže připomínal velké akvárium plovoucí na vodě.

K hausbótu vedl můstek se zábradlím, který se na konci rozšiřoval v malé dřevěné molo, na němž stálo několik kořenáčů se zelenými rostlinami, o které se zřejmě obyvatel příbytku pečlivě staral; zato jízdní kolo, které leželo hned vedle nich jen tak na prknech, bylo v daleko žalostnějším stavu. Vnitřek zadní části hausbótu zakrývaly zatažené bílé závěsy, v přední části byly sice závěsy rozhrnuté, ale dovnitř stejně nebylo vidět, protože se ve skle odrážely fasády domů osvětlené sluncem a modrá obloha nad nimi. Došel jsem na molo a naklonil hlavu ke skleněné stěně; musel jsem se dotknout čelem chladného skla, teprve pak se rozplynul obraz domů a zjevil se mi vnitřní prostor vodního obydlí. Neviděl jsem v něm žádný nábytek, všude se jen povalovaly kupy bílých a bleděmodrých, pruhovaných a puntíkovaných polštářů a polštářků. Zdálo se, že v místnosti nikdo není.

Přesto jsem zaťukal na sklo. A jako se ve skrývačkách v jediném okamžiku vynoří ze změti čar skrytá postava, objevila se mezi polštáři náhle žena, která mohla být stejně stará jako já, v modře a bíle pruhovaném tričku a světlých džínách, otevřela dveře a čekala, co řeknu. Horní polovina jejího obličeje mě mátla, protože byla skrytá pod velkými kulatými brýlemi se širokými obroučkami a pod pramínky neposlušných černých vlasů, zato v dolní polovině tváře mi dodávaly odvahu laskavé, pozorné rty. Nepochyboval jsem, že je to Ellen, vdova po sochaři. Představil jsem se a řekl, že pátrám po věci, ve které plaval flash disk ve tvaru krokodýla a kterou měl vlastnit její manžel. Pak jsem ještě dodal, že jde o složitou záležitost a zabralo by hodně času, kdybych ji měl vysvětlit, navíc jí sám tak úplně nerozumím, flash disk je však pro mne hodně důležitý, a proto jsem se odvážil ženu vyhledat. Ale zdálo se, že žena není tím, co říkám, vůbec překvapená; když jsem skončil, řekla: „Vím, o čem mluvíte. Ale tu věc už nemám, ještě za manželova života nám ji někdo ukradl.“

Rozpomněl jsem se na Kristinina slova o tom, že věc se nedá jen tak snadno chytit, ale přesto jsem cítil zklamání. Zeptal jsem se Ellen alespoň, jestli ona nebo její muž někdy zkoušeli součástku rozšroubovat. „Harald to zkoušel a pokoušela jsem se o to i já, ale myslím, že to není možné,“ řekla; ani tentokrát jsem nezaslechl v jejím hlase ani stopu překvapení. Opírala se jednou rukou o rám dveří hausbótu, který se přede mnou lehce houpal, a trpělivě čekala, co bude dál; já jsem stál s kufrem na dřevěném molu, které se houpalo v trochu jiném rytmu, a myslel jsem na to, že teď už vlastně není na co se ptát. Opět nastala chvíle, kdy se zdálo, že nezbývá nic jiného než koupit si letenku do Prahy, zavolat Barboře a oznámit jí, že se mi o tajemné písni, která rozbila život jejího muže na kusy, bohužel nepodařilo nic zjistit. Ale pořád jsem se nedokázal smířit s tak žalostným koncem své cesty, a tak jsem dál mlčky stál na molu. Když už ticho začínalo být trapné, zeptal jsem se ještě: „Asi nevíte, kde je věc teď?“ To byla ovšem hodně hloupá otázka a pocit trapnosti po ní spíše vzrostl. Žena zavrtěla hlavou, a když už jsem se nadechoval, že se rozloučím, zeptala se: „Proč vás ta věc tak zajímá?“

„Asi se vám to bude zdát divné,“ řekl jsem, „ale na tom, jestli ji najdu, závisí život mého přítele.“

„Nezdá se mi to vůbec divné,“ řekla Ellen tichým, klidným hlasem. „Můj muž kvůli té věci zemřel.“ A udělala krok stranou, abych mohl vstoupit na palubu.

2. Zápas s hmotou

Rozhlížel jsem se, jestli ve skleněné místnosti přece jen není nějaká židle. Žádnou jsem neviděl, ale Ellen mi předvedla, jak si mohu z polštářů udělat pohodlné křeslo. A tak jsme napůl seděli, napůl leželi naproti sobě v polštářích, díval jsem se na Elleninu tvář, která celou dobu zamyšleně pozorovala jedno místo na vysokém měkkém koberci, díval jsem se na záhyby polštářů a na fasády domů z neomítnutých cihel, na nichž ležel sluneční svit, a vyprávěl jsem svůj příběh od setkání se Štěpánem až po okamžik, kdy se v brance zahrady objevila ruka neznámého starce a podala mi lístek s amsterdamskou adresou. Ellen se mě na nic neptala, neřekla k tomu, co slyšela, žádný komentář, a když jsem skončil, začala hned vyprávět svůj vlastní příběh.

„S Haraldem jsem se potkala, když jsem přednášela jako hostující profesorka matematiku na univerzitě v Oslu. Pozvali mě tam, abych vedla kurs o neeukleidovských geometriích.“

Hned tahle první věta mě překvapila – nějak mi připadalo, že přísná exaktní věda se nesnáší s horami měkkých polštářků. Ellen si všimla, že jsem se rozhlédl kolem sebe, a asi uhodla, na co myslím. Usmála se, ale k polštářkům nic neřekla.

„Poprvé jsem ho uviděla na vernisáži výstavy jednoho z jeho bývalých spolužáků z akademie. Když se dozvěděl, že přednáším o matematice, vyptával se mě na topologii, o kterou se v té době zajímal. Harald byl hodně vysoký a měl nakrátko ostříhané světlé vlasy; když jsem ho viděla poprvé, napadlo mě, že tak nějak si tady v Amsterdamu představujeme dřevorubce z norských lesů. A Harald opravdu pocházel z malé vesnice na severu Norska, která většinu roku ležela pod sněhem, a jeho předkové byli dřevorubci a místní pastoři. Když jsem pak uviděla jeho sochy, byla jsem překvapená, jak jsou křehké, s mnoha skoro titěrnými detaily. Brzy potom, co jsme se poznali, jsem se ho zeptala, proč se stal zrovna sochařem, a ne třeba malířem. Vzpomínám si, že se na mne podíval udiveně; bylo vidět, že taková možnost ho nikdy nenapadla. Nedokázal mi odpovědět; to, že se obrátil k těžkým a nepoddajným, vzdorným látkám, bylo rozhodnutí jeho rukou a dlouhé řady mrtvých předků, kteří proudili v krvi jeho tělem. Pochopila jsem to až později, až když jsem ho lépe poznala, pochopila jsem, že tvar je pro něj něco, co je třeba namáhavě vydobývat, co je třeba získat na hmotě násilím. Malířství bylo pro něj něco frivolního.“

„Říkala jste ale, že dělal titěrné sochy.“

„Pro Haralda byla hmota odjakživa něco nepřátelského, tíživého a zlého. Sochy, které vytvářel, vyrůstaly z pocitu, který měl zřejmě od raného dětství – z pocitu, že krása je něco, co se získává bojem s hmotou, co je odměnou za vítězství v tomto boji. A tak s hmotou bojoval, jenže na konci každého takového zápasu, když už se mu zdálo, že hmotu zdolal a vnutil jí svůj tvar, si pokaždé uvědomil, že jeho vítězství je jen iluze, že hmota nezmizela – stáhla se, neproměněná a nenarušená, dovnitř tvaru a tam se mu vysmívá. Harald měl pocit, že nesmí nechat nic neztvárněné, nesmí nechat žádné místo, kde by hmota vládla; proto vytvářel nové a nové tvary na menších a menších škálách, cizeloval nové detaily a pak detaily detailů, roztepával kov na stále tenčí plátky, které ohýbal, aby každé místečko povrchu bylo vymodelováno jeho vůlí, a aby tak hmota byla donucena všude vyjadřovat ducha. Byl to zvláštní pocit pozorovat, jak obrovské ruce dřevorubce vytvářejí jemné pavučiny. Ale z každého nového tvaru na něj stále znovu dýchala látka a vysmívala se mu, a jemu nezbývalo než se pouštět do nové práce, rozděloval zohýbané tenké plátky hmoty na stále tenčí nitky, které ohýbal, splétal a dál třepil, a ty poslední nitky byly tak tenké, že už byly skoro neviditelné.

Tohle všechno mi postupně docházelo, když jsme se vzali a já opustila univerzitní byt a nastěhovala se k němu do vily. Jeho ateliér stál na zahradě, Harald v něm začínal většinou pracovat odpoledne a končil až po půlnoci. A já jsem každé ráno, když ještě spal, chodila do ateliéru a prohlížela si jeho noční práci, sledovala jsem, jak se socha noc po noci stále více proměňuje v jemné listoví tenkých zohýbaných plošek a nakonec v spleť zkroucených tenkých drátků. A ta velká hnízda z kovových lístků a nitek byla tak lehká, že se chvěla v průvanu, stávalo se, že stačil trochu prudší závan vzduchu, aby se vznesla a pak se usadila na podlaze o několik metrů dál. Když jsem někdy vešla do ateliéru, zdálo se mi, že v místnosti žádná socha není, ale bylo to tím, že nitky, do nichž Harald ve svém zběsilém úsilí umlčet látku roztřepil kov, byly tak tenké, že je v přítmí nebylo vidět; teprve když se slunce vynořilo z mraků a na sochu dopadly jeho paprsky, zableskl se její kov zázračným jemným svitem.

Harald zanechával práce ne ve chvíli, kdy mu socha připadala hotová – takový pocit asi nikdy neměl –, ale ve chvíli, kdy si přiznal porážku ve svém boji proti látce, kdy si uvědomil, že monotónní šum látky v soše nikdy nedokáže umlčet. Trvalo mi nějakou dobu, než jsem pochopila, že svá díla nenávidí; každá socha, kterou opustil, pro něj byla především ztělesněním a připomínkou jeho prohry. A nebyla to jen prohra v říši umění – s tou by se ještě nějak vyrovnal –, týkala se celého jeho života, celého jeho pobývání na tomhle světě, protože on byl na světě proto, aby jeho látku učinil výrazem ducha.

A co víc, jeho prohra byla prohrou v osamělém boji, do kterého ho vyslali jeho předkové, který mu uložili jako úkol, ještě když byl dítětem. S úžasem jsem pozorovala ten vyčerpávající boj: malé dítě ve zbroji bojovníka z nějaké fantasy ságy, před nímž se hrozivě svíjí masa veškeré hmoty, která ve vesmíru existuje, a sahá po něm svými chapadly, za dítětem nespokojeně mručí zástup předků, zklamaných jeho chabým výkonem… Jaká je moje úloha v tomhle nekonečném bojovém seriálu? říkala jsem si. Ale zpočátku nebyla odpověď na tuhle otázku tak obtížná. Nemohla jsem přece nic jiného než toho dětského bojovníka, odsouzeného k neustálé porážce v nesmyslném zápase, milovat. Moje láska mu jistě nemohla pomoci v jeho nešťastném boji, ale chtěla jsem alespoň stát při něm, chtěla jsem, aby věděl, že mi na jeho boji záleží a že trpím spolu s ním.“

Ellenino tělo se při svém vyprávění stále více nořilo do polštářů, bál jsem se, že se nad ním uzavřou a něžně je pohltí…

„Héraklés, který každou noc bojuje s Hydrou hmoty, a výsledkem zápasu je háčkovaná dečka…,“ řekla jakoby pro sebe, zavrtěla jemně hlavou a po chvíli ticha, ve kterém bylo slyšet jen šplouchání vody, pokračovala: „Jak jsem řekla, Harald své sochy nenáviděl. Nejraději by je zničil, ale jednou z věcí, které si přinesl ze svého dětství na přísném severu, bylo, že je nemravné plýtvat penězi. A zničit sochu by opravdu plýtvání penězi bylo – jeho sochy nejenže jednohlasně vychvalovala kritika (to ale Haralda vůbec nezajímalo), ale jeden čas se dokonce stalo věcí společenské prestiže vlastnit některou z nich; jeho lehounké výtvory je možné doteď najít v mnoha rezidencích norské high society a v ředitelských kancelářích velkých koncernů. Haraldovi takový úspěch ovšem přinášel zase jen trýzeň: v domech lidí, které neměl moc rád, byly všem na očích vystaveny symboly jeho prohry.“

„Mluvil o svém boji někdy s vámi?“

„Ale ano, dokonce až příliš. Zavinila jsem si to sama, protože jsem mu jednou vyložila, jak rozumím jeho práci. Pozorně poslouchal, nepřerušoval mě, a když jsem skončila, řekl jen: ‚Ano, tak to je.‘ Bylo vidět, že je překvapený, nikdy o tom nepřemýšlel, ale okamžitě mu došlo, že mám pravdu. Děkoval mi, že jsem mu pomohla pochopit, o co v jeho životě vlastně jde. Doufala jsem, že pochopí pošetilost svého děsu z hmoty, ale ten byl od dětství rozpuštěný v jeho krvi; a tak jedinou změnou po jeho prozření bylo, že mě budil každou noc, když se vracel z ateliéru, a chtěl se mnou rozprávět o svém díle, o hnusu z hmoty a o svém neštěstí. Já jsem ovšem často musela za čtyři hodiny vstávat, a tak jsem při jeho zmatených výkladech usínala.“

3. Pád

„A nic se nezlepšovalo, všechno bylo pořád horší. Po čase se slovník Haraldových nočních výkladů změnil a já přes zmatenost jeho vět a přes svou ospalost rozpoznala, že můj muž postoupil do dalšího pekelného kruhu. K pocitu, že prohrává boj s hmotou, se připojila nová obava, která ho uváděla do ještě většího zoufalství: začal pochybovat dokonce i o tom, v čím jménu vede svůj boj. Do té doby si byl jistý alespoň tím, že statečně, i když marně bojuje s hmotou, kterou se snaží podřídit duchu. Teď však začal mít podezření, že látka očarovala jeho ruce, že tvary, které jeho ruce vytvářejí, jsou vlastně naplňováním temných snů látky samé, že pocházejí z jedu, jejž látka vdechuje do konečků jeho prstů, když se jí dotýkají. Zdálo se mu teď, že hmota lstivě zneužívá jeho práce k uskutečnění své touhy a že on sám, jako v hypnotickém transu, modeluje tvary, v nichž chce látka vyjádřit svou zlou duši – že somnambulně napomáhá ke zrodu monstrům, která spala v kokonech materií, jež se mu dostávaly do rukou. Začal se domnívat, že tvary, které vytváří, jsou ještě více vzdálené a ještě nepřátelštější duchu než původní nezpracovaný tvar…“

Trpělivě jsem naslouchal, i když o součástce s krokodýlem zatím nepadlo ani slovo. Věděl jsem už, že součástka do sebe nasává minulost jako houba, a že tedy minulost lidí, kteří s ní přišli do styku, tvoří její součást; bylo proto možné, že některá z těch minulostí – anebo všechny dohromady – mi pomohou součástku najít. Sluneční světlo, které rozsvěcelo fasády domů a modelovalo krajinu polštářů, náhle zmizelo a po chvíli se do Elleniných slov začalo mísit tichounké ťukání: na sklo začaly dopadat první kapky deště.

„Víte, Haraldovy sochy byly výrazem jeho křeče, jeho marné snahy zvítězit nad hmotou, proměnit ji v duchovní tvar, ale zvláštní bylo, že v těch spletencích jemných, takřka neviditelných tvarů, které vznikly z touhy zničit hmotu, bylo také možné – zejména ve chvílích, kdy se leskly v slunečním světle – vidět něco jiného: magický sen, proměnlivou deltu jemných proudů samotného času, oslavu lehkosti bytí. Bylo možné v nich vidět hravost a přívětivost hmoty, té hmoty, kterou Harald tak nenáviděl. A mně připadalo, že je tak snadné, aby ten rej lehounkých a nevinných sil uviděl i Harald, aby proměnil velkou prohru ve velké vítězství, aby přijal své dílo, aby se smířil s látkou, se svýma rukama a se svým tělem, aby pochopil, že látka může jeho prstům šeptat své sny jen proto, že látka i jeho ruce patří k jedinému kosmickému tělu, které chce ve svých tvarech vyprávět o své duši – aby se Harald octl ve světě radosti, stačilo udělat jeden docela malý krůček. Ale věděla jsem také, že je to krůček přes propast a že je pro Haralda zároveň tím nejobtížnějším v životě. Když jsem mu takové věci říkala za našich nočních rozhovorů a když jsem obhajovala jeho sochy, vůbec mi nerozuměl, a nakonec jsem tím všechno ještě zhoršila, protože pochopil mou snahu zachránit ho jako zradu: spikla jsem se proti němu s blátivým, nemravným, zlomyslným chaosem hmoty. Přišla doba, kdy se na mě začal dívat jako na nepřítele.“

Bylo vidět, že Ellen mluví o věcech, o nichž tu na svých polštářích přemýšlela celé dny, a nejspíš cítí potřebu o nich někomu vyprávět. Kapky deště pomalu klouzaly dolů po skle a zanechávaly za sebou houštinu klikatých čar, jež rozleptala fasády domů.

„V té době mi také došlo, jakou roli při našem seznámení hrálo mé povolání. Matematika pro Haralda znamenala naprosté vítězství ducha nad hmotou. Zdálo se mu, že když vidíme ve věcech jen počty a míry, jen číselné vztahy, mizí vše tělesné, tíživé pozemské dění se proměňuje v nebeskou hru čísel, zcela odpoutaných od hmoty. Uvědomila jsem si, že vědomě nebo nevědomě doufal, že někdo, kdo žije ve šťastném světě čísel, se stane silným spolubojovníkem v jeho zápase s hmotou. O to větší pak bylo jeho zklamání, když se začal domnívat, že se stavím na stranu nepřítele, který jej chce zničit. V pohledu, kterým se na mne díval, jsem s pocitem marnosti a smutku jednoho dne objevila nenávist.

Ale pro mne nebyla matematika v žádném sporu se světem látek. Mluví se o tvrdosti a chladu čísel, ale mně vždy připadalo, že vláda čísel a jejich her je tou nejlaskavější vládou, nejvíce přátelskou hmotě – je to vláda, která ničemu nemusí činit násilí z toho prostého důvodu, že se jí tak jako tak nic nemůže vymknout; proto matematika nemá zapotřebí nic panovačně či žárlivě potlačovat, může dopřát každé věci její vůně, její skvělé barvy a všechny ty krásné zvuky, jaké věci vydávají, když se dotknou jiných věcí… Matematika ovšem také neměla vůbec žádné námitky proti Haraldovým spletitým sochám, nebyly jejím výrazem o nic méně než třeba geometrické tvary. A že matematika činí přírodě násilí, protože přírodě není dovoleno chovat se jinak než podle matematických zákonů? To je hodně hloupá námitka – proč by se příroda měla chtít chovat jinak, proč by dvě šišky na jedné větvi a tři šišky na větvi pod nimi měly marně toužit po tom, aby jejich společný počet byl jiný než pět? Proč by si měl kosmos přát, aby v rovnicích, které vyjadřují jeho život, byly nějaké jiné poměry a jiné konstanty? Příroda touží po pořádku a matematika její sny splňuje a nic za to nevyžaduje; někdy mi připadá, že slyším, jak příroda spokojeně vrní, že se vše tak pěkně matematicky odvíjí. Ano, příroda sní o pořádku – a chaos, kterého se Harald tak děsil, je jednou z forem pořádku, a ne tou nejhorší…“

Byl to smutný pocit poslouchat, jak Ellen pokračuje ve starém sporu s mužem, který už je přes rok mrtvý. Říkal jsem si, že hlavním důvodem, proč mě tak ochotně přijala, snad bylo, že jí má návštěva poskytla možnost vyslovovat nahlas věty, které si nejspíš stále opakuje v duchu… A přitom v jejím hlase nebyla znát trpkost, spíše jsem v něm slyšel touhu po smíření a po urovnání věcí, které zůstaly v nepořádku, a také smutek z nenaplnitelnosti té touhy.

„Když jsem viděla, že Haraldovi nemůžu pomoci a že moje přítomnost nejspíš jeho stav jen zhoršuje, začala jsem myslet na to, že od něho odejdu. Jeho nesmyslný zápas mě rozčiloval a zároveň mě dojímal, ale nedokázala jsem ho v jeho boji podporovat. Pro něj to bylo obrovské zklamání; a v té době už také z mé lásky zbývalo jen málo, a vlastně ji nejvíc udržovalo to, co na mne vanulo z jeho krásných soch, které on sám nenáviděl. Strhoval mě s sebou do svého pekla, a já si začala říkat, že musím zachránit alespoň sebe, když nemohu pomoci Haraldovi. Jenže Haraldovo utrpení v té době začalo ničit jeho tělo, snad všechny jeho orgány zachvátily nějaké nemoci, a v takovém čase jsem jej nemohla opustit.“

4. Nevinná hmota

„Nakonec jsem ho musela odvézt do nemocnice, kde si s ním lékaři nevěděli rady – a kde nakonec uviděl tu věc. Jednou šel po chodbě kolem místnosti jednoho z lékařů a zahlédl ji otevřenými dveřmi, jak stojí na polici – a tady začíná druhý díl příběhu. Hned jak ji uviděl, připadalo mu, že mu věc něco důležitého chce sdělit, i když ještě nevěděl, co to je. Místnost byla prázdná – lékař musel vyběhnout za pacientem, kterému se přitížilo –, a tak se Harald vkradl dovnitř, vzal věc do ruky, prohlížel ji ze všech stran a přitom v něm uzrávalo jakési velké poznání. Lékař pak Haraldovi řekl, jak k věci přišel, a když viděl, že Haralda věc zajímá, daroval mu ji. Od té chvíle se Harald snažil dostat z nemocnice; a zdá se, že se začal doopravdy rychle uzdravovat ze všech svých nemocí, jako by věc magicky působila na jeho tělo. Za týden už byl doma a začal pracovat na nové soše.

Harald se mi ještě v nemocnici snažil vysvětlit, co se vlastně stalo. Moc mu to nešlo, korzovali jsme dlouho po nemocniční chodbě; vzpomínám si na udivené pohledy pacientů, kteří nás míjeli, protože jeho vysvětlování byla spíš jen řada zmatených výkřiků doprovázených mácháním rukou; Harald nebyl dobrý teoretik. Ale já jsem vlastně žádné vysvětlení nepotřebovala, protože jsem se za dobu, co jsem sledovala jeho nešťastnou válku proti hmotě, v její povaze a v jejích dějinách vyznala lépe než on. A tak jsem pochopila, o co mu šlo, po jedné minutě jeho výkladu.“

„Nemůžu se dočkat.“

„Tak poslouchejte, je to jednoduché. Harald znal látku ve dvojí podobě. První podobou byla materie, s níž pracoval v ateliéru, které se snažil vnutit své tvary a která jej vždy nakonec přelstila a zvítězila nad ním, přemluvila jeho zrádné prsty, aby dělaly to, co chce ona, aby jí pomohly rozkvést do chorobných květů, které se v ní tlačily ke světlu. Druhou podobu látky ukazoval její život v nástrojích, které lidé používají ve svém každodenním životě. Harald viděl v proměně látky v nástroj především marné lidské úsilí umlčet zlý kosmický šum látky, šum, kterým látka hučí od počátku vesmíru a který ho přiváděl k šílenství, přehlušit jej hlasem smysluplných tvarů. Jenže když pozoroval tuhle frontu války s látkou, viděl, že je stejně beznadějná jako ta jeho a že vlastně vede k ještě děsivější prohře – děsivější, protože se neodehrává jen v samotě ateliéru, ale uprostřed společenství, ve všech prostorech obývaných lidmi. Nezkrocená látka spokojeně sídlí v nástrojích: nejenže si ji lidé neochočili, když ji vsadili do svých tvarů, ona se v těch tvarech jen setkává se svým starým jazykem, využívá ostré tvary, výdutě, hrany a obliny jako písmena, kterými píše své ironické a hrozivé poselství o svém temném a nesrozumitelném bytí.

Tohle byla Haraldova pravda o látce a o zápase, který vedl celý život, to byl obraz, který si o svém životě udělal. A co se stalo v nemocnici? Stalo se to, že se najednou setkal s věcí, jejíž látka se tomu obrazu vymykala, představovala nemyslitelnou třetí možnost, a ukazovala tak možnost úniku z pekla. Na rozdíl od látky, s níž bojoval v ateliéru, neprovokovala beztvarostí a nesváděla ke ztvárňování, k rozdělování a sjednocování, a to z toho prostého důvodu, že už ztvárněná, rozdělená a sjednocená byla. A na rozdíl od látky sídlící v nástrojích nevnikala lstivě do světa smyslu, aby se zmocnila smysluplných tvarů a triumfálně ukázala, že jsou její, že nepatří lidem – nedělala to z dalšího prostého důvodu, totiž že její tvar zjevně žádný smysl nenesl ani nic takového nepředstíral.

Tohle se mi Harald snažil zmateně vysvětlit, když jsme chodili sem a tam po nemocniční chodbě. Nechtěla jsem jej přerušovat, a tak jsem až asi při desáté otočce využila chvilky, kdy se odmlčel, a řekla mu: ‚Zkrátka jsi poprvé v životě našel nevinnou látku.‘ Podíval se na mě s úžasem a pak mlčel, protože už dál nebylo třeba nic vysvětlovat. Poznání, že látka nemusí být nepřátelská a že může být nevinná, se ovšem muselo týkat i jejího tvaru, a tedy celé věci – a když se týkalo jedné věci, muselo se týkat všech věcí: Harald se najednou octl v jiném světě, překvapeně se kolem sebe rozhlížel a nabíral dech k nové práci. S úžasem si uvědomil, že pro něj existuje možnost spásy, a extáze, která zachvátila jeho tělo i duši, byla tak silná, že dokonce přehlušila hlasy protestujících předků.“

„Myslel jsem, že takové náhlé proměny, kdy se z nějakého člověka najednou stane někdo úplně jiný, se dějí jen v románech.“

„Ano, tak to asi je, ale stal se z Haralda opravdu někdo úplně jiný? Já jsem při jeho obrácení kupodivu takový pocit vůbec neměla. Nebyla nakonec na dně jeho odporu k látce a děsu z ní vždycky skrytá láska? Nebyla dokonce pramenem jeho nenávisti? Nezměnila se v hrůzu a odpor jen proto, že řeč, kterou mu vnutili jeho předkové, neměla pro takovou lásku žádné slovo – a slovo ‚nenávist‘ bylo tím slovem, které bylo nejpodobnější? A pak se stalo jen to, že podivná věc, kterou objevil v nemocnici, mu poskytla jazyk, kterým by konečně mohl lásku vyjádřit. Řekl mi, že si uvědomil, že jsem při našich nočních debatách měla pravdu, omlouval se mi… Už neusiloval o vítězství nad látkou, nebál se už tvarů, které se v látce rodily. Pořád si sice myslel, že tvary, které vytváří, patří více látce než jemu, ale teď mu připadalo, že možnost pomáhat látce při uskutečňování jejích snů je šťastným darem.“

5. Socha

„Měla jsem radost, že Harald prožil v nemocnici svoje norské satori anebo jak to nazvat, ale moje radost byla prostoupená úzkostí; věděla jsem, že taková náhlá obrácení nevydrží moc dlouho, a bála jsem se, že se vše vrátí do starých kolejí. Ale bylo tu také něco, co Harald dostal ke svému prozření jaksi nádavkem a co posilovalo mou naději, že všechno může dopadnout dobře. Věc, kterou našel v nemocnici, byla zjevně malou částí velkého neznámého celku, byla to součástka. A tvar součástky jako by toužil po stroji, nebo co to mohlo být, k němuž kdysi patřil – a nejenom toužil, chvěly se kolem něho rozpité obrazy ztracené aparatury, vydechoval jakési mlhavé, ale přece jen ne úplně neurčité vzpomínky na minulý život věci a na její okolí, vybízel k obnově dávného celku a sliboval, že tomu, kdo by jej chtěl ztvárnit, bude pomáhat a vést jej při práci.“

„To Harald také říkal?“

„Svým zmateným způsobem ano, ale hlavně jsem to vypozorovala z jeho chování, když se vrátil z nemocnice.“

„Umíte všechno tak pěkně rozebrat.“

„Proč se divíte? Jsem matematička. Jestli chcete, napíšu vám matematický vzorec, který bude přesně popisovat Haraldovo bláznovství.“

„Přece jen něčemu nerozumím. Říkala jste, že Harald si vlastně uvědomil nevinnost látky kvůli nesmyslnosti té věci. Nedostane věc smysl, když se stane součástí stroje?“

„Dovedete si představit stroj sestavený z takových součástek? Je to něco ještě nesmyslnějšího než jeho části,“ řekla Ellen a pak se vrátila ke svému vyprávění. „První, co Harald po návratu z nemocnice udělal, bylo, že si věc v ateliéru postavil na stůl, mlčky před ní seděl a pozoroval ji jako nějaký zenový mnich. To trvalo týden. Po zbytek dne byl zamyšlený, už zase o svých pocitech ani o své práci nemluvil. Zaslechl hlas věci, porozuměl jejímu jazyku a bál se, že lidská slova by mohla zatemnit to, co mu věc říká.“

„A po týdnu?“

„Po týdnu jsem ráno vešla do ateliéru a všimla si, že k jednomu ze tří konců věci byla připojená nová část jako klíček vyrůstající ze semene: nová socha začala konečně růst. Další den se přírůstky objevily i na ostatních dvou koncích věci. Pak už socha rostla rychle, ke koncům nových částí se připojovaly další části, nové přírůstky se po čase rozvětvovaly, a co z nich vyrostlo, se větvilo dál, takže za krátkou dobu směřovaly větve sochy do všech stran, kroutily se, vytvářely v prostoru zvláštní ornamenty… Nové větve vznikaly ze všech možných látek, železo a ocel se spojovaly s dřevem, plastem, zlatem, mramorem a hrnčířskou hlínou, jako by si Harald chtěl ověřit, že se smířil s látkou ve všech jejích podobách. Do některých větví zapojoval předměty, které nacházel na nejrůznějších místech, často to byly součástky strojů nebo počítačů, občas jsem v soše objevila i nějakou tu lžíci nebo naběračku z naší kuchyně. V různých obdobích dával přednost různým materiálům, například v jedné době převládalo sklo a socha se stávala magickým průhledným keřem, který zářil ve slunečním světle, jež pronikalo do ateliéru velkým oknem. Bylo to tak krásné, že jsem si přála, aby socha už zůstala v téhle podobě, ale i její skleněné tělo bylo jen dočasné, a tak po několika dnech socha zase vypadala úplně jinak.

Připadala jsem si, jako bych každé ráno chodila do skleníku dívat se, jak roste keř pocházející z nějakého fantastického kontinentu. Ale někdy – zejména v obdobích, kdy Harald používal strojové a počítačové součástky – mi zase připadalo, že kolem věci prostřednictvím Haraldových rukou vyrůstá obraz stroje, z něhož pocházela, možná byla socha snem věci o celku, do něhož kdysi patřila. Jindy se mi v hlavě vynořovaly ještě bizarnější nápady: nežije ve věci nějaký mimozemšťan, který se v nepříznivých podmínkách složil do kryptobiotické cysty a pomocí telepatie a sugesce Haraldovým prostřednictvím staví novou kosmickou loď, na níž by mohl odletět? Socha k takovým hrám s představami vyzývala.

Nějaký čas jako by se jednotlivé větve sochy nezajímaly o sebe navzájem, pak si ale každá z nich uvědomila přítomnost ostatních větví; větve se k sobě přibližovaly, hrály spolu hry, kroužily kolem sebe, ovíjely se nebo před sebou unikaly. Když už to začalo vypadat, že některá z rychle rostoucích větví rozbije okno a proroste do zahrady, začaly větve srůstat a zároveň se svinovat, socha se smršťovala. Pak přišlo období nového rozpínání: socha jako by dýchala dlouhými a hlubokými vdechy a výdechy. A ve všech fázích vyzařovala čistou hravost a bezstarostnou radost; a já jsem poprvé začala věřit, že všechno skončí dobře, že princ se znovu nepromění v žabáka.

A jako princ se Harald v té době cítil. Síla, která prýštila z věci, na něj působila jako amfetamin. Začal chodit do společnosti, dokonce přijímal v ateliéru výtvarné kritiky a novináře z kulturních rubrik různých novin, nechával se fotografovat před nedokončenou sochou; jako supi kolem něho začali kroužit snobové… Haraldův nový společenský život mi nic neříkal, ale nikdy jsem ho neodmítla doprovázet na vernisáž nebo nějakou party, i když mi to nebylo moc příjemné a zdržovalo mě to od práce. Také jsem se bála, že Harald kvůli obdivovatelům a snobům začne zanedbávat své dílo, ale naštěstí magická moc sochy byla silnější než všechna pokušení snobismu, a tak ze všech večírků odcházel vždy včas, aby se mohl věnovat své práci. Když jsem ráno přicházela do ateliéru a prohlížela si nové části, které přes noc na soše narostly, vždy mě uklidnila Haraldova píle i radost, kterou socha pořád vyzařovala.

A tak jsem dál pozorovala život sochy-stromu-stroje. Přišlo období, kdy se některé z větví začaly splétat do tvarů, které připomínaly postavy lidí, zvířat, démonů a robotů, ale po čase se tyto tvary opět rozplétaly do změti linií. Harald pořád také některé větve a výrůstky odstraňoval a často jsem ráno zjistila, že chybí velká část sochy; nepřipadalo mi ale, že je to projev nespokojenosti s dosavadními tvary, ale spíše výraz pocitu, že už se život těch částí naplnil a že přišel čas, aby ustoupily novým tvarům – a skutečně obvykle brzy začaly na jejich místě vyrůstat nové výhonky. Pochopila jsem, že Haraldovo dílo není jen útvarem v prostoru, že to není socha v běžném smyslu, ale tvar protékající časem: to, oč Haraldovi šlo, byl tanec tvaru v čase. Jeho dílo už nepatřilo jen výtvarnému umění, vytvořil nový umělecký druh, v němž splývaly sochařství a balet. Bylo mi líto, že jsem byla jediným divákem toho úžasného díla, ale také jsem věděla, že to jinak není možné, že každý pokus zaznamenat proměny díla by dílu vzal jeho život a zničil by je.“

6. Vzkříšení

Ellen se odmlčela, bylo slyšet bubnování deště na střechu, za sklem se tvary světa rozplynuly do chvějící se tříště barev.

„A pak jsem jednoho rána přišla do ateliéru a uviděla něco, co mě znepokojilo,“ pokračovala. „Na konci jednoho z ramen vyrostla tenká struna z jakéhosi měkkého kovu. Nebyla delší než několik centimetrů, ale ve zvláštním způsobu, jakým byla zkroucená, se hlásilo o slovo něco, co jsem dobře znala, stará křeč, která Haraldovy sochy z doby před pobytem v nemocnici proměňovala v tísnivé labyrinty a zoufalé sítě. Doufala jsem, že šlo jen o recidivu, která odezní, ale další rána jsem nacházela stále nová svědectví o tom, že Harald přestal slyšet, co mu říká věc o svých snech, přestal slyšet zpěv látky v tvarech. Má zlá tušení se naplnila. Haraldovi začalo připadat, že jej látka omámila ještě lstivěji než jindy tím, že si nasadila přátelskou masku a ve chvíli, kdy už jej měla v moci, masku odhodila. Harald znovu uviděl kosmické monstrum, které se mu vysmívá, ještě strašnější, ještě mocnější než dříve, znovu ucítil jeho jedovatý dech a znovu se s ním dal do beznadějného boje, znovu chtěl monstrum látky zabít tím, že je vyháněl z každého tvaru novým a novým ztvárňováním.

Socha teď zarůstala vrstvou chaotických chuchvalců a spletí; a vše bylo horší než dřív, v době před věcí, protože teď už nové tvary nevyjadřovaly nic jiného než Haraldovu úzkost a jeho zoufalství, už jsem v nich ani já nedokázala najít stopy po lehkých silách světa. Socha se stala Haraldovým druhým tělem, které trpělo a bylo sevřené trýznivou křečí stejně jako první tělo. Harald se ze dne na den přestal stýkat s lidmi, věci se vrátily do starých zlých kolejí, s tím rozdílem, že Harald už mě nebudil v noci, aby se mnou mluvil o svém marném boji a o svém zoufalství, vlastně jsme spolu přestali mluvit vůbec. Účastnila jsem se spiknutí, byla jsem spoluvinicí na Velké Lsti látky. Socha zarůstala neviditelnou snětí nových tvarů, pod nimiž už skoro nebyly vidět části sochy z jejího radostnějšího období, a my dva chodili kolem sebe mlčky, často jsme oba nemohli spát, leželi jsme vedle sebe v posteli a naslouchali dlouhé hodiny dechu toho druhého… Po čase se mi začalo zdát, že se v chaotických chuchvalcích v ateliéru začíná rýsovat určitý tvar, a za pár dnů už bylo jasné, že je to obrys postavy s roztaženýma rukama: Harald ve svém neštěstí skutečně přišel na tak nevkusný nápad a udělal ze sochy obraz svého ukřižování. Cítila jsem se ještě bezmocnější než kdysi a znovu jsem začala myslet na to, že od Haralda odejdu.“

Na život na hromadě polštářů jsem nebyl zvyklý, a tak jsem musel každou chvíli měnit polohu. Ellen to teď asi pochopila jako výraz netrpělivosti a řekla: „Vydržte ještě chvíli, příběh se už blíží ke konci, už vlastně schází jen epilog. I když jsem to nečekala, zažila jsem ještě jednu proměnu svého muže. Jednoho rána jsem se vzbudila, Harald už byl oblečený, seděl na pelesti postele a čekal, až se probudím. Omlouval se mi za to, jak se choval v posledních týdnech, říkal, že celou noc přemýšlel o tom, co se v poslední době dělo, a že se rozhodl, že zase najde radost z práce. Byl si jistý, že se opět naučí poslouchat, co mu říká věc. Vymyslel si, že k tomu bude zapotřebí vrátit se na začátek. Nechá sochu, aby se znovu narodila, a spolu s ní se znovu narodí i on. Když jsem se ho zeptala, jak to chce udělat, řekl, že odtrhá z věci všechno, co z ní vyrostlo, nejen zoufalé tvary z poslední doby, ale i všechno ostatní ze všech dob, aby mohl začít nový cyklus. Obnaží věc-semeno uvnitř svého díla a nechá z ní vyrůst novou sochu. Harald ovšem nezačal s rozebíráním sochy hned; myslím, že si je představoval jako jakýsi rituál, na který bylo nutné se připravit, a tak rozhodl, že slavnost znovuzrození se bude konat za sedm dní. Nakonec mi řekl něco, co mě překvapilo ze všeho nejvíc, totiž že by byl rád, kdybych se rituálu smrti a znovuzrození sochy – a zřejmě i jeho samého – zúčastnila spolu s ním. Já jsem sice nevěřila, že mu radost, kterou objevil, dlouho vydrží, a bylo už pozdě na to, aby jeho nová proměna vzkřísila mou lásku, ale byla jsem ráda, že si aspoň na čas odpočinu od tísnivé atmosféry posledních týdnů.“

7. Loupež

„Bylo to v zimě, v těch dnech zrovna napadlo velké množství sněhu, závěje sahaly až k oknům a ke korunám stromů na zahradě. Noci byly mrazivé a nádherné, měsíc na nebi plném hvězd se blížil úplňku a v jeho jasném světle se sníh za okny třpytil jako hromady diamantů. Mám lehký spánek, a tak mě třetí noci po rozhovoru s Haraldem probudily zvuky, které se ozývaly ze zahrady. Posadila jsem se na posteli a podívala se ven. Na zahradě se nic nehýbalo, ale všimla jsem si hlubokých stop ve sněhu, které vedly od zahradní zdi k ateliéru a jejichž kontury obtahovalo měsíční světlo. A pak jsem uviděla, že v ateliérovém okně je vyříznutý velký kulatý otvor. V příštím okamžiku se v něm objevila postava s pletenou kuklou přetaženou přes obličej a začala se sněhem prodírat směrem k zahradní zdi. Zatřásla jsem Haraldem a řekla mu, že na zahradě je lupič. Vyskočil z postele; nazuli jsme si trepky, přehodili přes sebe rychle bundy a vyběhli ven. Harald se rozeběhl za maskovanou postavou, ale v okamžiku, kdy uviděl otvor ve skle, nechal lupiče být a utíkal do ateliéru; já jsem chvilku bezradně stála a pak jsem se rozeběhla za ním. Neměli jsme u sebe klíče, a tak jsme vlezli dovnitř otvorem vyříznutým ve skle.

V měsíčním světle socha víc než jindy připomínala lidskou postavu – a v hrudi té postavy teď zela velká rána, černá díra, na jejíž dno jsme nemohli dohlédnout. Kdosi rozstříhal všechny vrstvy, z nichž se socha skládala, a vyrval z jejích útrob srdce. Na dně díry vroubené změtí rozlámaných a rozstříhaných konců kostí, šlach a nervů zavražděné postavy s rozepjatýma rukama byla jen tma. Harald sáhl rukou dovnitř a pak ji vytáhl prázdnou, poškrábanou všemi ostrými výčnělky. Věc, z níž socha vyrostla, zmizela. V té chvíli se Haraldovi zhroutila jeho naděje na nový život, zakřičel jako zvíře, podíval se do zahrady, a když uviděl, že lupič právě přelézá zeď po provazovém žebříku, který tu měl připravený, rozeběhl se znovu za ním. Volala jsem na něj, že lupič může být ozbrojený, ale vůbec mě nevnímal. Lupič mezitím vytáhl provazový žebřík a branka byla zamčená, a tak se Harald musel vrátit pro klíče. Dohnala jsem jej ve chvíli, kdy odemykal branku. Na ulici jsme uviděli automobil s rozsvícenými světly, který stál opodál, řidič se jej pokoušel nastartovat, ale motor v patnáctistupňovém mrazu odmítal pracovat. Harald vyrazil k vozu; mě v tu chvíli oslnila světla dodávky, která právě zatáčela z boční ulice směrem k nám, zakřičela jsem na Haralda, aby se zastavil, ale on mě neslyšel, myslel jen na ukradené semeno, které chtěl slavnostně zasadit a vypěstovat z něho novou sochu a nový život – a v příštím okamžiku ho dodávka srazila na vozovku. Zatímco jsme se s řidičem nad ním skláněli, podařilo se zlodějovi konečně nastartovat a jeho vůz zmizel ve tmě. Řidič zavolal záchranku; objevila se za několik minut, ale Harald už nebyl naživu.

Zdržela jsem se v Norsku jen do pohřbu; nechala jsem všechny záležitosti s dědictvím a s prodejem domu na advokátovi a odjela do Amsterdamu. Přátelé mi nabídli k bydlení tenhle hausbót, bydlela tu jejich dcera ve svém bohémském období, které netrvalo moc dlouho, a její rodiče nevěděli, co si mají s tímhle obydlím počít. Ty polštáře tu zbyly po ní; přátelé mi řekli, že si hausbót mohu zařídit, jak chci, ale mně se ze začátku nechtělo nic měnit a potom jsem zjistila, že polehávat na kupě měkkých polštářů a nechat se kolébat loděmi a parníčky proplouvajícími kolem je tím nejlepším lékem na strašlivou únavu, kterou jsem si přivezla z Norska a která ani po roce úplně neodezněla. Dlouho jsem také kromě povalování na polštářích nedělala skoro nic jiného; pak jsem se zase dala do práce, vrátila jsem se na univerzitu. Norská policie zloděje nikdy nevypátrala a věc z nemocnice už jsem nikdy neviděla.“

Jako by chtěla potvrdit svá slova, zabořila se do polštářů. A já myslel na to, že jsem se tu přece jen nejspíš octl na konci své výpravy a že mi nezbude nic jiného než vrátit se nejbližším letadlem do Prahy. Po chvíli Ellen řekla: „Chtěla jsem v Norsku všechno nechat, ale když jsem se před odjezdem šla naposledy podívat do ateliéru, závan větru mi přikutálel k noze lehké klubíčko z tenounkých drátů; byla to jedna ze sošek, které Harald dělal v době, kdy jsme se seznámili. Vzala jsem je do ruky a zdálo se mi, že mi ta věc říká, že za nic nemůže, a prosí mě, abych ji vzala s sebou. A tak jsem si ji přivezla, je to má jediná památka na Oslo.“

Zeptal jsem se, jestli se na drátěnou sošku mohu podívat, a Elen místo odpovědi ukázala rukou k poličce před oknem – nejdřív se mi zdálo, že tam nic není, ale pak jsem začal rozeznávat slabý lesk, který na tenkých kovových drátcích probouzelo světlo deštivého dne. Ellen natáhla ruku a hodila mi věc jako nesmírně lehký míč. Opatrně jsem ji chytil; zdálo se, že věc vůbec nic neváží.

„Je krásná, že?“ řekla.

A soška byla opravdu krásná, hnízdo pro pohádkového ptáčka, větrná krajka, pavučina ze snu. Jak mohl Harald pokládat tuhle jemnou věc za výraz zlé hmoty?

Měl jsem podobný pocit jako v Oslu, zdálo se mi, že Ellen chce ještě něco říci, ale nemůže se k tomu odhodlat; zřejmě i ona má stejně jako Kristin ke svému vyprávění postskriptum, které se snadno neříká. A bylo to opravdu tak, i když se její dodatek týkal něčeho úplně jiného než Kristinin. Po chvíli rozpaků Ellen nejistě začala: „Je tu ještě něco, docela nepatrná událost, o které jsem nikomu nevyprávěla. Ale máte právo o ní slyšet, protože je součástí příběhu. Můžete si o ní myslet, co chcete.

Jednoho rána, bylo to asi deset dní poté, co jsem se sem nastěhovala, jsem se brzy ráno probudila. Ležela jsem ještě se zavřenýma očima a zdálo se mi, že slyším tichounkou hudbu. Otevřela jsem oči; bylo to v létě, večer jsem zapomněla zatáhnout závěsy, a tak byla místnost zalitá ranním světlem. A v tom světle se na poličce jemně leskla drátěná soška, ta, kterou držíte v ruce, ale to nebylo všechno, co jsem viděla… Kolem sošky se pohybovaly malé, asi deset centimetrů vysoké postavičky, byly to všechno dívky, tančily kolem sošky a hrály si s ní, kutálely s ní sem a tam, soška byla tak lehká, že jim to nedělalo žádné potíže, o kousek dál další tři dívčí postavičky hrály na miniaturní strunné nástroje… Dlouho jsem je pozorovala; pak jsem k nim chtěla jít, ale když jsem vstala, dívky vzaly své nástroje a utekly s nimi do zadní části hausbótu. Šla jsem za nimi, ale nenašla jsem je a už jsem je nikdy neviděla.

Nevím, jestli to byla halucinace. Asi ano, moje hlava byla pořád tak rozrytá vším, co jsem zažila v Norsku, že by mi psychiatr nejspíš řekl, že v tomhle stavu není zvláštní mít vidiny. Ale ať už to bylo cokoliv, bylo to to nejkrásnější, co jsem v životě viděla.“

Na to jsem nic neřekl, ani mně se v té chvíli nechtělo zabývat otázkou, jestli malé tanečnice byly výplod Ellenina utrápeného mozku, anebo jestli v nějakých skrýších světa žijí krásné deseticentimetrové bytosti. Pomyslel jsem jen na to, že elfí tanec bude dalším obrazem, který mi zůstane z putování za krokodýlem. Věděl jsem, že teď už jen zbývá Ellen poděkovat za její vyprávění, rozloučit se a odejít.

8. Spisovatel

Ale ukázalo se, že Ellen má ještě jedno postscriptum. Když už jsem se chystal rozloučit, Ellen znovu promluvila: „Vzpomněla jsem si ještě na něco. Možná by vám to mohlo pomoci, ale je to tak chabá stopa, že jsem váhala, jestli se o ní mám vůbec zmiňovat. V každém případě si nedělejte velké naděje. A nebojte se, nebude to už o žádných přízracích. Jde o tohle. Celou dobu, co jsem žila s Haraldem, jsem vyřizovala jeho e-maily, protože on se jimi odmítal zabývat. Jednou přišel e-mail od kohosi, kdo se jmenoval Edgar Pym. E-mail byl v angličtině a byl docela krátký – pan Pym psal, že je spisovatel a žije ve městě Cork v Irsku a že by byl Haraldovi velmi zavázán, kdyby mu mohl sdělit, jaký průměr mají závity na koncích věci z nemocnice. To bylo všechno. Stalo se to v době, kdy Harald žil společenským životem a poskytoval různým novinářům interview; o věci, z níž vyrostlo jeho dílo, sice nikdy nemluvil, to bylo tajemství, o kterém jsem věděla jen já, ale nechal se fotografovat v ateliéru před sochou a já si všimla, že na některých fotografiích za změtí větví, které tvořily tělo sochy, je věc vidět, a zejména byla rozeznatelná tmavomodrá hmota závitů a bílé tečky, které po ní byly rozeseté. Já jsem o Pymově e-mailu Haraldovi ani neřekla, tak jako jsem mu neříkala o většině e-mailů. Šla jsem do ateliéru, změřila průměry závitů a čísla jsem poslala Pymovi.“

„Počkejte, jak jste mohla změřit průměr, když závity byly ucpané větvemi, které z nich vyrůstaly?“

V Ellen se probudila učitelka matematiky, podívala se na mě káravě a řekla: „Změřila jsem obvod a vydělila jej π. Za minutu mi od pana Pyma přišlo krátké poděkování, pak už se nikdy neozval – a to je vlastně všechno. Říkala jsem, abyste si nedělal velké naděje. Byla jsem samozřejmě zvědavá, proč se někdo o něco takového zajímá, a tak jsem se o Edgaru Pymovi pokoušela něco zjistit na internetu. Moc tam toho o něm nebylo, a v tom, co jsem si přečetla, jsem nenašla nic, co by nějak mohlo souviset s věcí z nemocnice – jen v recenzi na jeden jeho vědeckofantastický román jsem se dočetla, že zápletka se týká jakéhosi mimozemského vojenského zařízení. Říkala jsem vám sice, že mi v Oslu chvílemi připadalo, že se socha mění v mimozemskou kosmickou loď, ale to byly opravdu jen představy, které jsem nebrala vážně. Brzy potom, co přišel Pymův dotaz, nastalo Haraldovo zlé období a já na e-mail zapomněla, protože jsem měla dost jiných starostí. Ale tady na hausbótu jsem zase začala přemýšlet, proč asi irský spisovatel potřeboval znát průměr závitů věci, a napadlo mě, že chtěl zjistit…“

„… jestli by k věci mohl něco přišroubovat…,“ dopověděl jsem za ni a Ellen navázala: „… patrně něco, co má ve svém majetku…“

„… a o čem si z nějakého důvodu myslí, že to k Haraldově věci patří…“

„… třeba proto, že obě věci mají nějaký společný znak…“

„… například tu tmavomodrou hmotu s bílými tečkami, z níž jsou utvořené závity…“

„… a to by mohlo znamenat…“

„… že Pym někde získal součástku ze stejného stroje, ze kterého pochází i věc z nemocnice. Ale vzhledem k tomu, že se dál o součástku ze sochy nezajímal, se zdá…“

„… že z údajů, které jsem mu poslala, zjistil, že jeho součástka se s Haraldovou součástkou sešroubovat nedá. Což ovšem pořád nevylučuje…“

„… že obě součástky patřily do téhož stroje,“ uzavřel jsem. „Anebo je všechno úplně jinak, nicméně by stálo za to, abych zaletěl do Corku a zeptal se přímo Pyma.“

„Měl byste mu nejdřív napsat. Tahle irská stopa je přece jen hodně slabá a nejspíš k ničemu nepovede.“

Vysvětlil jsem Ellen, že jsem na výpravě, že ta výprava sice trvá zatím jen několik dní, ale má už svá pravidla a k nim patří nezdržovat se e-maily a telefonováním a vyrazit okamžitě za novou stopou. Ellen to pochopila a nabídla mi, že se u ní mohu připojit na wifi a objednat si letenku. Omlouvala se přitom, že bude muset za půl hodiny odejít na nádraží, jede za otcem do Haagu. Zjistil jsem, že nejbližší volná letenka je až na letadlo, které odlétá za tři dny, a zeptal jsem se Ellen, jestli neví o nějakém laciném penzionu v okolí. Řekla: „Víte co? Můžete zůstat tady, já se vrátím až za týden. Až budete odcházet, nechte klíč pod prvním květináčem napravo od vchodu.“

To byla příjemná nabídka. Byl jsem rád, že nemusím do deště, který pořád sílil a zuřivě tloukl do skleněné stěny přede mnou. Ellen mi ukázala zbytek svého obydlí, který už vypadal jako počestné sídlo vědce a žádné polštáře tu nebyly, vzala si jeden z deštníků, které stály na stojanu u dveří, a rozloučila se. Rozvalil jsem se na polštářích a pozoroval, jak jde po můstku a přetahuje se s větrem o deštník, než se její postava proměnila v jednu z barevných skvrn na mokrém skle.

9. Déšť

Přemýšlel jsem o záhadné součástce a stejně jako každý, s kým jsem o věci mluvil, jsem na ni musel myslet jako na živou bytost. Co jsem se vlastně o věci dozvěděl ze všech vyprávění? Byla zkušenost, kterou měla s věcí Kristinina a Tořina babička, podobná té Haraldově? Zdá se, že v něčem ano. Oběma součástka pomohla k jakémusi smíření, ale babiččina tichá radost, trvající měsíce, se přitom moc nepodobala Haraldově extázi, která brzy vyhasla. Pak jsem zase myslel na Mathiase; s ním věc sehrála úplně jinou hru, v jejím chování byla jakási škodolibost, ale neříkala mi Kristin, že možná jen naplňovala Mathiasovy sny, o kterých sám nechtěl vědět? U věci bylo obtížné rozpoznat, co je tajuplná pomoc a co skřítkovská zlomyslnost. A koneckonců na Štěpána si věc vymyslela zase něco jiného; a v tomhle okamžiku není jasné, jestli mu přinesla největší dar, nebo vystříkla do jeho života jed, který ho zahubí.

Nemohla spočívat podstata věci v tom, že je jakýmsi zvětšujícím zrcadlem, které lidem prozrazuje, co je v nich skryté? Chvíli jsem o téhle možnosti přemýšlel, ale pak jsem ji zavrhl. Ne, věc by se nespokojila s rolí zrcadla, které jen ukazuje, co už tu je, třeba zahalené. Věc pomohla několika lidem, ale nezdálo se mi, že by ta pomoc byla něčím, o co usilovala, spíše to byl jen prostý důsledek její podivné existence. Věc působila dojmem, že je sebevědomá, uzavřená do sebe, nezáleží jí na lidech ani věcech, ani na krajinách, které ji obklopují. Připadalo mi teď, že věc jen sní nostalgický, sobecký sen o stroji, z něhož ji kdosi vyšrouboval, a dává najevo, že ji nic jiného nezajímá a že nehodlá vstoupit do žádného jiného společenství.

Ale ani tím jsem si nebyl jist, a tak jsem nechal přemýšlení, které nikam nevedlo. Cítil jsem hlad a uvědomil si, že jsem naposledy jedl v Oslu na letišti. Vzpomněl jsem si, že když jsem přicházel, viděl jsem v jedné z blízkých ulic malou indonéskou restauraci. A tak jsem si vypůjčil jeden z Elleniných deštníků a vypravil se do deště a větru. V restauraci osvětlené tlumenými lampami na zdech jsem seděl sám – všechny ostatní asi odradil vítr a déšť – a ochutnával skvělá jídla z mnoha malých misek, které na stůl neustále přinášely ženy, jež se v šatech s třpytícími se zlatými nitkami pohybovaly místností tiše a lehce jako tančící stíny. Cestou nazpátek jsem si v obchůdku na rohu ulice koupil láhev francouzského červeného vína. V hausbótu jsem si lehl na polštáře a pomalu upíjel víno, už jsem o ničem nepřemýšlel, jen jsem nechal táhnout myslí obrazy ze všech vyprávění, která jsem na cestě slyšel, a díval se přitom na rozmazané obrazy na skleněné stěně. Déšť neustával; nerozsvítil jsem, když se setmělo, pozoroval jsem, jak se objevují a mizí světelné skvrny reflektorů automobilů, pak jsem zase bloudil pohledem po krajinách polštářů a pátral v jejich zákoutích, jestli se tam neobjeví malé elfky, nechal se houpat vlnami, jež se táhly za motorovými čluny, které proplouvaly grachtem. Ellen mi přichystala lůžko v zadní části hausbótu, ale víno a šum deště mě uspaly na polštářích. Moje poslední myšlenka před usnutím byla, že se zítra pokusím koupit nějakou Pymovu knihu.

10. Kdo je Edgar Pym?

Přes noc ustal vítr a déšť se ztišil. Měl jsem v Praze ve zvyku neotvírat po probuzení hned oči a chvíli ještě poslouchat tlumené zvuky, jimiž se ozývalo sídliště, a ranním zvukům jsem se zavřenýma očima naslouchal i na cestách. Na jemně se houpajícím lůžku z polštářů jsem slyšel poklidný, monotónní šum deště, pokoušel jsem se v příjemném šumění rozlišit ťukání na střeše hausbótu a pleskání na hladině kanálu. Jednotvárná hudba mě stahovala zpátky do snu, ale pak se vynořila vzpomínka na včerejší rozhovor, z šumu deště začaly vystupovat Elleniny věty a já si vzpomněl, že jsem se vydal do světa na lov fialového krokodýla, a že tedy nesmím marnit čas povalováním se na měkkých polštářích. Podíval jsem se na hodinky, bylo už skoro osm hodin, a přece jako by se v tom deštivém, pošmourném ránu pořád ještě skutečné svítání zdráhalo přijít. Posadil jsem se a chvíli jsem mžoural na řadu úzkých domů, jež se k sobě v šeru tiskly – klikaté stružky stékající po skle všelijak přetrhaly a rozhýbaly jejich linie –, díval jsem se na tance chladných jisker, v něž se proměnila světla pouličních luceren.

Vzpomněl jsem si, že jsem si chtěl koupit Pymovu knihu. Knihkupectví určitě měla ještě zavřeno, a tak jsem si dal do batohu peněženku a laptop a vypravil se hledat nějaký podnik, kde bych se nasnídal. Hned ve vedlejší ulici jsem zpod okraje deštníku uviděl výlohu pekařství, která svítila do šera; uvnitř malé, jasně osvětlené místnosti provoněné vůní čerstvého pečiva a kávy byly namačkány tři stolky ze světlého nelakovaného dřeva, u kterých nikdo neseděl. U pultu jsem si koupil croissant a espresso, posadil se do kouta a opřel jsem mokrý deštník o zeď. Nad pultem visela cedule Free Wifi, a tak jsem vyndal laptop, požádal prodavačku o heslo, připojil se a vyťukal do okénka vyhledavače Pymovo jméno.

Edgar Pym zřejmě nebyl ve světě literatury žádnou celebritou; našel jsem jen několik málo odkazů na jeho knihy. Dozvěděl jsem se, že je asi v mém věku a je autorem dvou románů; jeho prvotina se jmenovala Písmena, název druhé knihy byl Aiolská válka. Písmena snad byla historickým románem, Aiolskou válku recenzenti označovali jako science-fiction. Ukusoval jsem croissant a četl recenze, které působily dojmem, že byly napsány spíše na objednávku než z vnitřní potřeby. Připadalo mi, že si kritici s Pymovými knihami nevědí rady, a že autora proto nemají rádi; nelíbilo se jim, že píše příliš dlouhé věty, a stěžovali si na rozvláčné popisy. Jeden recenzent napsal nespokojeně, že Aiolská válka je podivný mix Isaaca Asimova a Alaina Robbe-Grilleta, do něhož je navíc vpletený proustovský motiv žárlivého sledování milované osoby, a doporučoval Pymovi, aby se napříště raději rozhodl pro jeden, druhý nebo třetí vzor a nemíchal všechno dohromady. Čas od času nade dveřmi pekařství zacinkal zvonek, do místnosti zavanula vůně mokré dlažby a ozval se šum deště; to se v krámku objevil nějaký zmoklý zákazník, aby si cestou do práce koupil pečivo v papírovém sáčku a kávu ve vysokém kelímku, a když jej prodavačka obsloužila, zase rychle odešel.

O Pymově díle jsem se tedy na internetu nedozvěděl skoro nic. Úspěšnější jsem byl při hledání jeho adresy; objevil jsem stránky věnované různým zajímavostem města Cork a mezi nimi jsem uviděl modrý dům v ulici St. Patrick Hill, u kterého byla poznámka, že v něm v současné době bydlí spisovatel Edgar Pym. Když jsem odcházel, zeptal jsem se prodavačky, jestli v okolí najdu knihkupectví, kde prodávají knihy v angličtině. Naklonila se nad pultem, ukazovala kamsi do šera, vyjmenovávala jména grachtů a mluvila o jakýchsi mostech. Hovořila dobře anglicky, ale její líčení cesty bylo tak složité, že jsem si z něho nezapamatoval nic, nechtělo se mi ale dál vyptávat, a tak jsem poděkoval a vydal se znovu do deště; jeho kapky čas od času zasvítily v reflektoru automobilu nebo parníku, jako by pod okrajem deštníku přede mnou prolétl fantastický ohnivý pták. Šel jsem nazdařbůh, a přece jsem rozsvícenou výlohu velkého knihkupectví uviděl docela brzy. Knihám v angličtině bylo věnováno celé jedno oddělení. Zeptal jsem se prodavače na Pyma; jeho jméno mu nic neříkalo, ale podíval se na obrazovku počítače, pak odběhl a za chvíli se vrátil s tlustým paperbackem v ruce. Na obálce byl obraz temného vesmíru s mnoha hvězdami; tenkými bledě modrými písmeny, která se ztrácela mezi nebeskými světly, bylo vytištěno Pymovo jméno a název knihy: Aiolská válka.

Otevřel jsem knihu na několika místech a přečetl pár vět, na které mi padl pohled. Autoři recenzí měli pravdu přinejmenším v tom, že Pym vytvářel dlouhá a složitá souvětí, která se táhla přes polovinu stránky a jejichž vedlejší věty se proplétaly jako šlahouny popínavých rostlin. Vyprávěly o jakési galaktické válce, o robotech, o milostné trýzni a zradě. Dal jsem knihu do batohu a pospíchal do hausbótu, tam jsem se rozvalil na polštářích a začal číst.

11. Aiolská válka

1. Dějiny Aiolie

Děj románu se odehrával na planetě, která se jmenovala Aiolia a byla součástí galaktického superstátu, jehož ústřední vláda sídlila na planetě Umur. Místní aiolská vláda tedy podléhala centrální umurské vládě, avšak tato podřízenost nebyla v té době pro Aiolany nijak zvlášť těžkým břemenem: projevovala se hlavně přítomností umurských zástupců, oblečených do pestrých uniforem, na tribunách při nesčetných aiolských státních svátcích, portréty vládce, sídlícího na Umuru, na zdech aiolských úřadů a jednou větou v aiolské ústavě, která Aiolii zavazovala podílet se na společné zahraniční politice superstátu – vzhledem k tomu, že mimo galaxii žádná jiná civilizace, vůči níž by nějaká zahraniční politika mohla být uplatňována, nebyla známa, tížil poslední bod Aiolany ještě méně než předchozí dva.

Několik úvodních kapitol Pym věnoval líčení historie Aiolie a poměrů na planetě, které z této historie vzešly. Současná podoba aiolské společnosti měla kořeny v invazi, k níž došlo před třemi sty lety. (Pym sice nikde v knize neupřesnil, jak dlouho trval aiolský či galaktický rok, ale různé okolnosti nasvědčovaly tomu, že se příliš nelišil od pozemského roku, stejně jako se aiolský den nemohl o mnoho lišit od pozemského dne. V románu bylo vůbec obtížné najít s výjimkou vyspělejší technologie nějaké podstatné odlišnosti od pozemského života; zdálo se také, že všichni obyvatelé galaxie vypadali stejně jako pozemšťané; nejenže tu nikde nebyly k vidění žádné choboty a chapadla, ale Pym obyvatelům galaxie ani nedopřál, aby se od nás odlišovali nějakou maličkostí jako třeba modrými vlasy.) Před třemi sty lety Aguové, kosmičtí piráti, přepadli Aiolii, kterou obýval mírumilovný národ Alluů. Aguové měli své sídlo na skalnaté, nehostinné malé planetě, brázdili ve svých lodích okraje galaxie a podnikali loupeživé výpravy na planety v tamějších solárních systémech.

Jejich kosmické lodě vypadaly na první pohled jako hromady navzájem svařených kusů šrotu, které se každou chvílí rozpadnou. To byl na jedné straně výraz aguského pohrdání elegancí a na druhé straně důsledek toho, že každý z Aguů si svou loď vylepšoval množstvím vlastních vynálezů, které zvyšovaly rychlost a bojovou sílu, takže aguské letky byly schopny rychle udeřit na nic netušící planetu, vydrancovat nějaké město a zmizet dřív, než se přepadení obyvatelé vzpamatovali. Aguové se však vyhýbali střetům s centrální vládou; v těch dobách se galaktický superstát teprve utvářel, vláda galaxie byla ještě mladá, a to znamenalo, že byla na jedné straně nestálá a křehká – v důsledku neustálých střetů různých frakcí docházelo k častým výměnám vládce galaxie, k výměnám, které dosavadní vládce jen málokdy přežil ve zdraví –, ale na druhé straně byla vláda dosud plná síly a při každém útoku zvenčí dokázala zapomenout na vnitřní rozepře a tvrdě odpovědět. Kdyby se na Umur odvážili zaútočit nějací necivilizovaní barbaři z galaktických okrajů ve svých rezavých lodích, jistě by je vládní vojsko nemilosrdně rozdrtilo – a aby vláda ukázala svou moc, dala by si ještě i práci s pronásledováním útočníků a s důkladným zničením jejich základny.

Centrální vláda tedy byla v době aguské invaze na Aiolii ještě plná síly, zato Aguové začali být po staletích bojů a nepohodlí na své nepřívětivé, studené planetě unavení a také cítili, že v galaxii, v níž centrální vláda stále více upevňovala svou moc, nastávají nové poměry, které nebudou přát jejich tradičnímu způsobu života. Zároveň je uhranul poklidný, pohodlný život v příjemných příbytcích uprostřed mírné a plodné přírody, s nímž se setkali na Aiolii, a tak jejich stařešinové po dlouhých jednáních rozhodli, že se na planetě, kterou původně chtěli pouze vydrancovat, usadí. Po několik let mířily na Aiolii konvoje aguských lodí, přivážející nové a nové osadníky. Původní planeta Aguů se vylidnila, její velkou část pohltily pouště, planeta se proměnila v útočiště všelijakých desperátů utíkajících před zákonem, v cíl cestovatelů toužících po dobrodružství a později, když se Aguové na Aiolii zbavili drsných mravů a začali se zajímat o vědu, ve velké archeologické naleziště.

Alluové neměli žádnou brannou moc a svou planetu vydali bez boje. Proti divokým Aguům, jejichž chlapci i dívky se od dětství učili řídit bojové lodě, by ovšem nebyl schopen se ubránit ani méně mírumilovný lid, než byli Alluové. Ti sice byli vzdálenými příbuznými umurského národa, který obýval centrální planetu a z něhož pocházeli vládci galaxie, ale tato příbuznost se v té době projevovala už jen podobností kořenů některých slov v obou jazycích a nikdo na Aiolii nedoufal, že by se Alluům dostalo od centrální vlády nějaké pomoci proti okupantům.

2. Okupace

První desetiletí aguské okupace byla dost drsná. Málo gramotní aguští náčelníci v sukních z kůží divokých zvířat se usadili na úřadech a ministerstvech, jejichž práci nechápali, chodili z kanceláře do kanceláře, kde čas od času zvědavě a nedůvěřivě brali do rukou šanony a kancelářské nástroje jako opice, která vleze oknem do lidského příbytku a prozkoumává věci, jež tu našla, a vyžadovali plnění nesmyslných a den ze dne se měnících příkazů. Někteří z těchto nových šéfů zavedli nový dress code: alluští úředníci a úřednice museli odložit své obleky a šaty a chodit v kožešinových sukních, do půl těla nazí. Aguština byla okamžitě prohlášena za jediný úřední jazyk a Alluové teď mluvili svou řečí na veřejnosti jen tlumeným hlasem. Na všech stupních škol se smělo vyučovat jen v aguštině. To přinášelo problémy, neboť v aguském jazyce chybělo mnoho slov, a především aguština neměla žádné výrazy pro abstraktní pojmy. Protože používání alluských slov bylo zakázáno, bylo třeba vymýšlet zcela nová slova.

Tyto poměry se však poznenáhlu začaly měnit. Aguové nedokázali zabránit tomu, aby stružky jazyka podmaněného národa pomalu a nenápadně prosákly strohou řečí okupantů a nenápadně tu působily, a tak neviditelná a neslyšitelná alluština vnutila jazyku Aguů svůj volný, hravý slovosled, pozvolna zjemnila rytmus vět, který jako by se zrodil ze zvuku obávaných kulometů aguských kosmických lodí; vliv alluštiny otevřel v aguských větách nečekaný pramen příjemné, osvěžující hudby, oživil slova tím, že uhladil chrčivé souhlásky a jejich shluky proložil vokály, zrušil tvrdost aguských přízvuků a přesunul je z první slabiky doprostřed slov. A zvyk poznenáhlu smazal podivnost a směšnost slov, která se rodila v době, kdy na příkaz okupantů museli alluští lingvisté vymýšlet nová slova pro molekulu, konotaci, akcidens nebo sprchový gel. Možná že toto zjemnění jazyka, jímž promlouvala moc, bylo jednou z příčin zmírnění aguské správy a aguské povahy.

Působily tu ale i jiné příčiny. Divocí vládci na úřadech za krátkou dobu poznali, že je pro ně jednodušší a pohodlnější, když nechají věci běžet ve starých drahách. Zjistili také, že úřední obleky, kterými zpočátku tak pohrdali a dělali z nich častý terč drsných vtipů, jsou přes svou formálnost přece jen praktičtější než zapáchající kožešiny zvířat ulovených na divokých planetách. (Popisu oblečení byla v knize věnována celá jedna kapitola.) A dětem dobyvatelů se ve školách otvíral nový, neznámý a lákavý svět, který byl přitažlivější než aguské dějiny plné bojů, odříkání, disciplíny a zimy.

Zákazy byly postupně zmírňovány, alluština přestala být zakazována a už po sto padesáti letech byly řeč původních obyvatel a řeč okupantů prohlášeny za rovnocenné úřední jazyky na celém území planety. O něco později byl vydán dekret o rovnoprávnosti obou národů a po dalších dvaceti letech tehdejší předseda planetární vlády za bouřlivých ovací pronesl v parlamentu řeč, v níž ve vzletné větě, která se stále ještě tesá do podstavců pomníků a na průčelí státních budov, prohlásil, že na planetě žije jeden jediný národ. Aiolské hospodářství i kultura se v té době rozvíjely ohromující rychlostí, patrně nejen díky pozvolnému návratu starých předokupačních pořádků, ale i kvůli nové energii, kterou do kultivované, ale unavené alluské společnosti přinesli Aguové; a Aiolia se stala kulturním centrem a jednou z nejbohatších planet regionu i celé galaxie.

Takový byl alespoň obraz, který se naskýtal návštěvníkovi, jenž Aiolii navštívil s některou z mnoha galaktických cestovních společností, které na planetu pořádaly stále oblíbenější zájezdy. Skutečnost však tomuto šťastnému obrazu úplně neodpovídala. Nebylo sice představitelné, že by Allu nebyl přijat do úřadu kvůli svému původu, ale přesto mezi jmény šéfů nejvyšších institucí bylo sotva možné najít nějaké alluské jméno. Nebyl také žádný zákon, který by zakazoval školy, kde by se vyučovalo v alluštině, a přece takových škol nebylo mnoho, jen dvě desítky základních škol na venkově, hlavně v méně rozvinutých oblastech planety, čtyři gymnázia a jedna malá univerzita, která měla každý rok starosti, aby získala dostatečný počet studentů, a která by bez státních dotací dávno zanikla. Nikdo sice nezakazoval mluvit allusky, ale svět státní správy, diplomacie a vyšších úřadů se za poslední tři století stal světem aguštiny, jakkoliv nyní proměněné a změkčené alluskými vlivy, a zůstával jím nadále. Aguština se dokonce poté, co se po období zmatků a bizarních slov ustálila nová vědecká terminologie, stala i jediným jazykem vědy a filosofie. Bylo jen málo Alluů, kteří se chtěli zřeknout kariéry kvůli věrnosti jazyku předků, obzvláště když poslední generace Alluů teď samy na jeho používání v literatuře a vědě začaly nahlížet jako na folklorní a trochu směšnou záležitost. Pohled na pár spisovatelů, kteří stále ještě psali allusky, tento názor stvrzoval. Autory píšící své básně a romány v alluštině bylo možné poznat podle dlouhých vousů, o kterých si mysleli, že jsou znakem úcty k tradici, i když na portrétech z doby před aguským vpádem byly vidět jen hladce vyholené tváře. A tak se zdálo, že Alluové se se svým osudem smířili a zapomněli na dávné ponížení, na skutečnost, že planeta, na níž žili po tisíce let, jim byla ukradena.

Samozřejmě by nikoho nenapadlo zakazovat sňatky mezi Aguy a Alluy – nebylo by to ani možné z toho důvodu, že byl oficiálně uznáván jen jediný národ –, a přece taková manželství byla pořád vzácná a smíšené páry byly ve společnosti vystaveny zvědavým a často i pohoršeným pohledům. A nebylo takřka možné taková manželství najít mezi příslušníky starých aguských rodů, kteří stále cítili váhu spřízněnosti krve – váhu nevysloveného a často ani neuvědomovaného zákona, jímž se tu řídila mnohá úřední i osobní rozhodnutí a jenž nedovolil přijímat Alluy do vnitřních aguských kruhů, a už vůbec ne s nimi mísit starou drahocennou krev.

3. Počátek války

Pymovo líčení aiolské historie bylo ovšem mnohem podrobnější, těšilo ho zejména vyprávět různé tragikomické příhody, k nimž docházelo v prvních letech okupace při setkávání dvou odlišných civilizací. Po dlouhém exkursu do dějin planety Pym konečně začal na osmdesáté stránce líčit vznik konfliktu Aiolie s centrální vládou na Umuru, tedy to, co galaktičtí historici nazývali „aiolskou válkou“. Když se Aiolia stala nejbohatší planetou v regionu, mnoho jejích obyvatel si přálo, aby toto nové postavení získalo nějaký viditelný výraz. Navíc došlo k jakémusi malichernému prestižnímu sporu s vládou jedné z blízkých planet, a důsledkem bylo, že na Aiolii byla ve vzduchu cítit touha ukázat nějak sousedům vlastní výjimečnost. Příležitost k tomu se naskytla, když se na planetě rozvinula debata o potřebě nové vlajky – v té době byla stále ještě používána stará aguská bojová zástava, která ovšem měla, stejně jako vlajky všech planet galaxie, v levém horním rohu šestilistý Umurský květ, jenž vyjadřoval formální závislost na centrální vládě. Aiolská vláda se rozhodla této situace využít k tomu, aby sousedům předvedla, co všechno si může dovolit, a nechala v parlamentu schválit návrh nové vlajky. Uprostřed vlajky se nacházela silueta stromu rostoucího na aiolských pohořích; co však bylo důležitější: z levého rohu vlajky zmizel znak Umuru.

To by samo o sobě ještě nebylo důvodem k válce – centrální vláda si uvědomovala bezvýznamnost takových symbolů –, avšak brzy poté, co nové vlajky vystoupaly na aiolské stožáry, začaly Náhoda s Nedbalostí zlomyslně rozvinovat řetěz událostí, jež nakonec vedly k vyhlášení boje. Centrální vláda protestovala proti aiolské vlajce ve formální nótě, v níž použila necitlivého obratu, který Aiolané pochopili jako urážku (i když se zanedlouho ukázalo, že šlo o špatný překlad); aiolská vláda odpověděla v podobném tónu; na Aiolii i Umuru začaly demonstrace a při jedné z nich dav na Umuru spálil novou aiolskou vlajku; na Aiolii demonstranti strhali z budov všechny vlajky superstátu, které tu visely vedle aiolských, a pošlapali je – a teď už Umur, pokud nechtěl ztratit tvář, musel zasáhnout, a vyslal tedy na Aiolii trestnou výpravu. Začala válka mezi Aiolií a centrální vládou.

Ani v tomto okamžiku se však nedělo nic vážného. K válkám, v nichž spolu bojovaly jednotlivé části superstátu, v té době dokonce docházelo poměrně často, a někdy z ještě malichernějších důvodů. Vyhlášení války byl čin, který obyvatelům nějaké planety umožňoval zachovat si v galaktické komunitě prestiž, a zároveň se nevystavovat přílišnému nepohodlí. Už po několik desetiletí totiž bylo zvykem, že války vedli pouze bojoví roboti. Lidští velitelé bojových jednotek seděli v dostatečné vzdálenosti od bitvy u ovládacích pultů a monitorů, odkud řídili boje. „Prohrát ve válce“ v té době víceméně znamenalo „ztratit takové množství bojových robotů, že cena výroby nových by už byla tak vysoká, že by začala mít za následek vážnější problémy v hospodářství planety“.

Obyvatelé planet v tomto období znali války jen z televizních přenosů, které sledovali doma na pohovce nebo na obrazovce v televizi zavěšené nad výčepem v restauraci. Galaktické továrny dokázaly vyrobit roboty, kteří byli k nerozeznání od lidských bytostí, a zpočátku bojoví roboti skutečně vypadali jako lidé. Lidé si však stěžovali na příliš brutální záběry v televizi, před kterými nebylo zcela možné uchránit děti, a takové stížnosti nakonec vedly k meziplanetární úmluvě zakazující dávat robotům příliš lidské tvary. Roboti se pak vyráběli jako postavy, které připomínaly lidské tělo jen v hrubých rysech a které neměly obličej – Pym přirovnal podobu galaktického bojového robota k Iron Manově obleku; kovový povrch robotů se také pěkně leskl ve slunci, avšak postrádal barvy obleku Tonyho Starka, byl jen nevýrazně šedivý.

Galaktického paktu o podobě bojových robotů se hned chopily konzervativní organizace, které na různých planetách už dlouho protestovaly, zejména z náboženských důvodů, proti lidským tvarům robotů, a podařilo se jim prosadit meziplanetární úmluvu, podle níž žádní roboti, nejen ti bojoví, nesmí mít výrazně lidské tvary. A když už se schvalovaly meziplanetární smlouvy, byla zanedlouho na celogalaktické konferenci pod umurským předsednictvím schválena ještě jedna dohoda: poté co došlo k několika případům, kdy náboje ze střelných zbraní poškodily soukromý majetek nebo zranily civilisty, kteří bojům přihlíželi jako diváci, se představitelé planet dohodli, že robotičtí vojáci smí bojovat pouze meči.

Válka se pak proměnila v množství soubojů mezi dvěma roboty. Do té doby se bitvy robotů obvykle konaly v otevřené krajině, avšak když bylo zakázáno používání střelných zbraní, zmizel důvod, proč by si této neškodné a nijak zvlášť brutální podívané nemohli užít i obyvatelé měst včetně dětí. A tak se napříště scénou bojů staly ulice a náměstí měst, dvojice robotů bojovaly na chodníku mezi chodci, kteří je míjeli, anebo v parku vedle lavičky, na které matka kolébala kočárek; lidé spěchající ráno do práce mohli potkat takovou bojující dvojici na chodbě přede dveřmi bytu anebo se bojujícím kovovým postavám vyhýbali na schodišti domu. I v místech, kde zrovna nebyl k vidění žádný souboj, byly často slyšet vzdálené údery mečů. Souboje robotů byly monotónní a nekonečně dlouhé, obvykle trvalo několik dní, než jeden z robotů padl, a tak po krátkém období počáteční zvědavosti přestaly souboje obyvatele měst zajímat a vlastně je přestali vnímat. Začínali si podivnou válku uvědomovat až v tichu pozdní noci. Zvuk mečů, narážejících do sebe anebo dopadajících na kovový povrch protivníka, nebyl nijak nepříjemný, bylo to spíše jemné cinkání, zvonková hudba, která často zanikala v hluku denního shonu, ozývala se však za nocí, když utichal provoz na ulicích, a doprovázela usínající do snu. Mnoho lidí si v posledních okamžicích před usnutím říkalo, že se jim po této uklidňující hudbě bude stýskat, až válka skončí. Podobně vypadala i válka Aiolie s centrální vládou na Umuru. Hlavní město Aiolie se vyznačovalo rozlehlými náměstími s dlažbou z bílého mramoru a s vysoko tryskajícími fontánami a mnoho soubojů mezi roboty se odehrávalo právě na těchto širokých prostranstvích. I zde trvaly souboje robotů bez přestávky několik dní, během dne stíny bojujících kovových postav putovaly po mramoru dlažby, dlouhé ranní stíny se zkracovaly a pak zase prodlužovaly, až se navečer znovu táhly přes celou plochu náměstí, kterou zalévalo růžové světlo zapadajícího slunce, jež zbarvilo i zpěněnou vodu ve vodotryscích.

4. Mimozemské espresso

Současná válka se lišila od předchozích jen tím, že proměna boje ve hru postoupila ještě o něco dál. Z bojových lodí, které přistály na Aiolii, vystoupily pouze oddíly robotů, jejich velitelé už se ani neobtěžovali budovat na planetě polní štáby, zůstali sedět pohodlně na Umuru u monitorů a desek s tlačítky a popíjeli nápoj gamwe, zřejmě jakousi galaktickou kávu. (Pym dokonce věnoval tři odstavce popisu pěstování gamwového keře, jeho sklizně a zpracování jeho bobulí; popsal také přístroj v umurském generálním štábu, který připravoval cosi jako galaktické espresso; musím se přiznat, že při čtení důkladných Pymových popisů jsem občas dával jeho kritikům alespoň částečně za pravdu.) Když aiolští štábní důstojníci viděli, kdo vystoupil z umurských bojových lodí, došlo jim, jak asi válka bude vypadat, a přizpůsobili se – nechali vozidla a vznášedla v garáži, posadili se k monitorům na ministerstvu obrany a dali si také přinést gamwe. (Pym do popisu galaktických válek vložil v závorce poznámku, v níž podotkl, že čtenář by sice mohl takový způsob vedení válek pokládat za poněkud pomatený, ale že mu dává na zváženou, jestli galaktické války nebyly rozumnější než ty naše.)

Tak vypadala aiolská válka a tak nějak vypadaly v té době skoro všechny ostatní galaktické války. Avšak ani v tomto případě skutečnost zcela neodpovídala poklidnému obrazu, válčení se neproměnilo beze zbytku v neškodnou hru. Stejně jako všeobecný a už dlouhá desetiletí vládnoucí smír dvou národů na Aiolii nebyl při pozornějším pohledu tak docela smírem a pod hladinou poklidně tekoucí řeky aiolského života byly přítomné proudy a víry, o nichž nikdo nevěděl, co by za určitých okolností mohly způsobit, ani idyla galaktických válek doprovázených zvonkohrou mečů nebyla tak nevinná a bez rizik. V planetárních vládách a ve štábech armád sice dávno převládla touha po pohodlí a láska ke gamwe a k měkkým křeslům ministerstev a štábních místností, odkud je možné i ve vrcholné fázi války jet služebním autem večer domů, kde čekala teplá večeře a rozestlaná postel, ale pod tímto poklidem stále ještě dřímaly síly pocházející z divokých galaktických časů a stávalo se, že je občas nějaká nečekaná událost z dřímoty probudila. Neustále hrozilo, že se neškodný balet kovových robotů promění ve skutečnou ničivou válku, přinášející zkázu, utrpení a smrt.

Z toho důvodu všechny vlády měly rezervní plány a platily ze státních rozpočtů instituce, jež se zabývaly vývojem zbraní, které by byly účinnější než meče a dokázaly by planetu ubránit, pokud by došlo ke skutečné válce. Tyto instituce byly tajné, ale zase ne natolik, aby se o nich vůbec nevědělo: jejich existence měla být odstrašujícím varováním pro ty, kdo by chtěli roznítit horkou válku. I aiolská vláda měla takovou instituci, výzkumný ústav, který spadal pod ministerstvo války a jehož zadáním bylo vyvíjet nové obranné i útočné zbraně. Technický ředitel ústavu se jmenoval Tamir; byl to vážený inženýr, kterého před lety aiolská vláda povolala jako skvělého odborníka, aby se účastnil obranného programu planety.

5. Tamir a Numi

Zdálo se, že se Pym po sto dvaceti stranách dějepisu, antropologie, sociologie a přírodopisu konečně dostal k příběhu a že na scénu právě vstoupil jeho hrdina. Zvedl jsem hlavu od knihy. Pošmourný den se nenápadně začal měnit v noc; pořád jemně pršelo. Už před hodinou jsem rozsvítil lampu se stínítkem v barvě slonoviny, která stála vedle mne na nízkém stolku, lampa osvětlovala stránky knihy, kus měkkého koberce a obliny nejbližších polštářů, zatímco zbytek místnosti byl ponořený do přítmí, v němž polštáře vypadaly jako spokojeně odpočívající skupina lvounů; nad nimi se na pozadí temných siluet domů vznášel vybledlý odraz lampy jako fantastická vzducholoď. Teprve teď jsem si plně uvědomil, že pocit, který se už dlouho ozýval v mém těle, je hlad; stejně jako včera jsem zapomněl na jídlo. Položil jsem knihu na polštáře a s deštníkem vyběhl ven; nechtělo se mi zdržovat čekáním na jídlo v indonéské restauraci, a tak jsem si v obchodu, který jsem už znal, koupil bagetu a několik druhů sýra. V hausbótu jsem se rychle najedl, nalil do sklenice zbytek vína ze včerejška, postavil jsem sklenici na stolek vedle lampy a pustil se zase do čtení.

Tamir patřil k starobylému a váženému aguskému rodu; jeho předky bylo možné vysledovat až do hlubiny dávných dějin na domovské planetě Aguů. O takových věcech se ovšem na Aiolii v posledních desetiletích nemluvilo, byly však, alespoň mezi Aguy, dobře známy. Tamirova žena se jmenovala Numi. Tamir ji potkal v jedné z kanceláří svého ústavu, kde pracovala jako archivářka, a v okamžiku, kdy ji uviděl, jako by ho očarovalo kouzlo – kouzlo, které už nikdy nepřestalo působit. Zpočátku se Tamir mučil neustálými úvahami o tom, co k němu Numi cítí; jen málokdy projevila nějaký cit a i tehdy si Tamir uvědomoval, že nedokáže rozpoznat, jestli nejde jen o hru, kterou s ním Numi z nějakých důvodů hraje. Ale zároveň ho Numi neodmítala, dokonce byl překvapen, že bez váhání odpověděla na jeho první trochu určitější návrhy a později také ihned přijala jeho nabídku k sňatku, a tak si její chlad nakonec vyložil způsobem, který byl pro něho příznivý; řekl si, že Numi ho má jistě ráda, ale patří zkrátka k lidem, kteří nedokážou dávat najevo své city, a doufal, že se to časem změní.

Numi byla Allu. Sňatek vysokého aguského úředníka ze starého rodu s alluskou ženou vyvolal úžas. Nikdo ze spolupracovníků a přátel ovšem proti němu nic nenamítal, ale mnoho z těch, které Tamir pozval na svatbu, se zdvořile omluvilo, každý z nich měl nějakou neodkladnou záležitost, a tak nakonec jedinými svatebními hosty byli jen Tamirovi podřízení, kteří sice cítili totéž, ale neodvážili se nepřijít. Jen jeden člověk proti sňatku hlasitě protestoval. Byla to Tamirova matka, která prožila dětství a mládí v nížinné zemědělské oblasti Aiolie, v krajině rozlehlých plantáží, jež byla známá konzervativním smýšlením a přísnými mravy; byla tu vychovávána v době, kdy v této části planety ještě nebylo společensky nepřípustné mluvit nahlas pohrdavě o Alluech. Když se po svatbě s Tamirovým otcem přestěhovala do hlavního města, dokázala se trochu přizpůsobit životu, který byl – alespoň na svém povrchu – liberálnější, ale po smrti manžela se do její mysli i do jejího těla poznenáhlu vracely dávné zvyky, a tak občas ve společnosti ztrapňovala syna nevhodnými poznámkami nebo překvapovala přítomné gesty, která se zrodila v širokém prostoru latifundií a vzdálených obzorů, ale která v městských interiérech působila přepjatě a směšně.

Tamir ctil svou matku, ale byl příliš zamilovaný, než aby poslouchal její rady, výčitky a výhrůžky. Když viděla, že synovi sňatek nerozmluví, urazila se; přišla sice na svatbu, ale omezila se na to, že seděla na konci dlouhého stolu a mlčky jedla jeden kousek dortu za druhým. Nikdy syna a snachu nenavštívila v jejich bytě. Nejspíš by se přišla podívat na vnoučata, ale Tamir a Numi děti neměli. Ostatní v rozhovorech s Tamirem dávali dobrý pozor, aby nepřišla řeč na jeho manželství anebo na jeho ženu. Kdykoliv se Tamir s Numi octli ve společnosti, pozoroval, že na něm a na Numi utkvívají udivené, nebo i nesouhlasné a pohoršené pohledy. Numi si jich musela všimnout; Tamir se strachoval, že tím bude trpět, a byl připraven ji utěšovat. Protože se mu Numi s ničím nesvěřovala, pečlivě zkoumal rysy její tváře, aby z nich vyčetl její pocity, ale zdálo se, že nevlídné pohledy jsou Numi lhostejné, a byly chvíle, kdy mu připadalo, že pohoršení jeho aguských přátel jí dokonce přináší potěšení. A stávalo se, že se nedokázal soustředit na to, co mu právě někdo vykládal, protože kradmo pozoroval tvář své ženy a usilovně přemýšlel, co ještě se z ní dá vyčíst – byla to pýcha?, bylo to pohrdání?

Bylo Tamirovo manželství šťastné? Patrně ano, Tamir byl šťastný, protože se mu dostalo toho, po čem nejvíc toužil, mohl žít s ženou, kterou miloval. Ale na dně velkého štěstí, které prosakovalo do každé vteřiny jeho života, byla skryta černá skvrna neštěstí. Numi Tamirovi nikdy neodporovala, přijímala dary, kterými ji zahrnoval, neodmítala chodit do společnosti, kam ji při každé příležitosti bral, aby ukázal světu, že se nebude schovávat před jeho pohledy. Nikdy se však nestalo, že by Numi projevila sebemenší důvěrný cit. Ve všem se Tamirovi bez náznaku odporu podvolovala, a byla období, kdy Tamir, zmatený a rozjitřený Numiným chladem, se v ní pokoušel vyvolat nějakou bezprostřední odezvu, třeba odmítavou, tím, že v noci vymýšlel stále nezvyklejší a odvážnější hry, o jakých věděl, že by je většina aguských žen rozhořčeně odmítla. Numi se však vždy bez nejmenších námitek podvolila. Kdesi v Tamirově nitru se v těch chvílích ozýval hlas, který šeptal: „Numi je jiného rodu než ty,“ a dokonce se stávalo, že jako bleskově krátký, ale prudký gejzír v jeho mysli vytrysklo cosi, co se téměř podobalo nenávisti. Tamir měl náhle pocit, že se mu jeho žena pyšně vysmívá, že mu říká: „Tohle sis vymyslel? To pro nás nic není, to bys viděl, co všechno umíme…“

Při takových hrách někdy pomyslel na to, jak by se tvářila jeho matka, kdyby ho viděla, a cítil přitom stud, vzrušení, zvláštní slast. Vzpomínal také, že se při pitkách v pánské společnosti, kterých se zamlada občas zúčastňoval, v pozdních hodinách mluvilo o zkaženosti alluských žen, ve které jedni viděli zbytky přejemnělé, dekadentní kultury, jaká na Aiolii vládla v době před aguským vpádem, a jiní naopak výraz zhrubnutí mravů, k němuž došlo v posledních staletích v důsledku toho, že se Alluové ocitli na okraji společnosti. Je ovšem pravda, že nikdo z přítomných nikdy žádnou alluskou ženu důvěrně nepoznal.

Tamir jako jeden z nedůležitějších mužů ve státní správě si mohl dovolit žít v domě z nejvzácnějšího bílého mramoru na hlavním náměstí, v bytě s mnoha pokoji, kde v širokých pásech oken, jež se táhly po celé délce místností, od rána putovalo slunce, až navečer dospělo do posledního pokoje, kde se proměnilo v červenou kouli visící nad modravým, šedým a růžovým mramorovým městem; v tu dobu slunce na chvíli zalilo rudým světlem ornamenty koberců, tapety, nehybné zřasené závěsy a nábytek ze dřeva vzácných aiolských stromů a pak rychle zmizelo za mlžnou hradbou, do níž v oparu večera splynuly nesčetné střechy, kupole a věže obrovského mramorového města. (Na rozdíl od většiny planet ve vědeckofantastických románech putovalo po aiolské obloze jen jedno slunce.) A tak když Tamir ráno otevřel oči a obrátil hlavu k oknu, viděl rozsvěcující se oblohu protkávanou blyštivými jehlami letadel a vznášedel; když se na posteli posadil, vynořilo se v okně bílé město s nesčetnými kupolemi a věžemi; a když vstal a šel k oknu, uviděl dole širokou světlou pláň náměstí, jež byla v té době obvykle ještě bez lidí a na níž svítily sloupy vysokých bělostných vodotrysků, uspořádaných do pravidelné geometrické sítě. Numi v tu dobu většinou ještě spala. Po svatbě Numi přestala chodit do práce a Tamir nevěděl, co celý den doma dělá. Ve dnech, kdy nepracoval, viděl, že se často jen tak prochází dlouhou řadou pokojů sem a tam; chodila bosa a měla lehký krok, a Tamir se často vylekal, když ho v některých dveřích tiše minula. Tak spolu žili, tak se za nocí mlčky milovali, tak se míjeli v rozlehlém bytě, který ráno zalévalo zlaté světlo a večer rudá záře a kde vládlo takové ticho, že bylo slyšet jemné ťukání kláves Tamirova počítače a šelestění Numiných šatů.

6. Úzkost

A zatím na planetě pokračovala válka, v níž spolu roboti vedli nekonečné souboje kvůli kusu barevné látky. Volný prostor náměstí lákal k boji, a tak když se Tamir večer vracel ze zaměstnání, často procházel kolem dvojice postav bez tváře, bojujících na mramorové dlažbě před jeho domem. Musel přitom přivřít oči, protože paprsky aiolského slunce, které se v tu chvíli blížilo ke střechám budov, rozsvěcely na kovových tělech i na čepelích mečů palčivý lesk; zvonění mečů se mísilo do šumění vodotrysků. Další dvě nebo tři zápasící dvojice byly obvykle vidět v dálce na rozlehlé světlé ploše náměstí, členěné perspektivou sítě dlouhých nepřerušovaných čar, jež se sbíhaly k sloupořadím paláců na vzdáleném konci.

A kdykoliv se podíval z okna, viděl stále tytéž monotónní, podivně lhostejné boje na této rozlehlé scéně, po níž pomalu putovaly stíny zápasících postav, jako by ukazovaly čas na obrovitých slunečních hodinách. V hudbě zápasů bylo možné rozlišit tři druhy tónů: jeden tón zazněl, když na sebe narazily meče, druhý, když narazil meč aiolského bojovníka na kovové tělo robota z Umuru, třetí se ozval, když meč cizího robota dopadl na kov domácího vojáka. Tři tóny – to sice nebylo mnoho, ale vzhledem k tomu, že zněly podivuhodně jasně a čistě, splétaly se v dlouhou, jednotvárnou, ale příjemnou hudební skladbu, které Aiolané rádi naslouchali a kvůli níž nechávali v noci otevřená okna ložnic; při poslechu této hudby se jim lépe usínalo a přicházely klidné sny. A tak v ulicích hlavního města zněla zvonková hudba, která doprovázela lidi do spánku, stíny robotů na mramorových náměstích poklidně měřily čas a obě válčící strany předpokládaly, že tak to bude vypadat ještě několik let, že pak roboti pozvolna z náměstí, ulic a schodišť domů začnou mizet a že tichá hudba mečů zmlkne; válka se rozplyne jako voda mělké řeky mizící v písku pouště, tak jako většina ostatních válek v galaxii.

Ale ukázalo se, že tato válka se bude od ostatních válek lišit. Tamir byl první a nadlouho jediný, kdo si uvědomil, že se děje něco nezvyklého. Začalo to tím, že se v novinách stále častěji objevovaly zprávy o událostech, jaké dříve Aiolané takřka neznali. Ty události nebyly nikdy natolik důležité, aby se jejich líčení dostalo na první stranu, ale zato se od jisté doby objevovaly pravidelně. V budovách patřících vládě nebo místním zastupitelstvím se kdosi pokusil založit požár, došlo k pokusu vloupat se do továrny vyrábějící válečné roboty, z úřadu zmizely nějaké spisy, kdosi poničil vznášedla některé státní instituce… Stávalo se, že při takových činech občas zatkli nějakého mladíka nebo dívku, kteří pak byli odsouzeni ke krátkým trestům nebo pokutám za majetkovou škodu nebo za chuligánství. Když Tamir opět četl jednu takovou zprávu, uvědomil si, že všichni pachatelé měli alluská jména. To bylo dost nezvyklé; do té doby se v policejních zprávách alluské jméno objevilo jen zřídka. Kromě Tamira si té divné věci sotva kdo všiml (a kdyby si všiml, určitě by o tom nemluvil); avšak manželství s Numi mělo za následek, že Tamir na Alluy stále myslel, anebo lépe řečeno, nemyslel na ně skoro nikdy, ale alluský národ byl v jeho mysli v každém okamžiku jeho bdělého života přítomný jako temné, záhadné mračno, které na všech stranách obzoru obklopovalo krajinu, v níž žil. A mračno na obzoru jako by mu kladlo otázku, na niž Tamir neuměl odpovědět, protože jí nerozuměl. Četba novinových zpráv pak měla za následek opakující se noční sen, v němž se přes širokou stráň, která byla porostlá nízkou trávou vlnící se ve větru, rychle blížil k temnému mraku, až stál v samé jeho blízkosti, před hrozivou temnou stěnou; a z mračna vystupovaly nepřátelské, děsivé postavy, které jej však míjely a postupovaly dál do kraje; snažil se zrakem proniknout do hloubky mraku, zdálo se mu, že kdesi v jeho hloubce vidí zářit obrysy nahého těla své ženy; volal ji jménem, ale pokud to byla ona, neodpovídala.

Tamirův neklid ještě vzrostl, když se jednoho dne dočetl, že je vyšetřován známý alluský poslanec, jehož loď pronikla do kosmického prostoru bez povolení. Vzpomněl si, že je to člověk, s nímž se před nějakým časem Numi zdravila, když se s ním setkali na zahájení jakéhosi veletrhu. Aféra ovšem brzy utichla; poslanec tvrdil, že šlo o chybu navigace, a nikomu nestálo za to se tou věcí dál zabývat. V týž den, kdy v novinách četl o poslanci, se Tamirovi stala nepříjemná příhoda; procházel prázdnou boční ulicí – často se vracel z ústavu pěšky, aby se po únavné práci prošel –, když z tmavého průchodu náhle vystoupil nějaký vousatý a vlasatý opilec, podle vzhledu zřejmě Allu. Začal na Tamira něco vykřikovat, Tamir přidal do kroku, ale opilec pořád šel za ním, Tamir se neotáčel, ale ještě dlouho slyšel urážky a výhrůžky, které nakonec přešly do chraplavého smíchu. Jindy by na podobnou příhodu brzy zapomněl, ale nyní v něm probudila děs, kterému sám nerozuměl, a dlouho do noci nemohl usnout.

Často se teď probouzel uprostřed noci, pak vždy dlouho ležel vedle Numi, která klidně oddechovala ve spánku, zdálo se mu, že v noční tmě je rozpuštěna neurčitá hrozba a s každým nadechnutím mu vniká do těla jako nenápadný, dlouhodobě působící jed, že v matných odlescích venkovních světel na nábytku fosforeskuje jakási zlá sněť, která před krátkým časem prorostla na povrch. A v jedné takové noci jeho úzkost nabyla tvaru a v Tamirově mysli se náhle vynořila myšlenka, že skutečnost může být úplně jiná, než v jakou celý život věřil. Vyvstal před ním obraz planety, na níž pokořený národ, jemuž ukradli jeho domov, tiše a trpělivě celá staletí čeká na příležitost, která mu umožní odčinit urážku. Myslel na to, že tři sta let nemuselo znamenat v historii alluského národa tak dlouhou dobu, přemýšlel i o tom, že segregace, která na planetě pořád vládla, i když o ní nikdo veřejně nemluvil, nemusela být jen důsledkem aguského snobismu, mohla být také součástí alluského plánu, jak zabránit rozplynutí národa, jak jej uchovat do chvíle, kdy se opět na své planetě ujme vlády. Alluský opilec dostal podobu hrozivého proroka přicházejících temných událostí.

Přemýšlel o tom, co by mohlo být takovou příležitostí k alluskému znovuuchopení moci. Nemohla by to být kupříkladu současná válka s Umurem? Ale jakým způsobem by Alluové mohli využít ke svému cíli nevinné souboje robotů na náměstích? Nemohli přece doufat, že jim roboti, kteří umí jen mávat mečem, vydobudou svobodu. Spoléhali snad Alluové na svou příbuznost s umurským lidem? Obyvatelé Umuru jim ale nikdy v dějinách nepomohli, a tím spíše jim nepomohou nyní, kdy národ na centrální planetě zestárl a zlenivěl a nejspíš by nešel do horké války ani kvůli něčemu pro něj důležitějšímu, než je zraněná hrdost vzdáleného příbuzného. Té noci si Tamir nakonec řekl, že to celé je nesmysl, a podařilo se mu usnout, ale v příštích dnech a nocích se mu obraz číhajícího nevyzpytatelného nepřítele stále vracel.

7. Hrozba

Když se kromě místních výtržností pořád nic zvláštního nedělo, po nějakém čase se přece jen uklidnil, řekl si, že jeho úzkostné obrazy jsou fantazie, o jejichž původu nemusel dlouho hloubat – jistě se zrodily z nikdy zcela neuhasínajícího neklidu, který prostupoval jeho bytost od okamžiku, kdy pocítil lásku k alluské ženě. Pak se jednoho dne musel vrátit z ústavu pro konvolut, který doma zapomněl, a když vstoupil do své pracovny, uviděl tu Numi, jak drží v ruce papíry, které nechal ležet na psacím stole. Podívala se na něj, řekla klidným hlasem, že mu chtěla udělat v pracovně trochu pořádek, a odešla z místnosti. Scéna z pracovny znovu v jeho mysli probudila obrazy alluského spiknutí a tentokrát v nich vystupovala i Numi. Koho jsem si vzal za ženu? ptal se teď Tamir v hodinách nočního bdění sám sebe. Je možné, že Numi je zvědem, kterého vyslala hrozivá neviditelná armáda, jež se chystá zničit jeho svět?

Začal svou ženu pozorovat, číhal na nějaké slovo, tón hlasu, drobný pohyb, který ji prozradí, ale Numi buďto svou roli hrála brilantně, anebo byla nevinná. Po čase si Tamir řekl, že v jeho pracovně určitě nešlo o nic jiného než o úklid psacího stolu, a jeho neklid a úzkost takřka usnuly. Pak ho jednoho časného rána probudilo bzučení domovního zvonku. Zapnul videofon na nočním stolku a uviděl na obrazovce tvář nižšího důstojníka generálního štábu, kterého znal od vidění; důstojník mu zdvořile sdělil, že je třeba, aby se okamžitě dostavil na ministerstvo války, automobil na něj čeká před domem. Zdálo se, že Numi tvrdě spí, a tak se Tamir tiše oblékl, aby ji nevzbudil, avšak když opouštěl ložnici, ohlédl se a uviděl, že jej v ranním šeru z postele sledují její oči.

Důstojník mu neřekl důvod, proč ho musel vzbudit v tak časnou dobu, ale nebylo toho zapotřebí, Tamir poznal, o co jde, hned jak vyšel do ranního chladu náměstí, které ještě bylo zcela prázdné. Dvojice robotů, která spolu večer bojovala nedaleko dveří jeho domu, se nyní chovala podivným způsobem. Robot náležející umurskému vojsku upustil meč a tančil jakýsi pomalý, podivný tanec. Byl tak zcela vydán na milost a nemilost aiolskému robotu; ten ale nehybně stál, vypadalo to, jako by užasle sledoval pohyby protivníka. Tamir věděl přesně, co se stalo, věděl, že zdánlivý úžas aiolského robota je důsledkem skutečnosti, že do umělého vojáka nebyl vložen žádný program pro situaci, která nastala. Věděl také, že vůbec není třeba, aby aiolský robot něco dělal; zvláštní tanec umurského robota bude trvat ještě několik dní, pak se robot zhroutí a stane se z něho hromada šrotu. A především věděl, co celá ta scéna znamená: někdo musel aktivovat tajnou zbraň, kterou vyvinul ústav, jehož byl technickým ředitelem.

Šlo o nejdůležitější válečnou zbraň na Aiolii: byl to mechanismus schopný vyslat signál, který v jediném okamžiku pozmění software všech nepřátelských robotů, v důsledku toho roboti přestanou bojovat, budou se nějaký čas pohybovat zmatenými pohyby připomínajícími malátný tanec, a nakonec znehybní. K tomu, aby bylo možné vyslat signál, bylo ovšem třeba zkonstruovat zvláštní vysílač, bylo třeba znát nákresy, kódy a tajná hesla. Když vešel do zasedací síně na ministerstvu, seděli tu už kolem dlouhého stolu rozespalí a rozcuchaní generálové, vysocí úředníci a techničtí odborníci a nalévali si gamwe z velkých konvic, které stály na stole. Tamir se s nimi letmo pozdravil a posadil se na konec stolu. Bylo zřejmé, že se někdo musel dostat k plánům, kódům a heslům uzamčeným v trezorech Tamirova ústavu, a všichni teď řešili, jak k tomu mohlo dojít. Naštěstí Tamir nebyl tím, kdo byl v ústavu zodpovědný za bezpečnost, a tak si jej příliš nevšímali.

A teprve teď se Tamirovi vybavil obraz Numi prohlížející si papíry na jeho psacím stole. Strnul hrůzou, kdosi se ho na něco ptal, ale Tamir nebyl schopen pohnout rty. Naštěstí se uprostřed paniky, která všechny ovládla, nikdo nechoval úplně normálně, a tak nepůsobil nijak zvlášť nápadně. Když přišel k sobě, mlčky sledoval změť překřikujících se hlasů. V místnosti panoval naprostý zmatek, přítomní úředníci a vojáci chvíli řešili, jak se někdo mohl dostat k tajným informacím, a chvíli zase, jaký smysl celá akce měla mít, ale nikdo nedokázal vysvětlit ani jedno, ani druhé…

Podíval jsem se na hodinky; bylo po půlnoci. Už se mi zavíraly oči, a tak jsem položil rozevřenou knihu hřbetem nahoru na stolek, zhasl lampu a uvelebil se v polštářích. Líbil se mi Pymův román? Nebyl jsem si tím jist, vlastně větší požitek než z děje jsem měl z Pymových popisů, na které jsem si během čtení už zvykl, z líčení světelné atmosféry mramorového města a nálady Tamirova bytu, jehož pokoji tiše procházela zasmušilá Numi. Vzpomněl jsem si, že Barbora mluvila o tom, že jedním z obrazů ze Štěpánovy knihy, které jí utkvěly v paměti, byl obraz bojujících robotů. Znamená to, že je tu nějaká souvislost mezi Pymovou knihou a písní, kterou slyšel Štěpán? V každém případě bylo pro mé pátrání dobrým znamením, že mezi věcí z hotelu Savoy a věcí, kterou – snad – vlastní Pym a kterou se s věcí z hotelu Savoy snažil sešroubovat, je alespoň nějaký vztah. Třeba v Corku zjistím, že všechny součástky tajemného stroje obsahují flash disky, na nichž je nahraná táž hudba…

A než jsem usnul, uvědomil jsem si ještě jednu zvláštní věc, totiž že je také souvislost mezi příběhem z Pymovy knihy a historií Ellenina manželství: v obou vyprávěních šlo o muže, který podezírá svou ženu ze spiknutí s nepřítelem. A nedala by se najít jakási podobnost s aiolským manželským párem i ve vztahu ženevského profesora a jeho žačky, nebyl i Mathiasův noční zážitek součástí příběhu o masce na tváři ženy, o masce, kterou žena v některých okamžicích snímá a pak si ji zase nasazuje? Bylo ještě příliš brzy, abych našel odpověď na tyto otázky, ale začal jsem se těšit na cestu do Irska, která mě čeká, a na další cesty, na něž mě nejspíš hledání fialového krokodýla zavede.

8. Nejistota

Když jsem se v noci probouzel, slyšel jsem, že opět zesílil vítr. Bylo příjemné poslouchat na měkkých polštářích jeho hučení, ale když jsem se ráno hned po probuzení vypravil na snídani do pekařství, vítr na mne okamžitě zaútočil, nejdřív se mě snažil shodit z mola a pak se mi celou cestu pokoušel vyrvat deštník a hodit jej na některou ze střech. Svíral jsem jeho rukojeť v jedné ruce, druhou rukou jsem k sobě tiskl knihu, abych ji ochránil před poryvy deště. Když jsem, doprovázen cinkáním, vstoupil do prázdného krámu, prodavačka na mne hned volala, jestli jsem našel anglické knihkupectví. Otřepal jsem se, ukázal jí knihu, objednal si croissant a espresso, posadil se ke stolu a začal číst.

Protože nikdo nedokázal vysvětlit, jakým způsobem se tajné informace dostaly z ústavu, nechali přítomní tuto otázku prozatím být a zaměřili se na otázku, jaký účel celá akce měla. Na první pohled to mohlo vypadat, že zbraň ukradl a použil nějaký fanatický aiolský nacionalista, ale všichni se brzy shodli na tom, že tato možnost je málo pravděpodobná. Takoví lidé sice na Aiolii existovali a byli patrně dost hloupí, aby se rozhodli podniknout tak nesmyslný kousek, ale k tomu, aby své plány dokázali dovést do konce, by jejich inteligence ani technické možnosti nejspíš nestačily. A tak mnohem pravděpodobnějším vysvětlením bylo, že šlo o provokaci, která měla vyvolat ze strany centrální vlády tvrdou odpověď, jež by měla pro Aiolii děsivé důsledky. Byl tedy pachatelem nějaký agent, kterého na planetu vyslali jestřábi z generálního štábu galaktické vlády? Byl to podplacený domácí zrádce?

To nikdo netušil, ale hypotéza provokace byla jediná, která dávala smysl; všichni se snadno shodli na nejpravděpodobnějším sledu událostí, které se od toho okamžiku začnou dít: za několik dní bude umurské vojsko zcela vyřazeno z boje; centrální vláda si takovou potupu nebude moci nechat líbit (tady už šlo o něco mnohem závažnějšího než o barvu kousku látky na aiolské vlajce – vojenská porážka by mohla rozpoutat neklid v celé galaxii, a dokonce rozpad superstátu); ke slovu se na centrální planetě dostanou jestřábi a umírnění ztratí hodně nejen ze svého vlivu, ale i ze své umírněnosti; z tajných skladů na Umuru vyjede na světlo dne utajovaná vojenská technika; dojde k nové umurské invazi na Aiolii a tentokrát to už nebudou neškodní baletní roboti; rozpoutá se horká válka, kterou Aiolia nemůže vyhrát.

Nedalo se předvídat, jak se centrální vláda zachová po válce, jestli vytvoří z planety protektorát, jestli ji přímo podřídí vládě centrální planety, jestli začne s kolonizací (centrální planeta za poslední staletí začínala být pro obyvatele těsná) anebo jestli planetě ponechá formální samostatnost. Tamir poslouchal, mlčel a myslel na to, jak je zvláštní, že nikomu ani nepřišlo na mysl, že by za vším mohla být alluská lest. Rozhodl se, že o scéně ve své pracovně nikomu nic neřekne. „I kdyby tvoje mlčení mělo zničit Aiolii?“ ozýval se hlas v jeho nitru; Tamir jej pokaždé zaplašil bez odpovědi. Nemohl se však dočkat, až se dostane domů a udeří na Numi.

Rozprava trvala celý den a velkou část noci. Jedním z prvních návrhů bylo vypnout hned všechny aiolské roboty; ale brzy se všichni přítomní shodli na tom, že takový akt by znamenal jen potvrzení skutečnosti, že Umur už válku prohrál, a jen by tedy zhoršil situaci. Když se rozprava k ránu proměnila v nepřehlednou změť překřikování, vzájemného osočování a nadávek, která nikam nevedla, ministr zabušil pěstí do stolu a řekl, ať se všichni jdou domů trochu vyspat a dostaví se opět v poledne. Tamira zavezli k jeho domu; když vystupoval z vozu, začínalo svítat, vedle automobilu umurský robot stále tančil svůj tanec.

Když Tamir vešel do ložnice, Numi se probudila a posadila se na posteli, jež prosvítala ranním šerem. Tamir si ještě ve dveřích bytu připravoval otázky, které své ženě položí, ale teď ztratil odvahu se na něco zeptat. Uvědomil si také, že jakýkoliv výslech by zcela jistě k ničemu nevedl, Numi by svým tichým, klidným hlasem popřela všechna obvinění. Zeptala se ho, jestli chce připravit něco k jídlu, a Tamir ji poprosil o sklenici vody; Numi přinesla z kuchyně dvě sklenice, jednu postavila na Tamirův noční stolek a pak se s druhou sklenicí v ruce postavila k oknu a dívala se dolů na náměstí, kde, jak Tamir věděl, jeden z umurských robotů tančil svůj předsmrtný tanec. Chtěla mu tím něco sdělit? Prohlížel si Numinu tvář, na niž dopadalo studené světlo rodícího se dne, a připadalo mu, že koutky jejích rtů jsou nepatrně, skoro nepostřehnutelně výše než jindy. Nebyl to ten nejtlumenější vítězoslavný úsměv? Možná ano, ale nebyl si tím jist.

Aiolská metropole se stala jevištěm pro podivný balet: obyvatelé města na cestě do práce udiveně zírali na kovové postavy, které v ulicích a na náměstích, mezi vodotrysky, na podstavcích mohutných pomníků, na širokých mramorových schodištích, rozžhavených sluncem, mezi vysokými sloupy kolonád tančily pomalé tance, v nichž se ještě tu a tam ve snově pokřivené a zpomalené formě objevovaly pohyby z předchozího zápasu. Jako by tančili na hudbu nějaké pomalé, nekonečně dlouhé hudební skladby, kterou ostatní nemohou slyšet, pomyslel si Tamir, když pozoroval roboty z okénka služebního automobilu. Už v poledne znovu seděl v zasedací místnosti, schůzi tentokrát řídil sám ministerský předseda. Z Umuru začaly přicházet první znepokojivé zprávy o mobilizaci a o tom, že se tam začínají otevírat brány skladišť zbraní. Nikdo teď už nikoho nepřekřikoval, všichni byli skleslí, mlčeli, srkali gamwe a se sklopenýma očima čekali, jestli někdo přijde s nějakým rozumným návrhem.

V Amsterdamu bylo po poledni, v pekařství byla už nějakou dobu cítit příjemná vůně. Šel jsem se podívat k pultu a zjistil jsem, že je to vůně husté rajské polévky s bazalkou a ogrilovanými kousky veky. Snědl jsem misku polévky a pak ještě jednu, otevřel jsem deštník a vydal se nazpátek k hausbótu.

9. Trýzeň

Porady se konaly takřka nepřetržitě, ale nic se na nich nevyřešilo, stále více se ozývaly poraženecké výlevy a hysterické řeči o konci Aiolie. Tamir je poslouchal a říkal si v duchu: co když to bude jen konec aguské Aiolie, jak to, že to nikoho nenapadlo? Co když na lodě centrálního vojska dychtivě čekají Alluové, co když na ně čekají už tři sta let? Co když udělali obchod s jestřáby v centrální vládě, při jehož sjednávání se odvolávali na spřízněnost obou národů, co když se s nimi dohodli na tom, že obstarají záminku k invazi a že za odměnu se jim dostane opětovné moci nad planetou, i když třeba jen pod dohledem centrální vlády? Co když už samo vypuknutí války mezi Aiolií a centrální planetou bylo součástí plánu? Jistě tu bylo riziko, že centrální vláda představitele alluského hnutí obelstí a po svém vítězství nedodrží sliby, které jim dala, ale alluská nenávist k Aguům mohla být tak silná, že spiklencům stálo za to vzít na sebe tohle riziko – anebo si Alluové řekli, že je lepší žít pod vládou příbuzného národa, který jim nikdy neublížil, než pod ponižující vládou okupanta. A také tu byla možnost, že tím hlavním, o co šlo, byla pomsta, že Alluové touží po jediném: uskutečnit svůj dávný sen a zničit Aguy, ať je to bude stát cokoliv.

Vzrušené, sklíčené a lítostivé hlasy v místnosti Tamirovi splývaly v nerozlišený šum, nevnímal už, o čem se mluví, myslel na Numi, na to, jak snadno ji získal, jak poslušně a přitom pyšně plnila všechny jeho požadavky, a zdálo se mu, že všechno, čemu v její povaze nerozuměl, najednou dostává smysl: viděl postavu skvěle vycvičeného agenta, kterému se podařilo obstarat Alluům nejdůležitější věc, kterou potřebovali ke zničení Aguů – plány tajné zbraně. Myslel také na těch několik málo případů, které znal, kdy se Agu oženil s alluskou ženou (přitom si uvědomil, že vlastně nikdy neslyšel o smíšeném manželství, v němž by Allu byl muž) – co když všechny ty sňatky, všechny ty společné životy byly součástí tajného plánu, co když všechny ženy dlouhá léta vykonávaly rozkazy, které dostávaly z ústředí tajné alluské armády, a podávaly pravidelné zprávy jejímu velení? Tamir se pokoušel představit, jaká slova v nich používaly, když psaly o svých manželích, jakými slovy ho v tajných zprávách pojmenovávala Numi, jak popisovala jejich dny a noci. Co když se po porážce Aguů budou chtít ženy pomstít za léta přetvářky a ponížení? Jak se potom ke svým mužům zachovají, jak s ním bude jednat Numi? Přijde chvíle, kdy se před něj postaví konečně bez přetvářky a začne výsměšným hlasem mluvit o jeho bláhovosti a slepotě? Představí mu svého skutečného tajného manžela, který bude Tamira možná nenávidět ještě více než ona?

Seděl na židli v konferenční místnosti a představoval si do všech podrobností tuto scénu a mnoho podobných. Nedostatek spánku měl za následek, že se jeho představy často proměňovaly ve fantastické obrazy ze zlých snů; viděl budoucnost, v níž bude žít ve vlastní domácnosti jako otrok, který bude sloužit Numi a jejímu alluskému muži a kterého oba budou trýznit… Myslel také na to, jaké asi je Numino postavení v alluské tajné armádě – je elitním agentem, je pouhým pěšákem, kterému se náhodou poštěstil bravurní kousek, anebo patří k užšímu vedení odboje? Co když se po pádu Aguů stane prezidentkou nebo královnou Aiolie? Byly chvíle, kdy takové představy, které ho pronásledovaly, považoval za paranoidní a směšné a kroutil nad svými fantaziemi hlavou, ale v jiných chvílích vůbec nepochyboval o tom, že to jsou obrazy přicházející budoucnosti. A zvláštní bylo, že vůbec nijak nezmenšily jeho lásku k Numi.

Jednání na ministerstvu pokračovala, vlekla se dlouho do noci bez jakéhokoliv výsledku. Tamir spal jen několik hodin denně, ale spánek mu nepřinášel klid; hned jak usínal, jako uvolněná lavina bahna začaly proudit do jeho vědomí tíživé sny. Ve všech těch snech vystupovala Numi, kupříkladu se mu zdálo, že je přikován ke zdi v jakési podzemní kobce; když uslyší skřípání mříže, vzhlédne a vidí, že po schodišti k němu schází Numi v nádherných královských šatech, poprvé ji vidí s rozpuštěnými vlasy, které padají až k pasu, na hlavě má korunu z drahokamů pocházejících ze vzdálených koutů galaxie, za ní jdou strážci v černých uniformách, na jejichž klopách jsou stužky s barvami staré alluské vlajky. Numi drží v ruce velký bič, postaví se před Tamira a pomalu a s rozmyslem ho začne bičovat. V jiném snu viděl, jak se nad noční aiolskou metropolí tyčí obrovská Numina postava, daleko vyšší než nejvyšší mrakodrapy; osvětlují ji světlomety, obletují ji aguské helikoptéry a pálí na ni ze všech stran palubními zbraněmi, Numi je jako nepříjemné mouchy sráží rukama k zemi, kde vybuchují a ozařují město svými plameny… Když se z takových snů probouzel, Numi vedle něho pokojně oddychovala ze spánku.

Opět začal Numi sledovat, tentokrát ještě pozorněji, pozoroval ji pohledem, který se zakrátko naučil rozlišovat desítky nepatrných rysů jejího obličeje, jako by to byla písmena neznámé abecedy, z nichž se skládá šifrovaná zpráva, ale přes všechno úsilí se Tamirovi nepodařilo vyzkoumat, co tato písmena znamenají, nepodařilo se mu tajemnému textu Numiny tváře ani v nejmenším porozumět. Pym v několika dalších kapitolách pozoroval Numiny výrazy obličeje a její gesta Tamirovýma očima, líčil pohyb nohou při procházení pokoji, způsob, jakým usedala do křesla a jakým vstávala, jakým si oblékala šaty a noční košili a jakým se svlékala, způsob, jakým brala do ruky šálek gamwe, a každé z těchto pozorování bylo doprovázeno Tamirovými zoufalými a navzájem si odporujícími pokusy o interpretaci. Ty detailní popisy skutečně připomínaly francouzský „nový román“, jak si povšimli někteří recenzenti; ale při čtení těchto stránek také matně vyvstávala jiná podobnost, pronásledoval mě pocit, že už jsem kdysi četl podobný příběh. A pak jsem si najednou vzpomněl: příběh muže, jenž žije s ženou, kterou miluje a k níž jeho matka cítí nedůvěru, s ženou, která patří k poraženému lidu, podvoluje se svému manželovi, a přitom myslí na krvavou pomstu – to bylo přece vyprávění o bitvě u Turska ze Starých pověstí českých! Sotva se ovšem dalo předpokládat, že Pym četl Aloise Jiráska, a tak byla tahle zvláštní podobnost patrně náhodná.

10. Spása ze snu

Mezitím přišla zpráva, že eskadra válečných lodí naplněných ničivými zbraněmi se už zvedla z přístavů na centrální planetě a zamířila k Aiolii. Krizový štáb na ministerstvu války teď už zasedal bez přestávky, a přece nikdo nebyl schopen přijít s nějakým řešením. Zdálo se, že aguská Aiolia spěje ke svému konci, všichni už jen odevzdaně čekali, co se bude dít. A kupodivu to byl Tamir, muž, který byl ochoten zradit svůj národ kvůli lásce k ženě, kdo nakonec zachránil aguský řád na Aiolii. Jen díky Tamirovi – nebo jeho vinou? – se vše nakonec vrátilo do starých kolejí, alespoň na několik příštích století. Bylo třeba, aby to, co se přihodilo, zůstalo tajné, a tak se kromě úzkého okruhu lidí ve vládě a na generalitě – a kromě jedné ženy – nikdo nikdy nedozvěděl, kdo odvrátil invazi, třebaže vláda i všechny příští vlády to uchovaly v paměti a zahrnovaly Tamira odměnami a poctami.

Tamir seděl v zasedací síni, kde se rozsvěcely a zhasínaly lampy podle toho, jak se střídaly dny a noci, kde utichaly hádky a stále více vládlo mlčení, díval se po zarostlých tvářích, víčka mu klesala, usínal a zase se probouzel. Byl stejně jako ostatní členové rady nesmírně unavený, příliš unavený na to, aby byl ještě schopen logicky přemýšlet, a jeho mysl byla ještě navíc poničena fantastickými představami z posledních dnů a sny, v nichž se ocital za nocí a v nichž vystupoval děsivý přízrak jeho milované ženy. Jeho jasné technické myšlení, které si osvojil na studiích a které mu celý život skvěle sloužilo při jeho práci, se v jedovatém dechu blouznivých obrazů pokroutilo do podivných, nikdy neslýchaných forem prosáklých snem. A kupodivu právě rozpadlá vlákna logiky a fantastické naladění jeho mysli, jež nyní byla s to přijmout a rozvinovat ty nejpodivnější, nejbláznivější představy, nakonec pomohly najít odpověď na otázku, před kterou všichni ostatní kapitulovali. Stává se, že unavená mysl na pokraji spánku najde řešení obtížného problému, protože se už vyvázala z drah logiky, na nichž nedokázala dospět k žádnému výsledku a na nichž se dlouho pohybovala jako v bezvýchodném labyrintu; na cestě do snu se už myšlení uvolnilo z pevné sítě předpokladů a souvislostí, zvyku, dávno proražených tras a dostalo se do nových krajin. Stává se pak, že taková odpoutaná mysl je s to se pohybovat s podivuhodně jasnozřivou jistotou jako ztracený cestovatel po provazových mostech houpajících se nad džunglí, že dokáže najít v těch vratkých výškách cestu k cíli, jež se dlouhé hodiny nebo měsíce skrývala v mlze. Tak se v Tamirově hlavě zrodil plán, který nezapíral, že jeho zárodky pocházejí z krajiny polospánku, a který se sám podobal snu. A přesto Tamirovy sny na dlouhá staletí zachránily aguskou Aiolii.

Hned v prvním dni zasedání rady se objevil návrh, aby zničení umurští roboti byli nenápadně nahrazeni domácími aiolskými roboty a aby se vyhlásila oficiální verze, podle níž své pochroumané vojáky nahradila sama centrální vláda. Ať už by centrální vládě došlo, z jakého důvodu se to stalo, nebo ne, bylo pravděpodobné, že by o pomoci svého nepřítele nemluvila a přijala nové vojsko za své, z toho jednoduchého důvodu, že by takový zásah znamenal obnovení statu quo, po němž většina velitelů na obou stranách toužila, a tedy nejjednodušší řešení situace, která nastala – i když třeba jestřábi na umurském velitelství by byli zklamaní, že si nemohou užít horké války, na kterou se už těšili. Tento plán bohužel nebylo možné uskutečnit, protože v tu chvíli v aiolských skladištích žádné větší zásoby bojových robotů nebyly a neexistovala naděje, že by je bylo možné v dostatečně krátké době vyrobit. Přesto se nyní, ve chvíli, kdy eskadra umurských lodí přeplněná ničivými zbraněmi už mířila k Aiolii, začaly na ministerstvu války ze zoufalství znovu zvažovat už jednou nebo víckrát zamítnuté plány. A když se už po sté ministerský předseda ptal, jestli by se přece jen nemohli bojoví roboti vyrobit, a když mu ministr války po sté odpovídal, že to není možné, najednou promluvil Tamir, v jehož hlavě jeho nápad právě dostal konečnou podobu.

„My přece roboty máme,“ řekl.

„A kde, prosím vás?“ vyštěkl na něj ministr války.

„V Modrém hangáru,“ odpověděl klidně Tamir.

„Nemluvte nesmysly,“ okřikl jej ministr, „to jsou přece konfiskovaní antropomorfní roboti, a ještě ke všemu to jsou ženské figuríny bez šatů, určené… no, však víte k čemu.“

„No a?“ řekl zase klidně Tamir.

Vypadalo to, že se vzteklý ministr chce na Tamira vrhnout, ale v poslední chvíli se zarazil, zdálo se, že přemýšlí. Pak Tamirovi pokynul, aby mluvil dál.

Tady Pym přerušil vyprávění a vsunul do knihy kapitolu, v níž podrobněji vylíčil, jak to vypadalo s výrobou robotů na Aiolii. Už dříve se zmínil o tom, že vyrábět roboty s lidskou podobou bylo od jisté doby zakázáno. Skutečnost, že se to nesmělo, však neznamenala, že se takové umělé bytosti nevyráběly. Bylo mnoho lidí v galaxii, kteří za ně byli ochotni zaplatit velké sumy peněz, zákaz cenu mnohonásobně zvyšoval, a lákal tak k nelegální výrobě v tajných dílnách a továrnách. Kolovaly dokonce fámy, že za zákaz se zasazovali sami výrobci takových realisticky vyrobených strojů, kteří si vypočítali, jak jim vzroste zisk, když své provozy přesunou do podzemí. Aiolská vláda proti ilegální výrobě bojovala, policie čas od času uspořádala razii v nějaké podezřelé továrně a také celní úředníci na raketodromech podnikali zátahy, při kterých otvírali podezřelé kontejnery; často se stávalo, že v nich místo ovoce nebo televizorů, které byly uvedeny v celním prohlášení, nacházeli naskládané nehybné postavy robotů s lidskými tvary: zabavené figury byly skladovány na hromadách ve velkém modrém hangáru poblíž raketodromu, kde čekaly na den, kdy budou rozebrány na součástky.

11. Modrý hangár

Tamir vstal a začal líčit podrobnosti svého plánu přítomným vojákům a úředníkům, kteří se při jeho řeči probírali z mrákot a začali si dolévat gamwe. Nejdříve znovu připomněl, že v Modrém hangáru se v současné době nachází několik set robotů zabavených při nedávné celní kontrole. Byly to nahé ženské postavy; jejich zásilka mířila do oblasti planet na vzdáleném konci galaxie, do obrovitých paláců pohádkově bohatých místních vládců, kteří nesmírně zbohatli díky obchodu se vzácnými kovy, jejichž naleziště se na těchto planetách nacházela.

Tamir byl stručný. „Do robotů z hangáru nahrajeme bojový program,“ řekl, „dáme jim meče – těch máme přece dost –, odvezeme je tajně za tmy do ulic, kde nahradí rozbité roboty umurského vojska – to všechno můžeme stihnout ještě této noci. Akce bude vydávána za chytrý a odvážný čin umurského komanda, jímž centrální planeta odpověděla na zrádný útok Aiolie, který porušil mezinárodní úmluvy o vedení války. V novinách se napíše, že umurský výsadek pronikl do Modrého hangáru, ukradl odtamtud roboty, nahrál do nich bojový program a nasadil je do boje. Vládci z Umuru by byli blázni, kdyby zprávy, které je staví do tak příznivého světla, dementovali. Všichni jim budou gratulovat k tak brilantnímu kousku a oni se sotva budou chtít zříci takové slávy. Možná si někdo všimne několika nesrovnalostí, ale ve všeobecném nadšení na centrální planetě se takovými věcmi nikdo nebude zabývat.“

„A nám se budou všichni smát,“ zabručel jeden z generálů.

Tamir se k němu obrátil a přikývl. „Přesně tak, generále, budou si z nás dělat legraci v celé galaxii. Už vidím ty karikatury v novinách, na nichž budou naši vojáci utíkat před ženami, které je budou honit s vařečkou v ruce. Nevím jak vy, ale já osobně bych takovou ostudu pokládal za přijatelnou cenu za záchranu planety.“

„Ano,“ řekl ministerský předseda zamyšleně, „pak bude centrální vláda postupně nahrazovat rozbité ženské postavy standardními bojovými roboty, takže za čas se válka vrátí do starých dobrých kolejí a my se zase budeme moci věnovat svým věcem.“

Snad byli v místnosti ještě někteří, kteří pokládali Tamirův plán za příliš bláznivý, ale nikdo nepřišel s žádným jiným, nebyl čas na další uvažování a zřejmě už opravdu nebylo co ztratit. Náčelník generálního štábu hned začal telefonicky udělovat rozkazy a ministerský předseda řekl přítomným, aby se šli domů vyspat. Tamir se po dvou nocích beze spánku vrátil domů, Numi byla v kterémsi vzdáleném pokoji; nečekal, až se objeví, převlékl se, lehl si do postele a okamžitě usnul. Po několika hodinách těžkého, tupého spánku beze snů ho probudilo tiché cinkání. Otevřel oči; pokoj zalévalo narůžovělé světlo časného jitra, růžové světlo polilo i dlouhou bílou noční košili Numi, která stála bez hnutí u okna, a zvýraznilo temné stíny v dlouhých záhybech látky. Numi se dívala dolů na náměstí; Tamir věděl, co vidí.

Vstal, šel ke své ženě a mlčky ji vzal kolem ramenou. Numi se nepohnula. Společně sledovali, jak na zrůžovělém mramoru náměstí zápasí těžkými meči kovový robot a nahá ženská postava se světlými vlnitými vlasy, které jí sahaly až k pasu, dlouhé stíny obou postav se táhly přes celé náměstí. V tichu spícího města bylo slyšet jen cinkání mečů. Jestli opravdu byly události posledních dní přípravou neviditelného národa na převrat, který by z něho opět učinil vládce planety, jestli vše nebylo jen Tamirovou fantazií, kterou zrodilo jeho divné manželství, jestli to vše byla skutečnost, a ne sen, Numi v tuto chvíli zcela jistě pochopila, co se stalo – umělá dívka bojující s kovovým robotem byla znamením, že pokus o svržení aguské vlády ztroskotal a s ním se rozplynuly alluské naděje…

Tamir se kradmo podíval na tvář své ženy. Zdálo se mu, že tvar jejích úst snad vyjadřuje poslední slabý záchvěv vlny zoufalství, která stoupala vzpřímeným Numiným tělem. Ale byl si tímhle výkladem jist stejně málo jako všemi ostatními interpretacemi Numiny tváře z poslední doby; v posledních dnech sice trávil většinu času, kdy byl se svou ženou, tím, že studoval písmo rysů její tváře, avšak za celou dobu svých výzkumů z té šifry nerozluštil nic. Když se teď z blízkosti díval na Numin obličej v čistém ranním světle, uvědomil si, že jednou z příčin, proč ve svém úsilí tak žalostně neuspěl, byla oslnivá krása té tváře, krása, která se zmocnila všech znaků, všech šifer a přetavila je ve svůj výraz, nedovolila jim, aby označovaly něco jiného než ji, proměnila je v bezúčelné šperky, které tu byly jen kvůli sobě samým, kvůli své záři. „Tvář zamrzlá v ledu krásy, navždycky nesrozumitelná,“ pomyslel si Tamir. A zrodila se v něm touha říci Numi, kdo stojí za tímto obratem ve válce, nějakou chvíli s tímto pokušením bojoval, ale nakonec mu podlehl a tiše řekl: „To je moje dílo.“ Numi mlčela.

Tamir si nebyl jist, jestli tvář jeho ženy vyjadřuje zoufalství nad ztroskotáním poslání, které Numi měla v rámci plánu na obnovu alluské vlády na Aiolii, nebyl si jist ani tím, jestli měla v takovém plánu účast, a nebyl si jist, jestli takový plán vůbec existoval, jestli myšlenky, v nichž se jím v poslední době zabýval, nebyly jen jeho fantaziemi, jen plodem jeho neklidu a úzkosti, které v něm probouzel život s ženou, kterou vlastně neznal. Všechno bylo nejisté, všechno se vznášelo a kroužilo v pomalém víru, fakta a představy, všední život a hrůzný sen, dokonce už si ani nebyl jist tím, že vyřazení umurských robotů z boje byla sabotáž, uvědomoval si nyní, že vyslání signálu, který roztančil nepřátelské stroje, mohla spustit i nahodilá technická závada, k jaké čas od času v ústavu docházelo.

12. Epilog

Obrazem Tamira a Numi, stojících u okna a dívajících se na souboj robota a dívky na prázdném náměstí, končila poslední kapitola knihy. Za ní ještě následoval epilog, v němž Pym stručně vylíčil, co následovalo. Pokud jde o válku, vše se odvíjelo podle Tamirových představ: vláda centrální planety se po počátečním úžasu nad tím, co se to na Aiolii děje, skutečně rozhodla vydávat nasazení nezvyklých robotů za svůj válečný triumf a odvolala svou eskadru zpět; Aiolanům se v galaxii smáli jak kvůli tomu, že se nechali obelstít, tak kvůli tomu, že bojují s ženami; centrální vláda postupně nahradila nahé dívky standardními roboty; boje slábly, až válka tiše skončila tak jako většina jiných galaktických válek z té doby, rozplynula se, aniž si toho někdo všiml; Aiolia prožívala nebývalý rozkvět, který přispěl k tomu, že se na ostudu války s ženami zapomnělo; kromě toho mnoho obyvatel galaxie tušilo, že všechno mohlo být ve skutečnosti úplně jinak.

Tamir se obával, že Numi ho poté, co její mise ztroskotala, opustí, každé ráno se probouzel s obavou, že Numi v noci odešla, ale vždy viděl hlavu své ženy na polštáři vedle sebe, Numi s ním stále zůstávala, zůstala s ním až do konce jeho života. Možná to bylo proto, že v misi pokračovala i poté, co galaktická bitva u Turska byla zmařena, možná proto, že Tamira doopravdy milovala, přestože byl jejím nepřítelem, možná proto, že žádná mise a žádný tajný alluský plán nikdy neexistovaly. Tamir ji sledoval po celá dlouhá léta společného života, nadále studoval záhadný list její tváře i melancholické písmo jejího pomalého přecházení z pokoje do pokoje; dlouho marně doufal, že jednoho dne Numi udělá chybu a on v její tváři, kterou dopodrobna znal, v jejích slovech, která si opakoval o samotě a o jejichž skutečném významu dlouho do noci přemýšlel, v zásuvkách, v nichž tajně pátral (a které Numi vždy nechávala nezamčené), objeví nějaký důkaz, znak, který rázem objasní, co se vlastně stalo, který mu umožní poznat pravdu o jeho a Numině životě, pravdu, jež byla zároveň skrytou pravdou o dějinách Aiolie.

Ale přece jen se Numina tvář, v níž Tamir pátral po znamení, v průběhu let měnila, pozvolna se otvírala, odpoutávala se od dálky v oknech, s níž byla dlouho spojená, odtrhávala se od mlžného horizontu, na němž v mládí její hlava spočívala jako na jemném polštáři, zatímco snila své nesrozumitelné sny; ustoupilo neznámé moře, v jehož proudech se vlnily její vlasy. Začínala plaše navazovat přátelství s blízkými věcmi, s nábytkem a s tapetami, Numina bosá chodidla se smířila s koberci, jichž se dotýkala, její prsty se naučily rozmlouvat s hladkými plochami stolů a s chladným kovem klik. Po dlouhé době začala žít s Tamirem ve stejném prostoru; Tamir pozoroval s láskou její přibližování a v mysli mu vyvstávala představa lesního zvířete, které si pomalu zvyká chodit k stavení na kraji lesa. A přesto v její tváři a v jejím těle zůstávalo, jako matný text setřený časem a stále více se ztrácející pod novými palimpsesty, nikdy nerozluštěné staré tajemství; z toho textu už nevanula úzkost, ale jen smutek. Když přišlo stáří, Tamir se rozhodl, že se Numi zeptá na to, o čem léta přemýšlel, každé ráno se odhodlával, že ji poprosí, aby mu řekla, co se vlastně stalo za dávné války a před ní – začne tím, že jí řekne, že na jeho lásce se nic nezmění, ať bude její odpověď jakákoliv. Odhodlával se k tomu, ještě když ve vysokém věku onemocněl a věděl, že zemře, ještě poslední den svého života; říkal si: teď mi Numi určitě řekne pravdu, ale když k němu Numi přišla a posadila se na pelest postele, jen ji vzal za ruku a mlčel.

Zanedlouho zemřela i Numi a brzy, už za tisíc let, došlo ke skutečnému splynutí Aguů a Alluů v jeden národ, během pár milionů let, které zbývaly do konce solární soustavy, jejíž součástí byla Aiolia, se na planetě střídala šťastná a méně šťastná období; ještě předtím, než vybuchlo aiolské slunce a změnilo se v neutronovou hvězdu, se obyvatelům podařilo přestěhovat do jiného solárního systému, kde žili střídavě šťastně a nešťastně až do doby, kdy se vesmír opět zhroutil do singularity, z níž povstal. Pym se postaral o opravdu důkladné zakončení románu.

12. Loučení s Amsterdamem

Když jsem dočetl poslední stránku, byla už noc; zavřel jsem knihu a zhasl, ráno bylo třeba brzy vstát, abych se dostal včas na letiště. Když jsem se probudil, viděl jsem, že konečně vysvitlo slunce. Vysušilo skleněné stěny hausbótu, a tak jsem poprvé viděl přísné linie domů nerozmazané deštěm, těšilo mě dívat se na úzké fasády, tisknoucí se k sobě, na velká okna v bělostných rámech, která zabírala skoro celou plochu zdi domu, na štíty, zvedající se k modrému nebi a zakončené veselými bílými čepičkami, na stromy, na nichž pořád ještě svítilo mokré listí, na odrazy domů ve vodě kanálu, vlnící se v pomalém tanci, v němž však neztrácely svou důstojnost, na chlapce a dívky projíždějící po nábřeží na bicyklech s batůžkem na zádech a s šálami vlajícími ve větru. Byl už čas odejít, omlouval jsem se v duchu krásnému městu, že jsem se mu nevěnoval, bylo mi líto, že si budu z Amsterdamu pamatovat jen uspávající pointilismus deštných obrazů na skle a jemné kolébání hausbótu ve chvílích, kdy kolem projížděl parník, a sliboval jsem mu, že se určitě vrátím a budu celé dny chodit po ulicích, mostech a náměstích a pozorně se dívat kolem sebe.

Schoval jsem klíč pod květináč, chvíli jsem ještě stál na molu, naposledy jsem se podíval na hausbót, v jehož skle se nyní stejně jako prvního dne odrážely fasády domů zalité slunečním světlem, a pak jsem se vydal na cestu, šel jsem po nábřežích a mostech, doprovázen drkotáním koleček kufru, až se přede mnou otevřel Dam a pak Stationsplein s centrálním nádražím. Ve vlaku na Schiphol jsem se znovu ponořil do vzpomínek na Aiolii, ale ve chvíli, kdy jsem vystupoval na letišti, jsem myslel už jen na to, co mě čeká v Irsku.

V. Cork

1. Modrý dům

Autobus mě z corkského letiště zavezl na prosluněné náměstí u řeky. I tady foukal silný vítr, který se zřejmě proháněl nad celou Evropou – bude mě provázet až do konce mé cesty? Stál jsem, s kufrem u nohou, u kamenného zábradlí, kterým byla zakončena vysoká stěna nábřeží, a vystavoval tvář příjemnému chladnému větru, jenž honil pár reklamních letáků kolem bronzového pomníku muže v dlouhém plášti, který stál zády ke mně uprostřed náměstí. Podél řeky se táhla rozlehlá budova z neomítnutých cihel, která snad kdysi sloužila jako skladiště a pak se v ní, soudě podle reklam na průčelí, usadilo pestré hejno butiků. Když jsem se otočil k řece, viděl jsem na protějším břehu poklidné fasády domů, rozložené po svahu, světlý opar nad řekou lehce rozmýval jejich kontury a sjednocoval jejich barvy do jediného tónu, který spíše než jaro připomínal klidný začátek podzimu. Ještě nějakou chvíli jsem si užíval všech slastí příjemného dopoledne, kterými mě město přivítalo, pak jsem na sloupku zábradlí rozložil mapu města, kterou jsem vzal na letišti z jakéhosi pultu – musel jsem ji pevně držet, aby mi ji vítr nevyrval z rukou –, a zjistil jsem, že stojím na břehu ostrova a že voda, která pode mnou teče, je severním ramenem řeky Lee. Ulice St. Patrick Hill, kde měl bydlet Edgar Pym, byla přímo přede mnou, na druhé straně říčního ramene navazovala na široký most a prudce se zvedala do svahu. Na počátku ulice se domy spořádaně řadily jeden za druhým, a vytvářely tak stupně jakéhosi obřího schodiště, ale v polovině svahu jejich řada náhle končila v zeleném pásu divoce vyhlížejících zahrad. A ano, nad zahradami na vyvýšené terase svítila ve slunci osamělá fasáda světle modrého domu, který jsem viděl na internetu a v němž měl bydlet Edgar Pym.

Vystupoval jsem k domu podél drolící se zdi, za níž jsem tušil terasovitou zahradu; její husté, spletité křoví přetékalo přes zeď, konečky povislých větví se tu a tam dotýkaly chodníku. Po rozviklaných schůdkách jsem vystoupil k bíle natřeným, oprýskaným dveřím. Chvíli jsem před nimi stál, než jsem zmáčkl zvonek. Jaké setkání tu na mne čeká? Odhalí se mi uvnitř domu tajemství fialového krokodýla? Budu vyslán na další cesty? Ukáže se, že spisovatel nemá s tajemnou součástkou nic společného a mně nezbude než vrátit se do Prahy? Zmáčkl jsem tlačítko a po chvíli se dveře s hlasitým zavrzáním otevřely. Objevil se v nich vysoký a štíhlý světlovlasý muž. Podle fotografie, kterou jsem viděl na internetu, jsem poznal autora Aiolské války, ale překvapilo mě, jak chlapecky ve skutečnosti přes svůj věk vypadá. Mžoural očima ve slunci a zimomřivě si přitahoval klopy flanelového županu, zpod kterého dole vyčnívaly bosé nohy v pruhovaném pyžamu a v trepkách. Připadalo mi, že jediný závan větru, který toho dne proudil Corkem, by mohl celou jeho postavu ohnout až k zemi jako pružný kmen mladého stromku. Pym asi vylezl z postele, jeho pohled jako by říkal: „Ať už jste přišel kvůli čemukoliv, vyřiďte to prosím rychle, rád bych se zase vrátil do tepla.“ Dobře, nebudu vás tedy zdržovat, odpověděl jsem mu v duchu. Představil jsem se a pak jsem řekl: „Přiletěl jsem dnes z Amsterdamu a chci se vás zeptat, jestli máte jednu zvláštní součástku…“ V tu chvíli jsem se zarazil, protože jsem nevěděl, jak mám vysvětlit, o čem vlastně mluvím. Ale zřejmě to nebylo třeba, protože Pym přestal mžourat, poprvé se na mě pozorněji zadíval, pak otevřel dokořán dveře a pokynul mi, abych vstoupil. Uvědomil jsem si, že zmínka o součástce mi prozatím posloužila jako propustka do všech dveří, anebo je alespoň trochu pootevřela.

Po vrzajících dřevěných schodech mě mlčky zavedl do světlého pokoje v prvním patře, kde u zdí stály zasklené vitríny plné sklenic a křehkých porcelánových hrníčků s květinovými vzory; měl jsem pocit, jako bych se ocitl uvnitř fotografie Josefa Sudka. Pym mi opět beze slova pokynul, abych se posadil ke stolu, který stál pod oknem, na desce stolu zalité slunečním světlem stála váza s jednou uschlou růží, porcelánový čajník a tenký šálek, kterým prosvítal čaj, jehož vůně se mísila s ostatními příjemnými vůněmi pokoje, s dechem rozeschlého dřeva, zašlého polstrování a starých laků. Zatím mi Cork tedy přinášel jen samé dobré věci. Pym otevřel dvířka jedné z vitrín – do ticha pokoje se ozvalo jemné zavrzání –, jeho ruka chvíli bloudila mezi hrníčky, pak jeden vyndal a nalil mi do něj z konvice čaj. Na sklo přivřeného okna jemně škrabaly větvičky keřů v zahradě, za nimi byly ve světlém dopoledním oparu vidět střechy domů dole na ostrově. Pomyslel jsem si, že pokoj, ve kterém sedím, je pokoj člověka, který tu se svými věcmi prožívá osamělé a spokojené stáří. Komu vlastně dům patří? Objeví se ve dveřích pokoje bělovlasý majitel? Pym se posadil na druhou židli, a než jsem stačil promluvit, poprosil mě, abych mu řekl, co vím o součástce.

„Vlastně o ní nevím nic,“ řekl jsem, „doufal jsem, že se o ní dozvím něco od vás.“

Pym teď vypadal zaraženě. „Vy nevíte, kdo mi součástku poslal? Ale jak jste se potom dozvěděl, že ji mám? Nikdy jsem o ní nikomu neřekl.“

„Ale psal jste sochaři do Norska.“

„Ano, ale…“

„Já vím, nepsal jste nic o tom, že sám máte podobnou součástku jako on. A mimochodem, sochař váš e-mail vůbec nečetl, v té době měl starosti s jinými věcmi. Měl ale chytrou ženu a ta hned přišla na to, o co vám jde.“

„A o co mi podle ní šlo?“

„O to, jestli se něco k něčemu dá přišroubovat.“

„Ale nedalo,“ povzdechl si Pym, „byl tu rozdíl dvou milimetrů, jestli sochařovu součástku jeho žena dobře změřila.“

„Určitě ji změřila dobře, je matematička. Ty součástky se sešroubovat nedaly. Ale to jen znamenalo…“

„… že mezi ně patří ještě nějaké další součástky, třeba jedna nebo třeba sto…“

„Nebo ještě víc. Ellen, sochařova žena, měla pocit, že přemýšlíte o stejné věci jako ona, totiž o tom, že součástky musí pocházet z jednoho stroje.“

„To je pravda, ta součástka mi nedala pokoj, pořád jako by mě nutila, abych zjistil, kam patří… A myslím, že po mně dokonce chtěla ještě víc.“

„Já vím – abyste ji vrátil na její místo.“

Pym přikývl. „Vlastně jste mě dost zklamal. Když jste se tu zjevil a začal mluvit o součástce, tak jsem doufal, že o stroji, ze kterého pochází, něco víte. Povězte mi, co je to za nesmysl, pořád přemýšlet o nějakém neznámém stroji, který třeba ani neexistuje? K čemu by stroj z tak divných součástek byl?“ Pym si povzdechl a mávl rukou. „A přesto se doteď nemůžu zbavit pocitu, že ten stroj někdo rozebral a rozesel jeho součástky po celém světě, putují teď ze země do země a touží se vrátit k sobě a pospojovat se, už se nemohou dočkat, až jejich závity vklouznou do drážek jiné součástky a začnou se otáčet, až ozubená kolečka zapadnou do jiných ozubených koleček, až se do sebe zacvaknou bajonetové uzávěry…“

„Víte, že všichni, kteří měli v ruce součástku, o ní mluvili, jako by to byla živá bytost, nějaký skřítek? Skřítek, který někdy pomáhá, ale dovede být taky pěkně zlomyslný a připravit svým majitelům různé prekérní situace.“

Spisovatel se ke mně naklonil a řekl trochu tlumeným hlasem: „Já vím, ale mně se podařilo součástku přelstít, zvítězil jsem nad ní, i když nejspíš jen dočasně.“

Skoro to vypadalo, že se bojí, aby ho někdo nezaslechl – snad aby ho neslyšela jeho součástka, která je tu někde nablízku? Ještě před pár dny bych začal přemýšlet o tom, jestli se Pym nepomátl, ale během lovu na krokodýla se mé vnímání věcí tak změnilo, že mi na jeho opatrnosti nepřipadalo nic divného. Dokonce jsem se mimoděk k němu sám naklonil, jako bych přijal jeho spikleneckou hru, a tiše jsem se zeptal, jak tedy na dotěrnou součástku vyzrál.

„Vmontoval jsem ji do svého vlastního stroje!“ řekl Pym vítězoslavně a takřka šeptem.

2. Stařenka z Namdaemunu

„Zapojit součástku do vlastního stroje se pokoušel i sochař, ale dopadlo to špatně,“ poznamenal jsem.

„U mě to ale bylo jinak. Všechno se dozvíte, nebojte se, ale nejdřív mi povězte, jak jste se o vaší součástce dozvěděl vy.“

„Není to moje součástka, nikdy jsem ji neviděl. Ale dobře, všechno vám řeknu, jenže to bude dlouhé vyprávění, a já tu sedím jako na trní a celou dobu myslím na to, jestli svou součástku pořád máte a jestli mi ji ukážete.“

Pym beze slova vstal, šel k jedné z vitrín, sáhl opět mezi hrníčky a skleničky a vytáhl cosi zabaleného do hedvábného šátku. Položil věc na stůl a opatrně ji rozbalil. Byl to asi pětadvacet centimetrů dlouhý válec, ze dvou stran jeho pláště vyrůstaly podlouhlé části, z každé strany tři, takže celek připomínal velkého brouka s šesti nohama. Podstavami válce byly závity z tmavomodré látky s bílými skvrnami a také všech šest výčnělků bylo k tělu válce připevněno tmavomodrými tečkovanými spoji. Pět z broučích nohou tvořily kovové pružinky, zahnuté do mírného oblouku, šestá noha byl úzký rovný tubus; když jsem si jej prohlížel, uvědomil jsem si, že je to vlastně kovový plášť mikrotužky – i Pymova součástka tedy byla, stejně jako Mathiasova, trojrozměrnou koláží. Dal jsem se do pečlivého prozkoumávání každého místečka součástky a objevil jsem vedle jednoho ze závitů zbytek nápisu. Slova byla bohužel setřená, přečetl jsem písmena U a E a o kus dál písmena P a E.

Víc písmen se mi nepodařilo rozluštit, a tak jsem věc položil na stůl a začal jsem vyprávět, mluvil jsem o Štěpánovi a o Barboře, o tiché hudbě na Södermalmu, o hotelu Savoy, o zlé ženevské hegeliánce, o Tořině a Kristinině babičce a o sochařově šílenství. Když jsem skončil, Pym dlouho mlčel a díval se z okna na město. Pak se zeptal: „Opravdu podnikáte tuhle cestu jen kvůli svému příteli?“

Na to ovšem nebylo snadné odpovědět. Řekl jsem: „Nevím, myslím, že je to spíš tak, že mě součástka už taky omámila a teď mi možná o něco víc záleží na tom, abych odhalil její tajemství, než na starém kamarádovi. Není to hezké, ale na druhé straně na mých pocitech a cílech až tak nezáleží, protože když se mi podaří chytit součástku, pomůžu tím i Štěpánovi.“

Pym přikývl a teď se zase on dal do vyprávění. „Vezmu si z vás příklad a také začnu v době, kdy jsem studoval na gymnáziu. Tenkrát jsem žil v Dublinu a na rozdíl od vás jsem jednak neměl vůbec žádné přátele, a jednak jsem vůbec nevěděl, co bych v životě měl dělat. Víte, jak jsem vám záviděl, když jste mi vyprávěl o vašem přátelství, o vaší společné četbě Rimbauda a o vašich výpravách? Po maturitě se mi ovšem nechtělo jít pracovat, a tak jsem nakonec vystudoval ekonomii, mohl jsem ale také studovat historii nebo práva nebo chemii nebo cokoliv jiného… Pak jsem byl zaměstnaný na státním úřadě a o tom, co od života chci, jsem věděl stejně málo jako předtím. Každý den jsem se po práci vracel domů pěšky a skoro vždycky jsem se cestou zastavil v hospodě, kde jsem vypil jedno nebo dvě piva. V hospodě jsem přemýšlel o tom, že by asi bylo třeba v mém životě udělat nějakou změnu, jenomže jsem vůbec netušil, jaká změna by to měla být. Jednou jsem uprostřed takového přemýšlení zjistil, že u pultu vedle mě stojí spolužák z univerzity. Pracoval na ministerstvu zahraničí a hodinu mi vyprávěl o své práci. Já ho po chvíli přestal poslouchat, ale když jsem náhodou zaslechl, že jen tak mezi řečí říká, že potřebuje obsadit volné místo na ambasádě v Soulu, řekl jsem ihned, že bych se o to místo chtěl ucházet. To bylo před sedmi lety.

A tak jsem pracoval v Koreji, v prvních dnech a týdnech jsem měl opravdu pocit, že se můj život změnil – nechodil jsem teď po dublinských ulicích, ale bloudil jsem za dne širokými třídami pod mrakodrapy a za večerní tmy uličkami, kde se na mne z obchůdků valila oblaka vůní, jaké jsem předtím nikdy necítil, a kde mi nad hlavou blikaly barevné znaky a přebarvovaly tváře chodců, kteří jako by vystoupili z nějakého fauvistického obrazu; cestou do práce jsem vždycky chvíli postál na širokých schodech před otevřenou buddhistickou svatyní, ozdobenou pestrými praporky, a naslouchal uklidňujícímu, monotónnímu, krásnému zpěvu kněží. Ale netrvalo dlouho a na všechny ty obrazy jsem si zvykl a se smutkem jsem si uvědomil, že se můj život až tak neliší od života, jaký jsem vedl doma v Irsku, a nakonec jsem se smířil s tím, že to tak asi bude navždycky a všude.“

Poslouchal jsem, přejížděl jsem konečky prstů po součástce, která přede mnou ležela na stole, a trpělivě jsem čekal, kdy se k ní Pym ve svém vyprávění konečně dostane.

„Někdy jsem se také večer procházel po tržišti Namdaemun, podél dlouhých řad obchůdků, stánků a prodejních pultů, kde prodejci nabízeli všechno možné, od elektroniky po vějíře s obrázky ptáčků a mlžných hor. Jednou jsem na samém konci jedné takové řady stánků, v místech, kde už světla tržiště končila a začínala tmavá ulice, míjel vrásčitou stařenku; neměla ani stánek nebo pult, nabízela jen několik knížek, které před sebou rozložila na nízké rozkládací stoličce. Zavolala na mě a natáhla ke mně ruku, ve které držela jednu knihu v lesklé barevné obálce. Všiml jsem si, že je to jediná z jejích knížek, která byla v angličtině, na všech ostatních jsem viděl nesrozumitelná slova psaná hangulem, korejským písmem. Byla to paperbacková obrazová publikace o jednom z jihokorejských měst, nejspíš informační brožura, kterou dala vytisknout tamější radnice a rozdávala ji zadarmo hostům. Takových publikací jsme měli na ambasádě desítky, ale stařenka se na mě hezky usmívala a dalo se pochybovat o tom, jestli za celý den prodala alespoň jednu knížku, a tak jsem si od ní brožuru koupil, uložil ji do batůžku a hned na ni zapomněl.“

Vzpomněl jsem si na Stockholm a pomyslel si: „Vida, zase jedna tajemná babička. Dvě pohádkové stařenky, není to na jeden příběh až moc?“, ale nic jsem neřekl.

„To se stalo v úterý. V neděli jsem se šel projít podél potoka, který se jmenuje Čchongječchon a který protéká městem v jeho nejrušnější části, klikatí se mezi moderními budovami tři metry pod úrovní dlažby, dole je na obou jeho březích promenáda s kamennými lavičkami. Procházel jsem se tam skoro každou neděli, rád jsem se z té hloubky díval na šílenou perspektivu mrakodrapů, které jako by se na obloze zoufale snažily dotknout svými špicemi, mezi nimi putovalo oslňující slunce… Tu neděli jsem se posadil na kamennou lavičku blízko jednoho z nízkých gejzírů, které na několika místech tryskaly přímo uprostřed koryta potoka. Vzpomněl jsem si, že s sebou pořád nosím knížku z Namdaemunu, vytáhl jsem ji z tašky a listoval v ní. Byla vytištěná na křídovém papíře, který už byl trochu ohmataný – roh jedné stránky byl dokonce utržený –, a největší část tvořily barevné fotografie lesnatých hor, moderních městských tříd, buddhistických chrámů a konfuciánských svatyní. Na jedné stránce mi zrak padl na starou tušovou kresbu znázorňující tři postavy – dva muže a jednu ženu. Přečetl jsem si anglický text pod reprodukcí a dozvěděl se, že kresba znázorňuje postavy z místní pověsti o králi, který pověřil svého oblíbeného rádce, aby vytvořil nové písmo, a který pak rádcovi odloudil jeho ženu, jež nakonec utonula v zimní řece protékající zasněženou krajinou. O ději pověsti tam nebylo nic víc než tahle jedna krátká věta. A já, když jsem si ji přečetl, jsem pocítil vzrušení, jaké jsem do té doby ještě nikdy necítil. Bylo to něco tak nezvyklého, že jsem se polekal, vůbec jsem nevěděl, co se se mnou děje. Připadalo mi, že příběh se mě nějak dotýká, volá na mne, něco po mně chce, a já vůbec nevěděl co. Bylo mi jen jasné, že všechno zavinilo setkání písma, lásky, zrady, smrti a sněhu, jako by to byla nějaká tajná kombinace, která náhle otevřela těžké dveře trezoru, o nichž jsem do té doby neměl tušení.

A tak jsem seděl na lavičce na břehu městského potoka, nad mou hlavou jezdily automobily, mrakodrapy se leskly ve slunci a já přemýšlel, co ode mne chce stará pověst z daleké cizí země. A pak mi to najednou došlo. Příběh chtěl, abych ho vyprávěl, abych ho vyprávěl v jeho pravé podobě, se všemi podrobnostmi, se všemi tvary a barvami, zvuky, vůněmi, s pohybem vlnících se šatů a záclon… Proč to po mně příběh chtěl, co mělo vyjadřovat spojení písma, zrady, lásky, smrti a sněhu? Zažil jsem snad něco podobného tomu, co vypráví příběh? Určitě ne. Jde tedy snad o nějaký archetyp, který rozpoznalo mé vědomí či podvědomí? Jestli ano, nevím, jaký a jak se týká mého života. Byl jsem tenkrát přesvědčený, že mi tohle všechno prozradí kniha, kterou napíšu, jenomže když byl román hotový, věděl jsem toho stejně málo jako na lavičce u potoka. Možná má příběh, který jsem napsal, nějakou ideu nebo nějaké poslání, ale já je neznám, příběh mi je neprozradil. Zato jsem už tenkrát v Soulu ihned pochopil jedno, pochopil jsem, co se mi nabízí jako odměna: že skončí strašná nuda, která v mém životě vládla od nepaměti. A to byl pro mne opravdu velký šok, protože jsem v té době vlastně už nepočítal s tím, že by se někdy něco takového mohlo stát.“

3. Vlnobití řeči

„Úkolu, kterým mě korejská pověst pověřila, jsem se ovšem hned zalekl, vždyť jsem nikdy nepsal, dokonce ani v době, kdy skoro každý spolužák na gymnáziu zplodil nějakou báseň, a ani jsem nikdy netoužil být spisovatelem. Na druhé straně mě uklidňoval pocit, že příběh mi zároveň s úkolem dává příslib, že mi pomůže, že mě povede při psaní, že mě naučí psát; stačí, když budu soustředěný a trpělivý, když budu dávat pozor na to, co mi říká. Protože nebylo třeba nic vymýšlet, všechny věty příběhu už tu byly, chvěly se v magickém šumu, který zněl nad třemi řádky v informační brožuře, a já věděl, že je pouze zapotřebí, abych tomu šumu zůstal věrný, neodbíhal od něho jinam, abych se trpělivě učil v něm rozeznávat obrysy slov a vět. Začalo se stmívat; v tu hodinu každý večer na Čchongječchonu začínalo světelné představení: na tříšť kapek vodotrysku se z projektoru promítaly všelijaké barevné, měnící se obrazce. Díval jsem se na jejich hru a myslel přitom na práci, která mě čeká, na to, že teď bude třeba hodinu za hodinou, den za dnem vyplétat věty ze zašmodrchané spleti, vytahovat je jednu po druhé a rozvinovat je. Pustil jsem se do práce hned tam dole, na kamenné lavičce, vedle proměnlivých ornamentů barevných světel tančících na vodě. Vytáhl jsem z tašky úřední zápisník a začal do něho psát román o královi, jeho rádci a rádcově ženě.“

Teď už mi to nedalo a připomněl jsem Pymovi Štěpána napínajícího sluch před domkem na Södermalmu. Pym se zamyslel a pak řekl: „To, co jsme já a váš přítel zažili, se podobalo, ale naše zkušenosti nebyly úplně stejné, protože já jsem nemusel řešit, co slyším a co si jen představuji. Vlastně oboje podivným způsobem splynulo, připadalo mi, že stačí napnout pozornost, abych slyšel nová slova, která se rodila ze záře slov v brožurce. A tak jsem psal a mezitím se úplně setmělo, nade mnou se rozzářily barevné neony, skleněná stěna mrakodrapu se rozsvítila odrazem bílého měsíčního světla a já se vrátil do svého bytu a psal dál při světle lampy. Jako by mě chtěl uklidnit a pomoci mi, zněl z blízkého buddhistického chrámku zpěv kněze…“

Pym se odmlčel, jako by znovu naslouchal monotónnímu zpěvu. Pak řekl: „Tenkrát jsem samozřejmě ještě vůbec nevěděl, co to znamená psát, ale hlas, který jsem zaslechl, mě to pomalu, krok za krokem učil. Byl jsem zpočátku udivený z toho, co mi říkal, a pak jsem byl udivený stále méně, začínal jsem chápat, co mám dělat. Hlas mě poučil, že slova mají svou hrdost, že je nesmím používat jako nástroje k vyjádření svých myšlenek – něco takového slova nebaví a podávají pak mizerný výkon, nebo přímo psaní bojkotují. Že musím pozorně vnímat život slov, a to znamená vnímat světy, jimiž slova prošla a jejichž ovzduší a krajiny do nich prosákly, usadily se v jejich těle, které je stále vydechuje. Naučil mě citlivosti pro vzájemné sympatie slov, pro jemné síly, jimiž slova přivolávají jiná slova, aby společně zformovaly obraz či myšlenku…

A tak jsem brzy pochopil, že když po slovech chci, aby vyprávěla příběh, musím jim dopřát volnost, musím jim nezištně přenechat to málo, co vím, aby si s tím poradila sama, pochopil jsem, že pak mi slova prozradí, co vlastně chci říct a co vědí daleko lépe než já. Když jsem slovům ponechal volnost, předvedla mi, jaké spolu umí dělat věty, a já začal vnímat text jako vlnobití hlavních a vedlejších vět, které jediné mohlo vyjádřit vlnobití dějů světa. A postupně jsem začal chápat ještě víc, totiž že s výjimečností jazyka se to přehání, že proudy jazyka se ve skutečnosti až tak neliší od jiných proudů světa, že všechny jsou součástí jednoho jediného toku, že slova mohou vyjadřovat věci proto, že jsou jim příbuzná.“

Já jsem ovšem celou dobu Pymova vyprávění musel srovnávat, co prožil v Soulu, s mým a Štěpánovým osudem a neubránil jsem se tomu, abych cítil smutek z představy, že Pym dostal darem něco, po čem netoužil a co si možná nezasloužil, kdežto my jsme se domnívali, že hrajeme o celý svůj život, a prohráli jsme. Alespoň jsem o tom, že jsme prohráli, byl přesvědčený do chvíle, kdy se začala dít podivná kouzla se součástkami a šeptajícími hlasy, pak už jsem si nebyl jistý vůbec ničím, a ta nejistota, která jako by vše uvolnila z pout, patřila k nejpříjemnějším stránkám cesty za fialovým krokodýlem. Začínal jsem teď vidět také jiné věci, například to, že Štěpán možná nebyl takový hrdina, nebyl to jedi imaginace se světelným mečem, za jakého jsem ho celý život pokládal. Štěpán nenašel odvahu přijmout zázračný zpěv na Södermalmu, přijmout všechna ta krásná slova a neptat se, z jakého světa přicházejí. Jeho úzkostlivá poctivost ho nakonec přece jen zradila…

4. Balíček z New Yorku

„A tak jsem v Koreji napsal román Písmena a vydal ho v Irsku,“ pokračoval Pym, „vrátil jsem se do Dublinu a za nějaký čas zemřel můj corkský pradědeček, kterému bylo hodně přes devadesát let a zanechal mi tenhle světlý a voňavý dům se zahradou, kam jsem od dětství rád jezdil, přestěhoval jsem se sem z hlavního města a našel si tu zaměstnání, kde po mně málo chtěli a málo mi dávali. Myslel jsem, že se mi tu bude dobře psát, jenže zanedlouho to tiché světlo, kterým v Koreji začaly zářit slova a věci, pozvolna vyhaslo, slova zase oněměla a znehybněla, jako by nějakým kouzlem měla ožít jen na jednu dlouhou čarovnou noc. Znovu a znovu jsem zkoušel psát, ale vždy jsem toho po několika stránkách nechal. Cítil jsem zklamání, ale nebyl jsem zoufalý a nestěžoval si, byl jsem vděčný alespoň za tu jednu knihu, tiché ozvěny toho, co se mi zjevilo, zůstaly, našel jsem si tu přátele a koupil si kočku, staral jsem se trochu o zahradu, četl knihy, začal jsem myslet na to, že je ještě čas, abych založil rodinu…

A pak jednoho rána, rok poté, co Písmena vyšla, u mě zazvonil pošťák a přinesl mi balíček. Otevřel jsem jej, uvnitř jsem nahmatal věc, pečlivě zabalenou do několika vrstev jemného papíru, a když jsem záhadný dárek rozbalil, uviděl jsem součástku. V balíčku nebyl žádný dopis a na obalu nebylo jméno odesílatele, podle razítka jsem se jen dozvěděl, že byl odeslán z New Yorku. Lámal jsem si hlavu nad tím, kdo jej mohl poslat, ale na nic jsem nepřišel. V New Yorku nikoho neznám.“

„Mohl to být dárek od někoho, komu se líbila vaše kniha.“

„Proč by mi posílal zrovna divný kus stroje? A proč mi nenapsal nějaký vzkaz a nepodepsal se? Co by mi tím chtěl říct? Mohl to být jen žert, ale jaký by byl smysl takového žertu a proč jsem se jeho terčem stal zrovna já?“

Na chvíli se odmlčel a pak řekl: „O tom, kdo mi balíček poslal, jsem přemýšlel hodně dlouho. A asi vám to bude připadat legrační, ale vlastně mi přitom nikdy nepřišlo na mysl, že by to mohl být muž. Neuměl jsem si prostě dárce představit jinak než jako ženu. Samozřejmě jsem si nemyslel, že nějaká americká krasavice mě kvůli mé knize tajně miluje nebo něco takového. Ale prostě jsem měl pocit, že se součástky dotýkaly ženské ruce, snad to souviselo i se způsobem, jakým byla zabalená.“

„Mně to směšné vůbec nepřipadá,“ řekl jsem, „součástka z hotelu Savoy měla také bližší vztah k ženám, a mám pocit, že všechny součástky ze záhadného stroje se z nějakého důvodu raději pohybují v ženském světě.“ Zase se nedalo ubránit tomu, abychom oba o součástkách nemluvili jako o živých bytostech.

„Třeba i ten stroj sestrojily ženy,“ řekl Pym zamyšleně a po chvíli dodal: „Víte, přece jen si myslím, že ten podivný dar nějak souvisí s mou první knihou, i když nevidím vůbec žádný vztah mezi součástkou a dějem románu – mezi kusem divného stroje a starou pověstí z Dálného východu.“ Zase se na chvíli odmlčel, jako by zvažoval, jestli to, co chce říci, stojí za to. „No, vlastně existuje jakási souvislost mezi dárkem a Dálným východem,“ řekl nakonec. „Když jsem si hrál na detektiva a prozkoumával balíček, zjistil jsem, že papíry, do kterých byla součástka zabalená, mají vodoznak vytvořený z japonských písmen.“

„Jak víte, že šlo zrovna o japonské znaky? Nepoužívají Japonci stejné písmo jako Číňané?“

„Ne tak docela, Japonci používají kromě čínských ideogramů ještě dvě vlastní slabičná písma a vodotisk obsahoval znaky jednoho z nich, hiragany. Ale ta stopa stejně nikam nevedla, nechal jsem si nápis přeložit a bylo to jen jméno japonského podniku, kde byl papír vyrobený.“

„Chtěl jsem si Písmena v Amsterdamu koupit, ale nesehnal jsem je, četl jsem jen Aiolskou válku,“ řekl jsem.

Pym beze slova odešel do vedlejšího pokoje, přinesl odtud knihu v tvrdých deskách a položil ji přede mne na stůl. Autor obálky vytvořil písmena názvu knihy ze změti drobných písmen, a když jsem přiblížil knihu k očím, uviděl jsem, že i tato písmena jsou utvořena z ještě drobnějších písmenek.

„Vezměte si ji,“ řekl Pym. „Vlastně je docela možné, že spíš než autor by mohl nějaký čtenář najít v knize stopu, která vede k tajemstvím součástek.“

„Slibuji, že budu přemýšlet nad každou větou.“

„Dobrá. Ale ještě jsem neřekl to nejdůležitější, totiž že když jsem vybalil součástku, měl jsem podobný pocit jako u Čchongječchonu, pocit, že se po mně něco chce. Byl to druhý úkol, kterého se mi dostalo – druhý z kolika? Jaké héraklovské práce na mne ještě čekají?“

Nedalo se poznat, jestli je Pym z myšlenky na héraklovské práce rozmrzelý, anebo jestli se na ně těší; nejspíš si tím nebyl jistý ani on sám. „Víte,“ řekl, „že úplně první, co se mi vynořilo v hlavě, když jsem věc držel v ruce, byl Odradek? Znáte Odradka?“

„Jsem z Prahy.“

„Dobře. Nějaký čas jsem věci říkal ‚odradek‘, protože se odmítala zařadit do světa, který jsem znal, stejně urputně jako Odradek do světa vypravěče povídky. A taky si ze mě dělala legraci, stejně jako si ji z nájemníků domu dělal Odradek. Připadalo mi, že je s ním příbuzná, obě ty věci mohly pocházet ze stejného světa. Ale zároveň mezi nimi byl rozdíl. Víte jaký?“

„Věc z balíčku nemluvila a neběhala po domě?“

„To také, ale mám na mysli něco jiného. Odradek byl sice nesmyslný, ale uzavřený, tak to Kafka napsal: ‚sinnlos, aber in seiner Art abgeschlossen.‘ Nebyl částí žádného většího celku. A to se o věci nedalo říct, bylo naprosto zřejmé, že ji někdo vyšrouboval z čehosi, k čemu byla pěkně důkladně přidělaná hned na osmi místech. Ty konce nožiček, trčící do prázdna, volaly po ztraceném celku, do kterého se věc toužila vrátit. Měl jsem ten celek najít, to byl úkol, který mi věc ukládala. A připadalo mi, že i ona mi slibuje, že dostanu něco za odměnu, když se mi to povede. A hned mě napadlo, co by to mohlo být: že zařídí, abych zase mohl psát. Řekl jsem sice, že jsem se smířil s tím, že už nepíšu, ale určitě víte, kolik neštěstí taková smíření v sobě obsahují.

Součástka se tedy chtěla vrátit do starého celku. Proto dobře rozumím pocitům, které sochařova součástka vyvolávala v sochaři, rozumím i jeho bláznění, i když si myslím, že na to šel ze špatného konce, a není divu, že špatně skončil. Měl smůlu, chtěl hrát s věcí svou vlastní hru, věci se to nelíbilo a zabila ho.“

5. Snový stroj

Pym se zamyslel, díval se zase z okna na větve keřů, kývající se ve větru, pak pokračoval. „Co víme o součástkách z tajemného stroje – pokud vůbec nějaký tajemný stroj existuje? No, já toho vlastně vím docela dost a teď po vašem vyprávění ještě víc. Vím, že jsou často zlomyslné, ale že také dovedou být krotké a dobromyslné, dovedou nezištně pomáhat – hned se dostanu k tomu, jak moc moje součástka pomohla mně, a to jsem přitom ani nesplnil, co jsem od ní dostal za úkol. Ale zdá se, že se nenechají zatahovat do nějakých tíživých a neradostných zápasů. To sochař bohužel nepochopil. Škoda, že jsem se s ním nesetkal, myslím, že bych mu mohl poradit.“

„To dělala i jeho žena. Sochař ji ale neposlouchal a myslím, že by si nenechal poradit ani od vás.“

Pym si povzdechl. „Ale ano, máte asi pravdu, říkal jste, že sochařova válka proti látce byla starým bojem, který zdědil po předcích a který byl rozpuštěný v jeho krvi, a s tím se nejspíš nedalo nic dělat. Ale mně součástka v mém trápení pomohla. Pomohla mi, abych znovu mohl psát. Bylo to zvláštní, protože jsem pro ni nic neudělal, ale třeba mě chtěla povzbudit, dát mi jakoby závdavkem ochutnat něco ze svých magických schopností, nebo mě třeba chtěla prozatím alespoň odměnit za snahu, kdo ví. Ale je pravda, že jsem si na ní pomoc tak trochu vynutil, použil jsem na ni svou vlastní magii.

Protože já mám také magické schopnosti a získal jsem je v době, kdy se magické schopnosti získávají, totiž v dětství. Tenkrát jsem se naučil zvláštní dovednosti, kterou jsem objevil náhodou a kterou jsem se pak často bavil – dokázal jsem prodlužovat dobu mezi bděním a spánkem. Řeknete mi možná, k čemu to je, ale vzpomeňte si na svoje dětství – neprožíval jste také dobrodružství v krátké době před úplným usnutím? Byl jsem na svou dovednost, kterou jsem pořád vylepšoval, náležitě pyšný, vyprávěl jsem o svých nočních dobrodružstvích ostatním klukům a ti mi záviděli. K tomu, abych se udržel na území mezi bděním a snem, jsem používal různé prostředky, jedním z nejjednodušších bylo hodně se před spaním najíst, ale ze všeho nejdůležitější bylo naučit se pohybovat v krajinách, které vytvořil sen a na jejichž vzniku jsem se já sám vůbec nepodílel, naučit se balancovat na hraně bdělosti a snu, zachovat si v té krajině schopnost volit mezi různými možnostmi jednání. Nejtěžší samozřejmě bylo nepodlehnout svodům spánku, který mě lákal sladkou mdlobou, a zároveň dokázat utišit neklid, který mě nutil otevřít oči. Vyžadovalo to trénink, já jsem ale pilně trénoval, pořád jsem vylepšoval svůj výkon, až v době, kdy jsem dosáhl vrcholné formy, jsem v území mezi bděním a spánkem vydržel třeba celou hodinu. Když mi bylo jedenáct dvanáct let, toulal jsem se skoro každou noc v báječných krajinách, které pro mne sestavoval sen. Byly to často krajiny z knížek o cestovatelích a indiánech. Ve zmatcích puberty jsem pak na tohle své umění zapomněl a dlouho jsem si na ně vůbec nevzpomněl.

Až v době, kdy jsme si se součástkou vyjasňovali náš vzájemný vztah, se mi stalo, že jsem jedné noci v posteli před spaním zase přemýšlel o záhadném stroji, do kterého součástka patří, cítil jsem, že začínám usínat, bylo mi líto, že součástku ztrácím a že nebudu moci svou úvahu dokončit – a vtom jsem si vzpomněl na zapomenuté umění svého dětství a napadlo mě, že bych se mohl jeho pomocí pokusit klouzání do spánku zastavit. Nevěděl jsem ovšem, jestli po všech těch letech, kdy jsem svou magii neprovozoval, ještě něco takového dokážu, ale pak mě překvapilo, jak snadno mi to jde – zřejmě se umění pohybovat se v zemi polospánku nezapomíná, stejně jako se nezapomíná, jak se jezdí na kole. A tak jsem soustředil vnitřní pohled na obraz součástky, který se nejasně a proměnlivě rýsoval mezi všelijakými blikajícími jiskřičkami na spodní straně očních víček; předal jsem ten obraz snu, aby ho vylepšil, a sen ho hned začal vybarvovat a zaostřovat, až jsem součástku za malou chvíli viděl zrovna tak zřetelně, jako kdybych se na ni díval ve skutečnosti. Když byl sen hotov s tímhle, začal zpracovávat scénu a já zvědavě čekal, jakou krajinu si vymyslí. No, moc si s prostředím nedal práci, snad mu to nešlo, protože si už odvykl pracovat pod dohledem bdělé osoby.

Stál jsem uprostřed rozlehlé haly, jejíž stěny a podlaha byly z hrubého neomítnutého betonu, do zdí byly v pravidelných rozestupech zasazeny těžké kovové brány, všechny byly zavřené, mezi nimi se o zeď opíraly hromady všelijakých starých krámů, u stropu se táhla úzká horizontální okna, členěná kovovou mříží na malé čtverce, jimiž do haly pronikaly šikmé růžové paprsky zapadajícího slunce. Vedle mne stál podlouhlý kovový stůl, v jeho přesném středu ležela má součástka. Nebyla tam sama, na stole se ještě povalovaly různé jiné technické součástky, byly tu také rozbité věci, rozlámané nástroje, rezavá ozubená kolečka, mezi tím se proplétaly černé kabely a všechno bylo mastné od oleje a upatlané od vazelíny. Kolem mé součástky se prostíral prázdný kruh, jako by se k ní ostatní věci bály přiblížit.

Řekl jsem si, že zkusím, jestli by se některá ze součástek na stole nedala přišroubovat k některému z konců mé součástky. A vida, hned první, kterou jsem vzal do ruky, přiléhala k jejímu závitu a hladce, jakoby sama od sebe se v něm otáčela, nedalo mi to takřka žádnou práci. S dalšími součástkami to bylo podobné, připojoval jsem jednu k druhé, a tak se mi za chvíli podařilo na stole sestavit jakéhosi mechanického hada. Když jsem k jednomu konci hada připojil kabel, všiml jsem si, že jeho druhý konec se dá zastrčit do otvoru v něčem, co vypadalo jako stará automobilová baterie. V tu chvíli se had začal pomalu hýbat a začal sám provádět to, co jsem do té doby dělal já – šátral svým koncem po stole, zkoušel různé věci, jestli by je mohl připojit k některé části svého těla. Takových věcí byla na stole spousta, a tak had rostl, na desce stolu se kroutil do nových a nových záhybů, až v jedné chvíli přepadl přes hranu stolu; v tu chvíli už byl tak dlouhý, že se mohl doplazit k jedné z hromad u zdí; a jakmile jí dosáhl, začal se v ní prohrabávat a k různým částem svého těla připínat součástky, které tu ležely. Pohyby hada se pořád zrychlovaly, had rostl, začaly z něho vyrůstat do všech stran nová těla, nové linie, které se opět spojovaly, a tak za chvíli všude kolem mne byla spletitá síť, která rostla všemi směry.

Mezitím okna potemněla, místnost se nořila do stále houstnoucího šera. Ze všech stran se ozývalo cvakání spojovaných částí, šelestění závitů, tiché ťukání otáčejících se ozubených koleček, syčení unikající páry, vrzání spojů, klepání nedotažených šroubů a matic, vrčení rozjíždějících se motůrků, tikání hodinových strojů, drnčení rychle poskakujících záklopek, všelijaké elektronické pípání, pleskání, bzučení a spousta dalších zvuků. V houstnoucím šeru se rýsovaly obrysy velkého stroje, který všude kolem mne pozvolna vyrůstal. Za chvíli se venku už zcela setmělo, v místnosti však nebyla úplná tma, protože na různých místech stroje svítily nebo blikaly všelijaké barevné kontrolky, svítící spínače, bledé ciferníky, displeje různých ukazatelů, počítačové obrazovky, a každé z těch barevných světýlek osvětlovalo nějaký detail stroje – zátiší se záhybem roury a spletí kabelů, kmitající píst, rychle se točící rozvodový řemen, nafukující se a splaskávající gumový měch, otáčející se klikovou hřídel, hladký kovový plášť, za nímž se ozývalo dunění… A takřka všechny části stroje se pohybovaly, kmitaly, houpaly a kymácely, točily se a kývaly, drapáky, kladkostroje a pohyblivé pásy předávaly materiál z hromad na různá místa, kde byly vmontovávány do stroje.“

Pym při líčení snového stroje používal anglická slova, která jsem neznal – jako „crankshaft“ nebo „timing belt“ – a která jsem si vyhledal v googlovském překladači, když jsem později seděl dole ve městě v kavárně.

„Vykonával stroj ještě nějakou jinou práci kromě toho, že stavěl sám sebe? To zatím nebylo možné zjistit. Vydal jsem se na obhlídku stroje, který mě mezitím obrostl, prodíral jsem se kabely, dráty a spletí rour jako pralesem a na své cestě jsem dospěl k názoru, že všechen ten neutuchající pohyb je uzavřen sám do sebe, že ze stroje nic nevychází, alespoň jsem zatím nenašel žádnou část, která by z labyrintu kovu, plastu a gumy mířila ven. Ale prohlédl jsem jen malou část stroje, a tak bylo možné, že někde přece jen uvidím výrobek, kvůli kterému je celý mechanismus v chodu. Některé části stroje ovšem vyráběly nové součástky, ale při svém prodírání mechanickou džunglí jsem si všiml, že vyrobené součástky jsou pouze přesouvány na jiné místo, kde je stroj zamontuje sám do sebe.

Byl jsem zvědavý, co stroj pohání, baterie na stole by jistě na tak rozsáhlý provoz nestačila. Uslyšel jsem ve změti zvuků monotónní bafání, šel jsem tím směrem a za chvíli jsem narazil na benzínový motor. Podivil jsem se, prodíral se dál a na své cestě strojem jsem viděl: baterie a akumulátory, letecké motory, parní stroj, do něhož pohyblivý pás odkudsi přivážel uhlí, velké setrvačníkové péro, které jakýsi kloubový mechanismus navzájem spojených tyčí po dobu několika minut natahoval; když se pak péro uvolnilo, začalo se prudce otáčet a předávalo svůj pohyb do dalších částí stroje. Ani jsem se moc nedivil, když jsem nakonec narazil na jakýsi bílý válec, který byl pomalovaný symboly, jež poukazovaly na nebezpečí radiace. Nejdéle jsem při prohlídce stroje zůstal stát u parního motoru, jehož všechny viditelné části byly pokryty secesními rostlinnými ornamenty z litiny a který ve světle plynových hořáků vypadal jako výpravná ilustrace z nějakého steampunkového románu. Stroj tedy nebyl – přinejmenším na jedné straně – zcela uzavřený sám do sebe, nebyl to Úroboros, pojídající své vlastní tělo, odkudsi do něho proudilo palivo: uhlí, benzín nebo nafta, uran a bůhvíco ještě, nedivil bych se, kdybych narazil na lopatkové mlýnské kolo nebo na lopatky větrného mlýna… To však ještě nezaručovalo, že stroj do světa dodává nějaký výrobek, že všechnu přijatou energii nespotřebuje jen na utváření, rozebírání a přetváření sebe sama.“

6. Kovová schránka

„Na jednom místě se mi konečně zdálo, že jsem narazil na něco, co by mohlo být výrobkem, něčím, co stroj vytváří, aniž by to opět pohlcoval. Mezerou mezi liánami kabelů jsem v červeném světle jakési kontrolky zahlédl pohyblivý pás, který v pravidelných rozestupech kamsi vozil kovové schránky. Když jsem se houštím kabelů prodral blíž, viděl jsem, že pás i s kovovými schránkami mizí v drobném okénku ve zdi. Ve vzdálenosti asi tří metrů od okénka se pohybovaly dvě kovové paže; opakovaly stále tytéž pohyby: jedna kladla zprava na pás otevřené schránky, druhá zleva vkládala do schránek jakési desky, zabalené do tmavé látky, načež pravá paže prudce přirazila víko schránky. V tu chvíli jsem si byl naprosto jistý, že jsem se dostal k té části stroje, která je pro mne nejdůležitější, vlastně jediná důležitá, byl jsem si jistý, že desky obsahují poselství – poselství, které je určeno jen pro mne a které je nesmírně důležité. Zmocnit se některé desky však nebylo vůbec jednoduché. Schránka zůstávala otevřená jen zlomek vteřiny a připadalo mi takřka nemožné v tom krátkém okamžiku se desky zmocnit; hrozilo, že mi těžké víko přerazí ruku.

Asi namítnete, že ruka přeražená ve snu není až tak velké neštěstí, a já jsem navíc díky svému umění procházel snem jako bdící, takže jsem dobře věděl, že stroj není skutečný, a nemůže tedy mému skutečnému tělu ublížit. Ano, ale také jsem věděl, že v prostoru, v němž jsem se nacházel, už platí pravidla snu, a tedy že ruka zlomená snovým strojem by mi znemožnila další pokusy schránku otevřít. A tak jsem se opatrně pokoušel zmocnit desky, několikrát jsem přitom málem přišel o prst, dlouho jsem nedokázal dosáhnout svého cíle, až najednou – bylo to asi tak při padesátém pokusu – jsem držel desku v ruce. Strhal jsem z ní černou látku, pod ní byl kus obyčejné překližky. A když jsem překližku obrátil, uviděl jsem, že na druhé straně je namalovaný obraz. Byl to obraz zápasu odehrávajícího se mezi kovovým robotem a nahou ženou s dlouhými a vlnitými světlými vlasy; bojovali spolu těžkými meči na rozlehlém náměstí, jehož plocha byla zalitá růžovým světlem večerního nebo snad ranního slunce, stíny obou postav se táhly přes celé náměstí. Žena krvácela na několika místech těla z ran, které jí způsobily údery robotova meče, jeho špice byla zbarvená červenou krví. Náměstí bylo skoro prázdné, ale přece jen tu bylo vidět několik chodců, kteří míjeli bojující dvojici, o kus dál si pár dětí hrálo s míčem; zvláštní bylo, že nikdo z dospělých ani dětí nevěnoval krvavému zápasu sebemenší pozornost.

A v ten okamžik jsem věděl, že období, ve kterém jsem nebyl schopný napsat ani řádku, právě skončilo. Věděl jsem, že napíšu nový román a že ten román bude o scéně, kterou vidím namalovanou na překližce. Protože nad tím obrazem se chvěl oblak, v němž byly skryty obrazy a slova příběhu stejně jako v dechu tří řádků v knize z Namdaemunu. Bylo to totéž, ale zároveň to bylo úplně jiné, v brožurce v Soulu jsem znal děj celého příběhu, ale skrývaly se mi všechny podrobnosti, a tady jsem měl jeden jediný obraz se všemi detaily, ale neznal jsem děj, do kterého obraz patří. Byl jsem si přitom jist, že obraz je součástí spletitého příběhu, v němž má své přesné místo, ale přitom jsem vůbec nevěděl, ani co obraz znamená, ani jak souvisí se zbytkem příběhu. Proč asi nahá dívka bojuje s robotem? Proč si chodci podivného zápasu vůbec nevšímají? To jsem dosud netušil, ale už jsem věděl, že odpovědi na ty otázky jsou skryty v obrazu samém, že jsou skryty v jeho dechu, věděl jsem, že opět bude třeba se soustředit, tak jako kdysi v Soulu, naslouchat tomu, co obraz šeptá, trpělivě rozvinovat obrazy a z nich další obrazy, které zase jsou ukryty v jejich dechu… A pak jsem s vědomím, že od zítřejšího dne opět budu moci psát, konečně dovolil naléhajícímu spánku, aby si mě vzal.

Ale předtím se stalo ještě něco. Než mě měl spánek naplno v moci, zahlédl jsem ve vzdálené části stroje úzkým průzorem mezi kabely a kmitajícími písty pohyb, který se lišil od mechanického pohybu součástek; chvíli mi trvalo, než jsem rozpoznal štíhlou ženskou postavu v dlouhých večerních šatech, která pozvolna procházela strojem, blikající zelená kontrolka, kolem níž procházela, v krátkých intervalech osvětlovala její obličej, zahlédl jsem černé vlasy, ale zelené záblesky trvaly příliš krátkou dobu a žena byla příliš daleko, než abych mohl doopravdy rozpoznat rysy její tváře. Napadlo mě, že je to žena, která mi poslala součástku, chtěl jsem na ni zavolat, ale to už do místnosti dorazila vlna spánku, rozmetala stroj a odnesla mě na jakýsi prosluněný mořský břeh.“

„A potom?“ zeptal jsem se.

Pym pokrčil rameny. „Potom jsem spal a ráno jsem se probudil, snědl jsem opečený toast a vypil kafe a začal jsem psát nový román.“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem řekl: „Kdybyste otevřel jinou kovovou schránku, bylo by na překližce namalováno něco jiného? Nebo stroj vyráběl a balil pořád jen kopie jednoho jediného obrazu? A jestli byl v každé schránce jiný obraz, napsal byste knihu o kterémkoliv z nich?“ Už mi ani nepřipadalo divné, že mluvím o stroji, jako by byl skutečný, ani Pymovi zřejmě mé otázky nepřipadaly hloupé.

„Jsem si skoro jist,“ řekl, „že v každé schránce byl jiný obraz a že byla naprostá náhoda, že jsem otevřel zrovna schránku s obrazem robota a dívky.“

„A kdybyste tedy uviděl jiný obraz?“

„Tak bych napsal úplně jiný román.“

Zase se zvedl vítr, lehce pootevřel jedno křídlo okna, plátky uschlé růže se zachvěly, tiše zavrzaly dveře na druhém konci pokoje. „Není vám přece jen líto, že jste přenechal rozhodnutí o námětu díla stroji?“ zeptal jsem se, ale vlastně jsem věděl, co Pym odpoví. A Pym se usmál a řekl: „Ale ten stroj, to jsem přece také já.“

Mlčeli jsme, neptal jsem se Pyma, proč po Aiolské válce už nevydal žádnou další knihu, to už nebyla moje záležitost. Nejspíš čeká na třetí výzvu osudu, na další héraklovskou práci, možná mu součástka nedovolí napsat nový román, dokud nevyřeší hádanku, kterou mu dala… Kdo ví, ale teď bylo zřejmé, že Pymovo vyprávění dospělo ke konci a že bych měl vstát a rozloučit se. Ale zase jsem odmítal takový konec přijmout; během mé cesty za fialovým krokodýlem se ve mně zrodilo a stále více upevňovalo přesvědčení, že cesta jen tak neskončí v prázdnu, že součástky mě nenechají na pokoji a nedovolí mi vrátit se do Prahy dřív, než splním úkol, který pro mne vymyslely. Anebo spíše než o součástky jde o záhadný stroj, který je vysílá do světa jako semena, z nichž vyrůstají dobrodružství, sny, trapné scény i umělecká díla? Pokud je to tak, stroj o mně určitě ví, provokuje mě, hraje se mnou nějakou svou hru, dráždí mě a hází mi návnady.

Ať už jde o součástky, nebo o stroj, co ode mne ty věci chtějí, kam mě vedou? Jde opravdu o ztracenou světelnou zemi, k níž se pro Štěpána a možná i pro mne po letech znovu otevřela cesta ve Stockholmu, chtějí mě zavést k branám toho království? Anebo i to je jen součástí lsti, jež mě má přimět, abych vykonal nějaký úkol, o kterém teď nemám ani tušení, abych se somnambulně spolu s dalšími somnambuly podílel na znovuvzkříšení jakéhosi stroje, jehož kovové tělo bylo rozšroubováno a rozptýleno po světě? A nezrazuji při tom všem Štěpána, když na něj a na jeho neštěstí myslím čím dál méně, když jej zanedbávám kvůli podivné mašinistické magii, kvůli bizarnímu mýtu o znovuzrození stroje? Ale snad přece jen mohu mít klidné svědomí: byl jsem pořád přesvědčený, že proniknout do kouzel a mýtů spjatých se strojem je jediná cesta, jak odhalit pravdu o stockholmské události.

Ať to bylo jakkoliv, byl jsem si už jist jedním: že mě stroj nepropustí ze hry, která není dohraná. Proto jsem seděl a mlčel a čekal, že mi Pym poví ještě něco, co mě vyšle na další cestu. Zdálo se však, že spisovatel už nemá co říct, a dokonce mi připadalo, že začíná být trochu netrpělivý, že ještě neodcházím a zdržuji ho od práce. Ale vytrval jsem a za chvilku se přece jen stalo to, na co jsem čekal. Pym se najednou vzpřímil na židli a řekl: „Teď jsem si na něco vzpomněl…“ A já v tom okamžiku už věděl, že se mohu chystat na další cestu.

„Asi před rokem jsem četl na internetu o symfonii, která je jmenuje Věc a kterou složil současný francouzský skladatel, jeho jméno si nepamatuji,“ vykládal Pym. „V článku se psalo, že symfonie byla inspirovaná setkáním s nějakou zvláštní věcí, které ovlivnilo jeho život. To samozřejmě může znamenat cokoliv a nejspíš to nijak nesouvisí s našimi součástkami, jen jsem nechtěl, abyste třeba zanedbal nějakou stopu…“

Pym se dál omlouval za to, že mluví o něčem, co pro mne pravděpodobně nemá žádný význam, ale já ho už neposlouchal – pohladil jsem součástku, která stále ležela na stole přede mnou, i když jsem nevěděl, jestli je mým přítelem, nebo nepřítelem, rychle jsem vstal a rozloučil jsem se, abych stihl nejbližší letadlo do Francie. Potěšilo mě, že když jsem vyšel z domovních dveří, přiběhla ze zahrady trojbarevná kočka a otřela se mi přátelsky o nohy.

7. Úvahy na ostrově

Seběhl jsem dolů k řece, cestou jsme se honili s kufrem, který mě s radostným drkotáním předjížděl a nechal se chytat, přešel jsem most a náměstí a pokračoval nazdařbůh podél dlouhé řady veselých barevných domků s pestrými štíty, houpajícími se a skřípajícími ve větru. Zeptal jsem se mladého muže v obleku, kde bych se mohl připojit k wifi; poradil mi kavárnu Costa Coffee hned za rohem na náměstí Emmet Place. Najít jméno autora symfonie Věc nedalo velkou práci, jmenoval se Édouard Saulier a bydlel ve městě Auxerre v Burgundsku. Na jednom snímku byl vyfotografovaný před svým domem, byla to starodávná hrázděná stavba – řekl jsem si nejdřív, že nebude těžké takový dům najít, ale když jsem si pak Auxerre prohlížel na Street View, zjistil jsem, že ve středu města jsou všechny domy hrázděné a vypadají podobně. Ale snad si s tím nějak poradím. Auxerre vypadalo jako klidné a přívětivé město a docela jsem se na ně těšil. Objednal jsem si letenky na odpolední let do Paříže a zjistil jsem, že do Auxerre se dostanu vlakem z nádraží Paris-Bercy.

Měl jsem ještě asi hodinu času, a tak jsem si koupil další espresso, díval jsem se z okna na malé náměstíčko a myslel na Pyma, na to, kam ho v budoucnosti zavede jeho součástka anebo stroj, který sídlí v jeho podvědomí, jaké héraklovské práce jsou pro něj ještě přichystány. A pak jsem si vzpomněl na jeho přesvědčení, že tím, kdo mu poslal balíček se součástkou, musela být žena, a říkal jsem si, že součástky třeba přece jen nejsou tak samostatnými bytostmi, jak se nám jevily, třeba slouží té záhadné ženě, ochočila si je a posílá je do světa za nějakým tajným účelem, představil jsem si, že se k ní lísají jako kočky a plní její rozkazy. Myslel jsem na odesílatelku balíčku jako na Paní Stroje, Velkou Mašinistku. Třeba to byla ona, kdo sestrojil stroj z Pymova snu, kdo ví. Paní Stroje, součástka, stroj vytvořily vrcholy trojúhelníku, který světélkoval ve tmě a kterým se proplétala vlákna osudů Štěpána, Mathiase, Kristininy babičky, sochaře, Ellen, Pyma; viděl jsem, jak se trojúhelník zvolna otáčí a jak jednou svítí silněji jeden z jeho vrcholů a ostatní blednou, pak zase druhý vrchol a třetí…

Bylo cílem záhadné Paní Stroje přinutit Pyma, aby napsal román – a ne jakýkoliv román, chtěla, aby Pym z nějakého důvodu napsal právě Aiolskou válku? A co znamenala loupež v Oslu? Ví Paní Stroje o mně, připravila pro mne také něco? Čeká to na mne ve Francii, nebo někde ještě dál? Napadlo mě také, že jestli se něco mohu dozvědět o tajemství Paní Stroje z Pymových knih, mohla by mi více prozradit Písmena než Aiolská válka – byl to přece Pymův první román, román, který si mohla přečíst a který byl dost možná důvodem, proč pokládala za potřebné nebo nutné poslat Pymovi součástku.

Byly to podivné úvahy, jež se točily kolem mytologické postavy, kterou jsem si sám vytvořil, ale za těch několik dní své cesty jsem se naučil uvažovat tímhle způsobem, kterému jsem se sám podivoval, způsobem, v němž se celkem přijatelné logické formy proplétaly s bláznovstvím snu a do poctivých aristotelských sylogismů se draly magické součástky, oživlé věci, Odradkovi potomci, stroje, jejichž část patřila skutečnosti a část se prostírala ve snu. A osvojil jsem si potrhlou logiku tak lehce, jako bych se za krátkou dobu naučil plynně mluvit cizím jazykem.

Když jsem seděl v letadle a díval se z okénka na Lamanšský průliv, napadlo mě, že všechny úvahy o tajemných strojích a jejích paních jsou hloupost, že se nestalo nic jiného, než že někdo našel v hotelu zapomenutou věc, o jejímž účelu nic nevěděl – není v dnešním světě většina věcí takových? –, a že někomu jinému někdo poslal, nejspíš žertem, jakousi součástku. Zdálo se mi, jako bychom byli Pym i já omámení nějakou drogou a jako bych teď právě vystřízlivěl z rauše. Ale kupodivu jsem necítil zklamání, ani jsem nemyslel na to, že se z Paříže vrátím do Prahy – jako by tenhle výklad celé mé cesty znamenal spíše nový rys, který se nevylučoval s jinými rysy, jako by přinášel spíše obohacení smyslu cesty a jako by ji potvrzoval; připadalo mi, že vedle sebe mohou klidně žít v míru oba výklady – názor, že se nic zvláštního neděje, i názor, že se děje něco velmi tajemného, oba výklady jako by se ve světě příjemné nejistoty, do něhož mě má cesta za flash diskem zavedla, podivně navzájem posilovaly.

VI. Auxerre

1. Cesta do Burgundska

Na letišti Charlese de Gaulla jsem se usadil do rychlovlaku RER a nechal kolem sebe svištět předměstskou krajinu, dokud se na okraji Paříže vlak neponořil do tmy podzemí. Sice jsem se už v Amsterdamu rozhodl, že se při lovu na fialového krokodýla budu držet své role stopaře a lovce a nebudu se rozptylovat ničím, co by se podobalo turismu, ale když se na stěnách metra začala objevovat jména míst, která jsem měl rád, přece jen mi to nedalo, a namísto abych na stanici Châtelet přestoupil na linku metra, která by mě dovezla přímo na nádraží Bercy, vystoupil jsem na náměstí Saint-Michel. Už v Corku jsem zjistil, že vlak, který staví v Auxerre, jezdí každé dvě hodiny, a nebylo tedy kam spěchat. Navštívil jsem pár knihkupectví na náměstí a v okolí, v rue de la Huchette jsem v řeckém obchůdku snědl vestoje gyros v pitě, v marocké cukrárně jsem si koupil marcipánovou sladkost a ještě zbyl čas na to, abych poseděl v některé z kaváren, do nichž jsem za svých pařížských pobytů chodíval. Rozhodl jsem se pro kavárničku na Île Saint-Louis, také proto, že se tu na rozdíl od mnoha jiných kaváren v Paříži nebránili wifi a mě napadlo, že se podívám na internetu, kde bych se mohl v Auxerre ubytovat.

V kavárně jsem se nemusel fotografiemi hotelů dlouho probírat; ihned se mi zalíbila jednopatrová protáhlá budova, na jejíž fasádě řada vysokých oken s šedomodrými okenicemi poklidně shlížela na bílé lodě kotvící na řece. Zamluvil jsem si tedy v hotelu na nábřeží Yonny pokoj, zavřel jsem laptop a věnoval se už jen tomu, že jsem se díval skleněnou stěnou na chodce procházející po ulici, pomalu upíjel kávu a koňak a naslouchal kavárenskému šumu, do něhož čas od času z paměti prosákl hlas Barbory, Tory, Kristin, Ellen a Pyma, aby se zase rozplynul v hovorech hostů. Po hodině jsem zaplatil, odjel jsem metrem na nádraží a odtud vlakem na jih do Auxerre.

Když jsem vystoupil z vlaku, byla už tma. Oslovil jsem jednoho z hloučku taxikářů, kteří se na parkovišti před nádražím opírali o své vozy, kouřili a povídali si, a řekl mu jméno hotelu na Quai de la Marine. V recepci jsem si vyzvedl magnetickou kartu; v pokoji v prvním patře jsem rozsvítil jen lampičku s napjatým stínítkem ze starorůžové látky na nočním stolku, která osvětlovala malý kousek z rozlehlé pláně manželské postele. Stál jsem chvíli v potemnělém pokoji nad matným růžovým světlem, díval se na hladké povlečení a myslel jsem na to, jak mám rád čistý, neúčastný chlad hotelových postelí, jak se při vstupu do neznámého hotelového pokoje vždycky těším na příjemný dech, jímž vítají příchozího – studené kry plující v přítmí pokojů a v šeru vzpomínek. Po měkkém koberci jsem udělal pár kroků k oknu a pozoroval červená a bílá světla lodi, která pomalu proplouvala kolem, pak světla zmizela, zatáhl jsem závěsy, svlékl se a s Pymovou knihou v ruce zalezl pod přikrývku. Ve světle lampičky, která stránky knihy obarvila na růžovo a ozdobila je šedavým stínem svých třásní, jsem přečetl několik vět z první kapitoly – popisovaly královský palác v jakési dávné říši –, ale pak mě přemohla únava z cesty, odložil jsem knihu na noční stolek a zatáhl za šňůrku lampičky, zakončenou dřevěným korálkem; tichounké cvaknutí byl poslední zvuk, který jsem slyšel, než se po pokoji rozlila tma a já mohl spokojeně zavřít oči a usnout.

2. Quai de la Marine

Když jsem ráno vzal do rukou oba konce závěsu, abych je roztáhl, vybavila se mi chvíle, kdy v okně norského hotelu prudce zazářila mořská hladina; měl jsem teď pocit, jako by to bylo před mnoha lety. S jakými hotelovými okny, s jakými závěsy, s jakými ranními výhledy se na své cestě ještě setkám? pomyslel jsem si a rozevřel jsem závěsy jediným prudkým trhnutím. Viděl jsem klidnou hladinu řeky, stožáry nevelkých lodí, které kotvily u břehu, v zahradách na druhé straně řeky se skrývaly světlé vily. Seběhl jsem do prosvětlené jídelny, jejímiž velkými okny tekla Yonna a proplouvala loď s pískem, a pozdravil se s postaršími manželi, jedinými hotelovými hosty, kteří tu seděli. Zaradoval jsem se, když jsem zjistil, že tu mají čerstvé teplé croissanty v ošatce a dobrý přístroj na espresso. Druhý šálek kávy zahnal poslední zbytky ospalosti a já se vydal hledat skladatelův dům.

Po nábřeží jsem došel na náměstíčko, v jehož středu stála jednoduchá kašna; prostor mezi kašnou a restaurací, která se nacházela v rohovém domě, vyplňovaly dlouhé dřevěné stoly a lavice, v tuto denní dobu ještě prázdné. Z náměstíčka vedly do tří stran tři úzké ulice; dal jsem se nahodile tou z nich, která vedla nejstrměji vzhůru, procházel jsem podél jednopatrových a dvoupatrových domů, jež se ve světle ranního slunce ke mně nakláněly jako přátelské, veselé bytosti, které se příliš nestarají o pravý úhel ani o hraniční čáru ulice. Ukázalo se, že najít dům, který jsem viděl na fotografii, přece jen nebude tak těžký úkol: ve staré části města byly sice všechny domy hrázděné, ale vypadalo to, že žádná dvě stavení nejsou stejná, každý dům se pyšnil tím, že trámoví jeho fasády je poskládáno do jiného vzorce. Tak jsem chodil mezi přívětivými domy celé dopoledne a po čase jsem skoro zapomněl, proč jsem do města přijel; stačil jsem se naobědvat v malé hospůdce, světlá zvonice gotické katedrály se nad stádem domků tyčila tak majestátně, že nebylo možné odolat a nevstoupit do jejího vnitřku prozářeného paprsky slunce, které sem pronikaly vysokými okny. Prošel jsem se po městském korze, zastavil se v knihkupectví u brány s velkým ciferníkem starodávných hodin, pak jsem znovu zamířil do uliček starého města a zakrátko jsem uprostřed jedné z nich uviděl dům z fotografie.

U dveří byla dokonce jmenovka se skladatelovým jménem, a tak jsem zmáčkl tlačítko zvonku. Uslyšel jsem uvnitř domu zvonění, ale nikdo neotvíral. Když jsem zazvonil podruhé, ozval se nade mnou dětský hlas. Zvedl jsem hlavu a uviděl v okně prvního patra vedlejšího domu hlavu asi desetiletého černošského děvčátka s mnoha copánky ozdobenými různobarevnými mašlemi. „Pan Saulier je v Paříži,“ řekla dívenka důležitě, „diriguje tam koncert.“

„Nevíš, kdy se vrátí?“ zeptal jsem se.

„Říkal, že přijede pozítří.“

Na rohu jsem se ještě otočil, děvčátko se pořád vyklánělo z okna a sledovalo mě, mezi domy přebíhala černá kočka, jinak byla ulice zcela prázdná. Bylo už pozdní odpoledne, viděl jsem toho dne dost, a tak jsem zase sešel dolů na nábřeží. Kolem stolů na náměstíčku teď už seděli lidé, jejich hlasy se slévaly s šumem vody padající do mísy kašny. Posadil jsem se na konec dlouhého stolu, na místo, odkud byl výhled na lodě na Yonně, objednal si sklenici červeného vína, vytáhl z tašky Písmena a začetl se do nich.

3. Písmena

1. Král a astronom

Román se odehrával v jakési blíže neurčené minulosti, v zemi, v níž vládl moudrý a vzdělaný král. Mnoho rysů té země mělo orientální nádech, houpaly se tu lampiony, cinkaly jemné zvonky a ve vánku se vlnilo hedvábí dlouhých rób, na nichž svítily obrazy květin a draků, vetkané do látky zlatými nitkami, nicméně nikde jsem nenarazil na zmínku, v které části světa se země nachází. V knize se dokonce nevyskytovalo ani jedno místní jméno, ani jedno jméno postavy, osoby byly nazývány jen podle svých povolání. Mnoho generací spisovatelů, básníků a myslitelů té země psalo své knihy písmem, které tvořily složité ideogramy. Král viděl, že učení ideogramatickému písmu zabere mnoho let a chudí lidé si jej nemohou dovolit; proto když mu cestovatel, který se vrátil z pouti po dalekých zemích, vyprávěl, že na svých cestách se setkal s písmem, v němž znaky označují jednotlivé hlásky, král se zprávě podivil a hned se nadchl pro myšlenku, že takové písmo musí zavést i ve své zemi. Rozhodl se pověřit svého rádce – dvorního astronoma, který byl zároveň lékařem a botanikem – úkolem takové písmo pro jazyk země vytvořit. Oběma mužům bylo třicet devět let a přátelili se od dětství, protože už astronomův otec sloužil královu otci jako rádce a oba chlapci si spolu často hráli.

Když král vyslovil své přání, učenec si vyžádal pro vytvoření písma dobu jednoho roku. Král se sice nemohl dočkat, až bude nové písmo hotovo, a požadovaná doba mu připadala příliš dlouhá, ale astronom mu vysvětlil, že nejde jen o to vymyslet nové tvary písmen – takovou práci by jistě bylo možné vykonat za jediný večer –, ale že ke stvoření dobrého hláskového písma je zapotřebí mnoha výzkumů a důkladného přemýšlení. Je třeba rozhodnout, co je samostatná hláska a co pouhá varianta, která nepotřebuje vlastní znak, je třeba určit, které hlásky se vyskytují častěji, a ty označovat jednoduššími tvary, a je také třeba promyslet vztah hlásek a tvarů k různým silám působícím na Zemi i v kosmu, k silám, které se ozývají v jednotlivých zvucích řeči a zapojují je do velké spleti sil; kdyby písmena zpřetrhala tyto kosmické souvislosti, šířila by do kosmu nelad a narušovala velký řád. A protože se král snažil o to, aby jeho vláda byla výrazem nebeského řádu na zemi, souhlasil nakonec s tím, že astronom bude pracovat pomalu, ale důkladně, dokonce mu to přímo nakázal.

Za několik týdnů poté se král se svým průvodem vracel z návštěvy hlavního města jedné z provincií země. Když průvod dosáhl okraje královského města, už se šeřilo. Král uviděl z okna kočáru světla nízkého domu v hloubce zahrady. Byla to nejkrásnější zahrada, jakou viděl, a počínající soumrak ještě zvýšil její krásu tím, že sladil barvy kvetoucích keřů jako barvy na jemném goblénu. Král nechal zastavit kočár a chvíli se těšil pohledem na zahradu. Zeptal se strážců, kteří kočár doprovázeli na koních, komu krásná zahrada patří; jeden z nich předjel ke kočáru, sklonil se k jeho okénku a řekl: „Pane, znám tu zahradu. Je to zahrada kolem domu tvého astronoma.“ Vládce se podivil, vystoupil z kočáru a vydal se sám po klikaté pěšince, vysypané pískem, k nevelkému stavení, jež se otvíralo do zahrady osvětlenou verandou. Když se blížil k domu, uslyšel tiché cinkání: na větvích keřů, o něž zavadil, visely skleněné zvonky, které obyvatelům domu ohlašovaly návštěvu. A tak když král přišel k verandě, astronom už stál ve dveřích a vítal ho. Král ho pozdravil a zeptal se, jak pokračuje práce na novém písmu. Astronom ho zavedl do své pracovny. Stoly i podlahu tu pokrývaly listy pokreslené všelijakými tvary, které byly opatřeny mnoha barevnými značkami a šipkami a propojeny jemnými čarami do spletité sítě. Král astronoma pochválil za jeho píli; astronom mu pak nabídl pohoštění a zavedl ho do vedlejšího pokoje. Zákusky a čaj přinesla astronomova mladá žena. Když vešla do místnosti, králi se zatajil dech, protože měl pocit, že vidí tvář, kterou celý život hledal.

Už se stmívalo a kolem stolů teď bylo plno, kolem mne se ozývalo cinkání příborů a skleniček a šum hovorů. Zavřel jsem knihu a položil ji na dřevěný stůl, objednal si další sklenici vína a salát s lososem, potom ještě jednu sklenici, a když jsem ji vypil, vrátil jsem se do hotelu. Tam jsem se rozvalil na posteli a pokračoval ve čtení.

Král poděkoval astronomovi i jeho ženě a řekl, že je oba dva zve na zítřejší večer do paláce, aby se jim odměnil za pohoštění, jakého se mu v jejich domě dostalo. Nazítří pro ně uspořádal hostinu; když se chýlila ke konci, oznámil, že by se astronomovi rád odvděčil za jeho služby. Chce udělat radost vynikajícímu vědci i jeho skvělé ženě, a proto rozhodl, že nadále budou oba žít přímo v jeho paláci, astronomovi nechá ve východním křídle paláce zřídit observatoř, která je ho hodna, a také velkou pracovnu, kde se mu bude pohodlněji pracovat na velkém úkolu, jímž jej pověřil, na vytváření nového písma. A pokud jde o jeho ženu, králova matka ji s největším potěšením přijme za svou společnici. Astronom měl o tom, co je radost, hodně odlišné představy, nezbývalo mu však než králi poděkovat a přijmout jeho nabídku či spíše rozkaz.

Král té noci dlouho neklidně přecházel po pokoji sem a tam, cítil strach z budoucnosti. Láska k astronomově ženě mu působila trýzeň, ale tehdy ani ve dnech a týdnech, které následovaly, nedokázal nic udělat. Nedokázal se pohnout, protože před ním stála neproniknutelná zeď, kterou tvořily dávné přátelství, úcta k astronomovi a stud. V životě paláce to bylo podivné období. Král neuměl svou lásku a své trápení skrýt, a tak všichni viděli, jaká hra se tu hraje, ale nikdo o tom nepromluvil. Vládce se astronoma stranil, nepřišel se ani podívat, jak pokračuje jeho práce na nových písmenech, vyhýbal se však i jeho ženě.

Období, kdy život v paláci byl jako zakletý nějakým kouzlem, skončilo, když jednoho večera astronomova žena objala svého muže, poprosila jej, aby jí odpustil, a sama přišla za králem – přišla za ním, stejně jako před několika lety přišla za astronomem, protože i před ním tenkrát stála nějaká mužská zeď, kterou nedokázal rozbít. Od té chvíle žena žila s králem v jeho pokojích a v slavnostním sále sedávala po jeho boku; zanedlouho se s ní král oženil a všichni, včetně jejího bývalého muže, ji začali oslovovat „královno“.

2. Královy narozeniny

Královi byla astronomova přítomnost u dvora nepříjemná, doufal, že astronom požádá o dovolení vrátit se do svého domu, ten však v paláci z nějakého důvodu, snad z lásky, snad ze záliby v utrpení, stále zůstával. Ale královo štěstí stále rostlo a v tom štěstí se po krátké době takřka rozplynuly výčitky svědomí i pocity trapnosti, které vyvolával pohled na astronoma. Nastalo nejšťastnější období králova života – žil s ženou, kterou miloval, zemi se dařilo, poddaní ho měli rádi, budoval velký závlahový systém, který měl napříště zabránit hladomorům. Žil neustále obklopen houfem jedenadvaceti nejmilejších dvořanů; mezi nimi se jako mlčenlivý stín pohyboval astronom. Nakonec jej jeho neustálá přítomnost učinila neviditelným, král i ostatní dvořané po nějaké době vnímali jeho tvář méně než vzory na tapetách na zdech místností.

Když se blížily královy čtyřicáté narozeniny, jeho žena spolu s jedenadvacítkou dvořanů a s královou matkou se dlouho dohadovali, jaký dar pro něj mají přichystat. Nakonec královna přišla s návrhem, aby nechali nejlepší řezbáře sestrojit krásnou říční loď, na které by král mohl objíždět nově budované zavlažovací kanály. Po celý týden před královými narozeninami hustě sněžilo a celá země se pokryla vysokými závějemi. Když nadešel večer slavnosti, královna požádala krále, aby se posadil na terasu paláce. Palác stál na kopci, který obloukem obtékala řeka, po králově levici vystupovala z hustého lesa a po jeho pravici padala vodopádem do hluboké propasti. Král tu tedy seděl, zabalený do kožešiny, díval se na zasněženou krajinu nořící se do šera a v dobré náladě čekal na narozeninové překvapení. Loď byla ukrytá za kmeny stromů, všech jedenadvacet dvořanů, královna a králova matka nastoupili na palubu, rozsvítili desítky barevných lampionů a nechali loď unášet proudem ke královskému zámku. Král uviděl loď v okamžiku, kdy vyplula z lesa, lampiony se kývaly ve větru a odlesky na hladině zdvojnásobovaly jejich barevná světla, na palubě stáli dvořané s královnou a hráli na malé flétny a lehké citery veselou hudbu, kterou dvorní skladatel složil ke královým narozeninám. Aby proud vody nestrhl loď do vodopádu, byla přivázaná lanem ke kmeni silného stromu na kraji lesa; lano bylo přesně tak dlouhé, aby loď zůstala stát pod hradní terasou. Když loď připlula přímo pod místo, kde seděl král, lano se napjalo a loď se s mírným cuknutím zastavila, královna a dvořané hráli na flétny a citery, lampiony svítily do houstnoucího šera, král na terase se usmíval a díval se na svou ženu dole na palubě.

Lano, které drželo loď, však zřejmě bylo o jeden pramen užší, než bylo třeba, nebo proud řeky byl toho večera silnější než jindy anebo jeden z nárazů větru byl příliš prudký. A tak se stalo, že se lano přetrhlo a loď se řítila k vodopádu. Dvořané na lodi i král na terase paláce vykřikli hrůzou. Zezdola byla slyšet změť zoufalých hlasů, mezi nimiž král rozpoznal hlas své ženy, která ho volala jménem. Netrvalo to dlouho, po několika vteřinách loď dorazila ke strašnému vodnímu srázu, pomalu se naklonila a padala podél stěny vodopádu do propasti. Lampiony stále ještě svítily, loď vypadala z výšky paláce jako šperk osázený blyštivými barevnými drahokamy. V příštím okamžiku náraz větru rozfoukl rozsvícené lampiony do výšky, jeden z nich doletěl až před královu tvář, na krále se zašklebil groteskní obličej, který byl na lampionu namalovaný. Pak lampiony jeden po druhém padaly do sněhu a na vodní hladinu a zhasínaly. Král se rozeběhl po strmé zasněžené stráni k řece pod vodopádem a spolu s ním všichni, kdo v tu chvíli byli v paláci. Dole se král vrhl do ledové vody. Proud jej málem strhl; stráž jej ještě stačila vytáhnout, ale tělo nikoho z těch, kdo koncertovali na palubě lodi, se nikdy nenašlo, řeka všechna těla odnesla do moře.

Byla už jedna hodina po půlnoci, a tak jsem zavřel knihu, odložil ji na noční stolek a zhasl jsem. Ve tmě jsem viděl obraz barevných světel lampionů nad večerní zasněženou plání, nad černým lesem, nad chladnou řekou. Chvíli jsem přemýšlel, jestli by obsah Pymovy pohádky mohl mít něco společného se záhadnými součástkami, ale na nic jsem nepřišel. Ráno jsem v hotelové restauraci rychle snědl croissant a vypil několik káv a spěchal nazpátek do pokoje, abych pokračoval ve čtení.

Po celou zimu král neopouštěl své komnaty; vyšel z nich až na jaře. Sestavil novou radu, nechal si opět přinést plány zavlažovacích kanálů, začal se znovu starat o svou zemi. Pracoval teď od rána do noci a díky práci alespoň občas zapomněl na mrtvou ženu a mrtvé přátele. Palác se pozvolna zaplňoval novými postavami. Král si na ně zvykl, přízraky mrtvých po nějakém čase začaly pozvolna blednout, i když se stále ještě vracely v tichu nocí.

Astronom se nazítří po ztroskotání lodi vrátil do svého domu a v paláci se už neobjevil. Krále několikrát napadlo, že nové písmo by pomohlo proměně země, na které teď pracoval, nevěřil ale, že po všem, co se stalo, se jím astronom ještě zabývá. A i kdyby tomu tak bylo, král by nedokázal znovu oslovit člověka, který byl tak spojen s jeho vinou i s jeho neštěstím, i kdyby to mělo být přes prostředníka. A pak se v době dalšího zimního slunovratu astronom náhle objevil v paláci. Když ho užaslý král uviděl, hned se rozhodl, že ho požádá o odpuštění a navrhne mu, aby se ve svém společném neštěstí usmířili. Ale než stačil něco říct, astronom se uklonil a řekl králi, že mu přinesl písmo, které dostal za úkol vytvořit, a omluvil se, že práce trvala tak dlouho. Zatímco král roztržitě prohlížel papíry s pečlivě propracovanými písmeny, astronom požádal o povolení odejít, a když zmatený král přikývl, rychle vyšel z místnosti a z paláce.

Teprve když se král vzpamatoval z nečekané návštěvy, začal návrh nového písma doopravdy studovat. A čím déle se na ně díval, tím více jím byl nadšený. Astronom vybral dvacet pět zvuků, které byly natolik důležité, že si zasluhovaly vlastní písmeno. Bylo vidět, že věnoval písmu hodně práce, písmena byla velmi jednoduchá a přitom krásná, královi se líbila mnohem víc než složité ideogramy. Ještě ten den nařídil, aby astronomovi vyplatili vysokou částku, a přikázal, že do tří měsíců se všichni musí novému písmu naučit, od té doby se vše musí psát pouze novým písmem, a dokonce poručil, aby astronomovým písmem byly přepsány všechny staré knihy. Přitom měl pocit, že ho písmo tajemně přitahuje ještě něčím jiným, než je jeho jednoduchost, krása a účelnost. Bylo to jakési kouzlo, kterému nerozuměl, a tak si řekl, že je to asi důsledek působení magických vztahů písmen ke kosmu, o nichž astronom kdysi mluvil.

3. Znovuzrození

Uběhl další rok, přišla další zima. Zavedení nového písma proběhlo hladce, umožnilo rozšíření školství a zjednodušení státní správy. Vybledlé obrazy zemřelých sice ještě bloudily v místnostech a na chodbách paláce, ale už se diskrétně stahovaly do pozadí, aby nerušily příchod nové šťastné doby království. A v té době král objevil mezi dopisy, které mu jednoho rána přinesl kancléř na stříbrném podnose, list od astronoma. Ihned jej otevřel a četl:

„Králi, děkuji ti, že jsi zavedl mé písmo, a mám radost, že se to stalo, jak se zdá, ku prospěchu země. Nechci teď však psát o zemi, ale o písmenech. Kdysi dávno jsem ti řekl, že písmena musí mít duši, a skutečně jsem dlouho a pečlivě pracoval na tom, abych je vyslal do světa s čistou duší a krásným tělem. Nebyla to snadná práce, protože jsem byl přesvědčený, že k tomu, aby písmena taková byla, je třeba pozorně naslouchat hlasům, kterými mluví duše kosmu, prozkoumat celý kosmos, pochopit síly, jež utvářejí jeho osud, a pak je vhodným způsobem vtělit do písmen. Pokračoval jsem v práci i poté, co ode mne odešla za tebou má žena, pořád se mi ještě zdálo, že přes své zoufalství jsem s to slyšet tichý hlas duše světa, přivolávající tvary písmen, věřil jsem, že mé utrpení představuje tóny, jež mají v melodii, kterou duše světa zpívala, nějaký smysl.

Práce se blížila ke konci, když došlo k tragédii na řece. Pak jsem nadlouho s prací přestal. Jistě to bylo z bolesti, protože jsem svou ženu miloval pořád stejně jako v době, kdy jsme byli spolu. Ale nebyla to jen bolest, zdálo se mi, že událost na řece prokázala, že s duší kosmu je něco jinak, že jsem něco podstatného nepochopil. Vítr, který zabil naši ženu a tvé přátele, byl přece dechem světa, nepřicházel odnikud odjinud. Už jsem nedokázal věřit v dobrou duši kosmu, zdálo se mi teď, že všechny její projevy v přírodě i v lidském světě jsou projevy duše náladového, nespravedlivého, zlostného démona, a s hrůzou jsem si uvědomil, že dech písmen, do nichž se zlá duše světa vtělila, by zaplétal životy lidí do pavučiny temných kouzel. Zničil jsem všechny kresby nových písmen a dával si přitom pozor, aby z písma nezbyla ani čárka.

Ale stále mi připadalo, že mě písmena volají. Nebyla to písmena, která jsem vytvořil a zničil, byla to jakási dosud nezrozená písmena, slyšel jsem jejich hlas, kdykoliv jsem se podíval na arch čistého papíru, a znělo to jako hlas ptáčka, který se chce vyklubat ze skořápky, ale nemá k tomu dost síly a potřebuje cizí pomoc. Slyšel jsem i jiné hlasy, byly to hlasy utonulých v řece a ty po mně také něco chtěly, měl jsem něco udělat, ale nevěděl jsem, co to má být. Dlouho jsem tápal ve tmě. Bylo to zvláštní. Slyšel jsem hlasy, o nichž jsem nevěděl, komu patří – hlasy jakýchsi neznámých tvarů –, ale věděl jsem, co po mně chtějí: chtěly být nakresleny a stát se písmeny. A pak se zase ozývaly hlasy, o nichž jsem věděl, komu patří – byly to hlasy zemřelých –, ale nedokázal jsem uhodnout, co po mně žádají. A pak jsem se uprostřed noci probudil a v jediném okamžiku jsem vše pochopil. Pochopil jsem, že to nejsou dva chóry, že se jedná o tytéž hlasy. Ještě tomu nerozumíš? Nevadí, pochopíš vše za malou chvíli.

Díval ses někdy na písmena důkladně? Pozoroval jsi jejich tvary? Možná ti něco připomínaly, ale hádal bych, že jsi nedokázal přijít na to, co vlastně. Podívej se na ně alespoň teď, prohlédni si slova, která ti píšu. Kupříkladu takové g – nepřipomíná ti oblouček na jeho vrcholu něco? Třeba vysoký ženský účes? A linka na spodku písmene vypadá jako vlečka slavnostního šatu, nemám pravdu? Už ti svítá? Ještě ne?“

Královi klesla ruka s dopisem, protože písmeno g se mu jako tajemným kouzlem náhle proměnilo v postavu matky, která spolu s jeho ženou a dvořany zahynula ve vodopádu. V tom okamžiku pochopil vše o novém písmu, nemusel už číst dál. Přesto se znovu k dopisu vrátil.

„Jsi chytrý, a tak předpokládám, že už jsi pochopil. Ano, vrátil jsem ti v písmenech všech třiadvacet mrtvých z lodi, dal jsem jim nový život, život, který bude trvat hodně, hodně dlouho, mnohem déle než život v jejich prvním těle. Hádal bych, že ani není třeba, abych se rozepisoval o tom, koho které písmeno zobrazuje, jsem přesvědčen, že poznáš své mrtvé sám. Ale když už jsem se rozhodl přivést duše zemřelých nazpátek do našeho světa, bylo by nezdvořilé, kdybych ti je nepředstavil.“

A astronom nechal předstupovat jedno písmeno po druhém jako figurky ze snové hry a pokaždé jmenoval zemřelého, kterého písmeno představovalo; a král měl opravdu pocit, že to nebylo třeba, hned jak pohlédl na nějaké písmeno, uviděl v jeho tvaru některé známé tělo, často to bylo tělo, na jehož podobu už pozvolna zapomínal, a písmeno mu ji s úžasnou jasností vracelo. Podivuhodné přitom bylo, že každý znak tvořila jen jednoduchá, trochu zohýbaná linie, přesto se astronomovi mistrně podařilo v každém z nich vystihnout postavu, jejíž duši písmeno přijalo – najít typický postoj, opakující se gesto ruky, navyklý sklon hlavy, záhyb objevující se na oděvu při chůzi… Král si uvědomil, že astronom během své tiché přítomnosti u dvora pozoroval dění stejně pozorným zrakem, jakým zkoumal pomalé pohyby hvězd a souhvězdí. Dvacáté druhé písmeno představovalo královu matku a dvacáté třetí ženu, která od astronoma odešla ke královi. Tak měl každý z mrtvých své písmeno, avšak dva znaky stále zbývaly. Astronom psal:

„Myslím, králi, že jsi uhodl i to, koho představují zbylá písmena. Ano, jsme to my dva, kteří ještě žijeme. Teď máš konečně dvůr úplný, v té podobě, jakou měl v roce, o němž bych si troufal hádat, že byl do chvíle katastrofy nejšťastnějším rokem tvého života. Můžeš si s figurkami, které jsem ti daroval, dělat, co chceš, můžeš nad nimi snít nebo s nimi hrát nostalgické loutkové divadlo. Jen jednu věc už nejspíš nedokážeš: zapomenout, co tvary písmen znamenají. Asi se ptáš, proč jsem ti tenhle dar poslal. Neřeknu ti to, ne proto, že bych nechtěl, ale protože to sám nevím. Doba, kdy jsem nové písmo vytvářel, byla doba, kdy mne zasáhl dech zlého světa-démona, cítil jsem v sobě jeho zlost a chtěl se ti pomstít za to, že kvůli tobě se můj život stal nepřetržitou trýzní. Chtěl jsem, abys trpěl, abys nikdy nezapomněl, co se stalo. Znám tě lépe, králi, než se znáš sám, a věděl jsem, že až ti odevzdám své písmo, necháš ho hned rozšířit po celé zemi. A tak jsem od počátku měl v plánu, že v době, kdy si všichni na nové písmo zvyknou a kdy už nebude možné je zrušit, ti prozradím, co písmena znamenají – věděl jsem, že tě tak odsoudím bloudit v trýznivém labyrintu vzpomínek mezi oživlými mrtvými.

Ale když bylo písmo hotovo, viděl jsem, že žádné dílo nemůže žít jenom z nenávisti, že každá tvorba probouzí smíření a soucit. Postavy z písmen se na mě dívaly laskavě, usmívaly se, prosily mě, abych ti neubližoval. Odmítal jsem jim naslouchat, přel se s nimi, přesvědčoval jsem je, že si zasloužíš trest, ale když jsem se před rokem vypravil, abych ti zakletý dvůr odevzdal, už jsem si nebyl jist, po čem vlastně toužím. Je možné, že přijde doba, kdy má zloba vůči tobě úplně zmizí. Ale to se ještě nestalo, a tak se nedokážu rozhodnout, co chci víc – chci tě obdarovat, nebo ztrestat? Chci se ti pomstít, anebo ti pomoci? Nejspíš pořád ještě oboje, protože si oboje zasluhuješ. Tak, řekl jsem ti všechno, co bylo potřeba říci, a teď už se písmeny nebudu zabývat, protože já ani ty už stejně nic neovlivníme, písmena už budou jednat sama a nedovolí nikomu, aby jim poroučel. A tak ti říkám ještě jednou, že je na tobě, co si s nimi počneš. Těš se s nimi, anebo s nimi trp.“

4. Přízraky

Už když král dočítal astronomův dopis, docházelo na papíru, který držel v ruce, k magické proměně, král cítil, že astronomův hlas slábne, že jeho slova se narychlo zformují v neslyšném dechu a hned odletí pryč – a místo nich na scénu nastupovaly oživlé postavy. Scénou byl palác v podobě, v jaké jej uchovávala králova paměť; slova se proměňovala v hloučky známých postav, které postupně zaplňovaly scénu… Král vzal ze stříbrného podnosu jiný list a i tady podivné miniaturní divadlo pokračovalo, i tady viděl v písmenech oživlé obyvatele paláce a vlastní význam slov rozpoznával jen matně. Šel ke knihovně, vytahoval knihy a jednu po druhé otvíral, a také v nich písmena měla tolik vlastního života, že se odmítala zabývat tím, že by přinášela význam slov. Ten byl slyšet nanejvýš jako vzdálený hlas; král i zde viděl všechna slova jako hloučky lidí, které měl rád, a královo tělo se zmenšovalo, až bylo stejně velké jako písmena, procházel mezi dávnými přáteli a slyšel jejich rozhovory, slyšel lehký smích jako ve šťastné době, když v komnatách paláce chodil od jedné skupiny dvořanů k druhé. Králův pohled se vždy na kratší nebo delší chvíli zastavil u jednoho slova, u jednoho shluku písmen-postav, pak přecházel k dalšímu ve stejném rytmu, v jakém střídal partnery rozhovoru v paláci; když tu objevil stejné písmeno jako v předchozím slově, říkal si, že postava, kterou písmeno představovalo, přešla stejně jako on od jedné skupinky k druhé. Magickou iluzi nerušily ani ty případy, kdy se v nějakém slově vyskytovalo stejné písmeno dvakrát nebo třikrát; bylo tomu stejně jako ve skutečných sálech paláce – jejich zdi byly pokryty zrcadly, která zdvojovala, nebo dokonce zmnohonásobovala postavy, jež stály v jejich blízkosti…

A to nebylo vše, král při pohledu na slova viděl lehké gesto flirtující ženy, mnohoznačný pohyb vějíře, pocítil průvan, který rozvlnil ženský šat, slyšel šepot pomluv, tajných vyznání a neurčitých příslibů týkajících se nadcházející noci, tušil intriky a rodící se lásky a nenávisti, nepřátelství a smíření. Písmeno, které zobrazovalo astronoma, se v jazyce té země nevyskytovalo příliš často, a tak se král v magickém divadle písmen setkával s astronomem jen zřídka. Jako kdysi v sálech paláce, tak i nyní na stránkách knih procházel astronom s vážnou tváří a beze slova mezi hloučky bavících se lidí. Když král uviděl písmeno, které zobrazovalo jeho samého, hned se do něho vtělil, sestoupil doprostřed slova a octl se uprostřed hloučku písmen-dvořanů, z nichž se slovo skládalo. Rozechvěle čekal, kdy se objeví jeho žena. Trvalo to dlouho, protože písmeno, které ji představovalo, se v jazyce vyskytovalo ještě méně než astronomovo písmeno. Stála ve skupině dvořanů-písmen; král na ni chtěl zavolat, ale věděl, že k pravidlům hry, která určil astronom, patří, že se k ní může přiblížit jen na papíře, jen jeho tělo z písmene se jí může dotknout, promluvit na ni a políbit ji, a tak jako posedlý začal vyhledávat slovo, ve kterém se vyskytují vedle sebe jeho a královnino písmeno. A pak si náhle uvědomil, že v jazyce jeho země žádné takové slovo neexistuje.

Král nepochyboval o tom, že to byla promyšlená součást pomsty, kterou pro něj astronom přichystal. Mohl si tisíckrát říkat, že nemůže nijak zvlášť záležet na tom, jestli se v textu někdy setkají dvě písmena, ale nebylo to nic platné. Astronom stvořil svět, který měl své zákony, bez nichž by nemohl existovat, a jedním z těchto nezrušitelných zákonů bylo, že postavy oživlé v písmenech se mohou setkat jen tam, kde se setkávají písmena. Stávalo se sice, že znak spjatý s postavou jeho ženy se nacházel v sousední skupině písmen, ale to krále neuspokojovalo, naopak v něm budilo pocity žárlivosti, které ještě stupňovaly jeho zoufalství. Astronom stvořil svět, ve kterém spolu žili král i královna, ale nemohli se nikdy setkat, nikdy se dotknout, obejmout se a promluvit spolu. Jistě na tento trest přišel v době, kdy se podle svých vlastních slov oddal zlému, démonskému duchu světa, který se mu tenkrát zjevil. Možná chtěl trest v období rodícího se smíru změnit, ale svůj zlý čin nenapravil, snad proto, že v té době už všechna písmena žila svým životem a proměnit je bylo možné stejně málo, jako je možné vložit duši živého člověka do jiného těla.

5. Nemoc a smrt

Od té chvíle král vnímal všechny texty jako události odehrávající se na halucinačním dvoře. Před přízraky nebylo možné uniknout. Dělalo mu stále větší potíže chytat významy slov na listinách, které mu přinášeli k podpisu, protože je přehlušovaly stále zřetelnější hlasy postav-písmen. Bránil se tím, že přestal číst knihy a státní listiny si nechal předčítat, aby je pak se zavřenýma očima podepsal. Jenže jeho pobývání na přízračném dvoře se pro něj stalo drogou, bez níž už se nedokázal obejít. Věděl astronom, co způsobí? Nejspíš ano. Stávalo se, že se král přinutil k tomu, aby celý den nevzal do ruky knihu, a nepřišel tak do styku s písmeny, ale v noci se převaloval v posteli a nemohl usnout, až to nakonec k ránu vzdal, vyskočil z postele a vrhl se ke knihovně, vytáhl první knihu, která mu přišla pod ruku, a s pocitem slasti a trýzně sestoupil do přízračného paláce. Několikrát se rozhodl, že v zemi opět zavede staré ideogramy, ale jeho rozhodnutí vždy trvalo jen tak dlouho jako rozhodnutí narkomana, že zničí své drogy. A kromě toho věděl, že by takový čin už nepomohl, písmena by s ním žila dál.

Za nějaký čas žil v sálech, kde se hemžila písmena, více než ve skutečném paláci, kterým se teď jeho tělo ploužilo jako ve snu. Nikomu se nesvěřil, nikomu neřekl, co v písmenech vidí, a tak u dvora nikdo netušil, co se s králem děje. Několikrát také chtěl předvolat astronoma, ale než posel s dopisem došel ke dveřím pokoje, král vždy svůj příkaz zase zrušil. Často na astronoma myslel, představoval si, co ve svém domě dělá. Těší se svému smutnému vítězství nad mužem, který mu vzal ženu? Ale čím dál víc byl král přesvědčen, že astronom dělá totéž co on, že bloudí halucinačním světem písmen, který stvořil, prochází od slova ke slovu, propadá se do stejného přeludného světa jako on.

Přicházely také chvíle smíření, kdy mu život písmen přinášel čistou radost, a tak je možné, že by postupně našel rovnováhu mezi oběma světy, že by opět přinutil písmena, aby nesla smysl slov, že by se vrátil do skutečného světa a opět se staral o blahobyt země a že by se cesty imaginárním palácem písma staly nostalgickým potěšením ve volných chvílích. Je možné, že by nakonec zavítal do astronomova domu, poděkoval mu za jeho dar, poprosil jej o odpuštění a navrhl mu smíření. Je možné, že astronom ve svém domě čekal, až se král objeví u jeho dveří. Ale královo srdce už bylo příliš poničené vším, co se přihodilo, jeho tělo bylo už natolik sežehlé horečkami a zoufalstvím, že se už nedokázalo uzdravit. Skrytá nemoc se stala zjevnou a stále se zhoršovala, a když mu už činilo potíže vstát z postele, předal vládu radě ministrů.

Mladý lékař, který se o něj staral, si dlouho nedokázal, stejně jako ostatní, vysvětlit královo podivné chování. Udivoval ho králův zvláštní způsob čtení knih, při kterém zřejmě vůbec nevnímal, o čem kniha pojednává. Lékař pozorně naslouchal královu mumlání při četbě, jeho výkřikům ze spaní, sledoval krále, jak projíždí očima stránky knih a přitom se pře s mrtvými, které oslovuje jménem, a volá svou ženu, vytýká jí, že se baví s ostatními a jeho si nevšímá – až mu jednoho dne došlo, oč jde, jako jediný v celé zemi pochopil, co se s králem děje.

Pochopil, v jakém přízračném světě král žije, s kým se tam potkává a koho tam hledá. V tu dobu už král vůbec nevstával z postele. Lékař věděl, že ho nemůže zachránit, ale měl krále rád a rozhodl se, že mu před smrtí splní, po čem toužil. Lékař byl zároveň také dobrým básníkem – básnická průprava v té zemi ke studiu lékařství patřila –, a tak pro krále složil báseň. Lékař v ní líčil venkovskou krajinu z oblasti, odkud pocházel; do básně byla vložena píseň, kterou venkovský chlapec zpívá své dívce; v posledním verši písně se pak objevilo jméno dívky – bylo to zvláštní jméno, které básník-lékař vymyslel, jméno, v němž se vedle sebe poprvé octlo královo a královnino písmeno. Pozoroval krále při čtení básně, viděl na jeho tváři výraz štěstí ve chvíli, kdy se konečně setkal s královnou, kdy se na něj usmála a kdy slyšel její slova. Za několik hodin nato král zemřel. Písmem, které zavedl, se v zemi píše dodnes.

4. Skladatel

Během četby se setmělo, poslední stránky knihy jsem už četl ve světle lampy na nočním stolku. Zase jsem musel přemýšlet, jestli má kniha něco společného se součástkami, se záhadným strojem nebo s hudbou, kterou Štěpán poslouchal ve Švédsku, ale napadlo mě jen, že jak písmena, tak součástky – už jsem nepochyboval o tom, že je jich víc – mají povahu sady, souboru prvků, které jsou přichystány k tomu, aby z nich vznikl celek, ale samy jsou spojeny jen volně, anebo vůbec ne. Ale to byla hodně slabá souvislost. Pak jsem si řekl, že snad ještě není příliš pozdě na návštěvu, a tak jsem vstal a vypravil se k Saulierovu domu, i když děvčátko říkalo, že skladatel přijede až zítra. Šel jsem křivolakými ulicemi, kde ze tmy vystupovaly bílé fasády, chabě osvětlené pouličními lucernami. Všechna okna v Saulierově domě byla tmavá, a tak jsem ani nezazvonil a pokračoval dál ke kavárničce, jejíž vchod s doširoka otevřenými dveřmi svítil do tmy na konci ulice. V malé místnosti nad svými sklenicemi mlčky seděli tři muži, každý u jiného stolu. Až se vrátím do Prahy, budu si pamatovat všechny tiché, poloprázdné kavárny a obchůdky, v nichž jsem seděl na své cestě za flash diskem? Myslel jsem původně jen na sendvič, ale zlákalo mě menu napsané křídou na tabuli nad výčepním pultem, objednal jsem si risotto aux crevettes „Black Tiger“, posadil jsem se ke čtvrtému stolu, po večeři jsem vypil sklenici vína a vrátil se do hotelu.

Za Saulierem jsem se znovu vypravil příštího dne kolem poledne. Po zazvonění se hned dveře prudce otevřely; objevil se snědý muž v plátěných kalhotách a volném tričku, kterému mohlo být třicet let, s tmavým strništěm na hubených tvářích, s brýlemi, s širokým čelem pod černými kudrnatými vlasy. Jednu ruku stále držel na klice a díval se na mne nedůvěřivě. Ty nedůvěřivé pohledy jsem už znal, zvykl jsem si na ně, a věděl jsem, že se brzy promění. Má dosavadní zkušenost mě už poučila o tom, že nejlepší cestou je ničím se nezdržovat a promluvit rovnou o součástce. Kdo s některou ze součástek přišel do styku, neodmítne se o ní bavit, protože se mu zaryla do mysli stejně jako mně, a kdo o součástkách nic neví, dá to hned najevo a oba se tak alespoň vyhneme ztrátě času – i když jsem svůj pobyt v půvabném městě za ztrátu času nepokládal; a když jsem včera večeřel rizoto s krevetami, řekl jsem si, že v případě, že skladatel o součástkách a stroji nebude nic vědět a já už nebudu mít žádné další nápady, kde dál fialového krokodýla hledat, nebudu se hned vracet do Prahy, zůstanu ještě pár dní v hotelu na nábřeží a budu se věnovat procházkám mezi hrázděnými domy, popíjení kávy a vína, prozkoumávání burgundské kuchyně a případně i překládání švédské detektivky, na kterou se mě už ptali v e-mailech z nakladatelství.

A tak jsem jen řekl, že přicházím kvůli součástce s tmavomodrými okraji, a čekal jsem. A skutečně to stačilo, vyslovil jsem tajné heslo, které otvíralo skladatelův dům stejně jako Pymův dům a Ellenin hausbót; Saulier přikývl, pokynul mi, abych šel dál, a já v tom okamžiku už věděl, že má cesta za krokodýlem nekončí, že bude alespoň nějaký čas ještě pokračovat. Když jsem procházel chladnou chodbou, ucítil jsem syrovou vůni, která mi připomněla vůni venkovského stavení, ve kterém jsem kdysi trávil jedny školní prázdniny. Uvědomil jsem si, že jsem věděl, že Saulier je ten pravý, už ve chvíli, kdy se objevil ve dveřích – setkání se součástkami tajemného stroje se do tváří všech, kdo je vlastnili anebo kdo s nimi alespoň přišli do styku, vepsalo jakýmsi zvláštním rysem, tajnou značkou, a tak mi pohled na Saulierův obličej okamžitě řekl, že jsem do Burgundska nepřijel nadarmo. A také jsem věděl ještě dříve, než jsem promluvil, že mě Saulier pozve do svého domu, protože stejně jako všichni ostatní, kteří některou ze součástek drželi v ruce, touží po tom, aby si s někým o součástkách mohl povídat. A myslím, že i on uviděl na mé tváři, že už mě mají součástky v moci; členové bratrstva kočičí pracky se poznali.

Zařízení místnosti, do které mě přivedl, mě překvapilo. Byl to pokoj starého domu s nepravidelným půdorysem, s podlahou tvořenou z prken a nepříliš velkým oknem. Místnost něčím připomínala Pymův pokoj, byla však zařízena průhledným nábytkem ze skla a ze zohýbaných tenkých kovových prutů, nábytkem, který by se hodil víc do nějakého vědecko-fantastického filmu z daleké budoucnosti. Na skleněných poličkách za dvířky skleněné skříně ležely pečlivě srovnané hromádky notových sešitů. Také pohled z okna se hodně lišil od toho, co bylo vidět v Corku – zatímco z Pymova pokoje bylo možné přehlédnout celý dlouhý ostrov prostírající se dole na řece, tady jsem se díval na miniaturní zahrádku, která po dvou metrech končila vysokou zdí z velkých hrubých kusů kamene; nad zdí se tyčila věž kostela, o kterém jsem už věděl, že patří k bývalému saintgermainskému opatství. Sklo a lesklý kov vyvolávaly pocit příjemného prázdna a jejich vůně se mísila se starosvětskými vůněmi zdí a podlahy a s vůněmi, které do pokoje pronikaly pootevřeným oknem: vůněmi bylinek a trávy, která se ve stínu zdi dosud nestačila zbavit ranní vláhy.

Usadili jsme se na skleněné židle – byly pohodlnější, než vypadaly – ze dvou stran skleněného stolu, na němž stála v rámečku fotografie rozesmáté mladé ženy ve sportovní bundě, s vlasy rozcuchanými větrem. „Tak vyprávějte,“ řekl skladatel a já se opět dal do vyprávění příběhu, který začal, když mi bylo patnáct let. Když jsem skončil, čekal jsem, až začne mluvit Saulier. Nedá se říci, že jsem vůbec netušil, co uslyším – příběhy lidí, kteří se setkali s některou ze součástek záhadného stroje, byly zatím dost podobné. A tak mě příliš nepřekvapilo, co jsem se dozvěděl. Saulier pocházel odkudsi z Bretaně a studoval v Paříži kompozici; skladba pro housle a klavír, kterou složil v posledním roce studií před pěti lety, vyhrála jakousi cenu a on dostal stipendium, během něhož se měl věnovat kompozici sonáty. Stipendium stačilo na podnájem v Latinské čtvrti; bydlel v podkrovní garsonce, jejíž nábytek tvořila potrhaná pohovka z koženky u jedné zdi, pianino u protější zdi – klavír by se do pokojíku nevešel – a mezi nimi stůl a židle. Přespával na pohovce, ráno nacpal prostěradlo a deku do bedny, přešel od pohovky k pianinu a pokoušel se pracovat na sonátě. Ale práce se mu nedařila, v jeho mysli se sice objevovaly nadějné zárodky melodií, ale hned zase mizely, anebo se kroutily do protivných, skurilních ornamentů, které nějaký čas sledoval a pak je znechuceně opouštěl… Poslouchal jsem tedy další příběh o neschopnosti tvořit a čekal na chvíli, kdy se na scéně objeví součástka, aby skladatele zachránila a dovedla ho z pařížského podkroví do pěkného domu v Burgundsku.

„Jednou jsem si řekl, že se mi možná bude lépe komponovat vleže, a přesunul jsem se od pianina na pohovku,“ vyprávěl Saulier. „Mohl jsem ovšem tušit, že takové rozhodnutí je dost nebezpečné, a také to dopadlo tak, že jsem po mnoho následujících dní ráno ani nevstal z pohovky, která byla i mou postelí, ležel jsem s otevřenýma očima, s notovým papírem v ruce a pokoušel se zachytit útržky melodií, které se objevovaly v mé hlavě. A není divu, že smysluplných skupin tónů zaznívalo čím dál méně a mysl zarůstala plevelem všelijakých dotěrných myšlenek a vzpomínek. Většinou až pozdě odpoledne jsem se dokázal vyhrabat zpod deky a jít si koupit něco k jídlu; když jsem se octl na ulici, připadalo mi, že jsem sestoupil do cizího, neznámého světa.

Jediné okno v pokoji vedlo do hluboké šachty dvora, který měl prapodivný půdorys, protože byl obklopený složitou sestavou několika domů; z pohovky jsem viděl labyrint zdí, střech, vikýřů, komínů a malých balkonů, na které nájemníci odkládali všelijaké krámy, nad střechami a komíny byla v horní třetině okna vidět obloha. Nastěhoval jsem se do bytu v prosinci, v únoru začal můj život na pohovce a v dubnu se náhle změnilo počasí – roztrhaly se mraky a každý den teď nad střechami zářilo jasně modré nebe, na zdech okolních domů leželo sluneční světlo a jejich výklenky se zaplnily tmavými stíny. V tu dobu už pramen melodií docela vyschl a já trávil dny tak, že jsem se povaloval na pohovce a pozoroval, jak se přes den mění barva oblohy a jak po zdech od rána do večera putují stíny.“

5. Stínové divadlo

„Zanedlouho jsem si všiml zvláštního jevu; scénou, na které se vždy odehrával, byl kus zdi, z níž nahoře vyčnívala řada úzkých kulatých komínů. Ráno byla zeď osvětlená sluncem a v půl jedenácté se po zdi začal sunout stín vedlejšího domu; dům sám nebyl vidět, protože jej zakrývala další zeď. Chvíli před jedenáctou hodinou na zdi s komíny začínalo stínové divadlo: v tmavé ploše se objevila svislá světlá čára, pomalu se pohybovala po zdi a přitom se roztahovala do šířky, až se z ní stal světlý obdélník postavený na výšku. Přesně uprostřed jeho spodní strany se nacházel nepravidelný tmavý útvar, z něhož do všech stran trčelo několik krátkých výrůstků, rovných i všelijak zakřivených, po obou stranách stínového útvaru se pak pohybovaly dvě plochy trochu světlejšího stínu jako dvě blanitá křídla. Křídla se chvíli ve vzduchu plynule a elegantně vlnila, chvíli se divoce zmítala a pak zase zplihle visela. Světelná scéna se přitom dál sunula po zdi a opět se zužovala, jako by se v loutkovém divadélku pomalu zatahovala opona. V poledne už byla celá zeď ponořená do stínu.

Nedokázal jsem uhodnout, jaké věci tančící stín patří. Ať už to bylo cokoliv, křídla byla nejspíš stínem dvou kusů nějaké lehké a průsvitné látky, snad hedvábí, které byly k věci připevněné po obou jejích stranách a kterými pohyboval vítr. Chvíli jsem musel přemýšlet, než jsem přišel na to, jakým způsobem scéna stínového baletu vzniká. Bylo jen jediné možné vysvětlení: v posledním patře vedlejšího domu, skrytého za zdí, je rohový pokoj, který má dvě okna ve dvou zdech, jež spolu svírají pravý úhel; od okamžiku, kdy slunce doputuje po obloze k místu, odkud jeho paprsky začínají procházet oběma okny zároveň, se na zdi s komíny pozvolna rozevírá světlý obdélník; útvar na jeho spodní straně je stín předmětu stojícího na vnitřní římse bližšího z obou oken, které zůstává otevřené. Přemýšlel jsem, jaká věc by to mohla být, ale nic mě nenapadalo. A tak jsem na pohybující se skvrnu na zdi myslel jako na stín tajemného ptáka, který na okenní římse tančí magický tanec.

Když jsem se poprvé z pohovky díval na stínový balet, cítil jsem, že mě jeho jednotvárnost uklidňuje a uspává, a přece jsem neusnul. Když se za představením zatáhla opona, přemýšlel jsem o tom, jestli se stínové divadlo bude nazítří opakovat; uvědomil jsem si, jak se na něj těším. Byla to jediná zajímavá příhoda, která se mi stala po týdnech nicnedělání a těkavé nudy. Věděl jsem, že ještě před půl rokem bych ničemu tak nicotnému, jako je pohyb stínu na zdi, nevěnoval pozornost, ale můj život na pohovce, z něhož zmizely jakékoliv události, měl za následek, že má mysl začala vnímat pápěří drobných dějů, které poletuje ve vanutí času. A tak jsem po pět slunečných dní byl spokojeným divákem stínového divadla. Přitom jsem měl pocit, že stínový balet má pro mne připraveno ještě víc, ale zatím jsem netušil, co by to mělo být.

Šestého dne jsem se opět díval na tanec stínů. Jako obvykle bylo v podkroví ticho, naplněné jemnými zvuky, jakoby z velké dálky jsem slyšel zvuky automobilů z ulice, vylekalo mě zapleskání křídel holuba, který přelétal nad střechami, pak jsem uslyšel dětský pláč, tlumený mnoha zdmi, a tichounké bzučení letadla. A pak najednou zazněl nový zvuk, čistý tón, který se hned začal rozvíjet v hudbu, a ta hudba tvořila doprovod k stínovému baletu. Ty tóny zněly jen v mé hlavě, a přesto jako by byly mnohem skutečnější než všechny ostatní zvuky. Hudba odpovídala na pohyby stínového ptáka, ale už za chvíli jsem začal mít pocit, že pták hudbu slyší a s chutí jí přizpůsobuje svůj tanec, anebo spíš že hudba a tanec se navzájem vyzývají a přihrávají si v radostné hře. Teprve teď jsem si uvědomil, jak baletu stínů chyběl hudební doprovod, a byl jsem rád, že tahle vada byla konečně napravena.

Ta hudba byla tajemný dar, a přece to byla moje hudba, byla moje víc než všechno, co jsem do té doby složil. Dokonce mi najednou umožnila vidět, kolik cizího bylo ve všech mých skladbách; skladby vyjadřovaly záliby, pocity, názory a myšlenky, které jsem pokládal za své vlastní, které všechny dohromady stvořily osobu, o níž jsem si myslel, že jsem to já. Teď jsem viděl, že to jsou cizí formy, které jsem pouze v chvatu posbíral po cestě – a sbíral jsem je tak dychtivě proto, abych zaplnil prázdno, které se skrývalo v samém středu mé bytosti. Teď jsem konečně slyšel svou vlastní hudbu, a nejen to, ta hudba mi dokonce podivuhodným způsobem prozrazovala, kým jsem doopravdy, ukazovala mi, třebaže zatím jen mlhavě, mou vlastní tvář, kterou jsem do té doby neznal, tvář, která se vynořila, ještě ne zcela hotová, z prázdna v mém nitru jako z temného zrcadla. Když scéna s přízračným tančícím ptákem zmizela, hudba zvolna dozněla a já přestal být tím, kým jsem byl do té chvíle. Ještě jsem se nestal nikým jiným, věděl jsem, že bude trvat nějakou dobu, než mi naroste nová tvář, ale myšlenka na to, že budu žít bez tváře, že budu nikým, mě nijak neznepokojovala, naopak mi přinesla klid, jaký už jsem dlouho necítil. Vstal jsem, šel ke stolu, abych zapsal hudbu, kterou jsem slyšel, a doufal jsem, že příští den v jedenáct zazní znovu.

Ráno táhly po nebi roztrhané mraky, a tak jsem oblohu neklidně pozoroval, bál jsem se, že se úplně zatáhne a představení se toho dne nebude konat. Naštěstí se ranní mraky rozplynuly a stejně jako předchozí den začalo před jedenáctou magické stínové divadlo. A opět k němu jako doprovod zazněla hudba, přicházející možná z hvězd, možná z tajemného, laskavého prázdna, které se prostíralo v mém nitru jako klidné jezero. To se dělo i v dalších pěti nebo šesti dnech; avšak něco se přece jen měnilo. Hudba, kterou jsem dostával jako dar, postupně slábla; ztrácela se, ale mně už to nevadilo, potřeboval jsem ji stále méně, protože už mi řekla, kdo jsem, a naučila mě vytvářet v prázdnu a tichu konstelace tónů. Přestával jsem být zapisovatelem hudby a učedníkem a stával jsem se skutečným skladatelem. Ale nezapomínal jsem, za co vděčím hudbě, která se ve mně tak nečekaně ozvala, a stínovému tanci, který ji přivolal.“

6. Sophie

„Zeď, na níž se konal stínový balet, byla dobře vidět i z druhé strany pokoje, a tak jsem další dny očekával začátek představení na otáčecí stoličce u pianina a doprovázel jsem tanec stínového ptáka svou hrou. Připadalo mi, že to přijal s uspokojením a že si na svých tanečních figurách dává obzvláště záležet… Pak přišly dny, kdy bylo bezvětří a pták jen nehybně seděl se svěšenými křídly, následovala dlouhá řada dnů, kdy slunce bylo schované za mraky a opona stínového divadla se vůbec neroztáhla. Ale v tu dobu už jsem stínový balet nepotřeboval, už jsem našel pramen hudby a už jsem byl natolik soustředěný a silný, že jsem dokázal komponovat i bez něj. Nicméně když znovu nastala slunečná rána, neodepřel jsem si potěšení opět hrát k stínovému tanci. A tak z hudby, která se toho jara rodila jako doprovod k stínovému baletu, pozvolna vznikala má sonáta.

Když jsem sonátu dokončoval, pocítil jsem touhu poznat věc, jejíž stín se mi proměnil v magického ptáka. Dům, ve kterém se nacházelo okno s tajemnou věcí, měl tak složitý půdorys, že bylo třeba důkladně prostudovat satelitní snímky na internetu, abych zjistil, ve které jeho části je byt, který jsem hledal. Když jsem se po několika schodištích dostal před jeho dveře a zazvonil, otevřela mi mladá žena; dveře z předsíně do pokoje za jejími zády byly dokořán a já uviděl věc na okně, i když zdálky se nedalo poznat, co to je. Řekl jsem jí, že bydlím ve vedlejším domě, a vyprávěl jsem jí o potížích s komponováním, o stínovém baletu, o zrození hudby a konečně o své touze poznat věc, jejíž stín jsem tak dlouho pozoroval. To už jsme ale seděli u stolu, protože uprostřed mého vyprávění mě žena pozvala dál. Řekla mi, že mou hru na pianino slyšela, že se na ni každé ráno těšila a cítila zklamání ve dnech, kdy hudba nezazněla. Byla překvapená a nadšená zprávou, že hudbu vlastně probudilo něco, co bylo v jejím vlastnictví. Přinesla věc a podala mi ji – vypadala zhruba tak, jak jsem si ji představoval, tedy jako technická součástka z nějakého stroje, z obou stran k ní byly připevněné dva kusy tenké látky, které se občas zachvěly v průvanu. Všiml jsem si, že okraje věci jsou ze zvláštní tmavomodré látky, nepravidelně poseté bílými tečkami, jež mi připomněly souhvězdí, na která jsem se navečer díval oknem ve svém pokoji.

Mezitím se mi žena představila; jmenovala se Sophie. A než jsem se jí stačil zeptat, kde věc získala, začala mi sama vyprávět, že se jednou k ránu vracela z jakési oslavy, přecházela za rozbřesku přes place de la Concorde a uviděla, že na roubení kašny v jeho středu stojí zvláštní věc. Vzala ji do ruky, přemýšlela, k čemu by mohla být, ale nic ji nenapadlo. Nemohla se zbavit dojmu, že věc někdo na roubení kašny postavil pro ni a že jí sama věc říká, aby si ji vzala. A tak věc odnesla domů, a když se rozhlédla po pokoji, kam ji dát, okamžitě ji napadlo, že jediné správné místo je na okně, které v tu roční dobu nechávala stále otevřené.

‚Když jsem poslouchala vaši hudbu,‘ řekla, ‚nikdy mě nenapadlo, že by mohla nějak souviset s pohyby věci ve větru. Možná to bylo tím, že se mi při jejím poslechu v duchu vynořovaly jiné obrazy.‘

Zeptal jsem se, co si představovala, a Sophie odpověděla: ‚Většinou podmořské scény, hejna ryb, plující sem a tam, vlnící se těla rejnoků, kývající se sasanky, výbuchy podmořských sopek.‘

‚Ale moje hudba přece výbuchy sopek moc nepřipomíná,‘ řekl jsem zaraženě.

‚Těch podmořských ano,‘ zasmála se Sophie. ‚Pod mořem vypadají výbuchy sopek jinak. Jsou to krátké výšlehy ohně ve tmě, které nakrátko zalijí vše okolo rudou barvou.‘ Sophie věděla, o čem mluví; ukázalo se totiž, že je oceánoložka a podmořské sopky tvoří hlavní předmět jejího výzkumu. A tak jsme si povídali a já přitom držel v ruce neznámou věc, jejíž stín ze mne učinil skladatele a možná mi zachránil život, mluvil jsem o hudbě a Sophie o podmořském světě, a připadalo nám, že mluvíme o jediném tekutém, vlnícím se a opojném živlu, který je příbuzný snu, a přesto má své přísné zákony a není nepřátelský vůči matematice, mluvili jsme dlouho do noci a já pak u Sophie zůstal.“

7. Tance příšer

„V příštích několika týdnech jsem se vídal se Sophií každý den, připravovala se v té době na novou výzkumnou výpravu a já jsem dokončoval svou skladbu; nebe bylo pořád zatažené, ale já už ke své práci tančící stín nepotřeboval. Odpoledne a večer jsme se se Sophií procházeli po městě a pak jsme večeřeli na zahrádce některé restaurace. Líbilo se mi, že se i v pařížských ulicích pohybovala tak trochu jako na mořském dně, dívala se na svět očima průzkumníka, a objevovala tak desítky zajímavých věcí, kterých jsem si já nevšiml a na které mě hned upozorňovala, objevovala je ve tvářích kolemjdoucích, na fasádách, ve výlohách obchodů, v oknech, která jsme míjeli, v pasážích… Řekl jsem jí jednou, že mi připadá, že je nepřetržitě na jedné velké průzkumné výpravě, jejíž část se odehrává ve městě a část pod hladinou oceánů. A nešlo jen o oči – když jsem jí na pianinu přehrával svou skladbu, dokázala mi říct o jejích jednotlivých místech pozoruhodné věci, objevit nečekané souvislosti s jinými místy skladby, ale i se zvuky a tvary světa, třebaže se v hudbě nijak zvlášť nevyznala. A podobně jako sbírala vzorky hornin na mořském dně, stávalo se, že objevila ve městě – třeba ve výloze vetešnictví – nějakou věc, která ji zaujala a kterou si pak přinesla domů. Musel jsem myslet na to, že nebýt jejího průzkumnictví spojeného s lovem by se v jejím bytě nikdy neocitla věc z place de la Concorde, já bych nejspíš nikdy nedokončil svou skladbu a můj život by vypadal úplně jinak.

Sophie šla se mnou na premiéru mé sonáty, která se konala večer před jejím odjezdem na výpravu do Tichého oceánu. Sophie se na cestu těšila ještě více než jindy, protože na ní měl být poprvé vyzkoušen nový typ batyskafu, který se dostane až do hloubky, do jaké dosud nikdo ještě nesestoupil, a Sophii slíbili, že to bude ona, kdo se v batyskafu jako první spustí pod hladinu. Sophie si chtěla vzít nahrávku sonáty s sebou na výpravu, a tak jsme požádali zvukaře, aby nám záznam koncertu nahrál hned po jeho skončení na flash disk. Když jsme po půlnoci přišli do Sophiina bytu, všude na podlaze už ležela objemná zavazadla, v jednom otevřeném kufru jsem uviděl věc z place de la Concorde. ‚Bude mi připomínat den, kdy jsem tě potkala,‘ řekla Sophie a dodala: ‚Neboj se, přivezu ji nazpátek.‘ Ráno jsme snesli zavazadla před dům, kde už na Sophii čekal automobil. Telefonovali jsme si každý den, Sophie mi zavolala ještě několik minut předtím, než poprvé vstoupila do batyskafu.“

Skladatel se nadlouho odmlčel. „Příští den ráno jsem v televizních zprávách viděl Sophii nastupující na palubě lodi do kulatých dveří batyskafu. Stalo se neštěstí, batyskaf ve velké hloubce uvízl ve skalní průrvě a navíc jej zavalil kus uvolněné skály. Nebylo možné jej vytáhnout, nebylo ani možné, aby se za ním někdo vypravil, tlak vody by každého rozdrtil vysoko nad batyskafem, a na světě neexistoval žádný jiný přístroj, který by do takové hloubky mohl proniknout. Vzduch v batyskafu stačil pro jednoho člověka na pět dní a za tak krátkou dobu ovšem nebylo možné podobný přístroj sestrojit. Dozvěděl jsem se, že spojení s batyskafem nebylo přerušeno, posádka mohla se Sophií mluvit. Ale o čem se dá mluvit s člověkem odsouzeným za pět dní k smrti udušením? V televizi stále ještě ukazovali palubu lodi, když se ozval mobil. Na displeji bylo neznámé číslo, ale když jsem řekl své jméno, uslyšel jsem Sophiin hlas.

Sophie požádala posádku, aby ji se mnou spojila; to byla věc, která se na lodi dala snadno zařídit. A tak jsme spolu hovořili po zbývajících pět dní Sophiina života takřka nepřetržitě. Myslím, že se posádce ulevilo, když Sophie trávila všechen čas rozhovory se mnou, protože to ostatní výzkumníky zbavilo úkolu vymýšlet témata pro hovor s člověkem, který očekává blízkou smrt udušením v tmavé hlubině a kterému přitom není možné nijak pomoci. Vyprávěli jsme si o našich cestách po Paříži, říkali jsme si všechno, co jsme si nestačili říct za tu krátkou dobu, co jsme se znali. Sophie mi hodně vyprávěla o svém dětství, o svých rodičích, přátelích a milencích, o svých snech. Stávalo se, že po dlouhých hodinách bdění jednoho z nás přemohl spánek; pak usínal i druhý, ale brzy jsme se probouzeli a pokračovali v rozhovoru. Loď stála pořád na tomtéž místě na nehybné hladině vysoko nad batyskafem, jedinou náplní činnosti posádky bylo teď čekání na Sophiinu smrt. Nemohli nic dělat, ale nechtěli ji nechat v hlubině samotnou.

Věděli jsme, že naše rozhovory mohou na lodi odposlouchávat a že to pravděpodobně dělají, ale nemysleli jsme na to. Někdy Sophie chtěla slyšet zvuky ulic, kde jsme se procházeli, a tak jsem se vracel na místa, kudy jsme chodili, a ona ve svém podmořském vězení naslouchala hlasům města. Často také chtěla, abych jí hrál na pianino. Řekla mi, že okřídlená věc z náměstí Concorde stojí se svěšenými křídly na kulatém okně batyskafu, tak jako stála na okně jejího pařížského bytu. Vyprávěla mi, co vidí venku za sklem; batyskaf byl spuštěn v těchto místech kvůli nedalekému sopečnému průduchu a Sophie mi líčila, že odtud v pravidelných několikavteřinových intervalech tryská rudý proud lávy, v jeho světle se zjevovali podivní živočichové, v okamžicích tmy pak za okny provozovali své tance tvorové světélkující proměnlivými barevnými světly. Sophie si do batyskafu vzala disk s mou sonátou a často si ji pouštěla, slyšel jsem její tóny při našich rozhovorech; má hudba se tak znovu stala doprovodem k baletu, tentokrát k podmořskému tanci příšer.

Má sonáta zněla ještě v posledních hodinách před Sophiinou smrtí. V tu dobu už nedostatek kyslíku způsobil, že Sophie blouznila. Ležel jsem zase na pohovce ve svém pokoji, díval se na střechy, na komíny ozářené sluncem a na modrou oblohu a poslouchal jsem, jak Sophie líčí své halucinace; viděla za sklem ryby se šklebícími se lidskými tvářemi, v rudém světle tryskající lávy zlí andělé zápasili s pantery, v dálce svítila okna podmořského zámku… Pak Sophie nadobro zmlkla, z mobilu se ozývala jen má hudba…“

8. Symfonie

Dlouho jsme mlčeli, pak Saulier řekl: „Hned ten den, co Sophie zemřela, jsem začal skládat symfonii. Myslím, že se lidé pohoršovali, když jsem jim prozradil, že jsem začal komponovat téměř v okamžiku její smrti, někteří mě dokonce podezírali z vypočítavosti, domnívali se, že jsem stínem Sophiina tragického konce chtěl dodat své hudbě na efektnosti, a já sám jsem měl chvíle, kdy jsem cítil výčitky svědomí kvůli tomu, že jsem neprošel obdobím čistého utrpení, nezmírněného hudbou, tak jak se snad patřilo. Ale já jsem nezačal komponovat ve chvíli Sophiiny smrti proto, abych zmírnil své utrpení, i když je má práce skutečně tlumila. Začal jsem psát symfonii, protože na to byl pravý čas, protože si mě v tu chvíli hudba zavolala, požádala mě, abych jí pomohl na svět, a já ji nemohl odmítnout, i když má mysl byla naplněná bolestí a děsem. A že mě hudba přivolává, jsem poznal, protože jsem se při sledování stínového baletu naučil hlasu přicházející hudby naslouchat. Věděl jsem, že neuposlechnout příkaz hudby by byl jakýsi zvláštní hřích, pro který není žádné jméno, hřích, který se nedal omluvit žádnými okolnostmi… A věděl jsem už od prvních okamžiků, že se symfonie bude jmenovat Věc: věc, díky jejímuž stínu jsem se seznámil se Sophií, byla středem celého příběhu.

Když jsem po roce symfonii dokončil, bylo v ní všechno, co jsem prožil. Byl v ní stínový balet a modré nebe nad střechami, které čas od času ozdobilo stříbřité letadlo, setkání se Sophií, její podmořská agonie a její vize, mé zoufalství… Předpokládalo se, že při prvním provedení budu symfonii dirigovat, ale odmítl jsem, protože jsem se nedokázal zbavit myšlenky, že Sophie bude koncert sledovat se mnou, věděl jsem, že mě ta představa bude na koncertu doprovázet, a nechtěl jsem, aby ji něco rušilo. Seděl jsem v první řadě a od prvních tónů jsem měl pocit, že Sophie pozorně poslouchá, že slyší hudbu ve svém obydlí na dně oceánu na druhé straně zeměkoule, kde pohodlně sedí, živá a krásná, vraští čelo, jak to ve chvílích pozornosti mívala ve zvyku, přes tu strašnou dálku jsem cítil vůni jejího parfému. A pak mě vzala k sobě, připadalo mi najednou, že jsem s ní, že spolu posloucháme koncert v jejím podmořském příbytku, na okně stojí věc z place de la Concorde, venku v mořské tmě se prohánějí světélkující ryby a některé z tónů doprovázejí výtrysky rudé lávy. Ta představa byla prostoupená bolestí, ale bylo v ní i štěstí, které mi pomohlo, abych se po skončení koncertu s lehkým srdcem podrobil všem nutným rituálům, klanění na jevišti, přijímání kytic, citovým výlevům hudbymilovných dam, dorážení hudebních kritiků z pařížských novin…

Je asi pravda, že velká část pozornosti, kterou má symfonie vyvolala, pramenila z toho, že se v novinách a v televizi Sophiina smrt hodně probírala a že v posádce lodi bylo dost lidí, kteří si nenechali pro sebe, co se dozvěděli z našich dlouhých rozhovorů. Leckdo z výzkumníků po návratu do Francie neodolal pokušení prozrazovat dychtivým novinářům obsah toho, co odposlouchal. A vzhledem k tomu, že jsme si se Sophií převyprávěli celé své životy i se všemi tajnými detaily, bylo o čem mluvit. A tak zrození symfonie nebylo tajemstvím, všichni, kdo byli na koncertu, věděli o věci z place de la Concorde, o stínovém tanci, o mém setkání se Sophií a mysleli si, že rozumí názvu symfonie… Při banketu, který se pořádal po koncertu, se mě novináři se směsí dychtivosti a rozpaků ptali na to či ono; nevadilo mi to, odpovídal jsem jim, když o to tak stáli; nebylo to důležité ani pro mou hudbu, ani pro můj vztah k Sophii, kterou jsem miloval v jejím novém bytě na mořském dně stejně, jako když žila v Paříži.

A tak jsem stál pod vysokými křišťálovými lustry se sklenicí šampaňského v ruce uprostřed hloučku hudebních kritiků a pravidelných návštěvnic koncertů, odpovídal jsem zdvořile na všechny otázky, i když už jsem byl trochu přiopilý a postavy kolem mne začaly splývat do neustále se přeskupujícího a dost nudného kaleidoskopu smokingů a rób, bílých košil a lesklých flitrů. A najednou jsem před sebou uviděl mladou ženu v jednoduchých červených šatech, s černým mikádem, lesknoucím se ve světlech lustrů, a s ústy namalovanými rudou rtěnkou. Přistoupila těsně ke mně, pohladila mě po tváři a řekla tiše, tak tiše, že jsem její slova mohl slyšet jen já: ‚Ubohý, ubohý Édouarde, přinesla jsem ti dárek.‘ Vtiskla mi do ruky pečlivě zabalený balíček, převázaný hedvábnou stuhou, a než jsem stačil něco říct, zmizela mezi tmavými obleky a róbami.“

9. Olivia Lee

„Ještě chvíli jsem odpovídal na otázky, pak jsem se omluvil a odešel jsem. Scházel jsem sám po širokém schodišti, na které dopadalo světlo z otevřených dveří sálu, pořád ještě zmatený podivným setkáním, za mými zády se ozývaly hlasy pokračujícího banketu. Cítil jsem výčitky svědomí, že myslím na ženu s rudou rtěnkou a ne na Sophii, kterou jsem před krátkým časem zanechal samotnou na mořském dně. Dárek od neznámé jsem pořád držel v ruce, rozhodl jsem se, že jej rozbalím až doma. Uslyšel jsem za sebou rychlé kroky a známý mužský hlas, který volal mé jméno. Otočil jsem se a uviděl novináře z Figara, který rychle sbíhal po schodech.

Počkal jsem na něj; když mě novinář doběhl, udýchaně začal: ‚Viděl jsem, že mluvíte s Olivií Lee…‘

Řekl jsem, že nevím, kdo je Olivia Lee, ale hned mě napadlo, o kom asi mluví, a zeptal jsem se: ‚Je to žena s černými vlasy a rudou rtěnkou?‘

Kritik přikývl a řekl: ‚Dám vám, co budete chtít, za její adresu nebo telefonní číslo.‘

Dozvěděl jsem se, že Olivia Lee je designérka, která je ve svém oboru proslulá a získala mnoho cen, ale v posledních letech se uchýlila do ústraní a nikdo neví, kde žije a co dělá. V posledním vydání anglického výkladového slovníku je prý dokonce u hesla ‚recluse‘ jako příklad uvedeno její jméno vedle jména Thomase Pynchona.

Řekl jsem novináři, že se mi Olivia Lee nepředstavila a že její telefonní číslo ani adresu neznám. Napadlo mě ovšem, že její vizitka může být v balíčku, který držím v ruce, ale nezmínil jsem se o tom, Olivia asi měla své důvody, aby se vyhýbala lidem, a já neměl žádné právo její soukromí narušovat. Na ulici jsem zastavil taxík, který projížděl kolem. Seděl jsem na zadním sedadle a obracel v rukou balíček od záhadné Olivie Lee; byl jsem tak zvědavý, co je uvnitř, že jsem to nakonec nevydržel, rozvázal jsem bílou stuhu, rozbalil ruční papír ve slonovinové barvě a otevřel krabičku, která se pod ním skrývala. V ní jsem přes mnoho vrstev lehounkého, ale pevného papíru nahmatal tvrdý, členitý předmět. Odstraňoval jsem jednu vrstvu papíru za druhou, až se konečně objevila zvláštní kovová věc. Zvedl jsem ji k očím a prohlížel si ji, zatímco po jejím hladkém povrchu klouzala světla barevných reklam a semaforů. V první chvíli jsem byl ze zvláštního dárku zmatený, ale pak jsem si všiml tmavomodré látky se souhvězdími bílých bodů a všechno mi bylo najednou jasné. Pořád jsem ovšem nevěděl, co předmět, který držím v ruce, vlastně je a k čemu slouží, a nevím to ani dnes. Ale pochopil jsem, že je to věc, která je příbuzná věci, kvůli níž jsem začal komponovat a kvůli níž jsem se seznámil se Sophií, možná součástka pocházející ze stejného stroje, a že mi ji Olivia Lee ze soucitu darovala jako náhradu za věc, která zůstala na mořském dně spolu s mou mrtvou přítelkyní.“

„To ovšem znamená, že Olivia Lee mohla poslat i Pymovi jeho věc,“ řekl jsem.

Saulier přikývl. „Je to možné. A čím dál víc si myslím, že to ona také postavila věc na kašnu na place de la Concorde. Ale nikdy jsem se už s Olivií Lee nesetkal, abych se jí na to mohl zeptat.“

„Proč by to všechno ale dělala?“

„Nevím, proč posílala součástku do Irska. Ale myslím si, že zanechala věc na kašně jako dar pro neznámého chodce, pro toho, na koho věc zavolá a kdo si ji třeba bude chtít vzít domů. Pro někoho, jako byla Sophie; jak už jsem vám říkal, Sophie byla výzkumník a uviděla věc díky svému pohledu, vyškolenému na mořském dně. Když jste mi vyprávěl, jak jste v Irsku fantazíroval o Paní Stroje, uvědomil jsem si, že si jako Paní Stroje Olivii docela dobře dokážu představit, dovedu si představit, že z nějakého důvodu rozsévá po světě součástky záhadného stroje…“

Skladatel se odmlčel a pak řekl: „Ano, vlastně si jako Paní Stroje nedokážu představit nikoho jiného…“

A po další chvíli mlčení tiše řekl: „Škoda že se ty dvě nesetkaly, Sophie a Olivia… Když jsem tenkrát po koncertu seděl v taxíku s Oliviinou věcí v ruce, vynořila se mi v mysli představa Sophie a Olivie, jak spolu žijí v batyskafu na dně moře, Sophie Olivii nabídla, aby se k ní nastěhovala, tam bude dokonale schovaná před všemi novináři, před kterými se z nějakého důvodu skrývá a kteří ji hledají po celém světě… Ten denní sen o dvou ženách se mi pořád vrací, vidím je, jak spolu rozmlouvají, smějí se… Určitě by se z nich staly přítelkyně. Chtěl jsem se o Olivii něco dozvědět na internetu, strašně jsem si přál uvidět znovu její tvář… Našel jsem hodně fotografií jejích děl, věcí, které vytvářela, ale o jejím životě není na webu skoro nic, dokonce ani žádné její fotografie, zřejmě se nerada nechala fotografovat a vyhýbala se novinářům i předtím, než se ztratila ze světa úplně. Jediné, co jsem se dozvěděl, je, že její otec byl Američan a matka Francouzka a že studovala v New Yorku a v Los Angeles. A tak jsem pátrání po její tváři vzdal a začal si místo toho prohlížet její díla a okouzlila mě jejich lehkost a hravost a zároveň jakýsi smutek; tím vším na mne dýchaly tvary a materiály věcí, které vytvořila. Při prohlížení fotografií jejích věcí jsem znovu musel myslet na to, jak dobře by si asi rozuměla se Sophií…“

Ukázal jsem na nábytek v pokoji. „To jsou věci, které navrhla Olivia Lee?“

Saulier přikývl. „Měli jsme se Sophií vyhlédnutý byt v Marais, ale po její smrti jsem si strašně přál zmizet pryč z Paříže. Když jsem za nějaký čas dostal dost peněz za nějakou filmovou hudbu, rozpomenul jsem se, že jsem před lety navštívil Auxerre a že se mi tu líbilo a cítil jsem se tu šťastný; podíval jsem se na internetu na nabídky realitních kanceláří a koupil tenhle dům. Když jsem si jej zařizoval, vzpomněl jsem si na obrázky Oliviina nábytku a zařídil jsem s ním alespoň jednu místnost.“

„Když Oliviiným zaměstnáním bylo vytvářet věci, nemohly být jejím dílem i součástky?“

„To ne, součástky se vůbec nepodobaly jejím výtvorům, nebylo v nich nic z jejích rukou a z její duše, přicházely z úplně jiného světa. Z Olivie se možná stala Paní Stroje, ale stroj vytvořil někdo jiný než ona.“

„Třeba to byl někdo, kdo jí byl blízký?“

Skladatel pokrčil rameny: „Možná.“

„Nebo někdo, koho nenáviděla, zničila jeho stroj a rozhazuje jeho kusy po celém světě?“

„Myslím, že ne,“ řekl Saulier, „zdálo se mi, že k součástce, kterou nabídla lidem na place de la Concorde, i k součástce, kterou mi darovala, měla láskyplný vztah…“ Na chvíli se zamyslel a pak řekl: „Spíš se nemohu zbavit pocitu, že stroj, z něhož součástky pocházely, nevytvořil člověk.“

Co tím myslel? Že je stroj výtvorem jiného stroje, nebo snad že jej postavili mimozemšťané? Ale přitom mi připadalo, že mu možná rozumím. Jak součástka, kterou mi popsaly Tora, Kristin a Ellen, tak součástka, kterou jsem viděl v Corku, byly sice vytvořené z pozemských věcí nebo z jejich kusů, ale bylo v nich skutečně cosi, co neodpovídalo řádu, jakým se na Zemi skládají části dohromady, aby vytvořily jeden celek, něco snad ryze mechanického, snad mimozemského, snad pocházejícího ze světa snu nebo ze světa šílence… Saulier mlčel a já se ponořil do svých představ; viděl jsem, jak skladatele Olivia, kterou viděl několik vteřin, fascinuje, a přemýšlel jsem o tom, jak se mu žije v podivném vztahu s dvěma ženami, jednou mrtvou a jednou ztracenou, s ženami, které ve svých představách sestěhoval dohromady do těsné cely na dně oceánu. Rozmlouvá s nimi? Skládá pro ně hudbu? A musel jsem se ptát, nakolik byla jeho láska k Sophii čistá, když jej dokázala tak poblouznit žena, jejíž tvář se mu na několik okamžiků zjevila ve světle lustrů slavnostního banketu. Ale mým úkolem nebylo odpovídat na takové otázky ani Sauliera soudit. Přemýšlel jsem, jak dlouho vydrží takhle žít, ale pak jsem si řekl, že se o něj možná strachuji zbytečně, znal jsem lidi, kteří si dokázali život rozdělit na snovou a skutečnou část a dokázali mezi nimi pečlivě rozlišovat, udržovat pevnou hranici a žít ve skutečném světě úspěšný život; ostatně Štěpánovo pobývání ve dvou světech tomuhle uspořádání nebylo tak vzdálené.

Vzpomněl jsem si, že jsem v Corku o Saulierovi četl na internetu, že je nejen uznávaným autorem jedné symfonie a několika kratších skladeb, ale také úspěšným skladatelem filmové hudby, a tak asi nebylo třeba se bát, že se utopí ve svých představách, že se nakonec odstěhuje ke svým ženám pod hladinu oceánu, na místo, odkud zřejmě stále tryskala jeho hudba. Saulier patřil k těm lidem, kterým sny vydělávají peníze – být bohatý přece nemusí znamenat zradu, peníze mohou být v některých případech i odměnou vládců světa fantazie za věrnost, mohou být darem, jenž má zajistit obdarovanému bezstarostnost, kterou potřebuje k práci.

10. Kovová růže

Pak jsem se konečně zeptal na to, na co jsem myslel od samého počátku: „Ukážete mi věc, kterou vám Olivia dala?“ Vstal a zavedl mě do vedlejšího pokoje. I tady byla v okně vidět zeď na konci zahrádky a kostelní věž, ale jinak se pokoj místnosti, kde jsme seděli, už v ničem nepodobal. Uprostřed stálo koncertní křídlo, které zaplňovalo skoro celý prostor a jehož víko se lesklo chladným světlem, kolem všech zdí stály dřevěné regály s knihami, partiturami a notovými sešity, v několika málo prázdných místech na policích stály hrnečky se zaschlými zbytky kávy, vedle jednoho z nich jsem objevil polovinu ztvrdlého croissantu. Prodrali jsme se úzkou uličkou mezi klavírem a poličkami k oknu a tam Saulier sáhl na nejvyšší polici a podal mi věc, kterou dostal od záhadné Olivie Lee – a já jsem podruhé v životě vzal do ruky součástku ze záhadného stroje.

Byl to kovový hranol s podstavami ve tvaru pravidelných šestiúhelníků, na jednom jeho konci se kývala krátká pružina zakončená drobným tmavomodrým uzávěrem s bílými tečkami, na druhém konci byla pomocí stejné tmavomodré látky k válci připojena jakási kovová mříž – při pohledu na ni jsem si vzpomněl na ježka v kleci, uvnitř však nebyla koule s ostny, ale podivná věc, která byla také z kovu a trochu připomínala květ růže, lístky kovové růže byly uspořádány tak, že tvořily pravidelné geometrické tvary. Připadalo mi, že jsem podobnou věc někde viděl na obrázku, ale nemohl jsem si vzpomenout, kde to bylo. Také klec byla zakončená uzávěrem z tmavomodré látky; počítalo se tedy s tím, že i na tomto konci bude součástka zapojena do nějakého soustrojí.

Stáli jsme mlčky u okna do zahrady, oba ponoření do svých myšlenek; já myslel na Štěpána, Saulier nejspíš na Sophii a Olivii, které se objevily v jeho životě jedna na několik týdnů a druhá na pár vteřin. Zdálo se mi, že skladatel začíná být netrpělivý, možná se z jeho představ začala rodit hudba, a potřeboval být sám, a tak jsem se rozloučil, sešel jsem na nábřeží Yonny, posadil se na lavici u kašny, a když mi číšník přinesl jídelní lístek, objednal jsem si Mignon de porc grillé s omáčkou z hořčičných semínek, pak jsem popíjel burgundské víno, poslouchal rozhovory a smích veselé společnosti a pozoroval lodě plující po řece.

A najednou jsem si vzpomněl, kde jsem viděl nakreslenou kovovou růži ze Saulierovy součástky: bylo to v knize o Janu Keplerovi. Je známo, že Kepler kromě toho, že vysvobodil vesmír ze staré geometrie pravidelných kruhů a uviděl ho jako úžasné theatrum sil a jejich drah, celý život lpěl na zvláštní myšlence, že do drah planet je možné vepsat platónská tělesa – čtyřstěn, krychli, osmistěn, dvanáctistěn a dvacetistěn. A v jeho životopise jsem se dočetl, že ve snaze získat nějaké peníze pro své výzkumy nabídl vévodovi z Württenbergu, že pro něj zhotoví – na vévodovu útratu – stříbrný pohár, vlastně několik pohárů vložených do sebe, jejichž stěny budou zobrazovat právě platónská tělesa, která vymezují dráhy jednotlivých planet (dutiny mezi jednotlivými tělesy měly být vyplněny koňakem, vínem, medovinou atd.). K vytvoření podivné číše nikdy nedošlo, avšak aby vévoda pochopil, jak by měl pohár vypadat, Kepler udělal na ukázku papírový model – kovová růže, jež byla součástí součástky, kterou jsem držel v ruce, tedy byla kovovou kopií papírového modelu stříbrného poháru, který nikdy nebyl vyroben. Součástky tak najednou získaly prostřednictvím dvorního matematika Rudolfa II. spojitost s Prahou. To mě moc nepotěšilo, protože hrozilo nebezpečí, že do záhady součástek pronikne zvetšelá tajemnost rudolfinské Prahy – a kdybych na svém lovu nakonec ulovil kus magické Prahy, byla by to dost žalostná kořist. Pochybná kouzla magické Prahy byla mně i Štěpánovi upřímně protivná.

Ale pak jsem si vzpomněl, že Kepler svůj papírový pohár vytvořil ještě před příchodem do Prahy ve Štýrském Hradci, a také jsem si uvědomil, že i ve svém pozdějším životě je geniální astronom ve věci vyčpělých pražských kouzel zcela bez viny, uklidnil jsem se, objednal si další sklenici burgundského vína, vytáhl z tašky MacBook a napsal do vyhledavače Olivia Lee. Opravdu není možné najít na webu její tvář? Klikl jsem tedy nejdřív na obrázky a jezdil prsty po touchpadu, ale na monitoru se objevovaly jen nové a nové věci, jejichž design zřejmě Olivia vytvořila. Všechny v sobě měly něco podobně neskutečného jako Saulierův nábytek, průhlednost jejich ploch a tenkost a lesk kovových částí působily dojmem, že se věci chystají tiše vystoupit z říše skutečnosti, že v příštím okamžiku už zmizí úplně – ne, Olivia zcela jistě nebyla tím, kdo stvořil součástky, jež se naopak svými výčnělky zarývaly do světa i do života lidí a nikomu nedovolovaly, aby je lhostejně minul.

Po nějakém čase jsem přece jen našel jeden snímek, ale byla to pouze skupinová fotografie dvaceti lidí z jakéhosi workshopu v New Yorku, Olivia stála v druhé řadě a měla napůl zakrytý obličej; bylo dokonce možné, že se skrývá záměrně. Zvětšil jsem si ztrácející se tvář; i v polovičním obličeji byly vidět černé vlasy a rudá rtěnka, i z toho fragmentu bylo možné tušit krásu tváře a její vážnost, která přitom nevylučovala laskavost a něhu, o nichž vyprávěl Saulier. Ale připadalo mi, že tvář záhadné designérky vystupuje zřetelněji z předmětů, jejichž tvary Olivia vytvářela. Mohlo se zdát, že rudá rtěnka je zcela cizí jemným barvám a průsvitnosti věcí, přitom spolu měly leccos společného: znepokojivá červená skvrna spolu s krásou obličeje jako by zastírala skutečnost této tváře; představoval jsem si, že Oliviina tvář před pohledy mužů i žen ustupovala, ztrácela se, byla stejně průsvitná jako její věci.

O Olivii bylo na webu dost článků, ale moc jsem se z nich nedozvěděl. Texty se většinou týkaly jejích prací, z jejího života se tu objevilo jen málo a z osobních věcí vůbec nic. Olivia vystudovala sochařství v New Yorku a v Los Angeles, ale věnovala se designu, pracovala na volné noze i pro různé velké mezinárodní firmy – Emerald, Blue Pegasus, Sunyata, Golden Arrow –, jejichž pobočky jsou rozesety po mnoha zemích v několika světadílech; objevil jsem zmínky o jejím americko-francouzském původu, o němž mluvil Saulier, ale nenašel jsem na webu žádný rozhovor s Olivií; zřejmě si opravdu důkladně střežila soukromí. Zavřel jsem laptop; věděl jsem, že bude nutné se rozhodnout, co podniknu dál. K pátrání po stockholmské součástce se teď přidalo hledání Olivie Lee, ženy se rty namalovanými rudou rtěnkou, která zřejmě ví, odkud pocházejí součástky, a která zná jejich tajemství. Bude třeba dalších cest, dalších setkání, a přitom jsem zatím vůbec nevěděl, kterým směrem je třeba se vydat. Když Olivii nedokázali vypátrat ani protřelí novináři, může se to podařit mně? Ale skvělé víno a teplá burgundská noc tlumily neklid z očekávání věcí, které mají přijít, a tak jsem ještě nějaký čas seděl na náměstíčku. Začalo poprchávat a já se vrátil do hotelu, chvíli jsem sledoval starou filmovou komedii v televizi, pak jsem zhasl, před usnutím jsem si opakoval se zavřenýma očima jméno neznámé ženy, Olivia Lee, Olivia Lee, šeptal jsem a ty slabiky splývaly s jemným pleskáním kapek dopadajících na okno a doprovázely mě do spánku.

11. Domov umělců

Ráno jsem se dole v hotelu rychle nasnídal, vrátil jsem se do pokoje a začal telefonovat do všech firem, kde měla Olivia pracovat. Někde mi jen sdělili, že mi o přítomných ani minulých zaměstnancích nemohou nic říci, jinde mě dlouho přepojovali z jedné kanceláře do druhé, ale výsledek byl nakonec stejný. Zase se zdálo, že jsem na konci cesty, že fialový krokodýl se nenávratně ztratil. Nakonec jsem si znovu vyhledal skupinovou fotografii s Olivií a přešel na stránky, z nichž byla převzatá. Byly to stránky newyorského „domova umělců“, který před lety jakýsi newyorský mecenáš založil ve zrušené továrně v Brooklynu. Byl tu seznam všech umělců, kterým rada udělila stipendium a kteří v domě bydleli. Objevil jsem mezi nimi i Oliviino jméno a zjistil jsem, že v Brooklynu pobývala dokonce třikrát, jednou před sedmi, podruhé před pěti a potřetí před třemi lety.

Vyťukal jsem na mobilu telefonní číslo, které jsem viděl na monitoru. Po chvíli se ozval udýchaný hlas ženy, která nejspíš odněkud právě přiběhla. Obával jsem se, že se rozhovor bude podobat všem ostatním telefonickým rozhovorům, které jsem toho dopoledne vedl, ale když jsem vyslovil Oliviino jméno, žena na druhé straně Atlantského oceánu ožila a hned se rozmluvila. Podle toho, co říkala, byla v domově umělců zřejmě něčím jako správkyní a pracovala tu už hodně let. Olivii si dobře pamatovala a bylo vidět, že ji měla ráda. Jenže přes její výřečnost jsem se toho ani od ní moc nedozvěděl; Olivii už tři roky neviděla, o jejím životě mimo pobyty v Brooklynu nevěděla nic, její současnou adresu nezná, pochybuje, že by mi o Olivii něco řekl některý z jiných obyvatel domu umělců, protože Olivia byla hodně uzavřená a nikomu se se soukromými věcmi nesvěřovala. Nakonec si vzpomněla, že na půdě by ještě měla být krabice s Oliviinými věcmi, pro kterou si Olivia měla přijet, ale nikdy to neudělala. To všechno vychrlila takřka najednou, ještě mi sdělila, že se jmenuje Nancy, ale pak musela zase někam odběhnout a rozloučila se se mnou. Ještě jsem se jí stačil zeptat, jestli bych se mohl do krabice podívat, a žena odpověděla, že bych si ji vlastně mohl i vzít, podle pravidel domu už ji měli dávno vyhodit… Co jsem slyšel, mi úplně stačilo k tomu, abych věděl, co budu dál dělat. Hned jsem si představil, že krabice je plná součástek záhadného stroje, a to bylo příliš velké lákadlo, než abych se ještě dál rozmýšlel. Naštěstí jsem byl před necelým rokem v New Yorku na konferenci skandinavistů a mé ESTA vízum do Spojených států bylo pořád ještě platné.

Pak jsem se ještě vrátil k webovým stránkám newyorského domova umělců. Na úvodní straně byla fotografie velkého stavení, které skutečně vypadalo jako továrna, na strohé fasádě se táhly řady stále stejných čtvercových oken; ostrá perspektiva těchto řad, stín, který budova vrhala do prázdné vedlejší ulice, a kontrast mezi tmavými prohlubněmi oken a slunečním svitem na holé fasádě trochu připomínaly stavby na obrazech Giorgia de Chirica. Místo, kde se dům nacházel, se nazývalo Dumbo. Nikdy jsem to jméno neslyšel, a tak jsem je vyťukal do vyhledavače. Podíval jsem se opět nejdřív na obrázky, roloval jsem obrazovkou, ale neviděl jsem dlouho nic jiného než různé podoby slůněte s velkýma ušima, až po nějakém čase se mezi slůňaty začaly objevovat první fotografie domova umělců a domů, které se mu podobaly. Na Wikipedii jsem se pak dočetl, že místo zvané Dumbo leží v Brooklynu na břehu East River, že jméno místa je vlastně akronym slov Down Under Manhattan Bridge Overpass a že se jedná o skupinu bývalých průmyslových budov, které stojí pod tou částí Manhattanského mostu, jež se už táhne nad pevnou zemí na levém břehu řeky, a které byly poté, co z Brooklynu zmizel průmysl, proměněny v úřady a umělecká střediska.

Tak tedy vzhůru do Dumba! – jenže když jsem si vyhledal stránku s nabídkami letenek a začal vyplňovat kolonky, zarazil jsem se. Uvědomil jsem si, že až v recepci zaplatím hotelový pokoj, nezbude z mých úspor už skoro nic. Bylo tu ovšem dědictví po rodičích, dokonce hranice dělící mé úspory od dědictví byla jen imaginární, protože jsem měl všechny peníze na jednom účtu. Ale já jsem až do dneška tu hranici ctil. Teď jsem musel odpovědět na otázku, jestli se proti rodičům neproviňuji, když chci použít jejich peníze na tak pošetilý podnik, jako je cesta přes oceán, jejímž cílem je nahlédnout na půdě jednoho domu do krabice, v níž možná budou a možná nebudou nesmyslné součástky. Nemohl jsem se zbavit pocitu viny, že zneužívám jejich dar pro své soukromé bláznovství; rodiče si jistě nepředstavovali, že vyplýtvám dědictví na snový hon na fialového krokodýla a na hledání součástek absurdního stroje. Cítil jsem, že pro úspěch mé cesty je důležité, jestli si zachová vážnost, jež byla přece jen skrytá v kořenech všeho jejího bláznovství, nebo jestli se promění v lehkomyslný výlet za kuriozitami. Nakonec jsem rodičům v duchu vysvětlil vážnost cesty a omluvil se jim za její bláznovství, požádal jsem je o prominutí, řekl jsem jim, že má cesta je pro mne v tuhle chvíli tím nejdůležitějším na světě, a koupil jsem si letenku z Paříže na letiště J. F. Kennedyho. Pak jsem si prohlížel stránku nabízející ubytování v New Yorku a zamluvil si pokoj v penzionu v East Village. Zbytek dne jsem strávil touláním se v ulicích starého města a posedáváním v jeho kavárnách, dlouho do noci jsem seděl v zahrádce hospody u kašny a odešel jsem až s posledními pijáky vína, podél lodí kotvících na Yonně jsem se vracel do hotelu, jehož všechna okna už byla tmavá. Budík na mobilu mě probudil ještě za tmy. Před hotelem na mne čekal taxík, který mě spícím městem odvezl na nádraží; během cesty do Paříže jsem pozoroval, jak se krajina za oknem vynořuje z šera. Z nádraží Bercy jsem tentokrát jel přímo na letiště.

VII. New York

1. Dumbo

Bylo pozdní odpoledne, když jsem přiletěl na letiště J. F. Kennedyho, a než jsem se nadzemní dráhou a metrem dostal na Union Square, byl už večer, a tak jsem si řekl, že odložím cestu do Dumba na ráno. Mapa na mobilu mě za malou chvíli zavedla pryč z ruchu Union Square do poklidných ulic vroubených stromy, šel jsem podél stále stejných rezavých požárních schodišť před fasádami z neomítnutých cihel, kolem obchůdků s podivným oblečením a dosud spících jazzových klubů s růžovými neonovými nápisy. Potěšilo mě, že můj penzion se nesnažil od téhle veselé společnosti nijak odlišit. Měl jsem v plánu se někde v okolí najíst, ale po noci, kdy jsem spal jen pár hodin, a po dni, který prodloužilo letadlo unikající před tmou, jsem byl tak unavený, že jsem zapomněl na hlad, vlezl jsem do postele a okamžitě usnul.

Probudil jsem se až v jedenáct; polekal jsem se, že mi Nancy zmizí na oběd, a tak jsem se rychle oblékl, pospíchal jsem kolem požárních schodišť na stanici metra a za chvíli už jsem na druhém břehu East River sbíhal dolů do Dumba. Octl jsem se v prostoru, kde se zvuky provozu nahoře na mostě změnily v záhadný a trochu hrozivý hukot, kolem mne se tyčily rozlehlé cihlové budovy, jež se všechny podobaly domovu umělců, lišily se navzájem jen svou výškou a tvarem oken. Procházel jsem mezi nimi prázdnou ulicí, po velkých dlažebních kostkách, mezi nimiž se táhly úzké koleje zrušené železniční vlečky, se zakloněnou hlavou jsem pozoroval proměňující se perspektivu nekonečných řad oken, zvýrazněných stále stejnými stíny, na holých průčelích osvětlených sluncem, tu a tam se v proluce mezi budovami zaleskla East River a nad ní zazářilo sklo fasád domů na východním břehu Manhattanu. Temná spodní strana Manhattanského mostu, která visela nad střechami, vypadala jako břicho mimozemské lodi, jejíž velitel se právě chystá dát rozkaz k útoku na New York. Nepotkal jsem tu jediného člověka. Brzy jsem našel domov umělců; když jsem vešel dovnitř a vystoupil po krátkých schodech do zvýšeného přízemí, octl jsem se na chodbě, která se nalevo i napravo táhla do dálky a byla na obou koncích zakončená nevelkými okny, jež rozlévala na dlaždice dva dlouhé jazyky chladného světla. Chvíli jsem stál a naslouchal, ale nezaslechl jsem žádný zvuk; vypadalo to, že dům je prázdný. Rozhodl jsem se zaklepat na dveře, které byly hned naproti schodům, po nichž jsem přišel.

Pronikavý ženský hlas mě vyzval, abych šel dál; nepochyboval jsem, že je to hlas Nancy. Když jsem vstoupil, octl jsem se v nepříliš velké místnosti. Správkyně seděla za vratce působícím pracovním stolem, byla z ní vidět jen horní polovina těla v mezeře mezi dvěma vysokými stohy spisů. S uspokojením jsem zjistil, že vypadá tak, jak jsem si ji při našem rozhovoru představoval: paní, která má na starost kromě vlastních dospívajících dětí ještě zlobivé a neurotické umělce žijící v domově a která všechno celkem dobře zvládá. Podívala se na mě přes okraj úzkých brýlí, aniž zvedla hlavu od papírů, které před ní ležely. Řekl jsem, že jsem pán z Prahy, který jí volal kvůli Olivii. Podala mi přes stůl ruku, a než jsem stačil říci něco dalšího, prudce otevřela nejvyšší zásuvku stolu, vytáhla odtud svazek klíčů a nůžky a řekla: „Tak pojďme.“ A aniž se po mně ohlédla, vyšla z místnosti a rázovala po lesklé chodbě ke dveřím výtahu. Snažil jsem se s ní držet krok.

Prostorná kabina výtahu zřejmě kdysi sloužila k přepravě zboží; neměla žádné dveře, a protože výtahovou šachtu zabezpečovaly jen kovové mříže v jednotlivých patrech, mohl jsem pozorovat, jak kabina klouže vzhůru kolem nových a nových chodeb. Ukázalo se, že dům přece jen není prázdný, ve vyšších patrech chodby ožívaly, ozývaly se rozhovory a smích a pak zase utichaly, když výtah vystoupil k další chodbě; zazněla klasická hudba nebo jazz, v šeru chodeb jsem na krátkou chvíli zahlédl jakési umělecké objekty. Během stoupání jsem se znovu vyptával na Olivii a Nancy mi ochotně odpovídala, už jsem se ale nedozvěděl nic, co bych neznal z našeho telefonního rozhovoru. Konečně výtah zastavil; octli jsme se v rozlehlé podkrovní místnosti, jejíž plocha se musela prostírat po celém půdorysu budovy. Do prostoru proudilo ze všech čtyř stran bílé světlo širokými okny, přesto byla místnost tak velká, že uprostřed ní vládlo přítmí. V pravidelných rozestupech podpíraly strop desítky kovových sloupů. Místnost byla skoro prázdná, jen daleko vzadu dvě ženy a muž nacvičovali pantomimické představení. Tu a tam stála osamělá bedna, otevřená krabice, hromada látek opřená o kovový sloup nebo cosi zabaleného do igelitu, který matně zachytával světlo vzdálených oken. Nancy chodila od jednoho takového ostrůvku k druhému, u každého se chvíli zamyslela a pak pokračovala v cestě, já jsem ji mlčky sledoval. Konečně se zastavila u velké kartonové krabice, přestřihla pásku, kterou byla přelepená, a doširoka otevřela horní chlopně.

Nedočkavě jsem se sklonil a okamžitě jsem pocítil zklamání – na první pohled bylo vidět, že uvnitř jsou jen listy papíru. Dokonce se nejprve zdálo, že jsou nepoužité, ale když jsem několik listů, které ležely nahoře, vzal do ruky a naklonil je ke světlu, uviděl jsem, že jsou na nich kresby tužkou, na každém z papírů byl slabounkou, ale přitom podivuhodně jistou linkou nakreslený obrys nějakého předmětu – vázy, lampy, mísy, kávového šálku… A opět se vynořil pocit, který jsem v Auxerre měl při pohledu na Saulierův nábytek i na fotografie Oliviiných předmětů na webu – pocit, že její věci ustupují z tohoto světa a že je cesta vedoucí od služby v lidském společenství do světelného domova prozařuje jasným, chladným světlem. Jako by nakreslené předměty počínaly být zaváté laskavým čistým sněhem, jenž je zanedlouho zcela zakryje, osvobodí je a nechá je odpočívat a spát. A přitom byly linie kreseb podivuhodně rovné, pravé úhly byly nakresleny naprosto přesně, i když bylo vidět, že Olivia nepoužila pravítko; věci se tu blížily zdroji dokonalosti svých tvarů. Tento prapodivný designérský platonismus spojující opouštění světa, jemnost, melancholickou anamnésis a prvotní záři geometrie mě fascinoval a měl jsem pocit, že zapůsobil i na Nancy. Stála teď vedle mě mlčky, už mi obsah krabice nenabízela, bylo pro ni nemyslitelné zacházet s těmito jemnými kresbami jako s nepotřebnými krámy, kterých je jen třeba se rychle zbavit. Prosil jsem ji, abych si mohl vzít alespoň jeden list. Po chvíli váhání svolila a já si vybral kresbu lampy.

„Měla jsem pocit, že jste očekával, že v krabici najdete něco jiného – jste hodně zklamaný?“ řekla mi Nancy cestou k výtahu. Odpověděl jsem, že jsem opravdu očekával něco jiného, ale že vlastně zklamaný nejsem. Nancy se mě nevyptávala, co v krabici mělo být – vůbec jsem měl pocit, že raději mluví, než poslouchá –, ale vzpomněla si, že při své předposlední návštěvě před pěti lety měla Olivia na půdě uskladněné tři záhadné bedny, které však brzy, už po třech dnech, zmizely. „Třeba to, co hledáte, bylo v nich,“ řekla. A já si uvědomil, že před pěti lety dostal balíček se součástkou Pym a Mathias v té době našel svou součástku v Polsku, a okamžitě jsem si představil Olivii, jak na půdě vytahuje z beden součástky, balí je do jemného papíru a ukládá do krabiček, aby je rozeslala poštou po celém světě, a se zbylými součástkami v kufru se pak vydává na cestu, putuje ze země do země a trousí je v hotelích, na náměstích a bůhvíkde ještě. Ve výtahu se Nancy zase rozmluvila, vyprávěla mi o domově umělců, ale já ji moc neposlouchal, protože jsem pořád musel myslet na Olivii jako rozsévačku součástek a pak zase na Oliviin světelný svět, který se mi zjevil v jejích kresbách, a přemýšlel jsem, co má společného s podivnými kolážemi součástek. Když už se výtah blížil k přízemí, Nancy najednou přerušila svůj monolog a zvolala: „Ale vždyť já někde mám Oliviinu fotografii, vlastně její autoportrét. Vlastně fotografii autoportrétu. Jen nevím, jestli ji najdu.“ Zamávala mladé ženě, která ve druhém patře stála před dveřmi výtahu a zavolala na ni cosi, čemu jsem nerozuměl. Pak se zase obrátila ke mně a řekla: „Ten portrét byl zvláštní, byl udělaný z ovoce.“

„My máme v Praze portrét císaře Rudolfa z ovoce,“ řekl jsem.

„A je z kandovaného ovoce?“ zněla nečekaná otázka, a když jsem zavrtěl hlavou, Nancy pyšně řekla: „Tenhle je z kandovaného ovoce.“

Chtěla tím říci, že portrét z Dumba je lepší než Arcimboldo? Ale zeptal jsem se na něco jiného, na to, jestli bych místo fotografie Oliviina autoportrétu mohl vidět sám autoportrét; Nancy řekla, že už jej bohužel obyvatelé domova umělců snědli.

2. Matematik z Brooklynu

Znovu jsme šli do její kanceláře a Nancy se začala neuvěřitelně rychle přehrabovat v zásuvkách stolu, viděl jsem jen její sehnutá záda a slyšel šustění papírů a rány, které doprovázely prudké otvírání a zavírání zásuvek. Několikrát radostně vykřikla, ale vždycky se ukázalo, že je to kvůli tomu, že při hledání fotografie narazila na nějaký papír, který zřejmě už dlouho nemohla najít. Přitom jsem pořád slyšel její hlas: „Autoportrét vznikl před třemi lety, když tu byla Olivia naposledy. Tehdy jsme tu měli mladou Francouzku, která dělala lehké a veselé papírové sochy. Často mluvila o trápení, které ve Spojených státech prožíval její bratr. Byl nadaný matematik a přijel sem, protože v Paříži mu nabídl práci na zdejší univerzitě někdo, kdo k takové nabídce neměl pověření, a tak když si Arnaud vyřídil pracovní vízum a přijel, ukázalo se, že tu pro něj žádná práce není. Arnaud to zkoušel na mnoha univerzitách, pak na středních školách, ale nikde o něj neměli zájem.

A tak udělal ze dne na den hodně odvážné rozhodnutí. Sourozenci pocházeli z Provence, kde jejich rodiče měli malý obchod s tradičními místními zákusky z kandovaného ovoce. A Arnaud se ve chvíli zoufalství rozpomněl na dortíky a koláčky z Provence, vypůjčil si peníze, za pomoci sestry a lidí z našeho domova si nahoře v Brooklynu zařídil miniaturní krám, objednal si od výrobce, kterého znal ze svého rodného města, kandované ovoce a začal z něho vyrábět všechny dobroty, které prodávali jeho rodiče. V krámě se mu dařilo docela dobře, jeho zákusky byly skvělé a lidé k přátelskému Francouzovi rádi chodili. Moje děti ty sladkosti milovaly a já vlastně taky, byla jsem v jeho krámku alespoň jednou týdně a po nějakém čase jsem začínala mít pocit, že Arnauda Brooklyn pohltil a už ho nevydá, že už se stává jednou z brooklynských figurek a že stráví celý život za pultem svého krámku. Myslela si to i jeho sestra, jenže se ukázalo, že ani já, ani ona jsme Arnauda dobře neznali. Věnoval se svému novému povolání důkladně, protože k jeho povaze patřilo věnovat se důkladně všemu, co dělal, ale smyslem jeho života pro něj stejně jako dřív zůstávala matematika, a tak po nocích a ve všech chvílích, kdy byl v krámku sám, řešil matematické problémy a studoval knihy o historii matematiky. A také pořád psal dopisy na univerzity se žádostí o místo a pořád dostával odmítavé odpovědi.

Pak si v jednom časopise přečetl, že jakýsi miliardář z Miami, který se diletantsky zajímal o matematiku, vyhlásil odměnu milion dolarů pro toho, kdo vyřeší jakýsi nesmírně starý a nesmírně obtížný matematický problém, neptejte se mě, v čem spočíval, a Arnaud se okamžitě rozhodl, že odměnu získá on. Pořád přes den vyráběl a prodával zákusky z kandovaného ovoce a přátelsky se bavil s Brooklyňany, kteří k němu chodili, ale pokaždé když zákazník odešel a on v krámku osaměl, posadil se na stoličku, pozoroval přes sklo výlohy provoz na ulici a řešil přitom v duchu složité rovnice. Miliardářův problém vyřešil za necelé dva měsíce.“

Mluvit s hlavou pod stolem bylo pro Nancy asi přece jen dost namáhavé, a tak se narovnala, protáhla se a opřela oběma rukama o stůl. „Arnaud dostal milion dolarů a stal se v matematickém světě tak známým, že teď dostával týdně několik nabídek od univerzit, včetně těch, které ho ještě před krátkým časem odmítly. Nevím už, pro kterou univerzitu se nakonec rozhodl. Část z odměny dal sestře a rodičům, část věnoval domovu umělců. Pokoušel se obchod někomu předat, ale nebylo komu, a tak nakonec uspořádal pro své zákazníky kandované ovocné hody zdarma a den nato krám zavřel. Pořád mu ještě hodně kandovaného ovoce zbylo, a tak odpoledne přivezl ve své dodávce třicet skleněných nádob s kousky ovoce sem k nám a uspořádal hody i pro obyvatele domu umělců. Rozestavil nádoby na velký stůl ve společenské místnosti; ovoce v každé nádobě mělo jinou barvu, a tak stůl vypadal sám o sobě jako umělecké dílo. Byla to nádhera, všichni jsme se do místnosti seběhli a byli jsme nadšení, pustili jsme se hned do mlsání, ale kandovaného ovoce jako by vůbec neubývalo.“

Nancyiny ruce už zase nevydržely být v klidu, a tak se během vyprávění alespoň lehce prohrabovaly v papírech na desce stolu.

„Ta nečekaná slavnost se konala zrovna den před koncem Oliviina pobytu v domově umělců,“ pokračovala Nancy ve vyprávění. „Olivia mě prosila, abych o jejím odchodu nikomu neříkala, chtěla se vyhnout obřadům, které tu jsou s loučením spojené. Ale na slavnosti kandovaného ovoce se objevila – myslím, že měla Arnauda docela ráda – a svým tichým způsobem tam zůstala déle, než u ní bylo obvyklé. Hostina dopadla tak, jak se dalo čekat – už kolem desáté všechny bolelo břicho, každý byl tak přeslazený, že už se na nádoby s ovocem nemohl ani podívat. Někdo vyslovil myšlenku, že nejlepším lékem na přeslazenost je pivo, a navrhl odebrat se do nějaké hospody nahoře nad Dumbem. Všichni včetně Arnauda vyběhli ven; já jsem s nimi nešla, nabrala jsem dětem kandované ovoce a spěchala domů. Když jsem odcházela, viděla jsem, že Olivia zůstala v místnosti sama. Ráno jsem našla klíč od Oliviina pokoje ve své schránce. Když jsem vstoupila do společenské místnosti, byla dokonale uklizená, i když uklízečka ještě nepřišla; nádoby se zbytky ovoce byly pečlivě srovnané na stole a na zdi visel Oliviin portrét sestavený z kousků kandovaného ovoce. Olivia nám jej tu nechala na rozloučenou a na památku.“

3. Jedlá mozaika

V Nancyině kapse se teď ozval mobil; musela jít nahoru něco řešit, a tak mi řekla, že mi zatelefonuje, až fotografii najde, a dál se s někým telefonicky dohadovala. Napsal jsem jí na kus papíru číslo mobilu a e-mailovou adresu a s Oliviinou kresbou lampy v ruce jsem vyšel z místnosti; když za mnou zapadly dveře, zmocnil se mě znovu pocit, že jsem v mrtvém domě. Měl jsem původně v plánu vrátit se do penzionu přes Manhattanský most, ale všiml jsem si, že podél East River vede cestička, vroubená trávou a oblázky, které s tichým šploucháním omývaly vlny. Bylo tu ticho a byl cítit příjemný dech vody, a tak jsem se dal tudy. Za chvíli jsem uviděl lavičku, posadil jsem se a prohlížel si v jasném světle Oliviinu kresbu. Měl jsem pocit, že se nad papírem zjevuje přízračná Oliviina ruka, kreslící tenké kontury lampy; připadalo mi přitom ještě obtížnější než dříve pochopit to spojení jemnosti a přesnosti. Slunce svítilo přímo nad mou hlavou, papír skoro bolestivě zářil. Ozval se jet lag, doteď potlačovaný zvědavostí a neklidem, a začal mě příjemně uspávat. Nad Manhattanem se prostírala jasná obloha, po řece jezdily výletní lodě a rychlé policejní čluny, které za sebou nechávaly dlouhé brázdy z bílé pěny, lanovím Brooklynského mostu prosvítaly mrakodrapy na dolním konci ostrova, nad nimi se leskla ve slunci špice nové budovy World Trade Center. Zasnil jsem se, představoval jsem si Oliviinu tvář sestavenou ze sladkých kousků třešní, hrušek, pomerančové kůry… z čeho ještě? Z jakého ovoce asi budou její rty, její černé vlasy? Skoro jsem usnul, a tak jsem raději vstal, došel jsem podél řeky k Brooklynskému mostu, přešel na druhý břeh a pokračoval pěšky k East Village; cestou jsem se najedl v italské pizzerii.

Nedokázal jsem teď myslet na nic jiného než na Oliviin ovocný portrét, přitom mě nenapadala žádná možnost, jak by mi mohl pomoci Olivii najít, nebo dokonce najít součástku ze Södermalmu. Po zbytek dne jsem v penzionu překládal detektivku, vyskakoval jsem od laptopu a potuloval se neklidně po středním a dolním Manhattanu mezi oběma řekami, vracel se a znovu se nořil do temné duše stockholmského vraha, zase jsem utíkal pryč, na lavičce na Washington Square jsem chvíli poslouchal pouličního saxofonistu a pak si šel vypít espresso do kavárny v MacDougal Street, prohlížel jsem si knihy v několikapatrovém knihkupectví na Union Square… V noci jsem se budil a díval se na displej mobilu, jestli na něm není vzkaz od Nancy.

Před spaním jsem si umínil, že dopoledne budu sedět v penzionu a překládat. Když jsem se ale probudil, hned se mě zmocnilo včerejší rozrušení, byl jsem pořád příliš nesoustředěný na to, abych vydržel na jednom místě, a tak jsem si dal do batohu laptop a detektivku a opustil penzion, tentokrát jsem vyrazil na sever, chvíli jsem šel po Broadwayi, chvíli po Avenue of Americas a po Lexington Avenue a pořád se díval na displej mobilu, čas od času jsem se stavěl v nějakém pekařském krámku nebo v italské kavárně, abych si dal croissant a kávu a abych chvíli překládal, než mě zase neklid vyžene na další cestu. Odpoledne se v průzoru Páté Avenue otevřel Central Park, bloudil jsem jeho cestičkami, na nichž už ležely dlouhé stíny stromů – jak rychle uběhl den! – a už jsem byl na konci parku a šel po široké Avenue Malcolm X pořád dál na sever, myslel jsem na to, že zanedlouho budu v Bronxu, když začal zvonit mobil.

„Přijeďte,“ ozval se známý hlas, „už jsem fotografii našla.“ Naštěstí jsem zrovna procházel kolem stanice metra. Netrvalo to ani půl hodiny a já stál v Nancyině kanceláři s barevnou fotografií v ruce.

Byla to skutečně fotografie mozaikového obrazu, který představoval mladou ženu, zřejmě Olivii, stojící v modře vymalovaném pokoji (kandované švestky?) a dívající se zamyšleně – překvapilo mě, jak výstižně se dá zamyšlenost vyjádřit pomocí kousků kandovaného ovoce – z okna, v němž byla vidět věž, kterou jsem pokládal za Eiffelovku. Ale než jsem si stačil pečlivě prohlédnout ženin profil, můj pohled přitáhlo něco jiného: na zdi pokoje za ženinými zády visel obraz v širokém pozlaceném rámu, a když jsem uviděl, co obraz znázorňuje, na zbytek kandované mozaiky jsem na nějakou dobu zapomněl. I na tomto obrazu byla žena zamyšleně stojící u okna. Žena na obraze byla na rozdíl od Olivie zobrazena zezadu a v okně bylo vidět do daleka se prostírající náměstí s vodotrysky. Na jeho světlé ploše spolu těžkými meči bojovali robot a nahá žena s dlouhými vlasy.

Sotva ovšem šlo o nějakou telepatii. Podle toho, co říkala Nancy, se Olivia při svém posledním pobytu objevila v domově umělců přede dvěma lety, tedy až po vydání Aiolské války, takže obraz jen prozrazoval, že si přečetla Pymovu knihu. A co víc, teď už se dalo takřka s jistotou soudit, že to byla ona, kdo kdysi Pymovi poslal součástku. Ano, Olivia byla nepochybně Paní Stroje. Začal jsem si podrobně prohlížet její postavu na obraze. Udivilo mě, kolik toho Olivia dokázala vyjádřit pomocí kousků kandovaného ovoce, ale možná právě určitá roztříštěnost zobrazení a nestejnorodost částí, z nichž byl její portrét sestaven, umožnila vyslovit některé rysy lépe, než by to udělal realistický portrét. Postava na obraze na sobě měla jednoduché žluté šaty (snad kandovaná citronová kůra), stála vzpřímeně, ale s trochu skloněnou hlavou, její ruce visely zcela volně podél těla, z jejího těla vyzařoval klid, možná rezignace? Hlava nebyla zobrazená v úplném profilu, Olivia ji trochu odkláněla – tedy ani zde nevydala zcela svou tvář –, a tak z jejího obličeje zbýval jen bílý pruh, který svítil na okraji hustých a lesklých černých vlasů a připomínal světlý srpek měsíce.

Zobrazovala místnost na mozaice Oliviin byt? A jestli ano, visí Olivii doma na zdi skutečně obraz scény z Aiolské války, anebo si ho jen vysnila, když skládala svou mozaiku? A co bylo důležitější: jestli Olivia pomocí kandovaného ovoce skutečně vytvořila obraz svého bytu, znamená to, že bydlí anebo bydlela v Paříži? Měl bych se tedy vrátit do Francie a hledat ji tam? Bylo nápadné, že Eiffelovka v okně nebyla ve srovnání s jinými věcmi na mozaice zobrazená úplně přesně – byl to záměr, chtěla tím Olivia něco vyjádřit, nebo se tu prostě projevily nedostatky zvláštního materiálu, z něhož byl obraz vytvořen? Když jsem se o tom zmínil Nancy, řekla: „To není Eiffelovka. Také jsme si to mysleli, ale pak fotografii uviděla malířka z Japonska a poučila nás, že to je Tokyo Tower, věž, která se Eiffelovce podobá, ale stojí v Tokiu.“

4. Na břehu East River

A já si vzpomněl na japonské písmo na papírech, do nichž byla zabalená Pymova věc, a vzápětí jsem se rozpomněl, že na webových stránkách kteréhosi z podniků, pro něž Olivia pracovala, jsem se dočetl, že má cosi společného s Japonskem. Nedokázal jsem čekat, až se vrátím do penzionu, a tak jsem se zeptal Nancy, jestli se u ní mohu připojit k wifi. Měla v kanceláři jen kabelové připojení, ale řekla mi, ať použiji její počítač. A tak jsem si sedl za stůl a znovu prohlížel jednu za druhou webové stránky firem, jejichž jména mi utkvěla v hlavě. Správkyně něco hledala ve skříni a přitom mi vyprávěla, že noví obyvatelé domova umělců, kteří Olivii neznali, přes zákaz, který pod obraz připevnila, kousek po kousku mozaiku vyjídali, až uprostřed černého podkladu zbyl jen světlý proužek Oliviiny tváře, před kterým mlsalové zřejmě z nějakého důvodu dlouho cítili ostych, ale i ten po čase zmizel. Mezitím také vyřídila několik telefonátů a odběhla s fotografií do vedlejší místnosti, kde ji pro mne okopírovala; za chvíli ji zase někde v domě potřebovali, a tak na mě zavolala ode dveří, ať jen zabouchnu, až půjdu pryč, a zmizela z pokoje a patrně i z mého života ještě dřív, než jsem jí stačil poděkovat.

Mé hledání netrvalo příliš dlouho. Když jsem se dostal na webové stránky společnosti Blue Pegasus, dočetl jsem se, že podnik dvakrát změnil sídlo generálního ředitelství, to se nejprve přestěhovalo z Chicaga do Los Angeles a potom do Tokia, kde si firma nechala vystavět sídlo ve čtvrti Ginza – mrakodrap Blue Pegasus Tower. Společnost vyráběla v minulosti nejrůznější stroje, které měly být proslulé svou dokonalostí a spolehlivostí, v posledních letech se soustředila hlavně na počítačový hardware a software. A vlastně mě ani nepřekvapilo, když jsem se v kapitole o historii podniku dočetl, že zakladatel firmy přijel do Spojených států před více než sto lety z Polska, kde pracoval jako mechanik a opravář v textilní továrně v Lodži. Podnik, který v Chicagu založil, údajně pojmenoval podle lodi, na níž připlul do Ameriky. Zpočátku to byla malá dílna na dvoře činžáku, avšak za dvacet let už někdejší mechanik z Lodže seděl za polstrovanými dveřmi v ředitelně obložené italským mramorem a firma měla pobočky ve většině států Unie. Zvedl jsem hlavu od počítače. Linie se protnuly, hvězda jejich průsečíku zářila, ale pořád jsem netušil, ani co znamená, ani jakým směrem ukazuje cestu. V tu chvíli mi byla jasná jen jedna věc: musím letět do Tokia.

Když jsem vyšel ven, byla už tma, lampy osvětlovaly budovy do výšky druhého patra, ve tmě nad nimi bylo tu a tam vidět osamělé rozsvícené okno, černá plocha Manhattanského mostu nad mou hlavou byla z obou stran obklopená hvězdnou oblohou, krátkou chvíli jsem měl pocit, že se svět převrátil a já se dívám seshora na most klenoucí se nad hvězdným oceánem. Vracel jsem se opět po cestičce podél řeky. Uprostřed cesty k Brooklynskému mostu jsem se zastavil a díval se na druhý břeh; mrakodrapy svítící stovkami oken, jejich odrazy na hladině řeky a jasný měsíc jako by byly stvořeny společně pro tento jediný obraz. Cosi se pokoušelo proniknout z hlubiny němé paměti do jasného vědomí; po chvíli jsem si uvědomil, že to jsou písmena UE PE, která jsem viděl na Pymově součástce. UE PE, Blue Pegasus.

Cestou do penzionu jsem se na Union Square zastavil v knihkupectví Barnes and Noble – bylo už před desátou, ale měli ještě otevřeno – a koupil si několik průvodců po Tokiu a mapu města. V pokoji v penzionu jsem pak na internetu prohlížel nabídku letenek do Japonska; nejbližší let byl hned zítra dopoledne, znamenalo to však letět do Los Angeles, tam čekat deset hodin a pak odletět dalším letadlem do Tokia. Čekat tak dlouho se mi nechtělo a už jsem se chystal vyhledat pohodlnější spoj, když se mi vybavilo, že jsem si v Auxerre přečetl na internetu, že někde v širším Los Angeles se má nacházet jedno z míst, na jejichž výzdobě se podílela Olivia – vzpomínal jsem si, že to měl být jakýsi malý podnik na pobřeží oceánu. Přestávku mezi lety bych tedy mohl využít k tomu, abych se tam podíval. A tak jsem si na obrazovce otevřel nové okno a brzy jsem našel text, v němž se jakýsi surfař vyznával z lásky ke kavárničce či baru Neptune na Newport Beach a spíše jaksi mimochodem se zmínil o tom, že v baru mají sošku, jejíž autorkou je slavná designérka Olivia Lee. Podíval jsem se na mapu; Newport Beach byla sice od letiště L. A. International docela daleko, ale za deset hodin by se dalo stihnout dojet tam, podívat se na sochu a případně se vyptat na Olivii. A tak jsem si koupil letenku do Tokia přes Los Angeles a pak jsem otevřel stránky nabízející ubytování v Tokiu; nakonec jsem se rozhodl pro středně drahý hotel v části Tokia, která se jmenovala Niši Ikebukuro. Hotel se sice nacházel poměrně daleko od Ginzy, kde mělo být sídlo Modrého Pegasa, ale z plánku tokijského metra jsem zjistil, že se tam dá dojet linkou Marunóči bez přestupování.

VIII. Los Angeles

1. Newport Beach

Losangeleské jízdní řády jsem prostudoval na internetu, ještě když jsem na Kennedyho letišti v New Yorku čekal na odlet, a tak jsem se na Newport Beach dostal poměrně rychle, nejprve autobusem po San Diego Freeway, pak vlakem z L. A. Union do Orange County a znovu autobusem. Vystoupil jsem na konečné, a když autobus odjel, chvíli jsem stál na asfaltové ploše s batohem přes rameno – kufr čekal na letišti na letadlo do Tokia – a rozhlížel se. Na konci krátké uličky už byl vidět pruh písku a pruh vody, vydal jsem se tím směrem a za chvíli už jsem stál na břehu oceánu. Bylo pošmourné, a přitom hodně teplé počasí, vlhký vzduch hrozil, že se každou chvílí promění v jemný déšť. Po mé pravé ruce palmy zvedaly své chomáče větví do závratné výšky, vypadaly jako jednoduché kresby rozmytou tuší na plátně pokrytém šedavými odstíny zamračeného nebe, mořské hladiny a písku. Poprvé na své cestě za fialovým flash diskem jsem slyšel hlas mořských vln. Po mé levé ruce se v mírném oblouku táhla do dálky řada miniaturních jednopatrových domků; některé vypadaly docela přepychově, avšak zdálo se, že se nijak nevyvyšují nad dřevěnými boudami, které často stály hned vedle nich a které jako by tu zbyly z dávných bezstarostných dob a snad až příliš okázale dávaly najevo svůj nezájem na běhu světa. O zdi domků se tu a tam opírala surfařská prkna, jejichž kýly trčící do vzduchu připomínaly žraločí ploutve; na balkonech a na těsných zahrádkách před vchody do domků prázdná křesílka obrácená k moři trpělivě čekala, až se objeví slunce; na leckterém z nich spal vypasený kocour, stočený do klubíčka, nebo líný pes.

V dálce se ve vlhkém vzduchu rýsovalo dřevěné molo, které vyběhlo daleko do oceánu, kde se jakoby bezradně zastavilo a nechalo do svých podpěr bušit vlny, měnící se v bílou pěnu. Někde tam by měl být bar Neptune. A skutečně, když jsem se blížil k molu, surfařské domky sice nijak nepovyrostly, začaly se však otvírat navenek a měnit se v drobné bary, bistra a kavárničky. Bar Neptune nebyl ani přepychový, ani to nebyla dřevěná bouda surfařského hippie. Jeho dveře byly otevřené dokořán; hned za nimi se nacházel pult, u něhož zrovna stál host, opálený, nakrátko ostříhaný prošedivělý pán v šortkách, který netrpělivě na místě popojížděl na kolečkových bruslích, zatímco mu za pultem brýlatý mladík přepásaný zástěrou připravoval kávu do papírového kelímku. Čekal jsem, až na mne přijde řada, a mezitím si prohlížel prázdnou místnost. Bylo možné ji přejít čtyřmi kroky; stálo tu několik stolků s odřeným lakem, na němž se lesklo chladné mořské světlo, a pár ledabyle rozházených starých židlí – kdy se změní scenerie mého putování, kdy mě mé pátrání po součástce zavede do prostorného sálu? napadlo mě. Jedinou výzdobu místnosti tvořily věci stěsnané bez ladu a skladu v tmavém výklenku na konci místnosti; ležely tu vyschlé mořské hvězdice, lastury, vybledlé pohlednice, legrační kameninové figurky surfařů, karikaturní soška zamračeného Donalda Trumpa, jejíž stav vyvolával podezření, že slouží jako panenka voodoo, uprostřed výklenku stál hladký válec z mléčného skla. Ne, tahle místnost rozhodně nevypadala, že by ji zařizovala Olivia Lee. Na druhé straně by mě nepřekvapilo, kdyby se mezi veteší ve výklenku, která tvořila jakýsi oltář, snad zasvěcený tajnému surfařskému božstvu, objevila další součástka.

Nezdálo se, že by mladému muži za pultem vadilo, kdybych se v těch krámech trochu prohrabal, a tak jsem se úzkou uličkou mezi stoly protáhl k zadní zdi místnosti, bral jednu věc po druhé do ruky a každou prohlížel ze všech stran; bylo však zřejmé, že mezi nimi není nic, co by mohlo pocházet ze záhadného stroje. Když zákazník s kelímkem v ruce konečně vyrazil na kolečkových bruslích směrem k molu, vrátil jsem se k pultu a zeptal se brýlatého mladíka, jestli je majitelem podniku. Do baru zřejmě nechodilo moc hostů a mladý muž měl radost, že může s někým mluvit, a tak jsem se dozvěděl, že má bar pronajatý, že majitelka dochází do baru obvykle jednou týdně, ale mám štěstí, protože toho dne ji zrovna čeká, měla by se objevit asi za hodinu. Zeptal jsem se ho ještě, jestli ví něco o Olivii Lee, ale to jméno mu nic neříkalo.

A tak jsem pokračoval v cestě kolem domků, až jsem minul poslední z jejich řady a poznal jsem, že jsem vlastně celou dobu kráčel po úzkém poloostrově, jehož druhý břeh byl skrytý za surfařskými domečky, oceán na mne najednou dýchal ze tří stran, a tak jsem ho chvíli pozoroval a naslouchal jeho hlasu a pak jsem se otočil a vracel se stejnou cestou k baru Neptune. Čas od času jsem musel uskočit stranou, když mě dlouhými tahy kolečkových bruslí míjel muž nebo žena s přílbou a se sluchátky v uších. Když jsem opět vešel do baru, mladík za pultem mlčky kývl hlavou směrem k zadní části místnosti, kde nad sklenicí frapé seděla asi pětačtyřicetiletá paní a s propisovací tužkou v ruce pozorně prohlížela jakési papíry rozložené po desce stolu. Podle její tváře – pevně sevřené rty pod úzkým nosem, na němž seděly brýle s obroučkami ve tvaru motýlích křídel – bych hádal, že je to nejspíš vedoucí velké kanceláře, možná šéfka firmy. Kromě ženy a mladého muže za pultem v baru nikdo nebyl.

Šel jsem za ženou, představil se křestním jménem – už jsem si zvykl na americký nezájem o příjmení – a zeptal se jí na Olivii Lee. Žena mi neodpověděla přímo, pozorně si mě prohlédla, řekla mi, že se jmenuje Frances, a pak se mě zeptala, proč se o Olivii zajímám. Zarazil jsem se; připadalo mi, že v očích téhle upjatě působící dámy, která se nejspíš co nejdřív chce zase vrátit ke své práci, bych asi moc neuspěl s vyprávěním o tajemné písni, pomateném sochaři a zavražděné soše, o Pymově snovém stroji a stínovém baletu, asi by mě pokládala za blázna a odmítla se se mnou bavit. Bylo by asi nejrozumnější vymyslet si, že o Olivii Lee píšu článek nebo něco takového, ale lhaní mi nikdy moc nešlo a kromě toho už na mě v té chvíli působila lenivá atmosféra pobřeží a lhát mi připadalo příliš namáhavé, a tak jsem jen řekl, že potřebuji něco zjistit o nahrávce na jistém flash disku, že se zdá, že Olivia by o ní mohla něco vědět, a že bych byl Frances velice vděčný, kdyby mi o Olivii mohla sdělit jakoukoliv zprávu. Bohužel to Frances nestačilo, zeptala se mě na flash disk a pak se ptala na další a další věci, takže jsem jí nakonec stejně celou historii s fialovým krokodýlem musel povědět; a jak se tak sešívala na přeskáčku z mnoha kousků, vypadala ještě daleko fantastičtěji a neuvěřitelněji, než kdybych jí všechno vyprávěl pěkně od začátku popořadě. Ale to už jsem si s překvapením uvědomoval, že Frances nejenže nečiní vůbec žádné potíže věřit všemu, co jí říkám, ale že jí mé vyprávění dokonce ani nepřipadá nijak nečekané nebo zvláštní – neklamné znamení, že jsem se opět octl v prostoru poznamenaném radiací součástek. Zatímco jsem mluvil, pozoroval jsem, jak se její tvář mému vyprávění otvírá, jak se za obličejem pečlivé a přísné úřednice odkudsi vynořuje na povrch tvář, která vyrostla v úplně jiném světě, než je svět úřadu, tvář, která se přátelila s haraburdím ve výklenku, která se důvěrně znala s oceánem a kterou v minulosti ovanuly události, jež by mohly být důležité pro mé pátrání.

Když už ženu nenapadalo nic, na co by se ještě mohla zeptat, nějakou dobu mlčela a dívala se na palmy, písek a oceán. Čekal jsem; věděl jsem, že za chvíli mi začne vyprávět o Olivii. A Frances řekla: „Olivii jsem znala, před lety sem chodila, sedávaly jsme tu blízko sebe.“ Zamyslela se a pak dodala: „Ano, myslím, že mohu říct, že jsem ji znala, i když jsme spolu vlastně nikdy nemluvily. Seděly jsme tu a poslouchaly jsme.“

Teď byla zase řada na mně, abych se vyptával na podrobnosti, a tak jsem řekl: „Poslouchaly jste nějakou hudbu?“

„Ne,“ řekla Frances, „seděly jsme tu a poslouchaly, co vypráví můj strýček.“

2. Francesin strýček

Byl to bratr její matky; ve svém dětství i později se s ním Frances vídala jen málo, ale matka jí o něm často vyprávěla, líčila jí, že patřil k těm dětem, které jsou celý den zavřené ve svém pokoji a čtou si, na střední škole pak zalezou do ještě vzdálenějšího kouta pokoje, kde popisují stohy papíru svými básněmi nebo úvahami. Rodiče obvykle cizím lidem o takovém dítěti říkají, že bude určitě spisovatelem nebo filosofem, ale pronášejí to dost nejistě, protože v hloubi duše tuší, že z dítěte vyroste osamělý podivín, a většinou se jejich obavy také vyplní. Ty děti v šestnácti sedmnácti letech prožívají blouznivé extáze nad větami z Nietzscheho nebo z Platónova Faidóna, které si šeptají v posteli při usínání, a jsou si naprosto jisty, že jejich nadšení je něco tak cenného, že z něho musí vyrůst jedinečné dílo. Jenže z nadšení pochopitelně nevznikne nic jiného než sbírka patetických a banálních vět; zůstávají pak navždy zatrpklé z toho, že druzí v jejich slovech neviděli zářit vzácný poklad jejich citů. Všechno svědčilo pro to, že takové zatrpklé podivínství bude i osudem Francesina strýce. Prošel mnoha zaměstnáními a v žádném z nich nevydržel dlouho; Francesina matka o něho měla zejména po smrti rodičů starost a chodila ho navštěvovat, ale když opouštěla jeho zatuchlý byt, zavalený hromadami knih a popsaných papírů, cítila vždy ulehčení. Frances mi toho ovšem řekla o strýcovi mnohem méně, ale myslím, že jsem dobře pochopil, kým v dětství a časném mládí byl – pochopil jsem to z toho důvodu, že postava, o níž Frances mluvila, byla jednou z osob, které jsem vždy nacházel sám v sobě, když jsem na gymnáziu přemýšlel, kdo jsem.

Všichni mysleli, že to tak zůstane až do strýčkovy smrti, ale když mu bylo třiačtyřicet let, našel v sobě nadání, které nikdo nečekal. Nestal se ani filosofem, ani spisovatelem nebo básníkem, ale vyhledávaným – a dobře placeným – autorem turistických průvodců. Vše začalo čirou náhodou, anebo spíše omylem, když majitel malého nakladatelství, s nímž se strýc setkal na nádraží ve Fullertonu, z nějakého důvodu – nevylučuje se ani přeslechnutí zaviněné hlukem přijíždějícího vlaku – nabyl dojmu, že by strýc mohl napsat turistického průvodce po jakémsi kalifornském okrsku, který se nakladatel chystal vydat. Proč Francesin strýček jeho nabídku přijal, je obtížné pochopit; a tomu, že v žánru bedekru v sobě strýček objevil mimořádné nadání na hranici geniality, už nerozuměl nikdo a on sám asi nejméně ze všech. Nakladatel mu okamžitě zadal další knihu, později ho pověřoval stále náročnějšími úkoly a vysílal ho do různých evropských zemí, o nichž pak strýc psal přehledné a poutavé bedekry, které se dobře prodávaly.

„Když vyšel první strýčkův průvodce, bylo mi devatenáct,“ vyprávěla Frances, „a nad přerodem, který nikdo nečekal, jsme s matkou cítili jen úžas. A stejně nás pak překvapilo, že strýček před deseti roky, po sedmnácti letech úspěšného psaní průvodců z ničeho nic nakladateli oznámil, že už žádný bedekr nenapíše, a koupil si tenhle bar. (Matka se to dozvěděla od nešťastného nakladatele, který jí telefonoval, aby bratrovi domluvila.) Netušili jsme, jak k baru přišel, třeba zase někoho potkal na nádraží… Nechal si svůj byt v Santa Aně, ale víc přespával tady v pokojíku nahoře.“ Frances ukázala prstem na strop. „S barem si příliš starostí nedělal, měl tu přístroj na espresso a ledničku s pivem a limonádami, ale surfaři, cyklisti a jezdci na kolečkových bruslích stejně většinou nic jiného nepožadují.

S matkou jsme se ovšem bály, že se vrátil zpátky do doby před setkáním na nádraží. Matka ho chodila pravidelně kontrolovat, občas mě vzala s sebou, ale strýček nás nikdy nepozval nahoru, a tak jsme se nedozvěděly, jestli se pokoj zase neproměnil v čarodějnou knižní sluj plnou prachu, zatuchlosti, malátnosti, snění a smutku, v jaké strýček žil do svých třiačtyřiceti let. Bylo zřejmé, že bar moc nevynáší, zejména když strýček otvíral jen ve dnech, kdy se mu chtělo, ale naštěstí jeho bedekry pořád vycházely v nových vydáních, a tak se o peníze nemusel zvlášť starat. V té době matka začala být nemocná, a tak posílala na kontroly mne. Říkala jsem jí, ať strýčka nechá být, protože jsem viděla, že je tady na břehu oceánu šťastnější než matka, jejíž život byl velkým spletencem tisíců starostí, a možná by se měl starat spíše on o ni.

Jenže matka se nejen bála, že strýček mezi zahálčivými surfaři zpustne, ale navíc slyšela na nedělním kázání v kostele, že člověk nemá zakopat svou hřivnu, a utkvělo jí to v hlavě, a tak mi čas od času – vlastně čím dál častěji – volala, abych za strýčkem zašla a to s tou hřivnou mu připomněla. Pro mne to bylo zpočátku složité, protože v té době bylo mým dětem deset a dvanáct let a měla jsem s nimi spoustu starostí, ale přesto jsme tehdy poprvé začali se strýčkem doopravdy mluvit a začali jsme se mít rádi, a nakonec se pro mne návštěvy v Newport Beach staly příjemnými chvílemi, kdy jsem si mohla odpočinout od práce, od rodiny a od příliš starostlivé matky. Matka mi ovšem po každé návštěvě telefonovala a vyptávala se mě, jestli jsem strýčkovi vyřídila její vzkazy, a já ji nechtěla podvádět – a tak se mezi mnou a strýčkem ustálil rituál, podle kterého jsem vždy po příchodu strýčkovi připomněla zakopanou hřivnu, on pokýval hlavou na znamení, že podobenství bere na vědomí a bude o něm případně přemýšlet, a pak už jsme se věnovali zajímavějším věcem, zejména mi dlouze vyprávěl o zemích, které navštívil na svých cestách.“

3. Dílo Ulricha Steinhofera

1. Hudba propasti

„Až jednou – bylo to tuším před osmi lety – se stalo něco nečekaného. Předala jsem strýčkovi jako obvykle matčin vzkaz a chtěla přejít k dalšímu bodu návštěvy, ale strýček namísto obvyklého pokývání hlavou řekl: ‚Vyřiď matce, že dělám něco pořádného. Píšu knihu.‘ Pochopitelně jsem na něj naléhala, ať mi řekne, na čem pracuje, a on mi vyprávěl, že na cestách po Evropě mu v jednom mnichovském knihkupectví přišla náhodou pod ruku kniha málo známého německého spisovatele Ulricha Steinhofera, která ho okouzlila, nakoupil pak a přečetl jeho další knihy a rozhodl se, že o Steinhoferovi napíše monografii, aby o jeho dílo probudil zájem i ve Státech a přiměl někoho, aby Steinhoferovy knihy přeložil do angličtiny. A pokud by se nikdo nenašel, pokusí se o překlad sám. Přinutila jsem ho, aby mi o spisovateli vyprávěl, a dozvěděla jsem se, že Steinhofer vedl poklidný život, měl ženu a tři děti a pracoval celý život v zastupitelství jednoho spořádaného městečka poblíž Mnichova, kde i mladí lidé chodí v bavorském trachtu. Steinhofer byl dokonce řadu let v městečku pečlivým a odpovědným starostou a většina obyvatel ho milovala a nedala na něj dopustit. A tenhle Steinhofer po večerech a po nocích psal, jako ten váš přítel, o kterém jste mi vyprávěl, ale na rozdíl od něj se nijak nerozpakoval své knihy vydávat. A byly to hodně zvláštní knihy. Obyvatelé městečka jeho knihy nečetli, možná do nich někteří nahlédli v knihkupectví a zase je odložili. Každý má nějakého koníčka, někdo pěstuje růže nebo králíky, náš starosta píše knihy, kterým nerozumíme, řekli si a Steinhoferova zvláštní záliba jejich úctu k němu nijak neovlivnila.

A tak mi strýček začal vyprávět obsah knih, které napsal ten jeho Steinhofer. Většina se vyznačovala tím, že se v nich míchaly dohromady různé žánry. Steinhofer tím hodně kritiků rozčiloval; vyčítali mu, že spojuje žánry zcela samoúčelně a pouze kvůli bizarnímu efektu, jaký takové spojení vyvolávalo. Ale míchání žánrů bylo zřejmě něčím, co bylo hluboko vrostlé do Steinhoferovy osobnosti, a čeho se nedokázal vzdát, možná proto, že mícháním žánrů byl i sám jeho život, ve kterém se prolínalo působení pečlivého, konzervativního úředníka a psaní výstředních próz. Přitom se obě postavy navzájem ctily, anebo alespoň spolu žily v míru; nezdálo se, říkal strýček, že by mezi oběma rolemi Steinhofer cítil nějaký rozpor, anebo že by ho takové rozdvojení přivádělo k rozpakům nebo trýznivým dilematům. Žít dvěma životy ho bavilo a těžce by nesl, kdyby musel potlačit hlas jedné z osob, které v něm byly přítomné.

Příkladem míchání žánrů byl hned jeho první román, který se jmenoval Hudba propasti. Obsahoval psychologicko-společenskou zápletku, v níž se řešil milostný trojúhelník, krize středního věku, ztráta ideálů mládí, možnost nového počátku a podobné věci, a kritici nemohli autorovi upřít, že je schopen vidět problémy v jejich hloubce a že jeho popisy duševních hnutí postav se vyznačují pozoruhodnou jemností. Ale román obsahoval něco, co neobsahuje žádný jiný psychologicko-společenský román. Děj byl umístěný do světa, který se v lecčems podobal našemu světu (a ve kterém postavy měly německá jména), ten svět se vyznačoval vysokou mechanizací, avšak zdrojem energie tu nebyla ani nafta, ani elektřina, ani jaderná fúze…“

Frances udělala pomlku, zřejmě chtěla, abych se zeptal, co tedy bylo zdrojem energie ve světě Steinhoferova románu, a tak jsem to udělal a ona řekla: „Jediným výkonným zdrojem energie v tomhle světě byly natažené pružiny.“

„Cože prosím?“ zeptal jsem se, protože jsem nevěděl, jestli jsem dobře slyšel.

„Pružiny, především spirálové, péra,“ řekla Frances. „Automobily, vlaky, výtahy, počítače, stavební stroje, pohyblivé pásy na chodnících, to vše bylo poháněné pružinami a péry, ve městech se v každém okamžiku ozývalo tikání tisíců rozvíjejících se pér, oscilátorů a ozubených koleček převodů jako v obrovských, nesmírně složitých hodinách. Byl to zvuk, který přes obrovské množství točících se a kmitajících součástek, jež se podílely na jeho vzniku, neztrácel zrnitost – jednotlivé hlasy v něm zcela nesplývaly v jednolitý šum – a zůstával poměrně tichý; lidé žijící ve městě jej nevnímali – uslyšeli jej s údivem až ve chvílích, kdy se vraceli z delšího pobytu na venkově. A když už mluvím o tom, jaké zvuky se ve Steinhoferově světě ozývaly: obyvatelé toho světa milovali hudbu, zejména balety; v těch však nikdy netančili živí tanečníci, nýbrž figuríny, do nichž byly zamontovány složité a jemné mechanismy, poháněné péry, a také orchestr se skládal z mechanických nástrojů.“

„Předpokládám, že hudbu také skládaly stroje poháněné pérem,“ řekl jsem.

„Ne, hudbu skládali lidé, i když je pravda, že skladatelé rádi používali jako výchozí motiv, jejž rozvíjeli, nějaký sled tónů vytvořený nástrojem, v němž byla regulace pružiny přepnuta na nahodilý chod. Steinhofer neustále přecházel od psychologie k mechanice a od mechaniky k psychologii; po barvitém líčení duševního zápasu, který se odehrával během jízdy hrdiny vlakem a při kterém čtenáři mysleli na Dostojevského, následoval podrobný popis pružinového mechanismu lokomotivy – a starosta teď se stejnou důkladností, s jakou před chvílí popisoval trýznivé myšlenky rozervaného hrdiny, líčil, jaké druhy ozubených koleček jsou v převodovém systému používány a v jakém poměru jsou jejich osy. Do knihy také byly vloženy technické nákresy takových strojů.

Obvykle se večer před spaním natahovala všechna péra v domácnosti na příští den; v bohatších rodinách to dělal komorník nebo sluha-natahovač. Bylo také možné zakoupit v obchodě natažená péra, jež se pak vsazovala do různých domácích přístrojů, které využívaly jejich energii; kupovaná péra byla zálohovaná a vracela se do obchodu k novému natažení podobně, jako se v našem světě vracejí prázdné láhve. V době, kdy se román odehrával, se začal šířit nový vynález – centrální péro domu. To se večer natáhlo a přes noc se rozvinovalo a přitom natahovalo všechna menší péra v domácnosti, nabíjelo je potenciální energií, kterou pak přes den bylo možné využít k práci, ať už tou prací bylo mletí kávy a masa, krájení chleba a zeleniny, otáčení rožně a větráku nebo vytírání podlahy.

Steinhofer rád scény natahování domácích pér zapojoval do děje, kupříkladu klíčový rozhovor, v němž naplno propukne krize vztahů mezi ústředním manželským párem, se děje právě během takového večerního natahování centrálního péra; mladá domácnost si ovšem nemůže dopřát žádného sluhu-natahovače, a tak manžel, Hans, točí klikou sám; a Steinhofer líčí, jak při ženině přiznání k nevěře zoufalý Hans kliku pustí, aniž by ji zajistil, a jak se do ticha večerního pokoje ozve rachocení zpětného chodu rychle se rozvinujícího péra – ‚… a v tom hrozivém rachocení, které jako by nikdy nemělo skončit, Hans slyšel pohřební skladbu za celým svým dosavadním životem, slyšel v něm hrozivou hymnu přicházející budoucnosti…‘ – psal Steinhofer. Když se pak Hans vzpamatoval a pevně chytil točící se kliku, jeho gesto jako by vyjadřovalo náhlé poznání, které se zrodilo uprostřed zoufalství, poznání, že je třeba plnit povinnosti vůči životu, i když se hroutí svět. A když si hrdina románu po letech zmateného bloudění po temném okraji společnosti vybuduje nový domov, tiché noční tikání rozvinujícího se centrálního péra se stává symbolem obnoveného řádu světa.

Tak hrdinové knihy řeší své problémy za všudypřítomného skřípání natahovaných pér a bzučení pér, která se pozvolna rozvinují, klepání ozubených koleček a tikání oscilátorů. Když se hrdinka rozhodne odstěhovat od manžela, její vnitřní monolog se prolíná s pozorováním nádražních zřízenců, kteří natahují péro lokomotivy (dotahovací stanice byly součástí všech nádraží). Jak jsem řekla, tohle všechno rozčilovalo kritiky, kteří jednohlasně poukazovali na to, že milostný příběh a péra spolu vůbec, ale vůbec nesouvisejí. Některé z kritiků – byly to prý většinou ženy – Steinhoferovo psaní uvádělo přímo do stavu zuřivosti; recenzentky nedokázaly pochopit, jak je něco takového vůbec možné, a zdálo se, že by knihu nejraději zakázaly.“

„A obyvatelé města, kde byl starostou?“

„Ti knihu sice nečetli, ale za svého starostu se všichni postavili a kritiky románu upřímně nenáviděli. Sice koníčku svého starosty nerozuměli – podobně jako třeba nerozuměli filatelistické zálibě místostarostky –, ale znali ho jako dobrého člověka, a tak mu věřili a stáli na jeho straně.“

„A další romány?“ zeptal jsem se.

2. Dům z vody

„Druhou Steinhoferovou knihou byl román Dům z vody. Ten byl zase směsí špionážního románu, sci-fi a platónského dialogu. První polovina knihy je thriller; vypráví o mladém vědci, který se jmenoval Jason. Poté co prožil nešťastnou lásku, opustí Jason rodinnou firmu v Kalifornii, v níž pracoval spolu se svým otcem, a uchýlí se do buddhistického kláštera v Nepálu, kde se věnuje meditaci.“

„Tedy parodie na dobrodružné filmy?“

„Také jsem se zeptala strýčka, jestli si Steinhofer chtěl dělat legraci z dobrodružných filmů, ale strýček řekl, že Steinhofer se dobrodružným filmům nevysmíval; používal jejich motivy, protože takové filmy měl rád a zřejmě nacházel v jejich obrazech význam, který byl pro něj důležitý, i když ty obrazy třeba byly neustále se opakující klišé. Jednoho dne se v klášteře objeví starý věrný komorník a zpraví vědce o událostech, jež se v poslední době odehrály v rodinném sídle, které bylo zároveň sídlem laboratoře firmy. Jason před svým odchodem do Nepálu pracoval se svým otcem na epochálním vynálezu: sestrojili spolu přístroj, který dokáže zvýšit povrchové napětí vody natolik, že je možné z ní vytvářet pevné předměty, například nábytek, automobily, sochy, cihly nebo celé domy. O vynálezu se však dozvěděl mocný boss mezinárodní zločinecké sítě; vyslal za otcem své zabijáky, ti otce zavraždili a zmocnili se plánů přístroje, který chce boss využít k výrobě neviditelných zbraní z čiré vody. Mladý vědec opouští klášter a ve stylu filmů Mission: Impossible proniká do opevněného a přísně střeženého sídla bosse vysoko ve francouzských Alpách, ukořistí zpět ukradené plány a začne se spouštět po laně z útesu zrovna ve chvíli, kdy se s kvílícími sirénami blíží k branám temného paláce vozy francouzské policie, kterou mezitím přivolal komorník. Jason už se do Nepálu nevrátí. Ujme se vedení firmy, za kterou teď cítí zodpovědnost, také už zřejmě zapomněl na nešťastnou lásku a probudila se v něm znovu vědecká zvědavost. A postaví si tady v Malibu vilu z mořské vody.“

Frances mávla rukou neurčitě směrem k severu a dodala: „Steinhofer ovšem v Kalifornii nikdy nebyl, říkal strýc, vlastně nikdy neopustil Bavorsko, všechno vyčetl z průvodců. Ta vila měla dvě patra a byla z vody úplně celá, z vody byly zdi, podlahy a stropy, střecha a nábytek. Neprůhledné byly jen stěny koupelny a všechny odpadové trubky. To vše sice bylo také udělané z vody, ta ale byla zbarvená modrými, červenými a fialovými tušemi. Dům byl tedy úplně průhledný; když Jason ležel na posteli v ložnici v prvním patře, viděl nad sebou přes podkroví a střechu nebe, když se podíval dolů, viděl skrze přízemí a sklep základy domu. Ty dal osadit barevnou mozaikou s tradičními indiánskými motivy, aby se nemusel dívat na nudný beton.“

„To ale bylo také vidět zvenčí dovnitř.“

„Podél stropu se táhly tyče z vody, na nichž visely závěsy, které byly podobně jako zdi koupelny z vody obarvené tušemi, takže pokud byly zatažené, dovnitř vidět nebylo. Ale vzhledem k tomu, že dům stál na útesu, z jedné strany byl oceán a z druhé palmový háj, závěsy obvykle zůstávaly roztažené. Komorník ovšem zdvořile odmítl v průhledném domě bydlet, a tak mu vědec vedle vily nechal postavit cihlový domek. Vědec ponechal ve vodě různé mořské živočichy, a tak se ve zdech, podlahách a stropech domu na skále nad oceánem neustále proháněli rybky, mořští koníci a medúzy.“

„To se mi líbí. Ale říkala jste, že kniha je také platónským dialogem.“

„Vědec pořádal o otcově vynálezu přednášky, na jedné z nich mu mladá profesorka filosofie ze Stanfordovy univerzity klade otázky po smyslu technických vynálezů a techniky vůbec; debatují spolu ještě po skončení přednášky v místní kavárně, prudká debata trvá až do rána, pak diskutující skončí v posteli ve vodním domě. A v tomhle okamžiku se román promění v platónský dialog, v němž filosofka vystupuje v roli Sókrata a vynálezce v roli Sókratových přihrávačů z řad athénské mládeže.“

„A co to bylo za filosofii, kterou ta žena vykládala svému milenci?“

„Ne všemu jsem rozuměla, strýček říkal, že tyhle části románu byly psány dost obtížným jazykem; a podobně jako Hudba propasti byla zaplavená spoustou technických termínů, tady Steinhofer zase používal všelijaké abstraktní pojmy a těch málo čtenářů, co si Dům z vody koupilo nebo půjčilo v knihovně, protože si mysleli, že je to dobrodružný román, obvykle knihu přestali číst v místě, kde se proměnila ve filosofický dialog. Pochopila jsem alespoň to, že filosofka líčí, jak se rodí všechny tvary věcí z proudu světla podobně, jako se rodí krystal z přesyceného roztoku a opět se do světla rozplývají. A jako se v Hudbě propasti odehrávaly dialogy mezi manželi na pozadí zvuků rozvinujících se nebo natahovaných pér a pracujících převodových součástek, v Domě z vody byly výklady filosofky neustále prokládány popisy toho, co v té chvíli bylo vidět ve vodních zdech. Milenci vedli dialogy většinou ve velké posteli…“

„Ta byla také z vody?“

„Postel byla také z vody, ale povlečení bylo z jemné bílé látky. Takže vědec a filosofka leželi v posteli, vedli dialogy o podstatě kosmu, přitom čas od času sáhli po ovoci, které leželo ve vodní míse na stole z vody vedle postele, dívali se přitom přes průhledné vodní zdi, kterými se proháněly ryby, na oceán, na palmy obklopující dům ze tří stran a na oblohu, navečer pozorovali rudé slunce zapadající nad Pacifikem a jeho odraz na hladině oceánu; pak se objevil měsíc, kolem něho ve vodě zdí kroužily v pomalém tanci světélkující medúzy, měsíční svit proměňoval těla rybek ve stříbrné šperky; a když se Jason se svou milenkou za jasných nocí podívali vzhůru, viděli skleněnou střechou Mléčnou dráhu a tisíce hvězd…“

„A co na Dům z vody říkala kritika?“

„Ztrhala román stejně jako Hudbu propasti.“

3. Dobře ukrytá kniha

„Další Steinhoferův román se jmenoval Dobře ukrytá kniha a odehrával se ve fiktivním jihoamerickém státě. V zemi vládl prezident, který se kdysi dostal k moci za jásotu celé země jako bojovník proti juntě krutých bigotních starců. Po dvaceti letech se z krásného vlasatého hrdiny a miláčka národa stal nenáviděný diktátor, který pozavíral do vězení všechny politické odpůrce včetně mnoha svých dávných přátel a spolubojovníků. K někdejšímu komandu, jež odvážným útokem dobylo hlavní město v den, který se stal nejvýznamnějším svátkem země, patřil i básník a spisovatel, který se později nebál dávat najevo nesouhlas se způsobem vládnutí svého bývalého velitele a přítele a musel trávit dlouhá léta v domácím vězení. Jeho knihy byly zakázány, celníci na hranicích zabavovali výtisky vydané v cizině; když z knihy četli v zahraničním rozhlase, pracovaly rušičky na plný výkon. Příběh se odehrával v době před počítači a před internetem, rozmnožovací přístroje byly pod přísným dozorem, a tak se spisovatelova díla dostala do rukou jen malému počtu lidí.

Jedním z těch, kterým se poštěstilo přečíst si jeden z jeho textů, byla dívka, která studovala na univerzitě v hlavním městě. Spolužák jí půjčil rozsáhlou báseň v próze, kterou sám pronásledovaný autor pokládal za své nejlepší dílo; dívka ve svém pokojíku držela v rukou desátou, už takřka nečitelnou kopii strojopisu, v níž si některá rozpitá slova musela domýšlet, a až do rána s úžasem četla píseň líčící život říší nerostů, rostlin, živočichů a lidí ve vzájemných bojích a v souznění a přátelství, jež je silnější než boj a nenávist. Když dočetla, rozhodla se, že za jakoukoliv cenu dosáhne toho, aby kniha v zemi vyšla. V té chvíli ještě vůbec nevěděla, jak by toho mohla docílit, ale bylo jí jasné, že pokud by slib, který dala nejprve sama sobě a pak i svým blízkým přátelům, nesplnila, ztratil by její život smysl.

Brzy po skončení studií ale všechny překvapila tím, že vydala vlastní román. Byl to dobrodružný příběh z dějin země, ve kterém cenzor nenašel nic škodlivého, a tak nedělal žádné potíže, naopak dívku povzbuzoval, aby psala další podobné knihy. Její přátelé se usmívali a mluvili mezi sebou o zapomínání na naivní sliby mládí. Román měl napínavý děj a dobře se prodával. Po nějaké době už knihu měli skoro v každé rodině, přesto se nacházeli stále noví lidé, kteří si ji kupovali. A tenkrát se začal v knihkupectvích v hlavním městě objevovat útlý mladý muž s divným plnovousem a lidem, kteří si knihu kupovali, cosi šeptal do ucha. Lidé se překvapeně dívali na jeho jemnou tvář a na tmavý vous, který budil podezření, že pochází z divadelní půjčovny, a mimo jiné je také napadlo, že to třeba vůbec není mladý muž.

Radu, kterou podivný mladík dával čtenářům, nejdřív poslechlo jen málo z nich. Ti, kteří to udělali, však zažili nečekané překvapení a obvykle svůj zážitek ihned sdělili všem svým známým, kteří pak šířili dál, co se dozvěděli. A tak za krátkou dobu už celá země věděla, že ten, kdo v knize podtrhne každé desáté slovo a bude věnovat pozornost pouze slovům, která byla takovým způsobem vyznačená, získá dílo zakázaného autora, úžasnou báseň o jednotě kosmu, jejíž slova byla v dobrodružném románu rozeseta v pravidelných rozestupech. Diktátor zuřil, dívka byla zatčena a zřejmě by to s ní dopadlo špatně, ale případu využili skrytí prezidentovi odpůrci v armádě k tomu, aby poprvé otevřeně vystoupili a prezidenta kritizovali, ten byl zakrátko donucen odstoupit a odejel ze země, byla vytvořena vojenská vláda a po demonstracích, k nimž docházelo ve všech městech, už se dění vymklo z ruky i generálům, vláda padla a k moci se dostala dosud nelegální opozice. Spisovatelce bylo nabídnuto místo ministryně kultury v první vládě, ale odmítla a dále se věnovala psaní dobrodružných románů, které už ovšem žádné skryté knihy neobsahovaly, i když někteří lidé je v jejích knihách pořád hledali. Spisovatelova kniha vystoupila ze své skrýše v dobrodružném románu a byla vydávána samostatně, ale zůstalo zvykem vydávat v nových vydáních původní knihu, v níž jsou obsažena obě díla – s tou změnou, že slova kosmické ódy nebylo třeba hledat, protože byla v textu vyznačena tyrkysovou barvou.

V románu bylo poměrně málo steinhoferovských schválností, a tak ho kritika přijala příznivěji než jiná díla bavorského starosty, knize se pouze vytýkalo, že myšlenka na dílo, v němž je skryté další dílo, je dost přitažená za vlasy a těžko uskutečnitelná. Steinhofer na kritiku odpověděl tak, že za rok vydal dobrodružný román; po nějakém čase si jeden ze čtenářů všiml, že námět knihy se dost podobá námětu studentčina románu, a napadlo ho vyzkoušet, jestli s ním nemá společné i jiné věci… A hle, když podtrhl každé desáté slovo, opravdu se na stránkách knihy vynořilo dílo o harmonii kosmu, jehož pojetí světa mimochodem dost připomínalo teorie filosofky z Domu z vody – jestli to byly, nebo nebyly i Steinhoferovy myšlenky, to nikdo nevěděl. Tímhle brilantním kouskem si Steinhofer poprvé v životě vysloužil větší pozornost kritiky, která ovšem trvala jen do doby, než se objevila jakási nová literární senzace. Kniha si ale získala své věrné publikum: nadchla luštitele křížovek a hádankáře a někteří z nich se domnívali, že se v románu určitě skrývá ještě něco navíc, a pokoušeli se to najít. Nikdo je nebral vážně – až do doby, kdy jeden z nich přišel na to, že když ve skryté písni o kosmu podtrhne každé čtrnácté slovo, objeví se temný text oslavující chaos… Křížovkáři pak pokračovali v prohledávání Steinhoferovy knihy, ale dosud se jim žádné další skryté dílo nepodařilo najít.“

4. Dívka na bicyklu

Vyprávění o Steinhoferovi by mě za jiných okolností bavilo, ale teď jsem Frances poslouchal čím dál tím netrpělivěji, protože jsem čekal, kdy se konečně zmíní o Olivii. Ale zároveň se znovu ozýval pocit, že se záhadným fialovým krokodýlem nějak souvisí vše, co se mi na cestě přihodí, všechno, co vidím a o čem slyším – a že bych tedy měl poslouchat pozorně, i když se mluví o knihách výstředního bavorského spisovatele.

Naštěstí se Frances spokojila s tím, že ze všech Steinhoferových knih, o kterých mluvil její strýc, mi na ukázku převyprávěla jen tři. Když skončila s jihoamerickým románem, na dlouhou chvíli se odmlčela a pak řekla: „Když strýček začal mluvit o první ze Steinhoferových knih, o Hudbě propasti, nebyli jsme v místnosti sami, seděla tu také dívka, která před nějakou chvílí přijela na kole a teď pomalu upíjela džus a dívala se na oceán; všimla jsem si však, že od prvních strýčkových slov pozorně naslouchá. Vidíte sám, že místnost je příliš malá na to, abychom si mohli sednout někam, kde nás nikdo neslyší; ale zdálo se, že strýčkovi nijak nevadí, že má o jednoho posluchače navíc. A tak vyprávěl a já i dívka jsme poslouchaly. Viděla jsem tvář dívky z profilu, její rudá rtěnka zářila na pozadí písku, vody a nebe. Myslela jsem, že je jí devatenáct nebo dvacet let; později, když jsem zjistila, kdo to byl, jsem spočítala, že jí v té době bylo třiadvacet. Zdálo se mi, že o něčem přemýšlí, připadalo mi, jako by se usilovně snažila rozluštit nějakou hádanku. A pak se její tvář rozzářila, její rty se roztáhly do úsměvu, v němž jako by se spojovala radost z toho, že hádanku rozluštila, s radostí z něčeho jiného, o čem jsem nic nevěděla. Dívka v tu chvíli otočila hlavu ke strýčkovi a já s překvapením viděla, že jí odpověděl podobným úsměvem; bylo to jako nějaké znamení, kterým se poznávají členové tajného spolku.

Po hodině jsem musela jet domů kvůli dětem, a tak jsem strýčka přerušila a řekla mu, že si vyprávění ráda doposlechnu jindy. Domluvili jsme se na zítřek a v tu chvíli k nám přistoupila dívka a zeptala se, jestli bude moci také přijít a poslouchat pokračování příběhu. Řekla to přitom tak, jako by si byla jistá, že strýček proti tomu nebude nic namítat. A on skutečně nic nenamítal, myslím, že byl rád, že dívka bude přítomná. Otočila jsem se k ní, abych se jí představila, ale nasedala už na kolo a za chvíli zmizela v uličce vedoucí k zálivu. A tak sem ta neznámá dívka chodila a poslouchala se mnou strýcovo vyprávění, a když se někdy opozdila, strýček na ni vždycky počkal. Zpočátku jsem se s ní ještě několikrát pokusila navázat rozhovor, ale nikdy se mi to nepodařilo, a tak jsem toho nechala. Ani strýček se jí nikdy na nic neptal, ale viděla jsem, že mezi nimi je zvláštní pouto, kterému jsem nerozuměla a doteď ho moc nechápu.“

„Bylo v tom něco erotického?“

„A kdy ve vztahu staršího muže k mladé ženě není nic erotického? Ale jsem si jistá, že nešlo o nějaké banální pobláznění pozdního věku – strýčkovi bylo v té době dvaašedesát, a dívka tedy byla skoro o čtyřicet let mladší. Ne, šlo o něco složitějšího a také důstojnějšího. Jeden čas jsem strýce dokonce podezírala, že vlastně vypráví jen pro ni. Ale přemýšlela jsem o tom a uvědomila si, že ani to není pravda. Vyprávěl pro nás obě, ale pro každou jinak a z jiného důvodu. Když vyprávěl mně, vyprávěl zároveň i mé matce a možná i dědečkovi a babičce, i když ti už nežili; říkal nám, že má svůj svět, kterého se nehodlá vzdát, i když v něm žijí podivní obyvatelé, a že se nehodlá vzdát ani své minulosti, v níž ten svět pozvolna vyrostl, i když rodina jeho minulost, s výjimkou sedmnácti úspěšných let, pokládala za něco smutného a politováníhodného… Zdálo se mi, že bude obtížné vysvětlit to matce, ale kupodivu tomu hned porozuměla. A důvod, proč vyprávěl neznámé dívce… Připadalo mi, že jejich vztah je jako vztah dvou bytostí, které pocházejí ze stejné planety a setkají se ve vzdálené galaxii. Ale víc už o tom nevím, nedokázala bych o jejich planetě nic říct.“

„Vídali se někdy, když jste u toho nebyla?“ zeptal jsem se. Teď už jsem si byl jist, že neznámá dívka je Olivia Lee.

„To si nemyslím, nedovedu si to představit,“ řekla Frances. „Ale ten spiklenecký úsměv, se kterým se dívka podívala prvního dne vyprávění na strýčka, se čas od času vracel a já pořád přemýšlela, co znamená. A pak jsem zase jednou pozorovala její usmívající se tvář a najednou mi to došlo. Nepropátrala jsem ten úsměv až na dno; abych to dokázala, musela bych vyrůst na stejné planetě jako ti dva, ale přece jen jsem něco důležitého pochopila. Po dvanácti dílech steinhoferovského cyklu mi došlo to, čemu dívka tak radostně porozuměla po deseti strýčkových větách a co v ní tenkrát vyvolalo šťastný úsměv, který najednou ztratil dost ze své záhadnosti – totiž že žádný spisovatel Ulrich Steinhofer nikdy neexistoval a že si ho strýček i se všemi jeho podivnými knihami vymyslel. Zdálo se mi, že dívčin úsměv vyjadřoval nejen to, že prohlédla strýčkovu hru, ale i to, že rozumí, proč ji hraje – na rozdíl ode mne, já jsem o tom pak hodně přemýšlela, ale nikdy jsem si odpovědí na tuhle otázku nebyla jistá. Strýc nejspíš cítil potřebu vyslovit něco, co mohl říci jen on a nikdo jiný – proč však musel dát svému příběhu zrovna podobu takové mystifikace? Kde přišel na Bavorsko? O Bavorsku žádný bedekr nenapsal. Ale třeba to bylo jednodušší, než si myslím, a já si s tím zbytečně lámu hlavu: před strýcem se jednoho dne objevila tahle cesta; on sám nevěděl, proč zrovna ona, proč se má věnovat dílu neexistujícího člověka, ale byla to jeho cesta, jediná cesta, která tu byla, a tak mu nezbylo než ji přijmout a jít po ní. A protože to byla jeho cesta, přinášela mu pocit štěstí a žádného dalšího důvodu nebylo zapotřebí.“

5. Světelná socha

„Řekla jste strýci, že jste prohlédla jeho hru?“

„Neřekla, ale myslím, že to poznal; v jeho vyprávění se pak ale nic nezměnilo. Hráli jsme tu hru všichni tři. Jednoho dne jsem za strýčkem přišla v obvyklou dobu, dívka tu ještě nebyla, a tak jsme ji oba vyhlíželi. Jako obvykle se vynořila na kole z boční uličky; všimla jsem si, že k nosiči kola je přivázaná velká taška. Dívka slezla z kola, vzala tašku a posadila se na své obvyklé místo, strýček vyprávěl. Když skončil, dívka vstala, řekla, že odjíždí z Kalifornie, že strýcovi děkuje za jeho vyprávění a že mu chce dát na památku dárek. Otevřela tašku a vyndala z ní tuhle věc.“

A Frances ukázala na válec z mléčného skla, který stál ve výklenku skoro přesně uprostřed mezi našimi hlavami. „Postavila ji sem, doprostřed výklenku, sdělila nám, že dárek je uvnitř a že jej uvidíme, až večer bude zapadat slunce, pak nasedla na kolo a odjela dřív, než jsme se jí stačili na něco zeptat. Už jsme ji nikdy neviděli. A tak jsme čekali na večer a slunce se přibližovalo ke svému odrazu na hladině oceánu a v jeden okamžik jeho paprsek prolétl místností a dopadl na bílou věc a v jejím vnitřku se rozsvítily oranžové, modré, tyrkysové, rudé, tmavozelené, fialové plameny, nehybné, a přesto plné života, zdálo se nám, že ty plameny jsou na cestě k tomu, aby se z nich zrodily květy, krystaly, hvězdy a ptačí křídla. Napadlo mě, že ten zrod tvarů připomíná světelnou filosofii ženy z Domu z vody…“

„A také zrod tvarů, který zobrazil malíř v kupoli čínské univerzity,“ pomyslel jsem si, ale mlčel jsem.

„Když pak po několika minutách slunce zapadlo,“ pokračovala Frances, „světelná socha zmizela, objevuje se však každý slunečný den. Dnes už se slunce neukáže, ale přijďte zítra večer a uvidíte ji.“

„Zítra večer už budu v Tokiu,“ řekl jsem. Na chvíli jsem zauvažoval o tom, že bych nechal letenku propadnout a zůstal v Kalifornii, abych se mohl podívat na zázračnou sochu, ale hned se mě zmocnil strach, že promeškám nějaké důležité setkání, které na mne v Japonsku čeká.

„Když jsem přišel, ptal jsem se vás na Olivii Lee a vy jste mi neodpověděla. Byla dívka, o které jste mi vyprávěla, Olivia?“

„Ano,“ řekla Frances, „byla to ona, podívejte.“

Vzala opatrně do ruky skleněný válec a otočila jej, na jeho spodní straně bylo do skla vyryté Oliviino jméno. „Když jsem se vrátila domů, napsala jsem jméno, které jsem našla na soše, do vyhledavače. Už tenkrát byly na webu obrázky jejích věcí a během let jich pořád přibývalo, ale nikdy jsem neobjevila žádnou Oliviinu pořádnou fotografii.“

Ukázal jsem Frances Oliviin autoportrét. „To je mozaika?“ zeptala se. „Je to z kandovaného ovoce,“ řekl jsem. Frances přikývla a už se dál na nic neptala, zřejmě ji poté, co poznala dílo bavorského spisovatele, nebylo snadné něčím překvapit. Pak řekla jakoby pro sebe: „Ano, to je Olivia.“

„A strýček?“ zeptal jsem se.

„Potom, co odešla Olivia, už o Steinhoferovi nevyprávěl. Přesto jsem sem často večer za ním chodila, dívali jsme se spolu na světelnou sochu, povídali si o všem možném. Myslím, že tu žil šťastně; jednou mě dokonce napadlo, že je možná nejšťastnější člověk ze všech lidí, které jsem znala. Přede dvěma lety zemřel ve spánku a já po něm zdědila tenhle bar. Nebýt vyprávění o Steinhoferovi a nebýt Oliviiny sochy, asi bych jej zavřela a domek prodala, ale nějak se nedokážu zbavit místa, kde jsme s Olivií naslouchali podivuhodným příběhům a kde jsme pak se strýčkem čekali, až se rozsvítí večerní socha. A tak jsem bar za pár dolarů pronajala Patrickovi a pořád sem ráda chodím.“

6. Kouzelný pták

Frances se odmlčela a já myslel na jejího strýčka, myslel jsem na to, že v mnoha rodinách mají takového marnotratného strýce anebo marnotratnou tetu. O marnotratných strýcích a tetách se nevyprávějí žádná podobenství, ale jsou zajímavějšími postavami než marnotratní synové – ti se vracejí a vzdávají se, kdežto marnotratný strýc a marnotratná teta zůstávají po celý život na šerém okraji rodiny a jejího světa.

„Konec příběhu?“ zeptal jsem se, když Frances dlouho nic neříkala.

„Konec příběhu,“ přikývla Frances. „Anebo přece jen ještě jeden malý kousek. Jednou jsme tu seděli se strýčkem u stolu při západu slunce a mlčky se dívali na Oliviinu sochu, když do místnosti přiletěl pohádkový pták. Vypadalo to, že ho přilákala barevná světla sochy; nás si vůbec nevšímal, vyletěl na stůl a stál tam mezi námi dvěma bez hnutí a díval se s hlavou nakloněnou na stranu na Oliviinu sochu. Zapadající slunce rozsvěcelo v jeho peří měnlivé, kovové barvy, vypadal jako nějaký jemně vytepaný orientální šperk. Když socha zmizela a ptačí peří potemnělo, pták odletěl a zmizel nad oceánem. V tu chvíli se mi zdálo, že unikl do našeho světa z něčího snu, ale pak jsem zjistila, že jde o vzácný druh ptáka, který žije ve středoamerických pralesích a v Kalifornii se do té doby ještě nikdy neobjevil. Lidé ho nazývají kovový pták, jeho latinské jméno si nepamatuji.

A dočetla jsem se také podivnou a smutnou love story, která je s tím ptákem spojená. Je to příběh nešťastné lásky mladého ornitologa odsud z L. A.: byl zoufale zamilovaný do dívky, která ho odmítala; aby na ni zapomněl, přihlásil se na výzkumnou výpravu do pralesa v Kostarice; tam se mu za svítání zjevil ve světlině mezi stromy nádherný exemplář kovového ptáka – snad to byl ten, který přiletěl navštívit strýčkův bar? –, a když biolog nahlédl do jeho hnízda, s úžasem zjistil, že se na jeho dně nachází sedm broušených drahokamů různých barev a nesmírné ceny. Ornitolog se ptákovi omluvil a drahokamy mu vzal. Vzhledem k tomu, že by pták kameny sám vybrousit nedokázal, bylo zřejmé, že je někde ukradl, a ornitolog je chtěl vrátit. Podivné bylo, že se k drahokamům nikdo nehlásil, nikdo je nepostrádal, i když se o jejich nálezu v pralese hodně psalo. Vybroušené kameny bylo sotva možné prohlásit za přírodní bohatství Kostariky, a tak se nenašel žádný zákon, podle kterého by ornitologovi někdo mohl drahokamy zabavit. Vrátil se do Spojených států a hned z letiště jel za milovanou ženou, padl před ní na kolena a vysypal všechny drahé kameny na koberec u jejích nohou, věděl, že jedná jako zoufalec, ale nemohl si pomoci, a ona mu řekla, že je jí odporný, a přikázala mu, ať si drahokamy vezme a okamžitě odejde, a ornitolog kameny sesbíral a odešel. Za krátký čas zemřel láskou a jeho drahokamy se octly v přírodopisném muzeu.“

Celou dobu, co Frances mluvila, jsem pozoroval bílý válec, jestli se v něm neobjeví alespoň záblesk světelné sochy, kterou do ní Olivia ukryla, ale slunce zůstalo skryté za mraky a mléčné sklo nic z toho, co ukrývá ve svém vnitřku, neprozradilo. Poděkoval jsem Frances za její vyprávění, řekl jsem jí, že bohužel není možné, abych zůstal do zítřejšího dne, ale že doufám, že se někdy za slunečného večera objevím na Newport Beach, že uvidím Oliviinu sochu a že si poslechnu vyprávění o dalších knihách Ulricha Steinhofera. Už jsem se chtěl rozloučit, když mě něco napadlo. Obrátil jsem se k Frances a zeptal se jí: „Nedostal strýc kromě sochy ještě nějaký zvláštní dárek?“

„Jak to myslíte?“ zeptala se, ale pak si najednou vzpomněla. „Ale ano, opravdu dostal,“ řekla, „ale to bylo před dvěma lety, několik týdnů potom, co strýček umřel. Přišel balík a v něm bylo něco, nevím, jak bych to popsala…“

„Bylo to něco jako součástka?“

„Ano,“ pohlédla na mne překvapeně, „jako součástka z nějakého hodně divného stroje, jistě patřila k těm, o kterých jste mluvil! Skoro jsem na ni zapomněla. Vlastně mě tenkrát hned napadlo, nevím proč, že ji poslala Olivia, i když se tenhle dárek jejímu prvnímu dárku vůbec nepodobal. A tak jsem součástku postavila hned vedle sochy, stála tam několik měsíců, až si jí všimlo nějaké dítě, a já viděla, že po ní strašně touží, a tak jsem mu ji darovala.“

Součástka si vybrala majitele, pomyslel jsem si.

„Vlastně musím mít tu věc na nějaké fotografii,“ řekla Frances a zavolala na Patricka, aby přinesl pamětní knihu. Bylo to tlusté ohmatané album s pozdravy zákazníků a s nalepenými vybledlými fotografiemi, Frances v ní chvíli listovala a pak mi rozevřenou knihu podala. Na jedné stránce byla fotografie veselé společnosti, mezi dvěma postavami byla vidět součástka. Podrobně jsem si ji prohlédl; byla to bezpochyby součástka ze záhadného stroje, lišila se však od součástek, které jsem dosud poznal, tím, že jeden její konec nebyl zakončený tmavomodrým uzávěrem, ale jakýmsi drapákem skládajícím se ze tří kovových prstů – to bezpochyby znamenalo, že na rozdíl od ostatních součástek, které měly na všech svých koncích spoje, tahle součástka musela být koncovým dílem nějaké konstrukce, nějaké části stroje.

Položil jsem knihu na stůl, chvíli jsme seděli mlčky. Stmívalo se, neviditelné slunce se už nejspíš ponořilo za horizont, ve vedlejším baru kdosi – Roy Orbison? – naříkavě zpíval o své touze po vzdálené Kalifornii:

„It’s been so long

Doing all I can do

To get back to you

California blue

California blue

Dreaming all alone

Nothing else to do

California blue“

„Nedáme si koňak nebo bourbon?“ obrátila se ke mně Frances. „Raději koňak,“ řekl jsem. Patrick před chvílí odešel do kuchyňky, a tak Frances šla sama k pultu, přinesla dvě plné skleničky a napila se z jedné z nich. „Dcera je na univerzitě na východním pobřeží,“ řekla, „manžel chodí domů pozdě z práce, a když přijde, tak sedíme vedle sebe na obrovské pohovce a díváme se na televizi, a tak sem často, čím dál častěji chodím, dívám se na oceán, občas si povídám s lidmi a s Patrickem. Přijel sem z Montany, protože mu tam na severu byla zima a protože od dětství snil o palmách a oceánu, ale myslím, že teď se mu zase stýská po sněhu a mrazu, a vidím na něm, že se brzy vrátí, i když o tom ještě nemluví, budu si muset najít někoho jiného… Nejraději bych nechala být kancelář a manžela a zůstala tu sama, obsluhovala hosty, poslouchala, co si říkají, dívala se na oceán… Často sem celé dopoledne nikdo nezajde, a mně připadá, že bych si za takových dopolední vysnila další knihy Ulricha Steinhofera, Steinhofer určitě napsal ještě strašnou spoustu knih…“

„Třeba by sem znovu přiletěl kouzelný pták,“ řekl jsem.

„Ne, to ne, to bylo jen jednou, a já bych tu nechtěla být kvůli zázraku, chtěla bych tu být kvůli tichu, ve kterém je slyšet vlnobití, tak krásně jednotvárné, kvůli uspávajícímu lesku slunce na stolech, kvůli chuti sladké silné kávy v ranních hodinách, kdy je pláž ještě prázdná… Ale to jsou jen sny, nezůstanu tady, protože to nejde, i když myslím, že by to nikomu nevadilo. Není to ze zbabělosti, ale prostě proto, že svazky se nemají tak lehce rušit, i když třeba už chátrají a nestojí za moc.“ Patrick se vrátil a postavil se znovu za pult a my jsme upíjeli koňak a mlčeli, lampy osvětlovaly kmeny palem, za nimi už byla jen tma, v níž splýval oceán a nebe, i koruny palem už se rozpustily v teplé tmě bez hvězd, v tichu byly slyšet pravidelné nárazy vln na dřevěné molo. A pak už byl nejvyšší čas jít, za pět minut odjížděl poslední autobus. Když jsem vstával, pocítil jsem lítost, že jsem ani nesešel z chodníku a neucítil pod nohama jemný písek pláže, lítost, že jsem nepozdravil oceán, nepřišel k němu alespoň tak blízko, aby mi sprška vlny postříkala tvář… Teď už ale na to bylo pozdě. A tak jsem ještě do imaginárního alba z cest zařadil Francesinu tvář, tvář jejího strýčka, kterou jsem si během Francesina vyprávění vysnil, vedle elfích tanečnic z Amsterdamu jsem umístil obraz zázračného ptáka pro pozdější vzpomínání, rozloučil jsem se s Frances a s Patrickem a rychle spěchal na stanici autobusu.

V autobuse, který mířil na sever k Santa Aně, kromě mne seděla jen zamyšlená hispánská stařenka s obrovskou taškou, v oknech se objevovaly palmy, ploty, zdi domků, palmy, palmy, ploty a zdi a za nimi se prostíralo pole mihotajících se světel, rozesetých do daleka ve tmě, usínal jsem a probouzel jsem se, v polospánku jsem myslel na to, že Olivia Lee možná žije v některém z těch tisíců domků, z nichž se skládá monotónní a kouzelný labyrint Los Angeles, kde bych ji mohl hledat po celý zbytek života, myslel jsem na to, že Pymovy a Steinhoferovy příběhy měly něco společného, že Olivia svými dary stvořila společenství skutečných a imaginárních lidí, kteří se přitom donedávna neznali. Do společenství patřil Pym a Francesin strýc, na jehož jméno jsem se zapomněl zeptat, patřil tam i Saulier a vlastně i nešťastný sochař, k němuž se jeho součástka sice dostala složitými cestami, ale teď už jsem si byl jist, že i ona pocházela od Olivie. A členy společenství byly i Tora a Kristin, Mathias a Ellen a sama Frances a také Steinhofer, vynálezce vodních zdí a filosofka, král a astronom a v tom houfu postav jsem zahlédl i Kalogeropula v uniformě liftboye, ve které denně jezdil nahoru a dolů v hotelu Savoy, a Josepha Rotha, který ho vymyslel a který se smutkem pozoroval umírání jednoho starého světa, už to začínal být dav, viděl jsem v něm ještě mladého Hegela skládajícího báseň k poctě pohanské bohyně a jeho krásnou obdivovatelku a profesora, který hledal pravdu o lidském životě u Sørena Kierkegaarda, jako ve snu jsem přesedal z jednoho prázdného autobusu do druhého a nechal se vézt teplou losangeleskou nocí plnou světel, až se přede mnou vynořila vysoká osvětlená hala letiště.

IX. Tokio

1. Niši Ikebukuro

Z letiště Narita jsem se dostal do Tokia autobusem, který stavěl přímo u nádraží Ikebukuro. Odtud jsem šel širokou ulicí podél řady moderních domů, oddělených od sebe úzkými prolukami. Jedním z nich byl i můj hotel; vyjel jsem výtahem do čtvrtého – a nejvyššího – patra a vstoupil do pokoje, který byl zařízený zcela evropsky, jen v koupelně jsem našel mělký japonský bazének s nádobami na polévání a také proslulou japonskou toaletu s digitálním ovládáním. Když jsem se podíval z okna, otevřel se přede mnou nový, neznámý prostor. Okno nevedlo do ulice, kterou jsem přišel, ale na opačnou stranu, a já mohl vidět, co bylo skryté za zadními stěnami domů – shlížel jsem dolů na šedivé střechy nízkých domků, které seshora vypadaly, jako by byly srostlé do jediné zvlněné plochy, i když se mezi nimi klikatily úzké uličky. Stál jsem u okna a chvíli si představoval podivnou ulici, v níž by stála vedle sebe všechna stavení, která jsem viděl na cestě za flash diskem, domek ze Södermalmu, tichý dům, kde bydlela Kristin, Pymův dům ve svahu a Saulierův dům, naklánějící se do ulice, bar Neptune, z jehož dveří je vidět oceán. A ulici by rozdělovala říčka a v ní by plaval Ellenin hausbót.

V mé hlavě a v celém mém těle se chaoticky proplétaly newyorský, kalifornský a tokijský čas, a tak jsem sice večer okamžitě usnul, ale probudil jsem se už ve čtyři ráno, a pak už jsem jen ležel na posteli, pozoroval z okna ptáky poletující nad střechami domků na chladné obloze mezi pavučinou drátů a čekal na hodinu, kdy otevřou nějaký podnik, kde bych si mohl dát kávu. Když se blížila šestá, chystal jsem se, že vstanu a půjdu se poohlédnout po snídani na nádraží Ikebukuro, ale najednou, takřka v jediném okamžiku se mi zavřela víčka, ptáci se jakoby kouzlem rozplynuli, jejich pokřik se proměnil v nesmyslnou větu v přicházejícím snu.

Když jsem se znovu probudil, bylo už půl jedenácté a pokoj byl zalitý slunečním světlem; vyskočil jsem z postele a vypravil se do sídla Modrého Pegasa. Cestu jsem měl nastudovanou už v New Yorku; najít linku metra Marunóči v obrovité podzemní hale stanice Ikebukuro, kterou se valily všemi směry tisíce lidí, kupodivu nebylo nijak zvlášť obtížné, a když jsem seděl ve vagonu – který vůbec nebyl tak přecpaný, jak si všichni Evropané představují –, stačilo sledovat jména stanic v transkripci do latinky.

2. Blue Pegasus Tower

Vynořil jsem se z centrální stanice Tokyo Station mezi zářícími mrakodrapy Ginzy, které vypadaly, jako by se právě zhmotnily ze slunečního světla. Blue Pegasus Tower stál nedaleko, byl to elegantní mrakodrap s hladkým skleněným pláštěm. Zarazilo mě, že se liší od fotografie, kterou jsem viděl na internetu: zmizel modrý okřídlený kůň, který se na snímku vzpínal nad širokou markýzou nad vchodem do budovy. Ale když jsem zaklonil hlavu a nechal pohled klouzat vzhůru po hladké fasádě, přece jen jsem nakonec jednoho Pegasa uviděl, stál až úplně nahoře na okraji střechy a působil dojmem, že se rozmýšlí, jestli se nemá vrhnout dolů do propasti ulice. Připadalo mi, že to jsou zlá znamení. Sídlí vůbec ještě v budově firma, kterou hledám? S obavami, že se podnik zase jednou rozhodl pokračovat ve své pouti světem a přestěhoval se do další země, jsem vstoupil dovnitř. Octl jsem se v rozlehlé hale, kde zvučely hlasy množství lidí pohybujících se mezi vchodem a dveřmi výtahů; obešel jsem mělké mramorové jezírko s červenými rybkami, které bylo obklopené několika stonky bambusu, a zamířil k majestátnímu mramorovému pultu na konci haly, za nímž se ztrácela japonská dívka v tmavomodrém obleku, sněhobílé pánské košili a černé kravatě.

Zeptal jsem se dívky anglicky, jestli tu firma pořád sídlí; s profesionálním úsměvem mě uklidnila: „Jistě, patří jí celá tahle budova.“ Nikdo z pospíchajících lidí po dívce nic nechtěl, a tak měla dost času, aby mi vysvětlila, proč zmizel Pegas nad vchodem. Nepracovala tu dlouho, a tak většinu z toho, co mi řekla, věděla od svého předchůdce. Firma prý nikdy nesídlila v celé budově, vždycky část kanceláří pronajímala, ale před několika lety podnik začal omezovat výrobu a prodávat provozy v zahraničí, a tak se většina kanceláří stala zbytečnými a firma je postupně pronajímala jiným společnostem. Dělo se to tak, že vyklízela stále vyšší a vyšší patra, až se nakonec stáhla do nejvyšších tří podlaží budovy, kde teď žije poněkud tajemným způsobem, protože o sobě takřka nedává vědět. Napadlo mě, že se snad firma postupně vrací ke svým počátkům – neskončí jednoho dne poslední majitel firmy zase v dílně na dvoře? Zeptal jsem se dívky, co si o tom myslí, ale ta o dílničce v Chicagu nevěděla; byla však přesvědčená, že podniku nic takového nehrozí, firma je pořád ještě obrovská a kromě toho se zdá, že se v těch posledních patrech už ústup firmy zastavil. Oliviino jméno jí nic neříkalo. Snad by mi o ní něco řekli na osobním oddělení, uvažovala nahlas; telefonovala kamsi, ale tam nahoře nikdo nezvedal sluchátko. Chvíli přemýšlela a pak mi řekla, ať se v kancelářích Modrého Pegasa porozhlédnu sám.

V prostorném výtahu bylo namačkáno tolik lidí, že jsem se do něho už málem nevešel, ale s každou zastávkou jich pár ubylo, a když se výtah blížil k nejvyšším patrům, už jsem byl v kabině sám. Dívčino vyprávění o firmě podřimující vysoko nad mnoha patry rušných kanceláří ve mně vyvolalo představu, že až se otevřou dveře, bude mě čekat bloudění zaprášenými půdními prostory, ale když jsem v posledním patře vystoupil z výtahu, zalila mě přemíra světla. Obě strany chodby, na níž jsem se octl, vroubily skleněné stěny kanceláří; místnosti se nalevo i napravo táhly až k průhlednému plášti budovy, jímž byly přes jemný rastr žaluzií vidět hladké stěny sousedních mrakodrapů. Procházel jsem podél kanceláří, většina z nich byla prázdná, v některých místnostech seděli před obrazovkami počítačů nebo telefonovali muži a ženy, asi polovina z nich byli Japonci, o ostatních jsem podle jejich tváří soudil, že jsou Američané. Když mě někdo z úředníků zahlédl, lhostejně si mě prohlédl a zase se vrátil ke své práci. Nevěděl jsem, do kterých dveří bych měl vejít, a tak jsem šel pořád dál, až jsem se octl na malém kruhovém prostranství se stěnami z tmavozeleného mramoru, kde chodba končila. V půlkruhu tu stála prázdná černá křesla, zdálo se, že odevzdaně hledí na dveře na druhé straně – první neprůhledné dveře v tomto patře. Na dveřích nebyl žádný nápis, ale nedovedl jsem si představit, že by za nimi mohlo být něco jiného než místnost ředitele.

Dost dlouho jsem přede dveřmi nerozhodně stál, v tichu bylo slyšet jen vytrvalé vyzvánění telefonu v některé z kanceláří za mými zády. Nakonec jsem se odhodlal zmáčknout černé tlačítko vedle dveří; ozval se zvonek, tak hlasitě, že jsem sebou trhl. Nedělo se nic, a tak jsem se posadil do jednoho z křesel, klouzal jsem pohledem po mramorových krajinách a myslel na to, že ředitel se na dveře možná dívá z druhé strany a přemýšlí, kdo ho to asi vyrušuje. Po nějaké době už bylo jasné, že se dveře neotevřou, a tak jsem se zvedl a vydal se zpátky prosklenou chodbou. Vedle výtahu byly dveře s nápisem Exit a nějakými japonskými znaky, za nimi vedlo do nedohledné hlubiny schodiště, jež perspektiva proměnila v meandr, který se zavíjí sám do sebe. Seběhl jsem o patro níž a prošel chodbou, jež byla úplně stejná jako ta, kterou jsem viděl nahoře, až na to, že na jejím konci už nebyla mramorová místnost, ale prosklený výklenek, jehož stěnami bylo možné pozorovat ruch na ulici. Sešel jsem do dalšího patra a také tady jsem procházel podél pořád stejných zasklených kanceláří, které byly většinou prázdné.

Bylo už třeba se rozhodnout, do kterých dveří vstoupím. Žena sedící za psacím stolem – byla to Američanka nebo Evropanka – se na mě za sklem zadívala trochu déle než ostatní úředníci, a tak jsem si řekl, že to zkusím u ní. Protože mě žena viděla, nemělo smysl klepat, a tak jsem vešel dovnitř a hned se úřednice zeptal na Olivii Lee. Nepamatovala ji, ale v podniku její jméno občas slýchávala. Když jsem jí řekl, že tu Olivia pracovala jako designérka, poradila mi, abych se na ni zeptal vedoucího oddělení designu pana Tanaky, který má kancelář v nejvyšším patře. Prozradila mi číslo dveří, ale řekla, že neví, jestli je Tanaka-san v práci. A tak jsem se vrátil po schodech o dvě patra výš a vyhledal dveře, kolem kterých jsem už jednou šel; pamatoval jsem se i na Japonce s krátkými šedivými vlasy a kulatými brýlemi, který tu seděl za psacím stolem.

3. Rozhovor s panem Tanakou

Muž ke mně obrátil přívětivou tvář, která byla jako stará mědirytina vyšrafovaná ostrými vráskami kolem úst a očí a zároveň i stíny žaluzií. Když jsem se mu anglicky představil a zeptal se na Olivii, pokynul mi, abych se posadil. Jak jsem čekal, zeptal se mě, proč se o Olivii zajímám, a já, poučen svou evropskou a americkou zkušeností, která mi říkala, že nemá cenu nic zatajovat a vynechávat, jsem se ho nejdřív zeptal, jestli má čas poslouchat dlouhé vyprávění, a když s úsměvem přikývl, začal jsem hned s příběhem o starém přátelství, zázračné hudbě a fialovém krokodýlovi, příběhem, který se v průběhu mé cesty stával stále delším a delším jako vyprávění v pohádce o kohoutkovi a slepičce. Zatímco jsem mluvil, uvědomil jsem si, jak se malý fialový flash disk už ztrácí mezi všemi těmi věcmi, obrazy, postavami a příběhy ze tří světadílů, které se do jeho příběhu dostaly, měl jsem pocit, že už nevím, o čem příběh, který líčím, vlastně je. Tanaka poslouchal mlčky, hrál si s propisovací tužkou a díval se skleněnou stěnou do oken kanceláří v oknech protějšího mrakodrapu.

Když jsem skončil, pokynul hlavou jakoby na souhlas s tím, co slyšel. „Dobře,“ řekl, „zkusíme s tím něco udělat. Ale hned na začátku vám musím říct, že o fialovém flash disku ani o součástkách nic nevím, a nevím ani, kde je Olivia teď. Myslím ale, že není v Japonsku.“

„Řekněte mi něco o Olivii,“ poprosil jsem jej.

„Olivia nastoupila do firmy asi rok po skončení školy,“ řekl Tanaka, „letos už to bude sedm let. Tenkrát jí bylo teprve čtyřiadvacet, a přitom už byla docela známá, a tak jsme na ni byli všichni zvědaví, včetně pana Stonea.“

„Pana Stonea? To je kdo?“ zeptal jsem se.

Tanaka se na mne udiveně podíval a řekl: „Samuel Stone je majitelem a ředitelem podniku.“

„A je příbuzný s mechanikem z Lodže, který založil podnik v Chicagu?“

„Je to jeho vnuk; jedinými vlastníky Modrého Pegasa byli vždy členové rodiny pana Stonea. Dědeček se ovšem původně jmenoval jinak, v Americe si své jméno poangličtil.“

Byl bych raději, kdyby se mluvilo o Olivii než o rodině Stoneových, ale zároveň jsem tušil, že osudy Olivie a téhle rodiny spolu těsně souvisejí; a koneckonců nebylo ani vyloučeno, že Stroj byl vyroben v některé z továren, které Stoneovým patří. A tak jsem se zeptal, proč se vlastně ředitelství firmy přestěhovalo ze Států do Japonska.

„Bylo to z obchodních důvodů, kterým já moc nerozumím. Ale myslím, že během času si pan Stone Japonsko doopravdy zamiloval, i když to bylo spíš Japonsko, tak jak si je představují v Americe.“

„A jak si v Americe představují Japonsko?“

„Meditace, tlesknutí jedné ruky, ikebana a takové věci. Ale nechci se panu Stoneovi vysmívat, mám ho rád, a navíc teď spolu plujeme na jedné nešťastné lodi. Tady o něm říkají, že se stal Japoncem, a přitom se usmívají. Já si myslím, že pan Stone něco potřeboval, sám nevěděl co, a že když se přestěhoval do Japonska, měl pocit, že to tady našel. A na tom, že Japonsko, které mu pomohlo, byla vybájená země, přece vůbec nezáleží.“

„A jak tedy panu Stoneovi Japonsko pomohlo?“

„Myslím, že mu přineslo klid, alespoň zpočátku, alespoň na pár let – ale to přece stačí, ne? Mně připadá, že celá Stoneova rodina v sobě měla neklid, ten neklid možná dědečka Stonea přepadl, když se octl sám v Americe, mezi neznámými lidmi, kteří mluvili jazykem, jemuž nerozuměl, ale spíš si myslím, že už ho měl neklid v moci v Polsku a že ho odtamtud vyhnal za oceán. Myslím si, že neklid Stoneů souvisel s touhou po domově, po místě, které by mohli pokládat za svůj domov…“

„A váš pan Stone získal na čas klid, protože měl pocit, že v Japonsku domov našel?“

„Ne, získal klid, protože se zajímal o buddhismus, přečetl si o něm pár knížek a pochopil ho tak, že říká, že žádný domov nikde není a že je to tak dobře. A vlastně pochopil Buddhovo učení celkem správně, i když se mu lidé vysmívají; a na vonných tyčinkách, na obřadném srkání čaje a ostatních věcech okolo, které má pan Stone rád, přece nijak nezáleží, ty mu jen připomínají poznání, ke kterému tady dospěl a které mu pomohlo.“

„Říkal jste, že tu našel klid jen na pár let…“

„Ano, jen na pár let… Možná už vám někdo řekl, že Modrý Pegas rozprodává své továrny a tady v Ginze šplhá ke střeše budovy, až na ni nejspíš vyleze – já si na tu chvíli počkám a pak půjdu do penze…“

„Když jste mi vyprávěl o Stoneově buddhismu, napadlo mě, že třeba pan Stone rozprodává podnik, protože se chce odpoutat od záležitostí rušného světa…“

„Ale ne, on se určitě nechce stát poutníkem v zenové nicotě. Projděte se tu po chodbách a dívejte se kolem sebe a jasně uvidíte, že to, co se tady děje, není výrazem nirvány, ale plodem zoufalství.“

A po chvíli mlčení dodal: „Víte, tady se něco stalo, ale nikdo neví co, neví to ani zaměstnanci. A pan Stone… Pan Stone to ovšem ví, stalo se to jemu, jemu a jeho synovi, ale Stone otec je zavřený za svými mramorovými dveřmi a ve svém japonském domě a s nikým nemluví a Stone syn sice pořád v podniku pracuje, ale odstěhoval se do vesnice v horách a je s ostatními spojený jen po internetu.“

4. Stroje a labyrinty čar

A po další odmlce řekl: „Něco se stalo, a stalo se to tehdy, když odešla Olivia. Já o tom nic nevím, možná ta událost byla příčinou jejího odchodu, možná jeho následkem, také je dost možné, že její odchod s tím, co se dělo, nijak nesouvisel, ale každý si tenkrát to, co následovalo, s jejím odchodem spojoval. Tehdy se zrodila spousta fám, říkalo se třeba, že Olivia byla severokorejská špionka nebo že se do ní zamiloval mladý Stone a ona ho odmítla.“

„A nemohla být některá fáma pravdivá?“

„Olivia určitě nebyla severokorejská špionka. Nevím, jestli měla něco s mladým panem Stonem – bylo by to možné, protože pracovně se hodně stýkali –, ale i kdyby byl do ní zamilovaný a ona ho odmítla, nedovedu si představit, že by kvůli tomu nechal zničit dílo své rodiny; Sam Stone – jmenuje se Samuel stejně jako otec, ale říká se mu Sam – byl a pořád je svědomitost sama.“

„Jaká tedy Olivia byla?“ zeptal jsem se.

„Byla tichá a hodně osamělá, nedávala moc najevo své pocity, ale v posledních týdnech mi připadalo, že ji něco tíží. Pak náhle odešla, bez rozloučení… Rád jsem ji pozoroval při práci, bylo fascinující se dívat, jak se pod jejíma rukama papír pokrýval nejprve spletí jemných, takřka neviditelných linií, které připomínaly kořínky rostlin nebo propletené podhoubí, a jak se v té spleti postupně rodily tvary, některé zase zanikaly, až se nakonec na papíře objevil tvar, který byl často naprosto geometricky přesný. Podívejte.“

Tanaka vstal, sundal ze zdi zasklený obraz a podal mi ho. Byla na něm nekonečně jemná změť čar. „To je Oliviina poslední práce. Olivia ji nedokončila, protože v té době odešla, z těchhle čar už nikdy žádný tvar nevznikne.“

„Myslel jsem, že designéři dnes pracují na počítači,“ řekl jsem, zatímco jsem si pořád prohlížel kresbu, která byla tak jemná jako Oliviina kresba, kterou jsem dostal v New Yorku, ale jinak byl labyrint čar opakem jasných linií kresby z Dumba.

„Olivia se nevyhýbala počítači, ale to první rození tvarů se dělo vždycky v jejím skicáři, tvary se rodily z dotyku tužky, z lehkého tance hrotu tužky po papíře, při kterém, jak jsem si všiml, hrály roli i nerovnosti papíru, s nimiž se tužka setkávala; Olivia neměla ráda hladký papír. Předtím než přišla, se kvůli nějakému starému předsudku takové úkoly jako karoserie automobilů a pláště velkých strojů nesvěřovaly ženám, a už vůbec nikdo nemyslel na to, že by něco takového měla dělat křehká Olivia, ale ona si o takové úkoly přímo řekla. Byla v běžném životě nejistá a trochu zakřiknutá, ale když šlo o její práci, nedělalo jí žádné potíže jít za svým.“

„A svěřili jí nakonec práci, o kterou stála?“

„Odbyli ji, samozřejmě se vší zdvořilostí, protože Olivia, přestože byla tak mladá, byla už v té době něco jako celebrita. Ona se s nikým nedohadovala, prostě se sebrala a šla za starým panem Stonem a ten zařídil, aby tu práci dostala.“

„I karoserie se rodila ze změti jemných čar?“

Tanaka přikývl.

„Nemohla tedy navrhovat i design stroje, ze kterého je součástka s krokodýlem?“

„Nezlobte se, ale já si myslím, že takový stroj existuje jen ve vaší fantazii. Celý můj život se točí kolem strojů a nedovedu si představit důvod, proč by nějaký stroj měl mít součástky-koláže, navíc z flash disků ve tvaru krokodýla a z kosmologických modelů. A i kdyby byl skutečný, jsem přesvědčený, že s ním Olivia nemá nic společného. Oliviiny designy byly vždy jednoduché, vytvářela tvary jako hru světel a stínů s povlovnými přechody, ne, Olivia by se nikdy nepodílela na vzniku stroje, který by byl agregátem nesourodých částí.“

5. Nemocný Behemoth

„Jestli jsem dobře pochopil všechno, co jste mi říkal, odchod Olivie je spojený s úpadkem firmy, i když souvislost mezi obojím je třeba jen fantazie, ale ta fantazie se podivuhodně ujala, protože zřejmě všichni cítili, že tak nějak to mohlo být.“

Tanaka po chvilce přemýšlení přikývl na souhlas. „Dobrá,“ pokračoval jsem, „dokážu pochopit, že lidé nemají rádi, když jim uniká příčina nějaké důležité události, a že touha po poznání příčiny může mít za následek, že mohou uvěřit všelijakým bláznivým snům. To známe. Nerozumím ale dost dobře tomu, jak je možné spojovat si s odchodem jedné tiché dívky, která ani neměla co do činění s nejdůležitějšími záležitostmi podniku, pád firmy, která má dlouhou historii a továrny v několika světadílech. Nezlobte se, ale když jste mluvil o příchodu a odchodu Olivie do Modrého Pegasa, připadalo mi to trochu jako Homérovo vyprávění o tom, jak se Pallas Athéné objevuje v lidském převtělení na Ithace nebo u Fajáků a zase mizí…“

„Pokud jde o pověsti o Olivii, neumím vám odpovědět, ani já si nedovedu úplně vysvětlit, proč se tak rychle objevily, a přitom jsem těmhle pověstem trochu věřil také a snad jim svým způsobem věřím ještě teď. A pokud jde o to druhé – no ano, třeba Olivia byla Pallas Athéné. Ale poslouchejte, ze všech pověstí, které se tehdy vyrojily, byla jedna, o které bych nejspíš řekl, že v ní mohl být kus pravdy. V době, kdy sem Olivia nastoupila, se ve firmě hodně mluvilo o tom, že se rozjíždí tajný projekt, který se měl týkat jakéhosi nového výrobku. Pokud skutečně tajný projekt existoval, byl tak tajný, že nikdo, koho znám, nevěděl, o co šlo. A pokud existoval, nejspíš se nezdařil, protože od té doby se žádný nový výrobek nezačal vyrábět.“

„Mohla Olivia patřit k lidem, kteří byli do projektu zasvěceni?“

„Je to možné, dokonce je to pravděpodobné – ať tím tajemným výrobkem bylo cokoliv, musel mít nějaký design. A výrobek byl zřejmě tak významný, že si nedovedu představit, že by jeho podobu svěřili někomu jinému než nejlepší designérce.“

„Nemohlo to znamenat, že bylo něco pravdy na těch pověstech o špionáži pro Korejce?“

„Ale zapomeňte už na korejské špiony. Kdybyste Olivii znal, vůbec by vás nenapadlo si pomyslet, že by mohla být špionka. Řeknu vám, co si myslím, že zavinilo pád Modrého Pegasa. Nebyli to korejští špioni, ani tajný projekt nějakého stroje času, nebo co to mohlo být. Je to úplně prosté. Podnik chřadne kvůli tomu, že už je starý. Ano, něco nedobrého se tu stalo, nikdo neví co, ale kdyby byl podnik mladý a silný, přežil by to, ať by to bylo cokoliv. Ale od doby, kdy dědeček pana Stonea připlul do Ameriky, toho podnik hodně zažil a je už unavený, nejspíš cítí, že už umírá.“

„Mluvíte o podniku, jako by to bylo nějaké velké zvíře.“

„Máte pravdu, vždycky jsem si firmu představoval jako zvíře. Je to Behemoth, který si těžce lehl na tři kontinenty a teď jen leží, unaveně oddechuje a jde to s ním z kopce…“

Pak ještě tiše dodal: „A starý pan Stone je srdcem toho zvířete, a to srdce je zachvácené stejnou nemocí jako celé tělo.“

Zeptal jsem se, jestli se Samuel Stone nechce vrátit do Ameriky.

„Ne,“ řekl Tanaka. „Ať to dopadne jakkoliv, Samuel Stone se do Ameriky nevrátí. Protože já vím, že domovem pro něj nejsou ani Spojené státy, odkud sem přijel, ani Evropa, kde žili jeho předci. Japonsko ovšem také ne, o tom už jsem mluvil, ale tady přestal domov hledat, jenom tady prožil něco, o čem si asi myslí, že to bylo satori, něco, co už patrně odvanulo, ale co nejspíš pořád ještě projasňuje jeho smutek… Ale možná se mýlím, možná se pro něj přece jen tohle bláznivé město, kde je všechno počmárané nápisy a obrázky, stalo něčím jako domovem…“

„Říkal jste, že Stone má syna, a vychvaloval jste ho, jak je zodpovědný…“

„Jenže Sama Stonea ta naše nemoc postihla také, a dokonce je možné, že všechno začalo u něj, protože zmizel z Tokia ještě předtím, než se objevily viditelné příznaky nemoci jinde. Sam pracoval ve vedení podniku a řídil jeho velkou část zejména od té doby, kdy se výroba zaměřila hlavně na počítače, těmhle věcem starý pan Stone moc nerozumí a mám pocit, že změnu zaměření výroby prosadil syn a otci nebyla moc po chuti. Znal jsem Sama ovšem mnohem lépe než jeho otce, byl v našem oddělení skoro denně, zatímco starý Stone většinou seděl zavřený ve své kanceláři – bývaly ovšem doby, kdy za mnou občas přicházel popovídat si, ale to už je dávno. A jestli opravdu existoval tajný projekt, nejspíš ho řídil právě Sam.“

6. Tajemné písmo

„Mluvil jste o rozdílných názorech otce a syna. Nebylo právě tohle příčinou všech dalších událostí?“ zeptal jsem se.

„Příčinou všeho bylo,“ řekl Tanaka a v jeho hlase najednou zazněla únava, „že Modrý Pegas ve svém stáří onemocněl záhadnou nemocí, a ta nemoc poznamenala všechno, ve všem obnažila nějakou temnou stránku, která do té doby byla skrytá, zkrocená a neškodná. A teď si představte, kolik takových temných stránek se skrývá i v tom nejharmoničtějším vztahu mezi otcem a synem…“

Tanaka se na chvíli odmlčel, pak pokračoval. „Třeba chtěl mladý Stone před tím rozpadem utéct, začal se bránit, když cítil, že ho chřadnoucí Behemoth chce pohltit. Kdo ví. Anebo se starý Stone nedokázal smířit s tím, jak se pod synovým vedením najednou ztrácejí staré dobré věci, které podnik vždycky vyráběl, věci, které byly hodně těžké a hranaté a barevné a dělaly rámus, dávaly o sobě vědět… Ty krásné stroje najednou začaly mizet, věci se ztenčovaly a zmenšovaly, vzdalovaly se do neviditelného světa anebo se přímo stávaly něčím nehmotným a neviditelným.“

„Počkejte, něčemu nerozumím. Říkal jste před chvílí, že podnik umírá, protože je moc starý, a teď tvrdíte, že je to proto, že se v něm vyrábějí moderní věci, které nepotřebují těžké tělo.“

„To si přece vůbec neodporuje. Vám připadá, že to, co je moderní, je mladé? Mně se zdá, že moderní svět je svět stáří. Moderní věci ztrácejí tělo, scvrkávají se, jako by chtěly zmizet ze světa, stávají se neviditelnými, proměňují se ve světlo nebo v něco ještě méně hmotného, v šum proudů a vibrací, v chvění nicoty – a tohle mizení, ztrácení těla a přestup do neviditelného světa, to jsou přece jasné známky vysokého stáří, slabého života, který ztrácí skutečnost a chystá se odejít ze světa. Stone otec je příliš spjatý s mladým veselým světem hmoty a rámusu a tohle neslyšné bzučení a neviditelné záření v něm vyvolává smutek a bolest…“

„A do jakého světa patřila Olivia? Měl jsem pocit, že věci, které vytvářela, také mizí ze světa.“

Tanaka přemýšlel a pak řekl: „Ano, ale ony mizely ze světa jinak, jakoby na druhém břehu času. Nerozpouštěly se, neměnily se v šum a v elektronický prach, spíše jako by se chtěly očistit od všeho nadbytečného, vrátit se k jednoduchým tvarům, k semenům, ze kterých vzešly, a přitom se navzájem zrcadlily, jedna věc odrážela všechny ostatní jako magické zrcadlo. Připadalo mi, že Olivia musela znát stovky a tisíce tvarů světa, aby mohla vytvořit jediný jednoduchý tvar, a ten jediný tvar všechny ostatní tvary v sobě nějak obsahoval. Na začátku vašeho vyprávění jste mluvil o tom, jak jste na střední škole se svým přítelem četli Novalise…“ (To byla pravda; sám od sebe bych spisovatele, které jsme se Štěpánem měli rádi, nevyjmenovával, ale Tanaka se mě na jejich jména přímo zeptal.) „Já jsem jednou na Oliviině stole našel otevřenou knihu s několika podtrženými větami. Byl jsem zvědavý, co čte, a byl to japonský překlad Učedníků saiských – říkal jsem vám už, že Olivia měla úžasné nadání na jazyky a za krátkou dobu se naučila číst a plynně mluvit japonsky? Tu podtrženou pasáž už si nepamatuji přesně, ale byla o tom, že existuje velké písmo šifer, které můžeme pozorovat na křídlech, na skořápkách, v tvaru mraků…“

„… na sněhu, na krystalech a kamenných útvarech, na zmrzlých vodních hladinách, na povrchu a v nitru hor, rostlin, zvířat a lidí, nebeských světlech, v kovových pilinách okolo magnetu a v podivuhodných setkáních náhody.“

„Ano, tak to bylo. A z tvarů toho písma Olivia nechala vyrůstat tvary svých věcí,“ řekl Tanaka. Dál už nebylo co říci; Tanaka slíbil, že se ještě v podniku optá, jestli někdo něco důležitého o Olivii neví, napsal si moje telefonní číslo a mou e-mailovou adresu a slíbil, že se mi ozve v případě, že by se něco dozvěděl.

7. Jasukuni-dóri

Šel jsem pomalu směrem k císařskému paláci; uvnitř vysoké brány, kterou vytvořily mrakodrapy tyčící se po obou stranách ulice, se v lehkém, teplém oparu chvěla zeleň císařských zahrad a svítily bílé zdi jakési malé budovy nad vodním příkopem. Myslel jsem na to, co jsem se od Tanaky dozvěděl – že to s firmou Blue Pegasus nevypadá dobře, že tu možná byl, nebo možná nebyl nějaký tajný projekt, na kterém mohla, nebo nemusela Olivia spolupracovat, že starý Stone má rád těžké stroje, které dělají rámus, zatímco mladému Stoneovi nevadí, že se skutečnost stává ultrafialová, a že Olivia Lee čte Novalise v japonštině. Zřejmě nic z toho mi při hledání flash disku moc nepomůže, ale zatím jsem neměl nic lepšího.

Když už jsem stál naproti zavřené bráně císařského paláce, ozvala se melodie mobilu. Volal Tanaka, který si po mém odchodu na něco vzpomněl. V osobním oddělení, říkal, pracuje jistý Tanabe, který poté, co se před lety oženil a přestěhoval do většího bytu ve stejném domě, začal se souhlasem vedení pronajímat svůj starý byt obchodním hostům Modrého Pegasa anebo lidem, kteří nějakou kratší dobu pracovali pro podnik na smlouvu. Když se v podniku objevila Olivia, nabídl jí, jestli by alespoň pro začátek nechtěla u něho bydlet, ale ona odmítla, našla si byt sama. Asi před rokem se Tanaka s Tanabem setkali v Blue Pegasus Tower ve výtahu; během cesty do nejvyšších pater přišla řeč i na Olivii a Tanabe Tanakovi řekl přibližně toto: „Víš, že mi Olivia před pěti lety zatelefonovala a ptala se, jestli je můj byt volný? Já jsem v něm zrovna nikoho neměl, a tak jsme se dohodli a Olivia v něm asi dva týdny bydlela. A poslouchej, něco ti musím povědět: v tom bytě se děly dost podivné věci – a hele, musím už vystupovat, povím ti to někdy jindy.“ Ale nějak už nedošlo k tomu, aby Tanabe Tanakovi prozradil, co za podivné věci se v jeho bytě dělo; Tanaka chtěl za Tanabem zajít, ale neměl čas a potom na to zapomněl. Teď je příležitost to napravit, a Tanaka mi oznámil, že si s Tanabem sjednal schůzku na zítřejší poledne do udon-ja v Jurakuču, tedy do restaurace či jídelny, kde se podávají hlavně jídla s nudlemi udon. Zeptal se mě, jestli vím, co je udon a kde je Jurakučo; znal jsem jen to první, a tak mi řekl, že Jurakučo je docela blízko Modrého Pegasa a že mi pošle e-mail s plánkem, podle kterého se tam dostanu.

Podél vodního příkopu, který obepínal císařské zahrady a na jehož nehybné hladině se zrcadlily koruny stromů, jsem došel do široké ulice Jasukuni, která, sotva se vzdálila pár desítek metrů od císařských zahrad, se přestala tvářit důstojně a oblékla se do pestrých šatů sešitých z velkých písmen čtyř různých abeced a obrovských křiklavě barevných reklam. Míjel jsem kavárnu s prosklenou stěnou; vešel jsem dovnitř, koupil si espresso, zaplatil kartou a posadil se k oknu, pozoroval jsem ruch na ulici, pil kávu a znovu přemýšlel o tom, co jsem se dozvěděl. Opět jsem si říkal, že toho nebylo mnoho. Nejnadějněji ze všeho vypadala zmínka o tajném projektu – proč by se projekt nemohl týkat třeba stroje, ze kterého pocházejí součástky? Bůhví k čemu měl sloužit, ale dejme tomu, že projekt ztroskotá, nedokončený stroj zůstane stát v jakési dílně a Olivia jej rozebírá na součástky a těmi obdarovává lidi, protože jsou jí v něčem blízcí (Pyma, Francesina strýce) nebo protože je chce utěšit (Sauliera), anebo součástky nabízí nahodile tomu, kdo je najde (jako Mathias v Lodži a Sophie v Paříži).

Takový výklad událostí mě ovšem příliš neuspokojoval, protože se tu jedna podivnost vysvětlovala jinou, stejně nepochopitelnou. Pořád jsem také neznal odpověď na otázku, proč by měly být do stroje zamontovány některé takové věci jako legrační flash disk anebo kovová replika papírového modelu stříbrného Keplerova poháru z platónských těles. A co měla se strojem společného Olivia? Tanaka sice říkal, že součástky nevypadají jako Oliviino dílo, s tím jsem musel souhlasit – ale Olivia se mohla na vytváření stroje podílet jiným způsobem; když pracovala na automobilech, nevytvářela přece jejich motory, ale karoserie, a tak tomu mohlo být i zde; pokud by Olivia vytvářela design stroje, měla by nejspíš za úkol navrhnout plášť, jenž by všechny bizarnosti stroje skryl. A úplně nakonec jsem si vzpomněl, že Tanaka zmínil Učedníky saiské, a na to, že Apuleius ztotožňoval saiskou Isis s Cererou-Démétér, o které zpívala krásná hegeliánka ve vile nad Ženevským jezerem. Ale pochyboval jsem, že by mi tahle souvislost mohla k něčemu být.

Když jsem vyšel z kavárny, zjistil jsem, že se nacházím v okrsku antikvariátů, a protože takřka v každém z nich byla oddělení anglických, německých a francouzských knih, strávil jsem zbytek odpoledne prohledáváním polic, pak jsem došel na stanici Awadžičo, kde jezdila linka Marunóči, a vrátil se do hotelu.

8. Mizící sousoší

Jurakučo bylo jméno městského koutu s řadou malých restaurací či jídelen, které byly vestavěny do oblouků viaduktu jedné z drah vycházejících z Tokyo Station. Když jsem míjel ty tmavé jeskyně, vydechovaly na mne neznámé, příjemné vůně; tvořily uzavřený svět, kterému dodával na kouzlu i drzý způsob, jakým se vtiskl mezi elegantní moderní Ginzu a tajemné císařské zahrady a žil si tu pod dunícími šinkanseny, směřujícími na jih ke Kjótu a Ósace, spokojeně svým vlastním životem. Tanaka mi popsal cestu od stanice metra Ginza a připojil fotografii podniku, takže jsem jej našel snadno. Vešel jsem do místnosti, jejíž strop tvořila klenba posazená na mostní pilíře; podnik vypadal dost ošuntěle, ale v průvodci, ve kterém jsem si četl v letadle nad Tichým oceánem, psali, že takové nenápadné malé podniky často patří k těm nejlepším v Tokiu. Bylo tu plno; chvíli mi trvalo, než jsem mezi mnoha tvářemi, zastřenými teplou párou z hrnců a pánví, našel Tanaku, který seděl až docela vzadu, na konci dlouhého stolu. Protlačil jsem se k němu; Tanaka mi opatřil židli a po chvilce domlouvání se podařilo pro ni vytvořit u obsazeného stolu kus volného místa. Objednal pro mne u pultu nudle a teprve pak mi představil drobného muže s ustaraným výrazem ve tváři, který seděl naproti nám, jako Tanabeho. Řekl mi, že ho požádal, aby s vyprávěním počkal na mne, a tak sám pořád ještě neví, jak to bylo s Oliviiným nájmem a co za podivné věci se dělo v bytě, kde bydlela.

Tanabe se nenechal dlouho pobízet; bylo vidět, že se těší, až bude moci svou historku vyprávět. Když začal mluvit, rysy jeho tváře se uvolnily; jeho angličtina byla mnohem horší než Tanakova, a tak jsem musel dávat dobrý pozor na každé slovo, abych mu rozuměl. Nejdřív jsem se dozvěděl, že byt, který pronajal Olivii, je nedaleko odsud, na břehu řeky, která se jmenuje Kanda. On sám bydlí ve stejném domě o patro níž.

„Obvykle chodím domů z práce pěšky, a tak mohu cestou vidět přes řeku svůj dům,“ vyprávěl Tanabe. „A když se vracím za tmy a mám zrovna v bytě nad sebou nějakého nájemníka, většinou se podívám, jestli se u něho svítí. V době, kdy v bytě bydlela Olivia, jsem jednou večer uviděl, že má rozsvíceno; Kanda není moc široká, a tak jsem v okně zřetelně viděl dvě stojící postavy a zdálo se mi, že ještě vidím vršek hlavy třetí postavy, která zřejmě seděla nebo klečela na zemi. Divné bylo, že se postavy vůbec nehýbaly. Až po chvíli mi došlo, že to jsou sochy.“

Tanabe se odmlčel. To, co říkal, mi pořád ještě nepřipadalo nijak zvláštní, Olivia přece vystudovala původně sochařství, tak proč by nemohla v pronajatém bytě pracovat na sochách?

„Rozumějte,“ řekl Tanabe a naklonil se ke mně přes stůl, jako by mi chtěl říct něco tajného, „nebyly to jen jednotlivé sochy, vypadalo to, že v pokoji stojí celé sousoší. A postavy toho sousoší byly v životní velikosti. Přemýšlel jsem o tom, že žít se sousoším v bytě asi není moc pohodlné. A jak chce sousoší dostat ven? Rozřeže je na kusy? Vidíte, samé záhady, a to jsem se pořád ještě nedostal k tomu hlavnímu. Byl jsem na to sousoší zvědavý, a tak jsem rychle přešel most a vymyslel si záminku, abych mohl u Olivie zazvonit. Když mi Olivia otevřela, řekl jsem, že musím zkontrolovat radiátory – a představte si…,“ Tanabe se podíval nejdřív na mne a pak na Tanaku, „pokoj, kde před pěti minutami stálo sousoší, byl prázdný! Úplně prázdný! Prošel jsem všemi pokoji, i když to bylo zbytečné, protože sousoší by Olivia žádnými dveřmi bytu neprostrčila, ale nedalo mi to. A víte, co jsem v bytě našel?“

Když jsem pokrčil rameny a Tanaka zavrtěl hlavou, Tanabe udeřil pěstí do stolu a zvolal vítězoslavně: „Nic! Nic jsem tam nenašel, ani kousek sochy. Po sousoší nebylo v bytě nikde ani stopy.“

„Nemohl je někdo za těch pět minut odvézt?“

„Naprosto nemožné. Celou dobu, po kterou jsem přicházel k domu, jsem viděl na jeho vchod, a kromě toho, jak jsem řekl, sousoší by neprošlo žádnými dveřmi v domě.“

„Dobře, nemohlo jít o hologram nebo o nějaký druh digitální projekce?“ zeptal jsem se.

„Takový hologram neexistuje, tím si jsem jistý,“ řekl Tanabe.

Už mě nic nenapadalo, a tak jsem se ještě zeptal, jestli poté, co se Olivia odstěhovala, po ní v bytě nezůstaly nějaké věci, ale Tanabe řekl, že po Oliviině odchodu v bytě nebyl ani špendlík navíc. Našel jsem na mobilu mapu Ginzy a okolí a poprosil Tanabeho, aby mi ukázal dům, kde Olivia bydlela. Tanaka pochválil Tanabemu jeho historku, pak se začali bavit o pracovních věcech a za chvíli přešli na japonštinu. Mně přinesli horké, voňavé jídlo, a tak jsem v hluboké misce lovil hůlkami nudle a přemýšlel přitom o záhadném sousoší. Pořád mi připadalo jako nejpřijatelnější vysvětlení, že šlo o nějakou novou formu hologramu, i když to Tanabe vylučoval. Možná se tajný projekt, o kterém mluvil Tanaka, týkal právě výroby přístroje vytvářejícího hyperrealistické hologramy. Takový vynález by jistě bylo možné využít vojensky, a tak dávalo smysl, že projekt byl tak přísně utajovaný.

Tanaka a Tanabe si ještě měli co povídat a už zřejmě nebyla naděje, že bych se něco nového dozvěděl o Olivii, a tak jsem se rozloučil. Tanaka mi opět slíbil, že se mi ozve, jestli se mu podaří něco nového zjistit.

Znovu jsem šel podél vodního příkopu táhnoucího se podél císařských zahrad, tentokrát jsem však nezahnul po Jasukuni-dóri k antikvariátům a ke stanici metra, ale přešel jsem ulici, pokračoval dál a za chvíli jsem se octl v místech, kde Tanabe pozoroval v rozsvíceném okně Oliviina bytu záhadné sousoší. Hladina Kandy byla zastíněná betonovou dálnici, která visela hrozivě nízko nad řekou, kalná řeka tekla hluboko dole mezi kamennými zdmi, jako by se chtěla skrýt před okolím; okna domu, kde bydlela Olivia, byla vidět na druhém břehu v průhledu mezi zábradlím u řeky a temnou spodní stranou dálnice. Nevěděl jsem, které z oken bylo Oliviino, ale stál jsem tam a pokoušel si představit, co asi Tanabe viděl.

9. Město

A tak jsem další a pak ještě další den čekal, až se ozve Tanaka-san, chodil jsem po městě, v kavárnách a večer v hotelu jsem překládal detektivku a každou chvíli jsem vytahoval z kapsy mobil a díval se, jestli hluk automobilů a zvukových reklam, které se ozývaly na velkých obrazovkách na průčelích domů i ve výlohách, kolem nichž jsem procházel, nepřehlušil jeho hlas a jestli mi displej neoznámí zmeškaný hovor. Nemohl jsem se zbavit pocitu, který se zrodil už v New Yorku, pocitu, že klíč k tajemství fialového krokodýla se skrývá tady, v Tokiu. Proto bylo důležité poznat město, k němuž, jak se zdá, směřovaly cesty, které se nejasně rýsovaly v mlze a které připomínaly neznatelné linie Oliviiných kreseb, ztrácející se v závějích bílého papíru. A připadalo mi, že město o mně ví, že ví o mém pátrání a cosi mi naznačuje, cosi mi sděluje svými šiframi – tím, jak za evropsky vyhlížejícími třídami skrývalo labyrinty uliček rodži, jak nade mnou rozestíralo nekonečný text velikých neznámých písmen a jak mi za deště psalo výsměšný vzkaz odrazy barevných světelných nápisů na mokrém asfaltu i na širokých průhledných deštnících Japonek, město mi cosi naznačovalo proplétajícími se hlasy dívek na reklamních videích a krásnými monotónními zpěvy buddhistických kněží, rachocením vlaků na vyvýšených drahách, leskem slunce na pláštích mrakodrapů. Většina dívek a žen tu nosila stejné mikádo, jaké měla Olivia na svém ovocném autoportrétu, a tak mi neustále připadalo, že ji vidím, že jde na chodníku proti mně a že ji v příštím okamžiku budu moci oslovit jménem, dokonce se její představa vtělila do mladičké dívky, jež v Akihabaře před zdí vyzdobenou obrovskými postavami z komiksů manga rozdávala reklamní letáky oblečená do podivného kroje, v němž se spojila školní uniforma s oděvem z jakéhosi fantastického japonského středověku a který byl navíc ozdobený detaily obleku astronauta.

Procházel jsem parky, halami podzemních nádraží, širokými rušnými třídami, kde se po zdech domů rozlezly znaky kandži, hiragany a katakany jako obrovští brouci tří různých čeledí, chodil jsem pod obrovitými obrazovkami s bledými tvářemi japonských dívek, jejichž obrovské měkké rty se bez přestávky pohybovaly a obnažovaly bělostné zuby, v kavárnách s širokými skleněnými stěnami jsem překládal ze švédštiny a neustále se díval, jestli se neozval Tanaka anebo jestli mi nepřišla zpráva od někoho z bratrstva, které se v několika zemích během mé cesty shromáždilo kolem fialového krokodýla. Procházel jsem uličkami podél otevřených dveří jídelen udon-ja a soba-ja a nahlížel dovnitř, ale trvalo nějaký čas, než jsem se odvážil vejít do jednoho z těch podniků, postavit se k pultu a ukázat na voňavou misku, z níž muž, který stál vedle mne, vytahoval hůlkami dlouhé světlé nudle.

Připadalo mi, že vedu boj s městem o vydání vzácného pokladu. Necítil jsem přitom zoufalství, protože jsem se nemohl ubránit pocitu, že to není boj s nenávistným soupeřem, který mě chce zničit a který se bude bránit až do konce, bylo to spíše jako zápas se ženou, která nakonec chce podlehnout. Jako by mě město škádlilo, jako by mi šeptalo do ucha: „A co říkáš tomuhle? Co říkáš změti betonových dálnic, co říkáš spletitému houští na příkrém břehu Kandy? A co tomuhle temnému koutu mezi domky, co dálnici, která tak těžce visí nad lucernami starého mostu Nihonbaši?“ A já jsem odpovídal: „To všechno je krásné, je to stejně krásné jako domečky v Los Angeles, rozsypané na břehu oceánu, jako mrakodrapy na Manhattanu a mokré oblázky na brooklynském břehu East River, jako pokojné domky v Auxerre a jiné pokojné domky na Södermalmu, jako ticho prázdných ulic Grünerløkky, jako všechna města, ve kterých jsem se na své cestě za záhadným flash diskem octl.“ Jediné zklamání, které mi Tokio přineslo, bylo, že v kavárnách neměli croissanty a musel jsem je nahradit jakýmsi příliš sladkým pečivem.

Ale i když se město snad chtělo vzdát, boj se nedal jen tak odbývat; když jsem chtěl zvítězit, bylo třeba vyvinout co největší úsilí. A tak jsem si ve velikém mnohapatrovém knihkupectví, do něhož bylo možné vejít z dusného podzemí nádraží Ikebukuro, koupil anglické učebnice všech tří japonských písem. Slabičná písma hiraganu a katakanu jsem se naučil v kavárně během jednoho odpoledne a učebnici ideogramů kandži jsem nosil v tašce a učil se z ní při jízdě metrem, v parcích a kavárnách, při čekání na udon nebo suši v hospodě. A venku na ulicích jsem nechával bloudit pohled po všudypřítomném velkém textu a měl jsem radost pokaždé, když jsem rozpoznal některý ze znaků kandži, když jsem třeba zahlédl znak, o kterém má kniha říkala, že znamená buďto „harmony“, anebo „Japanese“, nebo když se mi podařilo přečíst slovo psané slabičným písmem – když kupříkladu písmena katakany ve svislém neonovém nápisu po dlouhém luštění najednou vytvořila slovo „karaoke“. „Vidíš,“ říkal jsem pak městu-ženě, „dokážu nahlédnout pod tvůj závoj, nejsi až tak tajemná a nepřístupná.“ A město se usmívalo a říkalo: „Dobře, jen pokračuj.“

Stávalo se mi, že jsem měl pocit, jako by se kdesi dole se skřípotem pootevíraly dlouho zavřené, zarezlé dveře. Něco podobného už jsem cítil v jiných městech na své cestě, ale teprve nyní jsem si začal uvědomovat, co se vlastně děje: znovu se probouzel zrak, jakým jsme se se Štěpánem dívali na svět v době našeho přátelství na gymnáziu. Ne, nebyl to návrat té skvělé doby, světelné božstvo nemělo důvod, aby to, co kdysi darovalo dychtivému dítěti, dalo teď mně, nebylo nic, čím bych si takový dar zasloužil. Ale měl jsem pocit, že to probouzení a rozkoukávání mi může pomoci při mém úkolu, i když jsem zatím nevěděl jak. Přinejmenším byla upomínka na můj a Štěpánův dávný svět dobrým znamením, příslibem, že snad budu jednou schopen Štěpánovi pomoci.

A kromě překládání detektivky a studia japonského písma jsem se v tokijských kavárnách zabýval ještě jednou věcí: psaním dopisu Samuelu Stoneovi. Nápad napsat mu a zeptat se ho, jestli zná adresu Olivie Lee, se zrodil už během rozhovoru s panem Tanakou. Našel jsem si na webových stránkách Modrého Pegasa Stoneovu e-mailovou adresu, ale pak mě přemohl ostych; přesvědčil jsem sám sebe, že není moc pravděpodobné, že by mi majitel tak obrovského podniku odpověděl, že by vůbec můj e-mail četl – určitě má spoustu sekretářů, kteří poštu vyřizují za něj, a je málo pravděpodobné, že by mu některý z nich můj e-mail přeposlal; kromě toho Stone nejspíš stejně neví, kde se Olivia teď nachází. Nechal jsem to tedy být, ale při bloudění po Tokiu se mi zase všechno rozleželo v hlavě, řekl jsem si, že napsáním dopisu Samuelu Stoneovi nemohu nic ztratit, protože nic nemám, a tak pokaždé, když jsem si udělal zastávku v nějaké kavárně, jsem vytahoval z batůžku laptop a pokračoval v psaní dlouhého dopisu majiteli a řediteli Modrého Pegasa, dopisu, v němž jsem se nejprve zeptal na Olivii a pak jsem mu podrobně líčil, jak jsem se o Olivii dozvěděl a proč je pro mne tak důležité, abych ji našel – takovým podrobným líčením ovšem nemohlo být nic jiného než můj životopis zabírající mnoho stránek.

10. Dům u hřbitovní zdi

Na konci svého prvního týdne v Tokiu jsem dokončil a odeslal dopis Samuelu Stoneovi a také se konečně ozval Tanaka. Jedl jsem zrovna nudle v jedné z hospůdek ve změti uliček blízko stanice Šindžuku, a musel jsem napínat sluch, abych mu v šumu, do něhož se slévaly hlasy hostů, rozuměl. Tanaka mi ale hned na začátku řekl, že se o Olivii bohužel nic nového nedozvěděl; telefonuje mi kvůli něčemu jinému. Zajímalo ho, jak drahý je můj hotel, a když jsem mu to řekl, zeptal se, jestli bych nechtěl bydlet někde, kde by to nebylo zrovna luxusní, ale platil bych třetinu té částky. Já se zeptal, jestli má na mysli Tanabeho byt (určitě bych rád bydlel v místnosti, kde nějaký čas žila Olivia), ale šlo o něco jiného: Tanakova sestřenice pronajímala pokoj ve svém domku ve čtvrti Janaka studentům, kteří chodili na přednášky na blízkou Tokijskou univerzitu, v současné době byl pokoj prázdný a nebyla naděje, že by se teď, když se letní semestr chýlil ke konci, někdo přistěhoval.

Když jsem slyšel o Janace, hned jsem souhlasil. Podle bedekru to byla tichá starobylá čtvrť, jejíž uličky se prostíraly na mírném svahu kopce; už několikrát jsem se tam vypravil, ale vždycky mě něco zdrželo cestou: jednou prudký déšť, jindy přívětivé lavičky v parku Ueno, jindy zase veselá nálada čtvrtě kolem chrámu Sensó-dži, anebo prostě jen atmosféra některé ulice, kterou jsem procházel a která mě odvedla daleko od cíle mé cesty. Kromě toho jsem sám uvažoval, že se přestěhuji do lacinějšího hotelu. Peněz sice na účtu bylo pořád dost, ale začalo mi připadat, že moje cesta bude trvat hodně dlouho. A také jsem se nemohl zbavit pocitu, že se na mě rodiče mračí, protože jejich peníze utrácím příliš velkoryse.

Tanaka mi pak řekl: „Je tu ještě jedna věc – nebude vám vadit, že okno pokoje vede na hřbitov?“

Takový výhled pro mě ovšem učinil bydlení, které mi Tanaka nabízel, ještě lákavějším; dosud jsem sice na žádném japonském hřbitově nebyl, ale viděl jsem fotografie těch poklidných míst s omšelými kamennými náhrobky, zarůstajícími mechem. Tanaka chtěl, abych si pokoj nejdříve prohlédl, než se rozhodnu. Nabízel mi doprovod, ale řekl jsem mu, že to zvládnu sám, a tak nakonec souhlasil a stejně jako posledně slíbil, že mi pošle plánek cesty. Než jsem vyšel z hospůdky ven, měl jsem už v mobilu e-mail od Tanaky a stáhl jsem si jeho přílohu, oskenovanou kresbu zobrazující cestu od stanice metra Nezu.

Vyšel jsem z metra na ulici, která vypadala zcela evropsky, ale plánek na mobilu mě hned na protější straně zavedl do úzké proluky mezi domy, která se ukázala být začátkem uličky, jež se zvedala do mírného kopce, šel jsem podél jednopatrových domků, které se příliš nelišily od domků v pražských zahrádkářských koloniích, zanedlouho už tu byla hřbitovní zeď, jež nahradila domky na jedné straně uličky a za níž vyčnívaly vrcholky stromů a keřů a vršky sotob, pamětních dřevěných desek, které trochu připomínají lyže. Před vrcholem mírného návrší zeď v pravém úhlu zahýbala doprava a zároveň tu podél ní odbočovala úzká cesta, zastíněná hustým listovím stromů, jež rostly na druhé straně zdi mezi náhrobky. Podle plánku bylo třeba jít po této cestě ještě několik metrů; a opravdu jsem po chvíli stál před domkem Tanakovy sestřenice. Byl dost zašlý, v úzkých prolukách mezi domkem a oběma sousedními staveními se povalovaly jakési hadry a prázdné nádoby z umělé hmoty.

Přivítala mě vrásčitá stará paní, která vypadala o mnoho let starší než Tanaka, a zavedla mě do prvního patra. Očekával jsem, že pokoj v takovém domě bude zařízený v japonském stylu, a trochu jsem se bál, jak zvládnu spaní na rohoži, ale v místnosti, do které jsme vystoupili po úzkém schodišti, byl evropský nábytek; na Japonsko upomínaly jen zasklená reprodukce Hirošigeho dřevořezu na stěně a několik knih v japonštině, které stály na poličce mezi anglickými učebnicemi ekonomie a práva, jež tu zřejmě zůstaly po studentech. Z okna byla vidět hřbitovní zeď, za ní stromy a mezi nimi kamenné náhrobky a sotoby popsané japonskými znaky. Nastěhoval jsem se hned příští den.

11. Rozhovor s Claudií

V následujících třech dnech se Tanaka neozval – neskončila pro něj celá záležitost tím, že své sestřenici obstaral nového nájemníka v chudé sezóně? –, nepřišlo ani nic z ředitelství Modrého Pegasa, zato se třetího dne v poště objevil e-mail od Édouarda Sauliera. Sděloval mi, že dirigoval svou symfonii v Miláně a při té příležitosti s ním dělala interview novinářka z místního listu. Byl příjemně překvapený tím, jak dobře rozumí hudbě, nicméně se mu zdálo, že po celou dobu váhá, jestli se má, nebo nemá na něco zeptat. Když skončil rozhovor a ona vypnula mikrofon, ještě chvíli se rozmýšlela a pak začala mluvit o součástce. „To samo o sobě nebylo až tak překvapivé,“ psal skladatel, „protože bylo známé, jaký význam měla Sophiina věc pro vznik mé skladby. Měl jsem pocit, že i v životě novinářky hrála některá ze součástek záhadného stroje důležitou roli. Zeptal jsem se jí na to; řekla, že by se to tak dalo říci, ale že vlastně žádnou součástku nikdy ve skutečnosti neviděla. Zajímala se o součástky jako novinářka, přitom prý odhalila všelijaké zvláštní věci, kupříkladu se mi zdálo, že toho ví o pachatelích loupeže v Oslu víc než norská policie. Bylo to celé ve zmatku a shonu, protože jsem se chystal na další zastávku italského turné, a tak jsem neměl čas si s novinářkou povídat, ale řekl jsem jí o vás – vylíčil jsem jí váš případ a řekl jsem, že byste s ní určitě rád o součástkách mluvil. Načež mi Claudia – jmenuje se Claudia – řekla, že pokud budete mít zájem, můžete se jí ozvat přes Skype.“ Saulier mi napsal Claudiino skypové číslo, pak ještě následovalo P. S.: „Je to velice příjemná dáma.“

Spočítal jsem si v duchu, že v Evropě je devět ráno, přepnul jsem na Skype a zkopíroval Claudiino číslo. Na obrazovce se v mírném podhledu objevila tvář elegantní, asi šedesátileté ženy; v mahagonově hnědých vlasech svítil jeden bledě modrý pruh, který zřejmě zastupoval šedivé vlasy pod přelivem. Žena seděla na balkoně; předpokládal jsem, že laptop, z jehož obrazovky jsem na ni mluvil, stojí na stolku před zábradlím. Úzký a rovný pruh vody, který byl vidět dole, mi byl povědomý a za okamžik jsem si vzpomněl, že je to kanál v milánské čtvrti Navigli, na jehož břehu jsme kdysi s bývalou ženou při své italské cestě seděli v kavárně. Představil jsem se a odvolal se na Sauliera; zatímco jsem mluvil, mihla se na obrazovce Claudiina ruka držící bílý šálek; novinářka zřejmě snídala, zbytek snídaně nejspíš stál na stolku vedle laptopu.

Claudiina angličtina měla příjemný italský nádech, líbilo se mi, jak její přízvuky občas sklouzávaly na předposlední slabiku slova. Věděla o mém pátrání celkem dost od Sauliera, a tak se mě vyptala jen na pár podrobností a pak hned přešla ke svému vlastnímu vyprávění. Dozvěděl jsem se, že někdy před rokem za ní přišel šéfredaktor, hodil na její stůl kus papíru, na kterém byla napsaná internetová adresa, a řekl jí, že to je tip, který od kohosi dostal na obědě, ať se podívá, jestli by se o tom nedalo něco zajímavého napsat; v té době už jí důvěřoval natolik, že nechal na jejím vlastním posouzení, jestli ta jeho záležitost stojí za článek. Adresa patřila webovým stránkám jakéhosi společenství; Claudia dlouho nemohla pochopit, o co tu vlastně jde a co lidi, kteří sem psali, spojuje. Stránky už nebyly aktivní, naštěstí staré texty nikdo nemazal, a tak Claudia, která chtěla zjistit, kde se to vlastně octla, sestupovala stále hlouběji do minulosti stránek a přitom se před ní otvírala podivná historie. A když novinářka dorazila na samý počátek, obrátila se a zase vystupovala po schodišti stránek k současnosti a přitom se v její hlavě pozvolna skládal obraz dějů, o nichž stránky podávaly svědectví.

Stránky zprvu patřily společenství lidí, kteří za různých okolností přišli do styku s podivnými součástkami, jež všechny byly zakončené modrými spoji s bílými tečkami. Někteří z nich součástku našli, jiným ji nějaká záhadná bytost poslala poštou. Někteří se od počátku pokoušeli zjistit, co vlastně mají, zatímco jiní součástku někam založili nebo ji vyhodili, ale tím to pro ně obvykle neskončilo, součástka se zadrhla někde v zákrutu trati, po níž věci kloužou do zapomenutí, a oni se k ní vraceli, začali hledat, kam ji schovali, dívali se na konec zásuvek, zvedali víka krabic v komoře, čekali, až sousedé usnou, a prohrabávali ve světle baterky kontejnery před domem. Součástka se nenechala jen tak lehce odstranit ze života, do kterého jednou vstoupila. To pro mne ovšem nebylo nic nového, to všechno už jsem znal od jiných a koneckonců já sám už jsem si nebyl jist, jestli mě žene kolem zeměkoule touha pomoci příteli, anebo divná moc kouzelné věci, která se v Polsku vetřela do života jednomu Norovi. Ale přece jen jsem se od italské novinářky dozvěděl něco, co jsem o součástkách ještě nevěděl: součástky ukázaly nové pozoruhodné stránky své povahy, když se octly v novém prostředí, totiž v internetu.

„Lidé, kteří součástku nějak získali,“ vyprávěla Claudia, „hloubali nad jejím původem a po nějakém čase většinu z nich napadlo pátrat po tom, jestli součástka nemá v okolí nějaké příbuzné. Vyptávali se, ale sousedé a známí jen krčili rameny.“

Tohle už jsem také věděl: součástky patřily k samotářským živočichům; pokud se nějaká objevila, nikdy se nenašla žádná jiná v blízkém okolí.

„Nabízel se však prostředek,“ pokračovala novinářka, „jehož pomocí by se dalo zjistit, na kterých místech se součástky nacházejí i jak se domluvit se vzdálenými lidmi, kteří řešili stejnou otázku – otázku, co udělat s věcí, jež všemi svými spoji a závity trčícími do prázdna dává tak jednoznačně, tak provokativně najevo, že je součástí nějakého celku, a přitom se tvrdošíjně odmítá zapojit do jakékoliv místní souvislosti.“

„Tím prostředkem je internet?“ řekl jsem.

„Ano, je to internet. Netuším, kolik lidí získalo součástku s modrými okraji; těch, kdo začali na internetu hledat ostatní součástky, nebylo mnoho, možná patnáct, nanejvýš dvacet lidí, rozesetých po celém světě. Ti na stránkách internetu řešili, odkud pochází zvláštní věc, která vstoupila do jejich života, a kam by ji bylo možné zašroubovat nebo zacvaknout, aby získala nějakou souvislost a přestala být tak podivně osamocená. Zrodilo se několik webových stránek, které se takovým debatám věnovaly, stránky se rychle našly a slily v jedny jediné. Lidé tu uváděli rozměry závitů svých součástek, ale ukázalo se, že není možné žádné dvě součástky spojit. Při těch debatách se jako odpověď na záhadu podivných součástek poměrně brzy objevila představa jednoho stroje, z něhož všechny součástky pocházejí.“

Ani to pro mne nebylo překvapením, s představou Stroje jsem žil přinejmenším od návštěvy u Pyma. „Nejprve se všichni dohadovali,“ pokračovala novinářka, „jaký tvar stroj mohl mít, a na webu se začaly objevovat obrazy všelijakých složitých mechanismů. Některé z nich byly docela půvabné. Majitelé součástek se po nějakém čase smířili s tím, že původ a smysl věcí, které se objevily v jejich životě, zůstanou navždycky tajemstvím. Jeden po druhém přestávali webové stránky navštěvovat a našli způsob, jak s tajemnou součástkou žít, postavili si ji v obývacím pokoji na skříň, na psací stůl nebo do vitríny a večer, když se vrátili z práce a usadili se do křesla se sklenkou vína, dívali se na ni a přemítali přitom s pocitem příjemné melancholie o všem tajemném a nepoznaném, co obklopuje úzkou cestu, po které každý člověk kráčí. Snad tak žijí pořád, nevím, v mém příběhu už se tihle lidé neobjeví. A ani nevím, jací lidé to byli a kde žili, neznala jsem jejich jména, protože na webu všichni vystupovali pod přezdívkami.“

12. Kosmický Stroj

„Na internetu po nich tedy zbyl fragment mrtvých webových stránek, věnovaných záhadným součástkám a tajemnému stroji, z něhož pocházejí, taková opuštěná ruina, v níž fouká studený vítr pustých internetových plání.“ (Usoudil jsem, že Claudia takovými poetickými metaforami zdobí své novinové články.) „Jen čas od času do stránek majitelů součástek při bloudění webem někdo zabloudil, podivil se, přemýšlel chvíli o melancholii zmrzlých stránek, zavátých časem, a po chvíli zase pokračoval ve své cestě. Avšak po nějaké době mrtvé stránky přece jen přitáhly něčí pozornost. Jakýsi poutník se tu na své cestě zastavil, procházel jednotlivými příspěvky a přemýšlel o stroji a jeho osudu… A na opuštěných webových stránkách se po dlouhých měsících objevil nový text. Podle jeho obsahu se zdá, že v internetovém poutníkovi – neví se, kdo to byl, a zřejmě se už na stránky nikdy nevrátil – čtení o součástkách a záhadném stroji vyvolalo zvláštní extatický stav, při němž v jeho vědomí najednou s neuvěřitelnou jasností vyvstala vize kosmického Stroje, jeho zrození, zkázy a cesty k jeho obnově. Zdálo se, že tím byl sám udiven, nikdy předtím takový zážitek nepoznal. Já osobně bych nevylučovala, že v tom mohla být droga, ale kdo ví, třeba se internet stává pramenem nějaké nové religiozity. V každém případě byl zážitek neznámého tak silný, že cítil potřebu podat o něm zprávu, a tak zanechal na internetu podrobné vylíčení své vize. A právě tenhle text neznámého zakladatele se brzy stal jádrem mytologie Stroje; světlo vize zářilo ze zapomenutých stránek, šířilo se webem a přitahovalo k nim další a další poutníky bloudící internetem, další apoštoly a exegety, kteří mytologii Stroje postupně dotvářeli a přetvářeli. Mnozí z nich se ji pokoušeli vybrousit v dogma, avšak to se nikomu nepodařilo, próteovská mytologie se bránila jednotnému a ustálenému tvaru…

Tak se začala v hlubinách internetu rozvinovat složitě rozvětvená mytologie s postavami lidí, démonů, božstev a oblud. Vlastně na tom není nic divného, internet je už teď úrodným prostředím pro zrod mýtů, dokáže zplodit mýtus i z daleko prostší a střízlivější události, než je nálet záhadných součástek na zeměkouli. Ústředním obrazem nové mytologie, obrazem, s nímž všechny její spletité příběhy nějak souvisejí, se stal obraz kosmického Stroje. Je to stroj, který je umístěn jak v duchovní sféře, tak v hmotném prostoru. Chod stroje spojoval duchovní a hmotný vesmír a zajišťoval harmonii obou sfér. Byl jediným místem v hmotném vesmíru, které patří zároveň oběma světům, byl napájen energií duchovního vesmíru a zároveň ji vnášel do hmotného světa a předával ji tomuto světu, a tím udržoval vesmír v chodu.“

„Něco jako strom Yggdrasil, spojující zemi a nebesa?“

„Spíš něco jako Descartova šišinka, která zajišťuje spojení mezi duší a tělem velké bytosti kosmu.“

„A v čem měl vlastně chod kosmického Stroje spočívat?“

„Podle ortodoxie – zrodilo se ovšem hned mnoho heterodoxních výkladů – Stroj nevyráběl nic kromě sebe samého; materiál získával z našeho světa, energii z duchovního světa. Stroj měl období, kdy rostl, a období, kdy se pouze přetvářel, rozmontovával se a opět skládal součástky podle jiných vzorců.“

„V Irsku jsem se setkal s člověkem, který podobný stroj viděl v polospánku,“ řekl jsem.

„Ano, Édouard Saulier se mi o něm zmínil a mluvil také o soše v Norsku, říkal mi, že její proměny také v lecčems připomínaly proměny kosmického Stroje; k autoru sochy se za chvíli ještě dostanu. Opravdu se zdá, že všechny vize, které po celém světě vydechují součástky, jsou jen různými podobami jednoho a téhož obrazu. Neptejte se mě, proč tomu tak je. Hodně jsem se o tom napřemýšlela, ale nerozumím tomu teď o nic víc než v době, kdy jsem se poprvé o život součástek na internetu začala zajímat… To mystické blouznění o kosmickém Stroji jsou ovšem nesmysly, ale možná odedávna existuje v kolektivním vědomí lidstva něco jako archetypální stroj…“

13. Zrod mytologie

„Kdo měl být tvůrcem kosmického Stroje?“

„O tom se mezi vyznavači kultu Stroje vedly spory, v určité době se však prosadilo pojetí, že jej stvořila nepopsatelná a nevyslovitelná Hlubina duchovního světa, která byla na internetu zobrazována jako ženská postava v jakési bílé noční košili. Mystické sekty, které se brzy zrodily, věřily, že Stroj vznikl jako sebeuvědomění vnitřního pohybu této Hlubiny, sektáři také často Hlubinu ztotožňovali s egyptskou Isidou nebo s řeckou bohyní Démétér, k níž se obracela eleusinská mystéria.“

A já si vzpomněl na Novalisův text o tajemných šifrách, který jsme se Štěpánem četli v Praze a který Olivia četla v Tokiu, a také na Mathiasovo vyprávění o dívce zpívající Hegelovu píseň. Když jsem tenkrát – jak dávno mi to teď v Japonsku připadalo! – na Kristinině počítači četl Mathiasův dopis, měl jsem pocit, že slyším dívčin hlas, který hymnus Cereře-Démétér zpívá, a teď ten hlas z jakéhosi tmavého kouta paměti zazněl znovu a mísil se s Claudiinými slovy.

„Stroj byl v jednom okamžiku zničen, zlý démon s tyrkysovými křídly jej rozšrouboval na jednotlivé součástky, které pak rozhodil po celé planetě, kde čekají na znovusešroubování Stroje, kterým začne zlatý věk – zkrátka, základní příběh mytologie Stroje nebyl nijak zvlášť originální. Kosmická událost rozbití Stroje se stala v dávné minulosti, tehdy byl chod vesmíru narušen; sice pořád ještě pokračuje jakýmsi samospádem, ale ztratil spojení se svými zdroji v duchovním světě, a spěje proto k neblahým koncům.

Mýtus o rozbití Stroje byl tedy zároveň mýtem o jeho znovusestavení. Součástky po Velkém Rozšroubování a Rozhození dlouho ležely na různých místech zeměkoule v mdlobách, ale postupně se začaly rozpomínat na svůj původ, na své místo ve Stroji, a začaly usilovat o návrat, toužily se spojit a stát se opět součástí Stroje. Stroj se znovu rodí, znovu se sestavuje a jeho znovubudování je nejdůležitější událostí současné doby a vlastně celých dějin, třebaže je tato událost většině lidstva skryta a je známa jen zasvěcencům. Rozvoj techniky v moderní době je jen vnějším výrazem příchodu velkého metafyzického Znovusešroubování Stroje, jsou to vlastně zmatené a marné, předčasné pokusy o sestavení Stroje a jeho opětovné uvedení do chodu. Pokud démoni chaosu velké dílo Znovusešroubování nepřekazí, nastane ve chvíli, kdy bude zašroubována poslední součástka a Stroj znovu začne pracovat, obnova kosmu. (I když jedna z heretických sekt tvrdila, že rozšroubování a sešroubování nejsou události v čase, nýbrž probíhají současně v každém okamžiku.) Příběh o rozbití a obnově Stroje tedy byl základním mýtem; z něho jako šlahouny vyrážely na všechny strany různé dílčí mýty a z nich opět další, které se často vracely a vrůstaly zpátky do některého ze starších oddenků. Vznikal složitý spletenec s mnoha bytostmi a příběhy, jehož děje zahrnovaly tisíce let, a ten příběh zároveň přitahoval stále nové a nové vypravěče, kteří psali o nových a nových epizodách.“

Naslouchal jsem Claudii s údivem. „Kdo byli ti lidé, kteří vymýšleli mýty Stroje?“ zeptal jsem se jí. „Byli to básníci? Etnologové?“

„Byli to úředníci, dělníci, řemeslníci, učitelé – lidé, kteří se na internetu náhodou setkali s příběhem, jenž je podivně přitahoval a připadal jim odněkud známý. Když příběh četli, s údivem, hrůzou a zvláštní slastí cítili, že se v nich probouzejí bizarní obrazy, že se v jejich nitru hýbou jako larva kosmického vetřelce a snaží se dostat ven. Po čase se čtení a psaní mýtů pro ně stalo něčím jako drogou; když se večer vrátili z úřadu, z dílny nebo ze školy, spěchali k počítači a vyťukávali na klávesnici příběhy, které se rodily v jejich hlavách. A co je nejpodivuhodnější: zdá se, že vzápětí svým příběhům sami uvěřili, uvěřili, že vyprávějí o něčem, co se stalo, co je skutečné, co je dokonce skutečnější než jejich vlastní všední život. A jiní úředníci, dělníci, řemeslníci a učitelé jejich příběhy četli a jejich četba teď zase v nich vyvolávala nové obrazy a nové příběhy, kterým i oni uvěřili – tak se kolem základního příběhu, který sám příliš originální nebyl, splétala vlákna složité, stále rostoucí, stále víc se zašmodrchávající, podivuhodné mytologie Stroje.

Nejprve jsem žasla nad tím, co všechno se zrodilo v hlavách těch lidí, ale pak jsem si uvědomila, že to vlastně není tak divné; myslím, že obrazy a mýty spí na dně vědomí každého člověka, jen se většinou nikdy neprobudí, protože jen málokdy se během celého života vyskytne jediný důvod, abychom do toho temného sklepení sestoupili. Záhadný Stroj ty obrazy probudil ze spánku a ty pak probouzely další obrazy… A protože obrazy pocházely z hlubokého nitra, podobaly se, jak to u mýtů bývá, slastným a děsivým snům, byly plné čistých barev a světelných obrazů nadpozemské krásy, ale také krve, hnisu, mučení, znásilňování a incestu.“

„Jak ale ti lidé mohli uvěřit něčemu, co sami vymysleli?“

„Myslím, že uvěřili mýtům, které stvořili, protože si vůbec nedovedli představit, že by všechny ty naléhavé obrazy a příběhy, které byly plné nádhery a zla a které ve svém nitru nalézali jakoby hotové a připravené k vyzvednutí, mohly být jejich výtvorem, nevěřili, že se v nich může nacházet něco tak krásného a něco tak hrůzného a odporného – jistě tedy příběhy musely být do jejich mysli vloženy zvenčí, někým jiným, nějakým božstvem nebo démonem anebo nějakou velkou nadosobní pamětí, a jejich nitro bylo pouze dočasnou schránou, v níž byly uschované…“

14. Sestup do dark webu

„A jak to bylo dál?“

„Vznikaly různé verze mytologických příběhů a spolu s nimi spory o to, která z nich je ta správná, společenstvo Stroje se začalo štěpit na sekty, jež se navzájem obviňovaly z hereze, docházelo k exkomunikacím, rodila se nenávist… Temné děje z mýtů se tu a tam začaly přelévat do skutečnosti, došlo k několika odporným zločinům, které se nepodařilo vyšetřit, ale které byly spojovány se sektami Stroje, objevovaly se pověsti o krvavých rituálech a o šílených sexuálních orgiích… V tomto období se sekty Stroje postupně začaly skrývat před očima světa, stahovaly se do deep webu a později ještě hlouběji do dark webu, kde pokračovaly ve svých bojích a kde se jejich víra stávala pořád temnější. Tam už jsem za nimi nedokázala proniknout, a vlastně jsem o to ani neusilovala… Vyznavači Stroje za sebou pak důkladně zametli všechny stopy na běžně přístupných stránkách internetu, takže dnes už na webu nenajdete o Stroji nic, ani původní stránky majitelů součástek, kde všechno začalo.“

„Napsala jste o uctívačích Stroje článek?“

„Ne, vůbec se mi do toho nechtělo. Představila jsem si šéfredaktora, jak s tužkou v ruce článek čte, vrtí hlavou a nakonec řekne, že to je příliš bizarní a nesrozumitelné. A měl by pravdu. Ale nebylo to jen kvůli němu. Hlavně ve svých pozdních stadiích mytologie zrodila hodně zla a nenávisti a já o nich nechtěla mluvit, bála jsem se, že by se to zlo a ta nenávist mohly z mého článku zase začít šířit do světa…“

Claudia se zamyslela, pak skoro neznatelně zavrtěla hlavou a pokračovala: „Čeho jsem to vlastně byla svědkem? Nad hladinu internetu vystoupil ostrov s podivnou flórou a faunou, někdy krásnou a někdy dost odpornou, a po nějaké době se zase ponořil pod hladinu, nejspíš už navždycky… Zabývám se teď jinými věcmi, mám spoustu práce a nemám čas na tu dobu vzpomínat. Ale přece se čas od času vrací, musím na ten zvláštní svět, do kterého jsem tenkrát nahlédla, myslet. A cítím, že to nebyl úplně cizí svět; díky jistotě svých obrazů a zázračné souvislosti mezi nimi a díky jednotě všech variací příběhu a jeho interpretací byl zvláštním způsobem přesvědčivý, jen těžko se mu dalo odporovat, vlastně jsem se nedivila lidem, kteří ten svět přijali za svůj a uvěřili, že všechno, co se v hlubině lidského vědomí a v hlubině internetu zrodilo, je součástí těch nejpravdivějších dějin. A musím se přiznat, že byly chvíle, kdy se mytologie zmocňovala i mne, kdy jsem cítila, že kdesi na dně mé duše se začíná rodit víra ve Stroj, chvíle, kdy chybělo málo, a já se stala vyznavačkou některé ze sekt… Ale to všechno je pryč a dneska už to nedokážu vůbec pochopit.

Poslední událostí, kterou jsem zaznamenala v době, než se náboženská válka mezi sektami a vše, co s ní souviselo, s konečnou platností ponořila do dark webu, bylo vypuknutí boje mezi dvěma výraznými sektami. Jedna z nich hlásala, že Stroj má jednu centrální součástku, která se nějak vztahuje ke všem ostatním součástkám, a že k oživení Stroje by stačilo najít tuto jedinou součástku. Druhá sekta považovala takový názor za vrchol kacířství; podle jejích vyznavačů Stroj nemůže mít žádný střed.“

15. Rozhovor na nádraží

Čekal jsem, že se ještě něco dozvím o učení obou sekt, ale Claudia teď řekla: „V době, kdy se někteří propadali do temnoty, jiní vystřízlivěli, obrazy mýtu pro ně vybledly, najednou už nechápali, jak jim mohli věřit, a styděli se za své poblouznění. S jedním z takových lidí jsem se setkala. Byl to jediný člověk z bratrstva Stroje, kterého jsem viděla ve skutečném světě…“

Claudia během svého vyprávění často bloudila pohledem po kanálu, ale teď sklonila hlavu, zadívala se mi přímo do očí – do mých očí, které viděla na monitoru – a řekla: „… a setkání s ním bude pro vás asi tou nejzajímavější částí z celého mého vyprávění, protože jsme také mluvili o věci, kterou hledáte, o součástce s fialovým flash diskem.“ Na chvíli se odmlčela a zřejmě sledovala na obrazovce laptopu, jak na mne její sdělení zapůsobilo. Už už jsem se chtěl začít Claudie vyptávat, co o součástce ví, ale promluvila sama. Začala však zdaleka. „Vyznavači Stroje,“ řekla, „čas od času dávali na své webové stránky videa, která měla povahu jakýchsi kázání. Vloni na podzim – to bylo v době, kdy už se všechny webové stránky společenstva Stroje přestěhovaly do dark webu – jsem na náměstí Duca d’Aosta před nádražím minula hubenou postavu v dlouhém kabátě; byl to starší muž, hrbil se při chůzi, jako by ho stahovala k zemi nějaká strašná tíha, a přitom nesl jen igelitovou tašku, ze které vyčníval zelený konec pórku. Tvář muže mi byla povědomá a v příštím okamžiku jsem si vzpomněla, že jsem ji viděla právě na jednom takovém videu, muž na něm ohnivě kázal o duši Stroje, o návratu zlatého věku a takové věci. Obrátila jsem se a běžela za ním, oslovila jsem jej a řekla mu, že bych si s ním ráda promluvila o Stroji. Zdráhal se, viděla jsem hned, že se za svou minulost stydí, že má také z něčeho strach, ale že zároveň cítí potřebu o té době s někým mluvit. Tak jsme tam stáli, jemně pršelo a stmívalo se, nádraží svítilo do šera, já bývalého kazatele pořád přemlouvala, on pořád váhal, až nakonec přikývl. Řekl, že nemá moc času, čeká na něj žena a děti, a tak jsem navrhla, abychom se posadili někde na nádraží. Když jsme vystupovali po schodech, představila jsem se mu, on se chvíli rozmýšlel a pak mi řekl jen své křestní jméno, jmenoval se Paolo. Ale dost možná to nebylo jeho skutečné jméno. Na nádraží jsme se posadili do malého bistra v hale.

Tam Paolo začal mluvit, a když začal, nemohl už přestat. Když si na to vzpomenu, ucítím hned vůni, která se linula z jeho kabátu navlhlého deštěm a mísila se s vůní kávy, kolem nás pospíchali lidé, drnčely kufry na kolečkách, z amplionů se ozývala hlášení o příjezdech a odjezdech vlaků a on mluvil a mluvil, vyprávěl o svém životě, o tom, jak se zapletl do pavučiny mýtů, jak vytvářel nové postavy a příběhy o andělech a démonech a sám jim věřil, děsil se monster a přízraků, které vymyslel, jak svou víru a své styky se souvěrci tajil před rodinou a jak se jednoho rána probudil a život se Strojem a s jeho mýty mu připadal jako podivný a směšný sen, který už nedokázal pochopit. A přitom se zároveň nemohl zbavit pocitu, že někde ve směšné a hrůzné mytologii Stroje byl také ukrytý zdroj světla, který pořád ještě bledě svítí – a já mu rozuměla, protože jsem cítila totéž, i já jsem viděla to světlo, i když jsem si to nechtěla přiznat…

Paolo patřil k italské odnoži sekty, která věřila, že Stroj má svůj střed, účastnil se sporů s anticentralisty, které byly plné nenávisti a pohrdání, členové sekty se snažili zničit členy druhé sekty i v jejich pracovním a rodinném životě a používali k tomu odporných prostředků, pak sestoupil spolu se svou sektou do hlubokého webu – a právě v té době přišlo probuzení a on uprchl a přetrhal všechny svazky s kýmkoliv, kdo měl s mýtem Stroje něco společného. Vzpomínám, jak se ke mně naklonil nad stolkem z umělé hmoty – jeho tělo bylo tak dlouhé, že se téměř dotkl nosem mých vlasů – a polohlasem mi začal vyprávět o jedné z posledních akcí sekty. Byl si vědom, že se vyznává z činů, za které by se mohl dostat do vězení, ale patrně právě proto o nich musel mluvit. Šlo o to, že jeden z jeho souvěrců objevil na internetu rozhovor, který norský sochař poskytl ve šťastném období svého života a který byl doprovázený fotografií, na níž stál před sochou. Když členové sekty uviděli sochu, která se v něčem podobala Stroji, tak jak se jim zjevoval v jejich snech a vizích, když uviděli věc ve středu sochy a přečetli si, že svítí tajemným zeleným světlem, když se z rozhovoru dozvěděli o proměnách sochy, které jako by napodobovaly život kosmického Stroje, bylo všem okamžitě jasné, že v soše je ukrytý grál, který hledali, centrální součástka kosmického Stroje, mystické srdce Stroje a tím i celého kosmu… Do té chvíle jen málokdo z nich doufal, že by někdy mohl centrální součástku spatřit, a tak všechny zachvátila horečka, nikdo nepochyboval o tom, že součástku je třeba získat za jakoukoliv cenu, a tak návrh, aby sekta vyslala do Norska někoho, kdo by součástku ukradl, nenarazil na žádné námitky.

Vybrali muže, který jim připadal k tomu úkolu nejvhodnější, protože před svou konverzí k náboženství Stroje měl jakousi skrovnou kriminální minulost. Ten se vypravil do Osla, vloupal se v noci do sochařova ateliéru a součástku vyrval ze sochy. Bylo předem rozhodnuto, že se bude vracet vlakem, aby se vyhnul kontrolám na letišti. Vedení sekty čekalo na jeho příjezd v jednom domě na ostrově Murano u Benátek. Objevil se včas, ale vypadal děsivě, měl krvavé šrámy na obličeji a zakrvácenou košili. Vyprávěl, že když vlak jel po mostě z Mestre do Benátek, objevila se v kupé, kde seděl, žena s dýkou v ruce. Přiložila mu dýku ke krku a zároveň druhou rukou otevřela a prohledávala jeho kufr; pokoušel se bránit, ale žena jej několikrát bodla, a tak toho nechal. Když lupička konečně našla součástku, s výkřikem ‚Stroj žádný střed nemá! Smrt heretikům!‘ ji oknem hodila daleko do moře. Vyběhla z kupé a utíkala na konec chodbičky; běžel za ní, třebaže krvácel, ale žena otevřela poklop ve stropě vagonu a lehce se jím vyhoupla na střechu; uslyšel hukot blížící se helikoptéry, v otvoru se objevil provazový žebřík a žena po něm rychle začala šplhat; pak už jen byla vidět z okénka vlaku helikoptéra vzdalující se směrem k pevnině.“

„To znamená, že…“

„To znamená, že fialový krokodýl leží na mořském dně někde mezi Benátkami a pevninou. Je mi to líto.“

Mlčeli jsme, pak jsem řekl: „Víte, co mi připadá nejpodivnější? Příběh o dějinách jednoho náboženství, který jste mi vyprávěla, patří k příběhům, které trvají stovky let, a ten váš přitom zřejmě nemohl být starší než internet…“

„Nejen to, úplně první texty o součástkách se objevily na internetu teprve před pěti lety a pak ještě webové stránky na několik měsíců usnuly, než se proměnily v gejzír mytologie. Máte pravdu, to je na celém příběhu to nejúžasnější,“ řekla Claudia. „Zrození náboženství, jeho vývoj, rozštěpení na sekty a jejich boje, konverze a exkomunikace a zmizení náboženství ze světa, to všechno netrvalo ani pět let.“

Tedy od doby, kdy Mathias a Sophie našli součástky a kdy tu svou dostal poštou Pym, pomyslel jsem si.

16. Nezu

Zase jsme mlčeli, pak jsem se zeptal: „Už nic jiného není?“

„Nic jiného už není,“ řekla Claudia. „Anebo je ještě jedna věc, o které se muž na nádraží zmínil. Ale já nevěřím, že by se součástkami a strojem nějak souvisela, proto jsem o ní původně nechtěla vůbec mluvit. Ale udělejte si úsudek sám.“

Tedy zase jeden dodatek, který se objevuje na poslední chvíli. Vlastně jsem něco takového po celou dobu rozhovoru s Claudií čekal; zdálo se, že svět součástek se pro mne otvírá v ustáleném stylu. Netušil jsem ovšem, co se dozvím – něco z toho, co mi lidé říkali chvíli před rozloučením, nemělo pro mé pátrání velký význam (kouzelný pták z L. A. mi asi při hledání písně nahrané na flash disku nepomůže), ale jindy jsem se zase dozvěděl to nejdůležitější (zmínka o Pymovi v Amsterdamu a o Saulierovi v Corku).

„Jde o jednu webovou adresu, o které se ten bývalý vyznavač Stroje zmínil na nádraží,“ řekla Claudia. „Zdá se, že ji ani on sám nikdy nepokládal za něco důležitého, mluvil o ní prostě jen proto, že cítil potřebu mluvit úplně o všem, co se Strojem v jeho životě nějak souviselo, vymluvit se ze své podivné minulosti… Přívrženci sekty se jeden čas domnívali, že tahle webová adresa by mohla nějak souviset s tajemstvím centrální součástky, protože na těch webových stránkách bylo možné najít obraz jakéhosi mechanismu, který se dost podobal tomu, jak si představovali kosmický Stroj. Mně to tehdy přišlo docela zajímavé, a tak jsem ho o webovou adresu poprosila a on se chvíli hrabal ve všech kapsách kabátu, až z jedné vytáhl ohmataný rozpadající se zápisník, dlouho v něm listoval a pak napsal na rub účtenky několik písmen, která nedávala žádný smysl. Měla jsem s sebou laptop, tak jsem písmena hned přepsala do vyhledavače. Na obrazovce se ukázalo zasněžené město, Paolo mi ukázal, jak se v něm pohybovat pomocí šipek a touchpadu nebo myši, a tak jsem procházela ulicí, ve které bylo hodně všelijakých kaváren a cukráren. Paolo mě dovedl k jedné malé cukrárně a předvedl mi, že pomocí kliknutí na dveře je možné vstoupit dovnitř; v cukrárně bylo plno, hosté se mačkali kolem kulatých stolků, na polstrovaných lavicích ležely hromady bund a kulichů, skoro se mi zdálo, že cítím vůni tajícího sněhu, která se mísí s vůní kávy. Nad hlavami hostů visela na zdi spousta malých obrázků; většinou na nich byly namalované krajinky, akty, štěňátka a koťátka. Paolo ukázal na jeden z obrázků a vybídl mě, abych si ho zvětšila. Mně nejdřív připadalo, že je na něm namalovaný strom, ale jak jsem jej přibližovala, ukazovalo se, že je to vlastně složitý stroj ve tvaru stromu, jehož kmen i větve byly sestavené z mnoha součástek. Já jsem se pak ještě do zasněženého města několikrát vrátila a prozkoumávala je, ale nic, co by se nějak vztahovalo ke Stroji a jeho součástkám, jsem už nenašla. Vlastně to ani nebylo celé město, jen několik ulic, ale ty byly zato provedeny nesmírně podrobně, bylo možné v nich vstoupit do většiny obchodů a podniků a v nich dokonce do kuchyně a na toaletu. Snad to byla nějaká počítačová hra, ale nepochopila jsem, jak se hraje.“

Tentokrát se zdálo, že na webové adrese opravdu nenajdu nic důležitého, ale přesto jsem Claudii poprosil, aby mi ji napsala. Claudia odešla na chvilku z balkonu a pak se vrátila, podržela před webkamerou utržený okraj novin, na který načmárala tužkou několik písmen, a čekala, až si adresu opíšu. Pak už jsme se jen krátce rozloučili. Vypnul jsem laptop; na obrázky, které nejspíš s krokodýlem nemají nic společného, se mi teď nechtělo dívat. Potřeboval jsem si v klidu vše promyslet, a tak jsem vyšel ven, scházel jsem pomalu prázdnou uličkou dolů k ulici Šinobazu; v Miláně ještě nebylo poledne, ale tady se už stíny plazily vzhůru po domcích na východní straně uličky, jen na balkonech v prvním patře se ještě ve slunci vyhřívaly mourovaté a černé kočky; když jsem procházel kolem, zvedaly hlavu a lhostejně mě s přimhouřenýma očima sledovaly.

Že součástka z Osla leží na mořském dně, mě příliš netrápilo, už jsem se smířil s tím, že je ztracená. Už delší dobu mi bylo jasné, že mi zbývá jen jedna cesta k písni ze Södermalmu – najít Olivii Lee. Byl jsem si jist, že Olivia ví, odkud součástky pocházejí, a měla by tedy znát i původ fialového krokodýla. Slyšel jsem o ní tolik pozoruhodného, že jsem ani nevylučoval, že to ona nazpívala píseň, kterou Štěpán poslouchal ve Stockholmu. Pak jsem přemýšlel, jestli se mi ještě někdy ozve Tanaka, nebo jestli mi dokonce na můj e-mail odpoví Samuel Stone. Mohl bych také ještě pátrat na internetu, ale to, co říkala Claudia, mi jen potvrdilo, že tam už nejspíš nic nenajdu.

Přešel jsem ulici Šinobazu, byla v tom slunečném podvečeru téměř bez lidí a aut, na vozovce ležel stín domů a drátů elektrického vedení, na druhé straně ulice jsem se ponořil do uliček Nezu, které byly ještě užší a tišší než uličky Janaky. Kdykoliv jsem se procházel v Nezu, nakonec jsem vždycky došel k malé šintoistické svatyni, ukryté v lesíku mezi domky. Posadil jsem se na kamennou lavici, díval se na listí stromů, jímž prosvítaly paprsky slunce, a myslel jsem na podivné dějiny bratrstva uctívačů Stroje, pak se mi myšlenky rozeběhly, vracel jsem se po svých stopách zpátky, putoval jsem v představách na Newport Beach, do Brooklynu, do evropských měst, nakonec se mezi listím posvátného háje vynořil smutný Barbořin obličej a pak ještě Štěpánova tvář, zastřená časem; s překvapením jsem zjistil, že si nedovedu vybavit jeho dospělé rysy, Štěpán se na mne díval svým dětským obličejem, který tvrdohlavě odmítal ustoupit tvářím, jež přišly po něm, a já si uvědomil, že vlastně neputuji kolem světa kvůli Štěpánovi ani kvůli jeho ženě, ale pro zářící dítě, které už žije jen v mých představách.

Byla už tma, když jsem se vracel; v supermarketu na rohu Šinobazu-dóri a Kototoi-dóri jsem si koupil krabičku bentó s několika druhy suši, nakládaným zázvorem, wasabi, sójovou omáčkou a hůlkami; ve svém pokoji jsem ji otevřel a položil na stůl vedle laptopu, podíval jsem se do e-mailové schránky, kde přibyly jen další e-maily z nakladatelství, v nichž se vedoucí oddělení ptal, jak jsem daleko s překladem, pak jsem si vzpomněl na stránky, o kterých mluvila Claudia, opsal jsem do vyhledavače písmena z papíru, vzal jsem do levé ruky hůlky z balíčku a pravou ruku jsem položil na myš.

17. Zasněžené ulice

Na obrazovce se objevila ulice jakéhosi města. Byla tma a hustě sněžilo, ulice se ukazovala z pohledu člověka stojícího uprostřed chodníku. Kolem mne chodili lidé zachumlaní do zasněžených kabátů a bund, po mé pravé ruce svítila výloha obchodu, před níž vířil hustý roj sněhových vloček, neklidných tmavých teček na pozadí jasného světla výlohy, vzdálenější výlohy se v chumelenici proměnily v rozpité skvrny barevných světel. Ozýval se šum hovorů, nedokázal jsem však rozpoznat, jakou řečí se tu mluví. Pomocí myši nebo šipek bylo možné se pohybovat libovolným směrem, a tak jsem se vydal na cestu městem, sněhové vločky přede mnou tančily, chodci mě míjeli, vstupovali do obchodů a vycházeli z nich ven, často s balíčky v rukou, děti se koulovaly a smály se. Když jsem se pomocí kolečka na myši podíval vzhůru, viděl jsem sníh ležící na podokenních římsách, na nějž dopadalo světlo rozsvícených pokojů, docela nahoře matně prosvítaly chumelenicí bílé střechy, výš už se prostírala jen nízká noční obloha bez hvězd, nasáklá nafialovělým světlem zářivek. Přes celou ulici se táhly ozdobné řetězy, na nichž svítily velké sněhové vločky, větvičky a zvonky utvořené z žárovek – bezpochyby jsem se v neznámém městě octl v předvánoční době. Řekl jsem si, že patrně jde o nějakou vánoční hru a že snad časem pochopím, jak se hraje.

Lidé, kteří šli naproti mně, se vyhýbali postavě, do které jsem se převtělil, malý psík v zimním oblečku na mne zlostně štěkal, než ho jeho paní odtáhla; ve chvílích, kdy jsem míjel lucernu, se přede mnou objevoval na sněhu můj stín… Byl jsem zvědavý především na to, v jaké řeči budou štíty nad obchody, ale všechny nápisy byly rozostřené, jen tu a tam bylo možné rozpoznat fragmenty písmen, a pokud se mi náhodou podařilo přečíst všechna slova, vždy šlo o nápisy jako Café Venezia nebo Costa Coffee, které by mohly být umístěné nad obchodem v kterékoliv zemi světa. Byl jsem přesvědčený, že se dívám na město, které existuje nejen na webu, ale i někde na skutečné zeměkouli, ale brzy mi bylo zřejmé, že autor hry – pokud to opravdu byla hra – z nějakého důvodu nechtěl, aby návštěvník města poznal, v jaké zemi se nachází.

Většina obchodů v ulici byly skutečně kavárny, pekařství nebo cukrárny, jak říkala Claudia, a tak jsem procházel podél mnoha rozsvícených a svátečně vyzdobených výloh, kde nad úžasnými dorty a lákavými croissanty, muffiny a záviny visely třpytivé vánoční řetězy, zvonečky a koule. Vstupoval jsem do všech podniků a prohlížel si pečivo a zákusky vystavené ve skleněných boxech, čas od času jsem se posadil do měkkého křesla mezi hosty a poslouchal uspávající šum hovorů. Cítil jsem se podivně – a přitom příjemně – rozpolcený, byl jsem v Tokiu a při pohledu z okna jsem viděl drobná světýlka vonných tyčinek na náhrobcích, a zároveň jsem seděl v kavárně v neznámém městě; chvílemi jako by se chuť válečků suši, které jsem během prozkoumávání zasněženého města jeden po druhém poslepu lovil hůlkami z krabičky, měnila v chuť zákusku ze skleněného boxu. Když jsem poseděl v teplé a světlé místnosti, vycházel jsem zase ven do chumelenice, šel jsem dál podél výloh, před nimiž se zmítaly sněhové vločky a jež osvětlovaly tváře chodců. Netrvalo dlouho a v jedné z cukráren jsem na zdi objevil obraz stromu-stroje, o kterém mluvila Claudia. Když jsem si obrázek zvětšil, viděl jsem, že je na něm zřejmě opravdu stroj ve tvaru stromu, avšak obrázek byl příliš rozmazaný na to, abych v něm mohl rozeznat nějaký detail. Chvíli jsem si jej prohlížel, ale nepřipadalo mi, že by mi při mém pátrání mohl být k něčemu dobrý, a tak jsem zase vyšel do sněhové vánice.

Domy v ulici byly většinou jen dvoupatrové nebo třípatrové a otvíraly se širokým průjezdem, jistě kdysi určeným pro koňské povozy, do zasněžených dvorů, v nichž často svítily výlohy dalších obchůdků, restaurací a kaváren a osvětlovaly sníh. Zanedlouho jsem došel na místo, kde ulice ústila do široké třídy, přes kterou právě projížděla tramvaj se siluetami pasažérů v osvětlených oknech; dál už nebylo možné jít, a tak jsem tam chvíli stál a díval se přes zasněženou vozovku na barevné neony jakési moderní budovy, které prosvítaly chumelenicí – byla to jména nadnárodních společností, a tak ani podle nich nebylo možné poznat, v jaké zemi se nacházím. Otočil jsem se a procházel ulicí opačným směrem; po nějaké době jsem se octl na tmavém náměstíčku, odkud už nebylo možné jít dál.

Ulici, po které jsem chodil, protínalo několik užších a tmavších příčných ulic; bylo možné do nich odbočit, ale pokaždé jsem se asi tak po stech metrech chůze musel zastavit a vrátit se. V jedné z ulic jsem uviděl stavbu z neomítnutých cihel, která určitě kdysi bývala továrnou, a teď ji proměnili v restauraci, za velkými okny byl vidět rozsáhlý sál, který patrně býval výrobní halou či rozlehlou dílnou, stály tu dlouhé dřevěné stoly, u nichž seděli nad sklenicemi piva většinou mladí lidé. V jiné boční ulici svítila do tmy prázdná hala hotelu, kde za recepčním pultem klímal starý pán v tmavém obleku; úzká a nezvykle vysoká fasáda, která tu určitě stála víc než sto let, působila pochmurným dojmem; její horní patra už se ztrácela ve tmě. Chvíli jsem se snažil rozluštit název hotelu nad vchodem, ale nepodařilo se mi to, k písmenům sice ještě dosahovalo světlo pouliční lucerny, ale tanec sněhových vloček před nimi byl obzvláště divoký. A tak jsem se otočil a šel nazpátek k barevným světlům, která svítila na konci tmavé ulice, ještě chvíli jsem se bezcílně procházel chumelenicí, vypnul jsem počítač, hodil prázdnou krabičku od suši do koše a šel jsem spát. Když jsem zavřel oči, pod víčky mi stále vířily sněhové vločky a doprovázely mě do snu.

Několikrát v životě se mi stalo, že jsem se náhle vzbudil uprostřed noci, protože nějaká pilná část mého mozku, která pracuje, i když spím, mi chtěla oznámit, že přišla na něco důležitého, co nepočká do rána. Když jsem se probudil v tmavém pokoji v Janace, musel jsem se na několik vteřin soustředit, abych zachytil zprávu, která pro mne byla připravená. Podíval jsem se na mobil, byly dvě hodiny, ale s myšlenkou, která mě vytrhla ze spánku, už bych neusnul, a tak jsem vstal, posadil se ke stolu a otevřel laptop. Ve skle okna se objevil odraz bíle svítícího nakousnutého jablka mezi světélky vonných tyčinek na hřbitově, a za několik okamžiků i můj obličej, slabě zespodu ozářený obrazovkou. Vyhledal jsem Google Earth a napsal do jeho vyhledavače dvě jména, která mi od chvíle probuzení zněla v hlavě, jméno hotelu a jméno města. Zeměkoule na obrazovce se roztočila a zastavila se a pak nechala můj pohled padat střemhlav dolů. Když se pád zastavil, přepnul jsem na Street View. A nebyl jsem vůbec překvapený, že stojím před týmž hotelem, před nímž jsem stál před několika hodinami při své cestě zasněženým městem. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Ulici, ve které jsem se octl, jsem znal z virtuálního města; ve městě zachyceném na Street View ovšem nesněžilo, svítilo tu slunce a podle krátkého stínu lucerny na chodníku se dalo soudit, že je kolem poledne. A ovšem město, na které jsem se teď díval, bylo nehybné, strnulé v jediném okamžiku. Opodál se chlapec s dívkou drželi za ruce a chystali se přejít ulici, oba měli na sobě tričko a krátké kalhoty; ve městě bylo tedy nejspíš léto. Znovu jsem se otočil k hotelu a pomocí kolečka na myši jsem nechal pohled stoupat po prosluněné fasádě, až jsem uviděl dvě slova nápisu, který jsem se včera marně pokoušel rozluštit. Byla to slova HOTEL SAVOY.

18. Pokoj číslo 504

Proklikal jsem se na hlavní ulici; hned na nároží byla cedule, na které bylo napsáno Ulica Piotrkowska. Vzpomněl jsem si, že je to jméno, o kterém psal ve svém e-mailu Mathias. Vydal jsem se znovu na cestu; v ulici s nehybnými lidmi s rozmazanými tvářemi mi vše připadalo nepřirozeně strnulé. Procházel jsem znovu místy, která jsem od včerejšího večera dobře znal, byly tu stejné cukrárny a kavárny, jaké jsem viděl večer, ale na jejich štítech teď byly dobře čitelné nápisy v polštině. Otevřel jsem na obrazovce nové okno a vrátil se do včerejší hry. V zimní Lodži byla pozdní noc, obchody už byly zavřené, i když v jejich výlohách pořád ještě svítila třpytivá vánoční výzdoba, po ulici přešlo pár pozdních chodců, bylo takové ticho, že jsem slyšel křupání sněhu pod svými botami – pod botami postavy, do které jsem se proměnil. Pořád sněžilo, ale sněhové vločky teď padaly klidněji. Netrpělivě jsem klikal myší, abych byl co nejdřív u hotelu Savoy. Zastavil jsem se před skleněnými dveřmi, za nimiž starý recepční unavenýma očima pod těžkými víčky cosi sledoval na obrazovce počítače – pustí mě hotel dovnitř, prozradí mi něco ze svého tajemství, nebo mě nechá stát venku na sněhu? Posunul jsem kurzor na kovový knoflík na dveřích a klikl jsem. Ale na rozdíl od obchodů na Piotrkowské tady klikání nepomohlo, dveře zůstávaly zavřené. Zkoušel jsem to znovu a znovu. A pak ke mně recepční otočil hlavu a chvíli se na mne díval unaveným pohledem; potom zmáčkl jakési tlačítko. Ozvalo se tiché zabzučení a dveře se otevřely.

Když jsem vstoupil, recepční už se zase věnoval jen obrazovce počítače – podle střídajících se barevných světel na jeho tváři se dalo soudit, že sleduje nějaký film – a už si mě nevšímal. Chvíli jsem nerozhodně stál uprostřed nepříliš velké haly, ale když bylo jisté, že se recepční už nehodlá zabývat ničím jiným než filmem, šel jsem ke dveřím výtahu a zmáčkl tlačítko. Nade dveřmi se rozsvěcely stále nižší číslice, trvalo dlouho, než výtah sjel do přízemí, ale pak se dveře konečně otevřely a já stál před prázdnou kabinou, obloženou jakousi fialovou, na několika místech protrženou látkou. Naštěstí jsem si zapamatoval, že pokoj, ve kterém Mathias objevil součástku, měl číslo 504, a tak jsem zmáčkl tlačítko s pětkou. Dveře se neslyšně zavřely a výtah se dal do pohybu. Vystoupil jsem na prázdnou, slabě osvětlenou chodbu, po prošlapaném červeném koberci jsem došel k pokoji číslo 504, klikl jsem na kliku dveří a napjatě čekal. Dveře se jakoby váhavě pootevřely, a když jsem na ně klikl znovu, otevřely se dokořán.

Stál jsem na prahu tmavého pokoje, viděl jsem před sebou stín postavy, do níž jsem se vtělil, v obdélníku světla z chodby, který ležel na podlaze; v přítmí se rýsovaly obrysy nábytku. Těžké závěsy před oknem byly napůl roztažené. Ze všeho nejdřív jsem se podíval, jestli za nimi neprosvítá zelené světlo – ne, za závěsy žádné světlo nebylo. Abych se zcela ujistil, prošel jsem tmavým pokojem k oknu; v tichu se ozývalo praskání dřevěné podlahy pod mými kroky, ve skle okna se objevila silueta postavy na pozadí světlého otvoru dveří. Dvojím kliknutím myši jsem závěsy roztáhl úplně, ale parapet okna byl prázdný. Klikl jsem na křídlo okna; otevřelo se, zavanul na mne chladný vzduch a pár sněhových vloček mi roztálo na obličeji – vlastně ne, to nemohla být pravda, i když se mi zdálo, že cítím na tvářích a na rtech dotek sněhu; seděl jsem přece u laptopu v Tokiu. Vyklonil jsem se z okna a podíval se dolů do temného dvora, do jehož hlubiny padal sníh; hotel už spal, ve zdech, které obklopovaly dvůr, svítilo docela dole jediné okno.

Vrátil jsem se ke dveřím a rozsvítil jsem, ve slabém světle jednoduchého lustru jsem viděl velkou skříň, dřevěný stůl, na němž stál otevřený laptop s černou obrazovkou a nedopitá plastová láhev minerálky, viděl jsem nepříliš širokou manželskou postel, přes jejíž pelest bylo přehozené bílé tričko; všiml jsem si, že povlečení na jedné polovině postele je netknuté, také ze dvou nočních stolků byl jeden zcela prázdný, zatímco na druhém stála lampička se stínítkem, které bylo na jednom místě propálené, ležely tu prášky na spaní, vedle nich otevřený balíček papírových kapesníků, propisovací tužka a kroužkový notes; na stránce, na které byl notes otevřený, byly napsané a pak pečlivě přeškrtané dva řádky. Pomocí myši bylo možné notesem listovat, ale všechny další stránky byly prázdné. Pokoušel jsem se otevřít skříň, ale nepodařilo se mi to. Přešel jsem ke stolu a klikl na obrazovku laptopu, který na něm stál; objevil se na ní bulvár ubíhající do dálky a vroubený majestátními klasicistními stavbami z tmavého kamene. Ve středu obrazovky svítil bílý obdélník a pod ním nápis INSERT PASSWORD. Zkusil jsem napsat sled písmen, která mi otevřela cestu do imaginární Lodže, ale objevila se slova INVALID PASSWORD. V kamenném městě nebyli nikde vidět žádní lidé; zpočátku jsem myslel, že se dívám na fotografii, ale pak jsem si všiml, že po schodišti jedné z budov vítr honí papírový sáček.

Nechal jsem laptop být a šel se podívat do světlé kachlíčkové koupelny; podobala se všem koupelnám v lacinějších hotelech. Vykřikl jsem leknutím, když jsem v zrcadle nad umyvadlem uviděl svůj obličej; honem jsem zakryl webovou kameru MacBooku kusem přeloženého papíru, ale odraz v zrcadle nezmizel, hra, do které jsem zabloudil, už si zřejmě dávno naskenovala mou tvář, a tak mi nezbývalo než se s přítomností svých odrazů a stínů v hotelovém pokoji smířit. Prohlédl jsem si věci, které ležely na skleněné poličce pod zrcadlem: byl tu kartáček na zuby – jen jeden – a zubní pasta, pleťová voda, dámský holicí strojek a jasně rudá rtěnka. Vlastně jsem byl přesvědčený, že Olivia Lee je hotelovým hostem, který bydlí v pokoji číslo 504, už ve chvíli, kdy jsem vstoupil do hotelu.

Mám šanci ji tu zastihnout? A kdyby se objevila, s kým bych se vlastně setkal? S Olivií samou, nebo s jejím avatarem v počítačové hře? A nebude její postavu ovládat někdo úplně jiný? Na žádnou z těch otázek jsem neznal odpověď; avšak přestával jsem už věřit, že se mi Tanaka ještě ozve, a s odpovědí Samuela Stonea jsem vlastně nepočítal nikdy, a tak čekání na Olivii v digitálním hotelu Savoy byla má jediná naděje. Čekal jsem tedy, chodil jsem po hotelovém pokoji sem a tam, pořád jsem se díval ke dveřím, poslouchal jsem, jestli neuslyším zvuk výtahu – výtah se skutečně několikrát ozval, ale zastavoval v jiných patrech. Jednou konečně zastavil v pátém patře, s napětím jsem u dveří pokoje naslouchal blížícím se krokům, ale minuly mé dveře, vzdalovaly se a utichly na vzdáleném konci chodby. Ve webové Lodži byla pořád ještě tma, ale v Janace už svítalo, ze hřbitova se ozvaly hlasy ptáků a já pomalu usínal, hlava mi padala na klávesnici, zase jsem ji zvedal, abych se na chvíli soustředil na opuštěný hotelový pokoj, ale nakonec jsem to vzdal, vypnul jsem počítač a šel spát.

19. Čekání

Probudil jsem se v poledne, vyskočil jsem z postele a běžel zapnout laptop. Stál jsem opět v Piotrkowské ulici, v digitální Lodži bylo časné ráno, mraky se protrhly a slunce svítilo na čerstvě napadlý, dosud neporušený sníh, na kterém ležely dlouhé modravé stíny stromů a luceren. Když jsem se otočil, viděl jsem stopy, které jsem zanechával ve sněhu. Začínaly v místě, do něhož jsem se přenesl z Tokia, za nimi už zase ležel netknutý sníh. Ale neměl jsem čas, abych si užíval čistého rána, jehož skvělý mrazivý vzduch jako bych cítil v tokijském pokoji, bylo třeba rychle jít do hotelu Savoy, a tak jsem pokračoval v cestě, přede mnou klouzal po sněhu můj stín, opět jsem slyšel křupání sněhu… Za pultem v recepci seděl pořád stejný pán; otevřel mi, a když jsem vstoupil, lehce mi pokynul, jakoby na znamení, že mě poznává. Zdálo se mi, že pokoj číslo 504 vypadá pořád stejně, ale brzy jsem zjistil, že se v něm přece jen několik věcí změnilo: z postele zmizelo tričko a věci na nočním stolku a na poličce v koupelně byly zpřeházené. Znamená to, že tu byla Olivia a že jsem ji minul? Rozhodl jsem se, že příště už ji nepromeškám, a tak jsem čekal, pozoroval hotelový pokoj, poslouchal různé zvuky, které se čas od času ozvaly na chodbě anebo ze dvora hotelu a které se mísily se zpěvem ptáků na hřbitově v Janace. Po třech hodinách čekání se ozvalo zaklepání na dveře; rychle jsem otevřel, ale za nimi stála jen pokojská s vozíkem s vysokými bílými sloupy ručníků a prostěradel, omluvila se špatnou angličtinou a spěchala ke dveřím dalšího pokoje. Vyčkával jsem do večera – do japonského večera, v Lodži bylo pořád ještě časné odpoledne –, ale nikdo už nezaklepal na dveře, nikdo do pokoje nevstoupil. Od včerejška jsem nejedl a měl jsem už takový hlad, že jsem rychle vyběhl do obchodu na Šinobazu-dóri pro další bentó – a raději jsem koupil hned pět krabiček a několik kartonů pomerančového džusu, abych měl dostatečnou zásobu jídla a pití na dlouhou dobu, po kterou zřejmě budu hlídkovat v hotelovém pokoji.

Bál jsem se, že Olivii opět promeškám, ale když jsem se vrátil, zdálo se, že tentokrát se v hotelovém pokoji během mé nepřítomnosti nic nezměnilo. Přemýšlel jsem, jestli o mně Olivia ví, jestli ví, že právě teď je někdo v jejím pokoji v Lodži. Možná mě právě pozoruje přes webovou kameru – papír, kterým jsem ji zakryl, už spadl, a já se rozhodl, že se nebudu starat o ničí zvědavé oči. Možná po mně Olivia chce, abych konečně začal hrát hru, do které jsem vstoupil, ale já pořád nevěděl, jak se hraje, nevěděl jsem, o co se hraje… Pořád jsem také připouštěl možnost, že hra nemá s Olivií vůbec nic společného, že tričko, kartáček na zuby a rtěnka patří úplně jiné ženě. Ať tomu bylo jakkoliv, v současné chvíli mi nezbývalo nic jiného než dál čekat. Ale po další hodině strávené v hotelovém pokoji se mi zdálo, že tu už nevydržím. Vyšel jsem na chodbu, přivolal si výtah a sjel dolů do haly; za recepčním pultem teď seděl brýlatý mladík, který si mě nevšímal. Opět se stmívalo, pouliční lampy už svítily, padal sníh, i když už ne tak divoce jako prvního večera, a já zase bloudil po vánoční Piotrkowské ulici a díval se do zářících výloh. Pak jsem se vrátil do hotelového pokoje a pečlivě jsem jej prohlédl; v místnosti se nic nezměnilo.

A tak jsem zkusil něco jiného. Šel jsem k laptopu, který ležel na stole, a napsal jsem Oliviino jméno a pak různá další slova, o kterých jsem si myslel, že by mohla být heslem. To bylo ovšem hodně zoufalé počínání, a jak se dalo čekat, na obrazovce pořád znovu vyskakovala slova INVALID PASSWORD. Pak mě napadlo, že bych mohl vyzkoušet notes na nočním stolku. Zjistil jsem, že pomocí myši je možné přetáhnout k notesu tužku; jakmile se její hrot dotkl papíru, psal na něj nepříliš úhledným, ale čitelným psacím písmem to, co jsem vyťukával na klávesnici svého MacBooku; kliknutím myši bylo také možné popsanou stránku obrátit a začít psát na novou. Bylo mi jasné, že nebude snadné přimět Olivii, která se skrývá před všemi lidmi na světě, aby mi odpověděla na dopis, jaký by k tomu měla důvod? Připadalo mi, že pro Olivii ještě více než pro ostatní lidi, které jsem potkával na své cestě, platí, že jediným způsobem, jak ji přimět k odpovědi, je vyprávět všechno, co se mi přihodilo od chvíle, kdy u mých dveří zazvonila Barbora, anebo ještě spíše od chvíle, kdy jsem poprvé v životě uviděl Štěpána. A tak jsem dalším kliknutím myši zapnul noční lampičku, stojící na nočním stolku v hotelovém pokoji v digitálním Polsku, a v jejím světle jsem nejprve přeškrtal slova, která jsem napsal na zkoušku, a pak jsem dlouho do noci psal do notesu dopis pro Olivii, ani jsem nepočítal popsané stránky. V jednom z hotelových pokojů pode mnou měl kdosi puštěnou televizi, slyšel jsem zvuky nějakého westernu, střílení z pušek, řehtání koní, drsné hlasy mužů a výkřiky žen; pak film skončil a bylo ticho a také ve spící Janace se kromě občasného zaštěkání psa neozývaly žádné zvuky. Pořád jsem psal, popsal jsem Olivii celou svou cestu, převyprávěl jsem jí všechny příběhy, které jsem vyslechl, psal jsem o dešti v Amsterdamu, o hrázděných domech v Burgundsku a o odlesku ranního slunce na skle manhattanských mrakodrapů, na něž jsem se díval přes East River, připomněl jsem jí pobřežní kavárnu v Los Angeles, kde na ni vzpomíná Frances a kde pořád stojí její socha, kterou mi nebylo dopřáno vidět. Teprve když jsem dopis dopsal, řekl jsem si: Co když se mýlím, co když webová Lodž nemá s Olivií vůbec nic společného? Ale odpověděl jsem si: Tak ať si majitel nebo majitelka notesu, ať je to kdokoliv, přečte o mé dlouhé cestě, to mi nemusí vadit. Ani jsem se nepodíval, kolik je hodin, lehl jsem si do postele a ihned jsem usnul.

Když jsem se kolem jedenácté probudil, vyndal jsem z ledničky novou krabičku bentó a posadil se s ní k MacBooku, rychle jsem se přemístil do Lodže, a když jsem vstoupil do hotelového pokoje, spěchal jsem k nočnímu stolku. Notes pořád ležel na svém místě, ale kdosi z něho vytrhl všechny popsané stránky – je to dobré, nebo špatné znamení? A pak jsem trávil den tak, že jsem se chvíli toulal po digitální Piotrkowské ulici, chvíli po skutečné Janace a skutečném Nezu, vracel jsem se do hotelu Savoy a hledal jsem, pokaždé marně, znamení, že v místnosti někdo byl. Neklidné pobíhání v úzkém okrsku digitálních a skutečných ulic mě začalo unavovat a rozčilovat, a tak jsem vypnul laptop, vypravil se po Šinobazu-dóri do parku Ueno, kde jsem chvíli pozoroval hladinu jezírka, kterou zapadající slunce zbarvilo na růžovo a na které plavaly tmavé kachny, chtěl jsem pokračovat dál k veselým uličkám Asakusy – ale ne, nebylo možné to dál vydržet, a já jsem se takřka rozeběhl, spěchal jsem nazpátek do Janaky a do Lodže.

Tentokrát se něco v hotelovém pokoji změnilo: notes zmizel z nočního stolku. Nedalo mi ovšem velkou námahu ho najít; ležel na stole vedle laptopu. Na jeho svrchním listu bylo napsáno několik slov: fragile glass flowers, blue and white. Co to znamená? Mám v pokoji hledat skleněné květiny? Prohledal jsem důkladně celý pokoj, ale nikde jsem žádnou neobjevil. Možná je třeba po nich pátrat v celém hotelu, nebo dokonce v celém městě? Vyšel jsem na chodbu a přivolal si výtah, ale když už jsem slyšel, že se kabina blíží, něco mě napadlo a vrátil jsem se do pokoje. Sklonil jsem se k laptopu a opsal slova z notesu do bílého obdélníku uprostřed obrazovky. Takřka okamžitě se na monitoru objevil nápis ACCESS ALLOWED.

20. Laura

1. Listy na kamenné lavici

Opět jsem se vydal na cestu, tentokrát v laptopu, jenž stál v pokoji v hotelu Savoy v digitální Lodži, která se prostírala na obrazovce mého laptopu v pokoji nad janackým hřbitovem. Na modré obloze bez mraků svítilo slunce, šel jsem širokou prázdnou ulicí, podél sloupořadí vroubících přední strany velkých budov z tmavošedého kamene, které lemovaly dlouhou rovnou ulici, ubíhající ke vzdálenému obzoru, na druhé straně ulice se táhlo kamenné zábradlí, jež se v pravidelných rozestupech rozšiřovalo do podstavců, na kterých seděli kamenní lvi. Přešel jsem ulici a podíval se dolů; kamenné zábradlí stálo na vrcholku stěny, pod níž tekla široká, klidná řeka. Na protějším břehu stály stejné kamenné budovy se stejnými sloupořadími sloupů s iónskými a korintskými hlavicemi.

Uslyšel jsem tiché zamňoukání; v první chvíli jsem si myslel, že je to některá z janackých koček, ale když se mňoukání ozvalo znovu, rozhlédl jsem se v digitálním městě a uviděl jsem, že nedaleko sedí na dlažbě z žulových desek mourovatá kočka a dívá se na mne. Ještě jednou zamňoukala, vstala a odcházela pryč, cestou se několikrát ohlédla. Vydal jsem se za ní; vedla mě pustými ulicemi, jež byly všechny vroubené kamennými paláci, přes rozlehlé čtvercové náměstí zamířila k pomníku, který stál uprostřed: jakýsi vojevůdce seděl s vysoko zdviženou šavlí na hřbetě vzpínajícího se koně. Kolem pomníku stály kamenné lavice, kočka vyskočila na jednu z nich, stočila se do klubíčka a tiše předla. Rozpačitě jsem nad ní stál; mám jít dál, anebo mám raději čekat, je tu pro mne něco přichystáno? Rozhlédl jsem se kolem a všiml jsem si, že na vedlejší lavici, která ležela ve stínu pomníku, někdo položil svazek popsaných papírů, v levém horním rohu spojených obyčejnou kancelářskou sponkou. Pomocí myši jsem si listy zvětšil; na první stránce byl text napsaný drobným ženským písmem v angličtině. Četl jsem:

Milý Adame, promiň, že jsem si přečetla tvůj dopis, i když nebyl určený pro mne. Nechtěla jsem, ale začetla jsem se do tvého vyprávění o babičce, která uměla rozšroubovat to, co nikdo jiný, o šíleném sochaři, o spisovateli, který dokázal utvářet své sny a který napsal román o písmenech, o hudebním skladateli, který komponoval hudbu k tanci stínu, a nemohla jsem se odtrhnout. Jmenuji se Laura a jsem Oliviina přítelkyně – alespoň doufám, že jsme pořád přítelkyně, i když jsme spolu už dlouho nemluvily ani ve skutečném světě, ani tady v tomhle městě, které jsme si s Olivií postavily. Nevím, kde teď Olivia je, ráda bych ti ji pomohla najít, ale myslím, že bude záležet jen na ní, jestli se ti bude chtít ozvat. Nevím ani, proč se skrývá; vlastně se skrývala, už když jsme se seznámily, a ani tenkrát jsem nevěděla před čím. Možná teď odešla do nějakého ještě hlubšího, ještě nepřístupnějšího úkrytu? Ani to nevím.

Setkaly jsme se před čtyřmi lety v jednom dineru v Idahu… Ne, to je špatně, musím začít odjinud, musím se vrátit dál do minulosti, aby to, co ti řeknu, mělo nějaký smysl; snad mi to promineš a snad mi porozumíš, když jsi sám ve svém dopise vzpomínal na dobu, kdy jsi zrovna přestával být dítětem – a jsem ti za tvé vyprávění o setkání s přítelem vděčná! –, jenže já, Adame, musím se svým příběhem začít ještě dřív, musím začít v době, kdy jsem ještě nebyla na světě. Oba mí rodiče pocházejí z Polska, učili na lodžské univerzitě, v době výjimečného stavu oba strávili nějaký čas ve vězení, pak odjeli do Spojených států, kde jsem se po deseti letech, v době, když už přestali doufat, že budou mít někdy dítě, narodila já – to už bylo pár let po pádu komunistů v Polsku. Když se v Polsku změnil režim, rodiče nějaký čas uvažovali o návratu, ale neměli už sílu na další stěhování ze země do země, také by to pokládali za projev nevděku vůči Americe a nevěřili, že by ještě byli schopni se vrátit ke své práci. A tak zůstali ve Státech, i když se jim po Polsku pořád stýskalo a v Americe se jim moc nedařilo. Byli dost uzavření, spoléhali se vždy jen jeden na druhého a žili jeden pro druhého, stranili se ostatních lidí, a snad proto se nikdy nenaučili anglicky natolik dobře, aby ve Státech mohli pracovat ve svých oborech. A tak se živili všelijak, žili jsme v New Yorku, v Queens, v malém bytě, který prý matka zpočátku několikrát denně vystříkávala sprejem proti švábům, ale po několika letech to vzdala.

Prožila jsem dost divoké dospívání, studovala jsem střední výtvarnou školu, v prvním ročníku jsem se s rodiči pořád hádala a v dalších ročnících jsem už s nimi nemluvila skoro vůbec. Rozčilovali mě tím, jak pořád vzpomínali na Polsko, cítila jsem odpor ke kyselým polským polévkám, které vařili, dělalo se mi špatně, když jsem z kuchyně cítila pach všech těch zurků, barščů a kapušniaků. Rodiče přes svůj stesk po Polsku a přesto, že se nesplnil žádný z jejich snů, které tajně snili, milovali Ameriku, myslím, že si ji představovali jako velkou mystickou bytost, oživlou sochu Svobody, která se k nim sklání a ke které cítili vděčnost za to, že se jich ujala; a byli zoufalí, když jsem chodila domů v tričku se srpem a kladivem nebo s portrétem Che Guevary a když jsem se po večeři, při které jsem nemluvila a skoro nejedla, hned zavřela ve svém pokoji.

V posledním ročníku jsem opustila domov a školu a žila jsem ve squatu v jedné barabizně v New Jersey, která vypadala spíše jako přírodní útvar než jako lidské dílo. Tam jsem se seznámila s hackery, kteří mě začali učit svému umění; myslím, že mě ze začátku brali jen jako hezkou holku z výtvarné školy, ale já brzy uměla víc než oni. Doma jsem na počítači také pracovala, ale skutečně jsem počítač poznala až jednoho odpoledne, kdy jsem byla ve squatu sama; zkoušela jsem si, co jsem se naučila, a najednou, v jediném okamžiku se všechno změnilo – počítač přestal být věcí, přestal být něčím mimo mne, stal se orgánem mého těla a já od té chvíle myslela na to, co mají mé prsty udělat na klávesnici, stejně málo, jako myslím na to, jak pohybovat svaly, když zatloukám hřebík nebo když dělám tempa při plavání. Musela jsem se samozřejmě leccos naučit – plavat a zatloukat hřebíky se také musíme naučit –, ale učila jsem se to jen proto, abych to zapomněla, aby se poznatek rozpustil v krvi, která proudila mým novým velkým tělem. Octla jsem se v novém světě, plavala jsem a skotačila ve vlnách tekoucích jedniček a nul jako šťastný delfín v teplém oceánu.

Pak mě jednoho časného rána v zimě probudil zvuk policejních sirén, policisté obklíčili dům a odvezli nás všechny na stanici, strávila jsem den a noc v cele, obvinili nás z proniknutí na cizí pozemek, nedovoleného připojení k elektrické síti, hackování a už nevím z čeho všeho ještě. Nazítří mě předvolali; když jsem přišla do vyšetřovací místnosti, seděli tam kromě policisty dva nervózní tlustí mladíci s dlouhými mastnými vlasy a v tričkách, na kterých byly znát stopy kečupu. Vypadali úplně stejně a byli oblečení stejně, jen ty skvrny od kečupu měl každý na trochu jiných místech. Myslela jsem si, že to jsou další obžalovaní, ale ukázalo se, že to jsou bratři, majitelé firmy vyrábějící počítačové hry, a že se za mne zaručili a nabídli mi práci ve firmě. Nechápala jsem, jak policie může vážně uvažovat o záruce od lidí, kteří vypadali ještě o něco nedůvěryhodněji než tehdy já; až později mi došlo, že patrně stačilo, aby bratři nechali policisty nahlédnout do svých bankovních kont. Protože oni byli ve svém oboru jedni z nejlepších a byli nesmírně bohatí, jen byli zvyklí své peníze utrácet za jiné věci než za nové oblečení a za vybraná jídla. Bratři měli dobrý přehled o všem legálním i ilegálním, co se dělo na síti, a všimli si některých mých výstředních akcí, zaujaly je stopy, které zanechalo mé dovádění v oceánu webu. Mě předtím počítačové hry moc nezajímaly, ale rozhodovat se mezi prací na počítači a vězením byla snadná volba, a tak mě bratři ještě toho dne odvezli autem do městečka Hudsonu, kde měla jejich firma sídlo.

2. Tančící chobotnice

Firma zrovna pracovala na nějaké hře s draky, meči, dvojbřitými sekyrami, kouzelnými lektvary a magickými prsteny. Tyhle věci mě nikdy nebavily, pracovala jsem s nechutí a práce mi nešla, pocit, že počítač je orgánem mého těla, zmizel, stala se z něho zase cizí věc. Občas jsem před obrazovkou přemýšlela, jaká je pravděpodobnost, že mě dopadne policie, kdybych utekla, ale ještě jsem nebyla tak daleko, abych si dovedla představit sebe samu jako desperáta toulajícího se po Státech a děsícího se pokaždé, když se v dálce ozve policejní siréna – i když myslím, že kdyby se nic nezměnilo, došlo by časem i na to. Bratři se každý den na mne přišli podívat, já byla pořád ta nesnesitelná, zamračená holka, ani jsem neodpovídala na jejich otázky, ale oni mě nikdy nepokárali, i když jsem třeba několik dní z trucu nic neudělala, jen se po mé pravé a levé straně dotýkali svými velkými pružnými břichy stolu, a když jsem k nim zvedla hlavu, viděla jsem, že se usmívají. Vypadalo to, že vědí své a že na něco čekají…

Mně jejich úsměvy šly na nervy, ale ve firmě jsem vydržela – a pak přišel druhý zázračný okamžik v mém životě. Nejenom že se mé tělo najednou, v jedné vteřině, znovu rozšířilo a opět do sebe pojalo počítač jako svůj orgán, tentokrát výbuch těla tímhle neskončil, mé tělo se rozlilo do celé planetární sítě, už jsem nebyla delfínem, byla jsem gigantickou chobotnicí a zároveň i oceánem, ve kterém chobotnice plavala, cítila jsem slastné mravenčení v miliardách chapadel, jak jimi protékaly proudy nul a jedniček. Ten výbuch byl nesmírně prudký a rychlý, a přesto jsem v něm zřetelně rozeznávala a zapamatovala si jeho jednotlivé fáze: nejprve se vše, co jsem znala, co jsem si pamatovala a představovala, proměnilo v goblén, na němž se z postav a tvarů našeho světa staly obrazy z jakéhosi mýtu, o němž jsem si v tom zlomku vteřiny, co jsem jej viděla, stačila uvědomit, že jej odkudsi důvěrně znám; pak se v obrazech goblénu začaly rýsovat jednotlivé barevné nitky, z nichž byly utkány; nitky se rozplétaly, uvolňovaly, vlnily se v temném prostoru a přitom ztrácely hmotnost, proměňovaly se nejprve v proudy omamně vonících tekutých míz a z těch se nakonec staly barevné, ohebné paprsky světla, které tančily ve tmě svůj tanec – a ten tanec i ta tma, to jsem byla já, bylo to mé tělo a mým tělem byly i všechny nové obrazy, které se z těch světelných proudů bez přestání tkaly a zase rozplétaly, nekonečné variace na obrazy prvotního mýtu. Nic v pohyblivé, živoucí síti nebylo mimo mne, mohla jsem lehkými pohyby, takřka jen silou vůle vše stvrzovat, přetvářet nebo rušit, mohla jsem ve velkém tanci vytvářet z víření bitů nové konstelace. Dokonce i to, co se mi stavělo do cesty, všechna hesla a ochranné zdi na webu byly jen součástí mne samé, mého velkého těla, protože i ony byly, jako vše, upletené z proudů světla.

Všichni, kterým jsem se ten zážitek pokoušela vylíčit, se mě hned ptali na drogy, ale pro mne v té době jedinou drogou byly šálky silné kávy, i když to bylo opravdu hodně šálků opravdu silného espressa z firemního přístroje, který stál na chodbě – bratři, kteří pili jen sladké limonády z plechovek, nad tím vrtěli hlavou. Tohle se tedy přihodilo, když jsem unikla vězení: proměnila jsem se v tanec světla. Proměnila jsem se a začala jsem poprvé skutečně dělat svou práci. Mohla jsem dělat cokoliv, protože světelným tancem bylo vše, tak proč bych nedělala zrovna to, co jsem měla za úkol. Že jsem začala doopravdy dělat svou práci, nebylo ze strachu z policie a kvůli myšlence na mou zranitelnost, tanec světla nikdo zranit nemohl, bylo to z vděčnosti, kterou jsem pocítila k bratrům za to, že mě zachránili, že mě nechali dopotácet se pouští, na které jsem žila, až k okamžiku proměny, že trpělivě čekali, až se stane to, o čem věděli, že jednou přijde, protože kdysi prožili totéž.

Někdy jsem si také připadala jako to indické božstvo, z jehož tance se rodily světy. A jindy mě zase napadlo, že jsem jako hrabavé zvíře z povídky, kterou jsme si četli ve squatu, až na to, že jsem své obří doupě nehloubila z pocitu úzkosti, ale z nadbytku síly, který mě nutil neustále pronikat všemi směry. Skoro na každém místě prostoru hry se pro mne otvíraly nové odbočky, nové chodby do neznáma a v jejich stěnách se objevovaly pukliny a ty se rozšiřovaly do dalších chodeb a ve všech těch chodbách jsem nacházela vchody do nových prostorů, do nových světů. Bratři chodili k mému stolu jako dřív, mlčeli a usmívali se jako dřív. Většinu mých nápadů zařadili do hry, někdy odřízli část nějaké příliš dlouhé a spletité chodby, ale já se o to nestarala, protože jsem v tu chvíli už hloubila novou chodbu na jiném místě. Hra měla obrovský úspěch, hráli ji lidé na celé planetě. Když jsem hru vymýšlela, když jsem tančila svůj tanec, nemyslela jsem vůbec na peníze, ale po několika týdnech jejího prodeje jsem najednou zjistila, že mám na kontě víc peněz, než moji rodiče stačili na dvou světadílech vydělat za celý život.

Neviděla jsem je několik let, ale ve chvíli, kdy jsem si na ně vzpomněla, jsem už nedokázala čekat ani minutu, rozjela jsem se za nimi nočním autobusem; vzpomínám si, jak jsem v New Yorku za kalného svítání vypila espresso v bistru vedle Grand Central Station a jak jsem šla ranními, ještě téměř prázdnými ulicemi východního Manhattanu, v jejichž průzoru se objevovalo nízké bílé slunce, vracela jsem se domů do Queens pěšky, protože jsem se setkání s rodiči bála, třásla jsem se nervozitou, nevyspáním a ranním chladem, bála jsem se, jak mě přijmou, a ze všeho nejvíc jsem se bála, že už je nezastihnu naživu… Ale když jsem zazvonila, objevili se oba ve dveřích, a tak jsme se začali objímat a plakat – byl to zkrátka návrat ztracené dcery se vším všudy. Otec byl nemocný a nemohl pracovat, a tak žili v ještě větší bídě než dřív. Dobře jsem si pamatovala, jakýma očima se dívali na útulné venkovské domky v upstate v televizních seriálech, a tak jsem jim koupila stavení v jedné vesničce uprostřed lesů blízko Hudsonu, abych to k nim měla blízko a mohla za nimi často jezdit.

3. Lauřina hra

Bratři za mnou přišli s námětem na novou hru, byly to zase nějaké meče a kouzla a lektvary, uznávala jsem, že zůstávají věrní svému dětskému světu, a měla jsem je za to ráda, ale také mi připadalo, že je škoda, že jejich dětská kouzla jen zakrývají pramen mnohem mocnější magie, kterou jsem objevila v hlubinách webu. Když jsem se proměnila v chobotnici, cítila jsem celým svým tělem, že vzdouvající se tříšť jedniček a nul jsou vlastně obrovské kalné proudy snů, které se bez přestávky a bez cíle valí temným prostorem kolem planety a vyzařují dál do vesmíru – představuji si, že na vzdálených planetách existují rostliny, které se živí tím, že je nasávají –, snů lidí, kteří se obrátili zády ke skutečnosti a rozhodli se žít s obrazy rodícími se v nicotě. Byly to naivní, hloupé a často zlé sny; ale to nebylo to nejdůležitější; opravdu důležité bylo, že černé prázdno internetu nechalo prosakovat a probublávat na povrch proudy všech barev, které byly dosud neviditelné, skrytý tekutý svět, jehož mízy posléze tuhnou v barevné nitky, a ty se splétají do fosforeskujícího koberce pravzorů, z nichž se rodí věci našeho světa jako podoby postav a zvířat z barevných kaněk na papíru.

Spolu s tím, co jsem prožívala uvnitř webu, se měnilo i mé vnímání skutečného světa, proměňovaly se moje vzpomínky, uviděla jsem, že všechno, co se mi přihodilo v Queens, v New Jersey a v Hudsonu, vše, co se dělo doma, ve squatu, na policejní stanici, ve firmě, při návratu k rodičům, že to vše vystupuje ze vzoru na pestrém koberci, že to vše je utkáno z barevných světelných vláken, z jediné světelné materie. Domýšlela jsem se, že i bratři hledali říši těchto obrazů, ale nedostali se dál než k lektvarům a mečům, zastavili se na cestě, když se setkali se svými dětskými sny. Ale třeba jsem se mýlila; možná znali říši barevných vláken lépe než já, ale poté, co ji prozkoumali, se spolu poradili a rozumně se rozhodli, že ji opustí a vrátí se raději do bezpečnější země, do země snů svého dětství. Já jsem se v tu chvíli nemohla vracet. Věděla jsem také, že jestli mám pracovat na nové počítačové hře, musí to být hra, která bude vytvořena ze světelných proudů ve světě, který jsem objevila. Bratři mi rozuměli, i když jsem jim to nedokázala úplně vysvětlit; a důvěřovali mi natolik, že když jsem je poprosila, aby mi dovolili udělat vlastní počítačovou hru, souhlasili s podmínkou, že zároveň budu pomáhat i jim s jejich hrou.

A tak jsem každé dopoledne pracovala na mečích a lektvarech a po obědě jsem vytvářela svůj svět, tkala jeho obrazy z barevných proudů vlnících se ve tmě. V tom světě bylo všechno, byly tam obyčejné, všední prostory amerických měst i fantastické prostory ze vzdálených galaxií, byly v ní byty se smutným těžkým gaučem a s vadnoucími fotografiemi neznámých tváří ve vitrínách, kanceláře, v jejichž velkých oknech byla vidět cihlová stěna protější budovy s monotónním rastrem oken, fastfoody u dálnice s logem z obrovských písmen, kachlíčkové stanice metra se sprejovými nápisy, ospalá holičství s odpoledním sluncem pohybujícím se pomalu po zdi s reklamami, baseballová hřiště za vysokým drátěným plotem na nezastavěné parcele ve smutné čtvrti, čerpací stanice, za nimiž se donekonečna táhnou obilná pole, terasy bílých vil u moře, z nichž právě někdo odešel, tovární haly, rozsáhlá města ze zlata na cizích planetách a města uvnitř obrovských soch, zámky létající vesmírem na nekonečné pouti mezi galaxiemi, města z drahokamů, vynořující se z moře, a to všechno bylo spojené mnoha vlákny, všechno bylo součástí jednoho jediného světa, všechno se navzájem podobalo, všechno naplňovalo tytéž zákony a všechno bylo stejně reálné a stejně fantastické.

Přestal jsem na chvíli číst, protože Lauřin popis počítačové hry mi náhle připomněl báseň, o které jsme se Štěpánem často mluvili:

Comme de longs échos qui de loin se confondent

Dans une ténébreuse et profonde unité,

Vaste comme la nuit et comme la clarté,

Les parfums, les couleurs et les sons se répondent…

Nikdy jsem nad žádným detailem nezaváhala; jako bych na všech těch místech byla, i když jsem za celý svůj život neviděla víc než jen pár měst a pár vesnic roztahaných podél silnice ve dvou amerických státech; věděla jsem přesně, jaký vzorek je na tapetách v osamělém motelu u silnice i jak jsou zkroucené konečky lístků zlatého ornamentu v císařském paláci, který se tyčí na vrcholku hory ve vzdálené galaxii. A jakmile byla každá ze scén hotová, začal se v ní rýsovat nějaký děj, rodily se tu kruté zápasy, zázračná setkání a trapná zjevení, absurdní pašije, smutné tance robotů, odporná kázání, zářící zjevení uvnitř ledovců anebo jen vanutí větru pomalu zasypávající města pískem, nebo magická hudba rodící se z šelestů ticha… Teď už si ani nepamatuji všechny prostory, které jsem stvořila, ale když jsem četla tvůj dopis, připadalo mi, že některé z míst a věcí, o kterých jsi psal, se nacházely i v mé hře, myslím, že v ní bylo rozlehlé mramorové náměstí v hlavním městě Aiolie, socha s vyrvanými vnitřnostmi, stroj, který vyráběl sám sebe…

4. Zrod města

Firma vydala obě hry současně. Moje hra neměla takový úspěch jako hra bratrů, ale i ona vydělala dost peněz, nejspíš se našlo dost lidí, kterým její obrazy připadaly povědomé, a chtěli prozkoumat, odkud je znají, zjistit, v jakém světě už se setkali se vzorem potemnělé tapety anebo s pohrdavým pohledem kovového robota. Pořád jsem trávila dopoledne prací na firemních hrách, v jednu hodinu jsem zašla do Wendy’s ve vedlejším domě na kuřecí hamburger a kolu, vrátila se, udělala si další espresso a pustila se do své hry. Pracovala jsem pořád na jediné hře, pořád jsem ji rozšiřovala a vytvářela její nové a nové verze. Připadalo mi, že nemá smysl budovat další svět, když vesmír mé hry už všechny světy obsahoval, stačilo jen obtáhnout jejich obrysy rýsující se všude ve tmě. Koupila jsem si automobil a na konci každého týdne jsem jezdila za rodiči. Mluvili teď zase o tom, že se aspoň na krátký čas podívají do Lodže, ale svou cestu pořád odkládali, i když jsem říkala, že jim všechno zařídím a zaplatím – až jsem za čas pochopila, že do Polska nikdy nepojedou, protože jim k cestě chybí odvaha i zdraví…

A tehdy jsem se rozhodla, že přenesu jejich město do jejich domku. Na nějaký čas jsem opustila vesmír, který jsem stvořila a ve kterém jsem žila, a začala pro ně vytvářet imaginární kus Polska. Rodiče bydleli v bytě, jehož okna vedla do dvora jednoho z domů na Piotrkowské ulici, a já se rozhodla vytvořit v počítači jejich byt a alespoň kus ulice, po které každý den chodili. Byla bych ráda vybudovala město z doby, kdy v něm žili, ale to bohužel nebylo možné. Zaletěla jsem do Lodže a všechno jsem prošla, ofotografovala a nafilmovala. Bylo to v době před Vánocemi a Piotrkowská ulice vypadala tak, jak jsi ji viděl na obrazovce. Uvažovala jsem nejdřív o tom, že v počítačové Lodži udělám jaro nebo léto, ale nakonec jsem se rozhodla ponechat sníh, rozzářené výlohy a sváteční atmosféru, chtěla jsem, aby jim ta veselá barevná světla svítila do dnů, které jim ještě zbývaly do konce života. V původní verzi byly všude čitelné polské nápisy a na ulici a v kavárnách byla slyšet polština. Rodiče mohli projít ulicí do domu, kde bydleli, a pak po schodech do svého bytu v prvním patře, odkud byl výhled na zasněžený dvůr. Zařízení bytu jsem udělala podle fotografií, které si přivezli v krabici z Polska. Potom rodiče trávili skoro všechen čas v imaginární Lodži: vrátili se do svého města a byli přitom šťastní a nešťastní. Netrvalo to dlouho, jen tři měsíce, pak jedné noci tiše zemřel otec, a matka zemřela za dva týdny po něm; po léta na tom byla hůře než on, ale nedávala to znát, a jak mi připadalo, čekala s odchodem jen na to, až bude sama a nebude se už muset o otce starat.

Tenkrát jsem dlouho nebyla schopná vrátit se ke své hře a má práce pro firmu v té době také za moc nestála. Cítila jsem hořkost z toho, že se můj vesmír přede mnou uzavřel a nechtěl mě pustit dovnitř; avšak později jsem si uvědomila, že to mohlo být z ohleduplnosti ke mně, nebyla jsem v té době natolik silná, aby má duše mohla odolat jeho černé magii a přečkat ve zdraví oslnění jeho bílou magií. Toužila jsem po nějakém tichém, klidném prostoru, kde bych byla sama, a tak jsem začala vytvářet prázdné město z velkých kamenných kvádrů, město, jehož stavby, široké prázdné ulice a náměstí vyjadřovaly můj smutek a zároveň přinášely uklidnění a útěchu. Náměstí, na kterém teď sedíš a čteš můj dopis, vzniklo jako jedno z prvních míst.

Ani tentokrát mi bratři nic nevyčítali. Jednou za mnou přišli, já seděla sklíčená a nesoustředěná před počítačem a psala nějaké nesmyslné příkazy. Bratři mě chvíli pozorovali a pak se mě zeptali, jestli bych si nechtěla vzít na pár týdnů dovolenou; a kdybych třeba náhodou nevěděla, kam se vypravit, možná by mi přišlo vhod i stavení, které si před časem koupili v horách v Idahu; nechali do něj zavést elektřinu a pořídili satelitní antény, ale sami zatím ani neměli čas se tam jet podívat. A tak bych jim vlastně pomohla, kdybych se tam na nějaký čas usadila a podala jim o domě a okolí zprávu – nebylo to poprvé, co bratři dokázali laskavou a velkorysou nabídku předložit v podobě prosby o laskavost. A já neváhala, ještě tu hodinu jsem si vzala klíče od domu v Idahu, nasedla do auta a vyrazila na západ.

5. Stavení v Idahu

Stavení stálo hluboko v lese, přitisknuté ke svahu těsně pod vrcholem hory. Tam jsem žila; a byly to po dlouhé době klidné, spokojené dny, někdy jsem myslela na minulost, na squat, na smrt rodičů, na dobu, kdy jsem byla královnou vesmíru, ale ty obrazy jen přilétaly a zase odlétaly, nevzbuzovaly ani smutek, ani touhu. Toulala jsem se po lese a stavěla jsem kamenné město a poslouchala k tomu uspávající hudbu bzučení hmyzu, který létal otevřeným oknem do místnosti. Jednou týdně jsem nasedla do auta a jela nakoupit do obchodu ve vesnici vzdálené deset mil, cestou domů jsem se pak obvykle stavěla na koláč a kávu v dineru na kraji vesnice. Moc hostů tu nemívali; když jsem otevřela dveře, často jsem uviděla jen zelenou koženku prázdných boxů, o pult se opírala servírka a luštila křížovku nebo držela u ucha mobil, a obvykle se v podniku nikdo neobjevil po celou dobu, co jsem byla uvnitř.

Měla jsem ráda i dny, kdy od rána drobně pršelo, kmeny stromů se ztrácely v mlze a začínalo se stmívat už někdy po poledni. Za jednoho takového deštivého dne jsem přijela k dineru a viděla jsem, že uprostřed parkoviště stojí v mlze, valící se z lesa a plazící se po mokrém asfaltu, osamělý vůz; když jsem vešla do podniku, zahlédla jsem nad opěradlem boxu na konci dlouhé úzké místnosti hlavu ženy s černými vlasy. Žena seděla zády ke mně a možná si ani nevšimla, že se v místnosti objevil nový host. Nevěnovala jsem jí pozornost, čekala jsem na druhém konci na svou kávu, dívala se z okna na parkoviště, uprostřed něhož se v převalujících se chuchvalcích mlhy rýsovaly šedavé siluety dvou osamělých automobilů. Servírce kvůli dvěma hostům nestálo za to v místnosti rozsvěcet, a tak se prázdná polstrovaná křesla nořila do přítmí, do kterého jedovatými neonovými barvami svítil mlčící jukebox. V tom pošmourném počasí, v nepřívětivém podniku s křesly potaženými studenou koženkou se mi zastesklo po veselých vánočních světlech večerní Lodže, a tak jsem otevřela laptop, připojila myš a brouzdala se sněhem kolem osvětlených výloh. „To je Piotrkowská ulice,“ ozvalo se nade mnou. Zvedla jsem zrak a uviděla jsem mladou ženu, která zřejmě byla právě na odchodu. Ze všeho nejdřív můj pohled připoutala rudá rtěnka, která svítila do přítmí místnosti.

Zeptala jsem se jí, jestli Lodž zná, a žena řekla, že nějaký čas bydlela nedaleko místa, které bylo vidět na obrazovce, v hotelu Savoy. Udělala jsem jí místo vedle sebe a pomocí kurzoru jsem ji zavedla k hotelu. Seděly jsme vedle sebe v boxu dineru a stály jsme spolu před vchodem do hotelu a dívaly se přes sklo na osvětlenou recepci. Dotkla se lehce myši; tenkrát ještě nebylo možné vstoupit dovnitř, a tak se pomocí myši jen rozhlížela kolem sebe, dívala se nahoru na fasádu hotelu, před níž vířily sněhové vločky, k barevným vánočním světlům na Piotrkowské ulici a pak zase do tmy na opačné straně boční ulice…

Čas od času jsem se podívala na její tvář, byla to tvář fascinovaného dítěte. Zeptala jsem se jí, kdy v Lodži byla; řekla jen, že před několika lety bydlela v hotelu Savoy dva týdny. Bylo vidět, že se jí nechce mluvit o sobě; to se vlastně za celou dobu, co jsme byly spolu, nezměnilo. Namísto toho se hodně vyptávala ona mne; a snad proto, že jsem už tři týdny s nikým nemluvila, jsem jí vyprávěla, jak jsem vytvořila kus imaginárního města pro nemocné rodiče, a pak jsem se vracela v čase ke své práci ve firmě, k zatčení, k životu ve squatu, k výtvarné škole a k dětství v Queens, vyprávěla jsem jí i o chobotnici a barevných proudech a o delfínovi, a tak za tři hodiny, které jsme spolu strávily v dineru, o mně věděla takřka všechno. Já jsem se o ní dozvěděla jen to, že se jmenuje Olivia a že vymýšlí tvary věcí.

Vyptávala se mě podrobně na mou práci a já jí nabídla, že se může podívat, jak pracuji na svém počítači nahoře v horách. Olivia hned souhlasila, a tak jsme nasedly do aut a stoupaly po klikaté silnici, ve zpětném zrcátku se objevoval a zase mizel její vůz. Když jsme dojely nahoru, hned jsme se posadily k počítači, ukázala jsem jí kamenné město, které se v té době stále ještě rodilo a mnoho parcel bylo prázdných; Olivia měla spoustu otázek, a tak můj výklad hned přešel ve vyučování. Rozumělo se samo sebou, že Olivia u mne zůstane, příští dny jsem Olivii od rána do večera předváděla, jak se na počítači vytváří imaginární svět. Byla opravdu úžasným žákem, brzy vytvořila sama několik detailů ve vánoční Lodži – k nim patřil i ten obrázek stroje na zdi, o kterém ses zmínil –, a už za týden mě poprosila, jestli by nemohla pro mou Lodž sama vypracovat jeden vnitřní prostor. Když jsem se na ni překvapeně podívala, vysvětlila mi, že by chtěla dodělat vnitřek hotelu Savoy. Proti tomu jsem ovšem nic neměla; nabídla jsem se, že jí budu pomáhat, ale trvala na tom, že to zvládne sama. A když jsem jí radila, ať zkusí najít na webu nějaké fotografie interiéru, řekla, že je nepotřebuje, protože si pamatuje úplně všechno. A tak vnitřek hotelu, který znáš, je vytvořený jen z Oliviiných vzpomínek. Z hotelových pokojů ale odemkla jeden jediný, jistě to byl pokoj, ve kterém kdysi bydlela.

6. Pomníky imaginárních velikánů

Pro mne zůstával svět mé Hry pořád uzavřený, už jsem se vyrovnala s pocitem, že už se nejspíš nikdy neotevře, že už nikdy nezažiji slastný pocit chobotnice převalující se v oceánu. Má hra pro mne teď byla vyprahlou zemí, nechtěla jsem se do ní vracet. Nemyslela jsem ani na budoucnost, měla jsem v té době tolik peněz, že jsem se o léta, která přijdou, nemusela starat. Tak jsme spolu žily v horském stavení jako sestry, Olivia se pořád vracela do svého hotelového pokoje, k němuž byla připoutaná vzpomínkami, o kterých dodnes nic nevím, a já jsem budovala své kamenné město, stavěla jsem paláce, nad nimiž putovalo po vždy modré obloze slunce a v jejichž kolonádách byl příjemný stín. V noci se nad střechami paláců rozsvěcely velké, jasné hvězdy; a když byl úplněk, často jsem se usadila u zdi paláce a dlouho pozorovala měsíc, proplétající se gigantickým sloupořadím, které vrhalo černé stíny. Ze všech zdí a střech, z monotónních řad sloupů, z dláždění rozpáleného sluncem, ze stínů kolonád za měsíčné noci na mne vanul klid. Olivia mi o sobě pořád nic neprozradila, ale nenaléhala jsem na ni; jestli má nějaké tajemství, říkala jsem si, ať si je nechá, nepotřebovala jsem o něm nic vědět. Byla jsem ráda, že je tu se mnou, a stačilo mi to. I ona se někdy chodila procházet do mého města, několikrát jsme se tu potkaly. Když jsme se jednou setkaly na menším trojúhelníkovém náměstí, na jehož dlažbu padal stín velkých budov, řekla nejistě, že by možná bylo pěkné, kdyby uprostřed stála socha. Už mi nemusela víc říkat; mlčky jsem jí pokynula, aby se pustila do práce; byla jsem si jistá, že mé město nepokazí.

Olivia vytvořila nenápadnou sochu dívky na nízkém kvádrovém podstavci a já jsem ji pověřila úkolem, aby vyzdobila sochami celé město. A tak Olivia stavěla do středu náměstí a křižovatek bulvárů pomníky velkým básníkům, vědcům a cestovatelům té země, stáli tam s vavřínovými věnci na hlavě anebo se sextany, dalekohledy a svitky map v rukou a my se dohadovaly o jejich životě a díle, o nichž jsme kromě záhadných a často znepokojivých citátů, vytesaných do podstavců pomníků, nic nevěděly; pak Olivia ve městě vztyčila obelisky na památku vítězství v jakýchsi dávných bitvách, postavila doprostřed náměstí jezdecké pomníky vojevůdců, ozdobila parky alegorickými sochami zobrazujícími aritmetiku, geometrii a hudbu, před správními budovami postavila sousoší znázorňující slavné okamžiky z dějin – ostatně si to všechno můžeš prohlédnout sám, ty sochy tam pořád stojí. Přitom Olivia pořád trávila hodně času v hotelu Savoy a já jí navrhla, ať si udělá vstup do kamenného města z laptopu v hotelovém pokoji – „Aby ses nemusela dostávat do práce oklikou přes Idaho,“ řekla jsem jí žertem. Olivii se nápad líbil, měla stejně jako já ráda prostory vložené do jiných prostorů na způsob matrjošek.

Dlouho mi připadalo divné, že Olivia ani v horském stavení daleko od lidí nikdy nezapomněla si ráno namalovat rty svou rudou rtěnkou; zpočátku jsem si myslela, že je to kvůli mně, ale pak jsem si uvědomila, že by to dělala, i kdyby tu žila úplně sama. Myslím, že to bylo proto, že byla designérka a žila celý život s věcmi, pokládala za svou povinnost dávat věcem tvar, po jakém volají, a svou tvář pokládala za jednu z věcí, které jí nepatří a o které je třeba pečovat. Měla ráda hmotu a její nápady. Někdy jsme si vyšly na výlet, ale málokdy jsme se dostaly někam dál, protože Olivia měla ve zvyku se zastavovat u mnoha větviček, kamenů, listů, zkoumala je očima i rukama, čichala k nim… Jednou dlouho hovořila o magickém písmu šifer, které je vepsáno do přírodních tvarů. Když jsem mluvila o jejích výtvorech v kamenném městě jako o virtuálních sochách, protestovala: pro ni to byly prostě sochy, od soch z kamene nebo dřeva se ničím podstatným nelišily; chladné světlo obrazovky pro ni bylo jen jinou formou hmoty, nebylo pro ni něčím úplně odlišným od mramoru, dřeva, kůry stromů, mechu, oblak… Byla to jen nová podoba hmoty, kterou teď prozkoumávala. Samozřejmě jsem jí rozuměla; její svět byl stejně celistvý jako kdysi ten můj, třebaže v té době už pro mne celistvost a harmonie světa byly jen vzpomínkou. Rozdíl mezi námi byl jen v tom, že Olivia našla jednotnou látku světa ve skutečnosti a pak ji rozpoznala i v počítačovém světě, kdežto já ji objevila v počítači a odtud se rozlila do skutečného světa.

7. Světelné sochy

Jednoho dne mě požádala, jestli by mohla využít vnitřní prostory jednoho z paláců a umístit v nich sochy, které chtěla vytvořit. V rozlehlém sále pak pozvolna vznikala galerie světelných soch, Olivia na každé soše pracovala pomalu a pečlivě, často znovu zcela předělala sochu, která už byla takřka dokončená. Když však byly sochy hotové, vypadaly prostě, zpočátku byly všechny variacemi na tvar vlny a na tvar plamene. Později z těchto tvarů začaly vystupovat jakoby napůl zrozené lidské a zvířecí tvary; ta nedokončená těla přitom nepůsobila dojmem, jako by se bolestivě prodírala ven z látky, která je chtěla zadržet, spíše jako by se zastavila uprostřed zrodu, protože jim buďto došla síla, anebo nevěřila, že svět tvarů jim přinese něco lepšího, než byla malátná slast beztvarého.

Od počátku jsem počítala s tím, že ke kamennému městu i k vánoční Lodži někdy uvolním přístup z webu. Můj mystický prožitek sítě už sice vyhasl, ale pořád jsem si uchovávala vědomí, že vše musí být propojeno, vše musí protékat jedním velkým obvodem. Když jsem to řekla Olivii, byla zpočátku zaražená; o kamenné město jí ani tak nešlo, ale pokládala pokoj v hotelu Savoy za svůj soukromý prostor a nedovedla si představit, že by do něj vstoupil ještě někdo jiný než já a virtuální pokojská. Také nechápala, proč chci zveřejnit něco, co jsem vytvářela jako dar rodičům. Musela jsem jí vysvětlit, že je třeba vrátit prostory do jejich vlastního živlu, do vlnobití světelných sil, do nekonečné pavučiny vztahů ke všem ostatním prostorům. Nevím, jestli mi porozuměla, ale nakonec se podvolila, jen namítla, že by dveře k našim prostorům neměly být otevřeny dokořán a že by třeba klíčem, který dveře odemkne, mohla být náhoda. S tím jsem ráda souhlasila, protože nahodilost setkání patří k životu sítě mnohem víc než konstrukce a plán; nahodilost je sestra zjevení. A tak stránky imaginární Lodže otvírala skupina písmen, která v žádném jazyce nic neznamenala, ale bylo možné, že se na monitoru nějakého počítače někde na zeměkouli objeví omylem, ve chvíli, kdy se někdo přepíše při psaní jiného slova… A protože k životu sítě stejně jako náhoda patří hádanky, rozhodly jsme se, že zrušíme polštinu a zamlžíme názvy ulic.

A pak jednoho rána Olivia přišla k mé posteli a vzbudila mě, byla už oblečená, a viděla jsem, že na podlaze leží taška s jejími věcmi. Objala mě a řekla, že musí odjet, ale že se dál budeme setkávat v kamenném městě. Než jsem stačila něco říci, vyšla rychle z místnosti a za malou chvilku jsem uslyšela zvuk odjíždějícího automobilu. Po Oliviině odjezdu jsem každý den navštěvovala její galerii v kamenném městě. Po několika dnech jsem hned za dveřmi galerie uviděla asi metr vysokou sochu volavky, která vypadala, že pochází z éry nějaké digitální čínské dynastie; byla ze zlata a její povrch byl posázený drahokamy – z počítačového zlata, počítačovými drahokamy – a držela v zobáku podnos, na němž ležel dopis od Olivie a zlaté pero, a později jsem nacházela na podnose v zobáku volavky další její dopisy a zlatým perem jsem psala odpovědi.

Po celý zbytek dní, které jsem ještě strávila v Idahu, i později, když jsem se vrátila do Hudsonu, jsem se každé ráno po probuzení dopotácela ke kávovaru a pak si šla s šálkem espressa sednout k počítači, odletěla jsem do Piotrkowské ulice, po zasněženém chodníku se dostala do hotelu Savoy a vyjela výtahem do pátého patra, zapnula jsem laptop na stole a šla se podívat do Oliviiny galerie, jak pokračuje její práce na nových sochách a jestli na zlatém podnose neleží dopis. Zpočátku mi Olivia psala skoro každý den, v každém z dopisů mi děkovala za přístřeší, které jsem jí poskytla, a za mé přátelství, ale nikdy jsem se z jejích dopisů nedozvěděla, kde vlastně je a co dělá. Já jsem se v odpovědích rozepisovala o všem, co se mi přihodilo; po Olivii se mi stýskalo a psaní dopisů mi alespoň trochu nahrazovalo rozhovor – tenkrát jsem se naučila psát dlouhé dopisy… Později dopisy přicházely méně často a také v galerii už nepřibývaly žádné nové sochy. Když se pak na zlatém podnose žádný dopis neobjevil měsíc, dva měsíce, uvědomila jsem si, že už žádný nikdy nepřijde. A potom najednou z galerie všechny sochy i zlatá volavka zmizely. Je mi to líto, bylo to tolik krásy!

Řekla jsem si, že Olivia už možná do kamenného města vůbec nechodí, ale že sotva zapomněla na pokoj v hotelu Savoy, který pro ni tolik znamenal, a tak jsem položila notes a tužku na noční stolek, a čekala na dopis, který pořád nepřicházel. Až včera jsem vstoupila do místnosti a už zdálky jsem viděla popsaný papír, spěchala jsem k nočnímu stolku, ale byl to dopis od tebe… Byla jsem zklamaná a smutná. Ale pak se můj smutek zmírnil, uvědomila jsem si, jak je úžasné, že jsem se od tebe dozvěděla něco o světě, do kterého Olivia snad patří, dozvěděla jsem se o jakémsi Stroji, který je spojen s jejím životem a o kterém jsem doteď neměla vůbec žádné tušení… Nechala jsem ti nejdřív odpověď na stolku v hotelovém pokoji, ale pak mě napadlo, že si zasloužíš poznat i naše město… Až se teď vrátíš do pokoje v hotelu Savoy – stačí, když zmáčkneš backspace –, najdeš tam znovu svůj dopis. Vrátila jsem ho na noční stolek, aby si ho Olivia mohla přečíst, jestli zase svůj pokoj navštíví.

To je vlastně všechno, co ti mohu o Olivii napsat. Zbývá jen jedna věc: myslím, že by se slušelo, abych ti dopověděla svůj příběh, když už jsem s ním svůj dopis začala. Už není moc co vyprávět. Vrátila jsem se z Idaha k bratrům, u kterých pracuji dodnes; mohla jsem se sice osamostatnit, ale mám hrůzu z úředních a obchodních záležitostí, kterými bych se musela zabývat. Ještě si uchovávám jakousi vzpomínku na jednotu všech věcí ve vesmíru, na jednotu, kterou jsem kdysi zakusila ve své pracovně v Hudsonu, ale daňové přiznání a podobné věci pořád nějak nejsem schopná do té opojné jednoty začlenit. Ke své Velké hře už jsem nebyla schopná se vrátit, ale vymyslela jsem spoustu malých her, bavilo mě to a baví mě to pořád. Nedávno jsem potkala muže, s kterým nejspíš budu žít. Hodně jsem cestovala po Evropě, vlastně jsem teď zrovna ve Florencii, podívej se.

Vedle těchto slov byla v notesu drobná kresba otevřeného okna; když jsem na ni klikl, okno se zvětšilo, změnilo se ve skutečné okno, z něhož byly vidět střechy a mezi nimi průhledy do stinných ulic, vzadu se nad střechami tyčila kupole chrámu Santa Maria del Fiore, po nebi přeletělo hejno holubů. Pak se na videu objevila ženská ruka a zamávala na rozloučenou. Ještě jednou jsem se rozhlédl po prázdném náměstí kamenného města – kočka mezitím někam zmizela – a v Tokiu jsem zmáčkl na MacBooku tlačítko backspace. Opět jsem se octl v pokoji číslo 504 v hotelu Savoy. Šel jsem se podívat na noční stolek; vedle notesu ležely vytržené stránky s mým dopisem Olivii a vedle nich papíry s Lauřiným psaním, které jsem před chvílí četl v kamenném městě.

21. Flanérem v Tokiu

Před spaním jsem přemýšlel o Lauřině dopise. Vlastně mi nijak nepomohl, ale aspoň přinesl naději, že jsem se k Olivii o malý kousek přiblížil. Pořád však nezbývalo nic jiného než doufat, že ještě navštěvuje digitální hotel Savoy a že mi tam jednou zanechá odpověď na můj dopis. Probudil jsem se brzy ráno; slunce, které se teprve před chvílí na východě vynořilo z oceánu, prosvítalo mezerami mezi listím stromů na hřbitově a pokrylo zdi pokoje a záhyby peřiny chvějícími se světlými skvrnami. Donesl jsem si do postele laptop a otevřel jsem jej, ale pak jsem jej zase zavřel a odložil na noční stolek. Ležel jsem, díval jsem se z postele na krásnou tapetu ze světel a stínů na stěnách, na stromy v okně, které vypadaly, jako by mezi listí někdo rozvěsil diamanty, a poprvé za celou dobu svého putování jsem cítil nechuť zabývat se Štěpánovým trápením, písní, kterou možná vůbec neslyšel, fialovým krokodýlem, Oliviinými záhadami a strojem, který možná vůbec neexistuje. Rychle jsem se oblékl; dokonce jsem poprvé po letech zaváhal, jestli nemám vyjít bez laptopu – představil jsem si lehkost kroků, jakou jsem tak dlouho nezakusil –, ale to už by byla příliš velká změna, a tak jsem si MacBook nakonec přece jen dal do batohu. Byla slast vydat se v uličce zastíněné hřbitovními stromy čistému rannímu chladu, cítit vůni dosud vlhké trávy v prolukách mezi domky, poslouchat ptáka, který zpíval v hloubce hřbitova a jehož hlas jsem už dobře znal, zdravit se s kočkami na balkonech. Opět jsem scházel lehce se svažující uličkou mezi hřbitovní zdí, ponořenou do stínu, a domky, zalitými zlatavým světlem ranního slunce, na Šinobazu-dóri pár lidí spěchalo na stanici metra Nezu, stará paní vyšla ze supermarketu se stejnou taškou na kolečkách, jakou znám z pražského sídliště, a zmizela v ústí uličky… Vypravil jsem se k jihu, prošel jsem parkem Ueno, kde se o čemsi přely kachny na hladině jezírka, zčeřené ranním vánkem, v bistru na stanici metra vedle parku jsem se nasnídal (toast, hruškový džus a dvojité espresso), pokračoval dál k jihu ulicemi, které jsem neznal, dlouho jsem vůbec nevěděl, kde jsem, až jsem se najednou vynořil u dosud spící Akihabary, kde před zavřenými obchody s elektronikou a komiksy leželo ticho jako ranní mlha, jen jedny skleněné dveře byly otevřené a dva mladíci tu nosili dovnitř z bílé dodávky stojící před obchodem velké kartonové krabice, nahoře nad mou hlavou se vedle dosud tmavých obrazovek obrovité tváře hrdinů manga dívaly do prázdné ulice a čekaly na první chodce.

Na Jasukuni-dóri jsem zašel do několika antikvariátů, v bistru, které jsem už znal, jsem vypil další kávu a pak jsem se přece jen rozpomněl, proč jsem v Japonsku, a podíval jsem se na mobil a do e-mailové schránky a také do Lodže a kamenného města. Ani mě nepřekvapilo, že cítím radost, že na mne nikde žádná zpráva nečekala a že se mohu v klidu dál procházet po městě. A tak jsem šel dál ulicí Jasukuni; když jsem procházel kolem můstku přes vodní příkop, na jehož konci byl vchod do veřejné části císařských zahrad, zaváhal jsem, ale pak jsem pokračoval dál. Když jsem došel k nádraží Šindžuku, bylo už pozdní odpoledne, v těsné soba-ja v jedné z úzkých uliček Golden Gai jsem snědl nudlovou polévku a vrátil jsem se metrem do Janaky. V ledničce jsem měl ještě zásoby suši, a tak jsem si na Šinobazu-dóri koupil jen láhev francouzského červeného vína. Před spaním jsem zkontroloval mobil a laptop, ale žádná zpráva na mne nečekala.

Příští den jsem zase vyrazil do města brzy ráno, tentokrát jsem chodil úplně nazdařbůh a většinu času jsem procházel místy, která jsem neznal, bloudil jsem mezi nízkými domky a procházel ulicemi, které připomínaly Pátou avenui, ztrácel jsem se v uličkách rodži, v jejichž spletencích přede mnou nečekaně vyvstávaly posvátné hájky, kde mezi listím prosvítaly jasné barvy trámoví, které neslo střechy buddhistických chrámků, a rumělka bran torii před šintoistickými svatyněmi, odpočíval jsem v parcích, prodíral se davy na Šibuji i v rozlehlých podchodech u nádraží, častokrát se stalo, že jsem se náhle vynořil na široké prosluněné třídě ve chvíli, kdy jsem si myslel, že už se nikdy nedostanu ven z labyrintu domků, obložených keříky v květináčích, které tvořily miniaturní zahrádky. Odpoledne jsem odpočíval na lavičce v císařských zahradách a díval se na výškové budovy Ginzy a Roppongi, když se ozvala melodie mobilu. Uviděl jsem na displeji Tanakovo jméno – a v tu chvíli se uvolnění posledních dvou dnů rozplynulo, cítil jsem, jak se celé mé tělo proměňuje, do všech svalů se rozlévá napětí, ostražitost a netrpělivost lovce, soustředění a připravenost vyrazit za další stopou, která se objevila; znovu jsem byl na lovu fialového krokodýla.

22. Rainbow Bridge

Tanaka-san na mou záležitost přece jen nezapomněl. Když se vyptával kolegů v práci na Olivii, narazil na jistého Takamuru, který měl na starosti skladiště, jež patřila Modrému Pegasovi, a ten mu řekl, že Olivia v době, kdy nastoupila do Modrého Pegasa, hledala nějaké místo, kde by mohla pracovat v naprosté samotě – Olivii sice spolupracovníci nevadili, ale k její rituální magii patřilo, že v některých fázích zrodu tvaru potřebovala být sama. Kdosi Olivii řekl o skladišti ve čtvrti Minato, které už se nepoužívalo, poslal ji za Takamurou a ten jí půjčil klíče. Takamura si byl jist, že od té doby ve skladišti nikdo nebyl. Tanaka se domníval, že je možné, že bych mohl ve skladišti najít nějakou stopu po Olivii, a já hned myslel na to, že tam třeba objevím další součástky Stroje – nebo snad dokonce sám Stroj? Tanaka se zeptal, jestli mám večer čas, a já mu řekl, že mám čas pořád.

„Takamura pro nás dnes může sklad odemknout, tak poslouchejte, jak se tam dostanete. Pojedete na stanici Šinbaši, tam přesednete na linku Jurikamome, to jsou vlaky, které jezdí na Odaibu. Víte, co je Odaiba?“

„Umělý ostrov v Tokijském zálivu na konci Rainbow Bridge. Kdysi jste odtud chtěli střílet na lodě, které k vám jely na návštěvu.“

„No, nebyly to tak nevinné návštěvy. Ale máte pravdu, je to umělý ostrov a linka Jurikamome jezdí právě po Reinbó Buridždži. Vy ale vystoupíte na poslední stanici před mostem – jmenuje se Šibaura-futó, budete si to pamatovat? – a tam na vás budeme v sedm hodin čekat. Tak Šibaura-futó, poslední stanice před mostem, raději si to napište. A vyjeďte dřív, vlaky Jurikamome nepatří k systému metra a nejezdí tak často.“

Vzal jsem si to k srdci a spěchal hned k východu ze zahrad, který je naproti Tokyo Station, jenže jsem to s dochvilností přehnal – když vlak nadzemní dráhy vjížděl do stanice Šibaura-futó, bylo teprve čtvrt na šest. Měl jsem tedy skoro dvě hodiny času, a protože okolí stanice nevypadalo moc zajímavě, rychle jsem se rozhodl, že si zkrátím čas tím, že pojedu o jednu stanici dál, vystoupím na Odaibě a vrátím se na nábřeží Minato po Reinbó Buridždži.

A tak jsem šel po úzkém chodníku na okraji mostu a byl jsem tu jediným chodcem, divoký vítr, který foukal nad Tokijským zálivem, do mne po celou cestu bušil a snažil se mě shodit z mostu, nalevo ode mne rachotil v obou směrech nepřetržitý ďábelský proud automobilů a vlaků. Pobřežní fronta výškových budov na nábřeží Minato byla svislými lany mostu rozstříhaná na úzké pásy, které vypadaly jako pruhy dekorativní tapety; svislá lana byla nahoře připevněná k tlustým nosným lanům, jež vytvářela oblouky mezi dvěma vysokými pylony. Vzpomněl jsem si, jak jsem se díval na Manhattan z brooklynského břehu, vzpomněl jsem si na Manhattanský a Brooklynský most a potom na všechny mosty, po nichž jsem šel na své cestě za záhadným flash diskem, na mosty přes Seinu, po kterých jsem pospíchal během pařížské zastávky do kavárny na Île Saint-Louis, na most, který vedl přes severní rameno řeky Lee v Corku a který pokračoval ulicí stoupající k Pymovu domu, na můstky, po nichž jsem chodil v Amsterdamu, na krátký a široký most přes Akerselvu v Oslu, na most spojující Gamla Stan se Södermalmem, a když už mé myšlenky zabloudily do Stockholmu, představil jsem si nakonec i lávku mezi Skeppsholmenem a Kastellholmenem, o níž se psalo v odstavci, který jsem překládal, když zazvonila Barbora.

23. Skladiště v Minatu

Dole pod stanicí nadzemní dráhy jsem uviděl stát Tanaku se starším pánem. Takamura-san byl zavalitější, než Japonci obvykle bývají, přitom už zdálky bylo vidět, že v jeho těle přebývá jakýsi neklid; zastavil jsem se a chvíli z výšky pozoroval zvláštní balet: pán nedokázal stát na místě, cosi Tanakovi vzrušeně vykládal, chodil před ním sem a tam a šermoval přitom mrštně rukama, před nimiž Tanaka neustále po kruhové dráze ustupoval. Když jsem k nim přišel, představení na čas přestalo, všichni tři jsme se uklonili a vydali se pod Takamurovým vedením ke skladišti. Cestou to vypadalo, že Takamura na mne zapomněl, obracel se k Tanakovi, pokračoval ve svém proslovu a v mávání rukama a každou chvíli se zastavoval. Z tónu jeho hlasu mi připadalo, že si neustále stěžuje, snad na všechna příkoří, jichž se mu v životě dostalo, ale vzhledem k tomu, že jsem se nevyznal ve výrazové stránce japonštiny, mohl také docela dobře Tanakovi vykládat, co měl včera k večeři. Tanaka jen čas od času řekl „hai“, po chvíli se obrátil ke mně a řekl anglicky – Takamura zřejmě mluvil jen japonsky –, abych mu prominul, že nepřekládá, ale Takamura je známý svou upovídaností a to, co říká, není nic důležitého, ostatně to sám příliš nevnímá.

Skladiště bylo naštěstí nedaleko, byla to přízemní budova, k níž byla z jedné strany přilepená drolící se rampa, pod kterou ze spár mezi kusy betonu rašily trsy suché trávy. Takamura vytáhl z kapsy svazek klíčů a odemkl široké kovové dveře, po tmavé chodbě jsme došli k dalším kovovým dveřím, teď musel Takamura zkoušet klíče jeden po druhém – přitom se pořád obracel k Tanakovi, stále něco povídal a mával přitom volnou rukou –, pátý klíč se konečně otočil v zámku, Takamura se opřel o dveře ramenem a těžké křídlo se s nesnesitelným skřípotem dalo do pohybu.

Octli jsme se v rozlehlé vysoké místnosti. V oknech po levé straně, rozdělených kovovou mříží na řadu skleněných čtverců, byl vidět Tokijský záliv, Rainbow Bridge a budovy na odaibském břehu. Ještě se úplně nesetmělo, ale na mostě už svítily oblouky světel na nosných lanech a pylony byly osvětlené barvami duhy. V místnosti bylo přítmí; už ode dveří bylo vidět, že je skladiště téměř prázdné, jen u zdí leželo několik nízkých hromad, zčásti přikrytých plachtami nebo starými hadry. Vypadalo to, že s prohlídkou budeme hned hotovi. Takamura otočil vypínačem, ozvalo se cvaknutí, ale ani jedna ze tří lamp, které visely u stropu, se nerozsvítila. Takamura něco zabručel, otevřel dveře plechové skříňky ve zdi u dveří a nahodil jistič. Rozsvítila se jen lampa nad našimi hlavami, ale v místnosti teď bylo přece jen trochu víc světla. Klekl jsem si u nejbližší hromady, nadzvedl plachtu a jednu po druhé bral do ruky věci, které ležely pod ní, byly to všelijaké rezavé nástroje, kusy kovu a dřeva, šrouby a těsnění, sešit manga prosáklý vazelínou, různé součástky, které rozhodně nevypadaly, že by patřily ke Stroji. Tanaka s Takamurou stáli za mnou, slyšel jsem, jak Takamura pokračuje ve svém monologu.

Na druhém konci místnosti se ozval šramot – snad nějaká myš, pomyslel jsem si a pokračoval v prozkoumávání věcí na hromadě. Šramot však nepřestával, zadíval jsem se do šera na nízkou hromadu hadrů u zadní zdi, odkud se zvuky ozývaly, i Takamura si toho všiml, konečně zmlkl a díval se stejným směrem jako já. Teď mi připadalo, že se hromada pohnula, že se hadry pomalu zvedají, ne, nemýlil jsem se, hromada rostla, byla už vysoká skoro metr, něco pod ní muselo být a určitě to nebyla myš. V tichu, které nastalo, byl slyšet jen hukot automobilů na mostě, tlumený zdí a sklem oken, a podivný šramot na druhém konci místnosti.

Vydal jsem se směrem k hýbající se a rostoucí hromadě, z níž sklouzávaly hadry jeden po druhém na betonovou podlahu; když jsem ušel několik kroků, z hadrů cosi prudce vyletělo a zůstalo šikmo trčet do prostoru. Byla to lidská ruka s roztaženými prsty. Vykřikl jsem a ve stejném okamžiku za mnou vykřikli i Tanaka a Takamura. V příští chvíli z hromady hadrů začala pozvolna vystupovat mužská postava, kymácející se a prohýbající, jako by neměla kostru; postava se ještě úplně nenapřímila, když se z hadrů vynořila deformovaná hlava a stejným potácivým pohybem se začala vztyčovat další, tentokrát ženská postava. Nedokázal jsem se pohnout, v hlavě mi vyvstaly obrazy zombiů z různých filmů, pak jsem si vzpomněl na strašidelné japonské historky, které sepsal Lafcadio Hearn.

24. Vraždící pár

Ale v následující chvíli jsem pochopil, na co se dívám, a vykročil jsem k postavám. Zřejmě už to došlo i Tanakovi a Takamurovi, kteří mě dohnali. „Nafukovací sousoší,“ řekl jsem; jak jsem byl zmatený, řekl jsem to česky, pak jsem to zopakoval ještě anglicky. Stáli jsme a pozorovali, jak postavy nabývají na objemu. Po chvíli se z hromady hadrů začala vynořovat třetí postava; na rozdíl od ostatních dvou však nestála, ale klečela. Byla to žena, ale nebylo jí vidět do obličeje, protože ženská postava, která stála nad ní, jí přes hlavu přetáhla igelitovou tašku – bylo zřejmé, že chce klečící ženu udusit. Nakonec se prudce vztyčil nafukovací stolek, na němž stál nafukovací počítač. A mně najednou došlo ještě něco. Obrátil jsem se k Tanakovi a řekl jsem: „Tanabe…“ Tanaka přikývl; nebylo třeba nic dodávat, i on už pochopil, že se nám právě dostalo rozluštění záhady Oliviina objevujícího se a mizícího sousoší. Protože ani já, ani Tanaka jsme nepochybovali o tom, kdo je autorem hrůzného sousoší, na které jsme se dívali, jakkoliv snad bylo nesouměřitelné s čímkoliv jiným, co Olivia kdy vytvořila. Pod všemi jemnými tvary na hranici nebytí, které v životě vykouzlila, mohla být docela dobře ukrytá tato hrůza; připadalo mi, že obojí je nějakým podivným způsobem spojené, a věděl jsem, že vypátrat, jaký je mezi tím dvojím vztah, bude patřit k mým úkolům. Začali jsme se rozhlížet, abychom zjistili, co sousoší nafukuje, a objevili jsme za postavami malou krabičku z umělé hmoty, která byla k sousoší připojená hadičkou a zapojená do zásuvky ve zdi – nafukovací zařízení v krabičce se zřejmě zapnulo, když Takamura nahodil jistič. Po nějaké chvíli, když už bylo sousoší zcela nafouknuté, se přístroj vypnul.

Stáli jsme před nafukovacím sousoším, které se trochu kývalo v průvanu, a prohlíželi si je. Bylo z látky, která připomínala hedvábí, v šeru skladiště na ní svítily matné odlesky světel Rainbow Bridge. K strašidelnému dojmu, kterým na nás zpočátku sousoší působilo, přispělo, že bylo barevné, a zejména obličeje obou stojících postav byly kolorované tak realisticky, že poté, co se zcela nafoukly, je v přítmí takřka nebylo možné odlišit od tváří skutečných lidí. Stojící postavy byly mladý muž a žena, oba černovlasí, muž měl krátký plnovous, zbytek dolní části obličeje byl hladce vyholený. Všiml jsem si, že rysy obou postav mají něco společného, možná tedy šlo o příbuzné, snad o bratra a sestru? Rozhodl jsem se, že je budu brát jako sourozence. Tváře obou vyjadřovaly nenávist a vztek, i když každá jiným způsobem, v bratrově obličeji se spíše ukrývaly uvnitř a na povrch pronikaly jen na jednom místě, okolo hluboko položených zlých očí, kdežto v sestřině tváři se volně rozlily do všech tahů obličeje a vlastně do celého těla. Druhá žena klečela na podlaze, kam ji sourozenci zřejmě srazili, stojící žena jí přetáhla přes obličej igelitovou tašku se znaky kandži a hiragany a svírala její okraje; na podlaze ležel vysypaný nákup – různé kartonové krabičky potištěné japonskými znaky, láhev minerálky, sáček rýže, krabička bentó, která se otevřela a vysypaly se z ní na podlahu kousky suši. K sousoší ještě patřil stolek, na němž stál monitor počítače a klávesnice; na obrazovce byla webová adresa skládající se z čísel a písmen.

Pokoušel jsem se představit si, k čemu došlo: vypadalo to, že dvojice sourozenců pronikla do ženina bytu a potom se sestra pokusila ženu udusit igelitovou taškou, když z tašky nejprve vysypala nákup na podlahu. Sousoší bezpochyby znázorňovalo scénu vraždy; a nemohl jsem se zbavit pocitu, že představuje zvláštní způsob svědectví či obžaloby. Pokud byla autorkou sousoší doopravdy Olivia, říkal jsem si, chtěla tím nejspíš podat svědectví o zločinu – komu však bylo svědectví určeno, policii? Co by si ale vyšetřovatel s tak podivným svědectvím počal? Proč Olivia zvolila pro svou zprávu o vraždě tak podivné médium? Většina lidí by spíše navštívila policii, zatelefonovala anebo napsala dopis. Ale vzpomněl jsem si také, že Olivia projevila zálibu v neobvyklých materiálech už v Brooklynu při tvorbě autoportrétu.

Obrátil jsem se k Tanakovi a zeptal se ho, jestli si myslí, že dvojice vraždu dokonala. „Jsem přesvědčený, že ne,“ řekl Tanaka zamyšleně, a když jsem se na něj překvapeně podíval, dodal: „Alespoň pokud je autorkou díla Olivia. Protože postava na podlaze je ona, musela tedy přežít.“

Tanaka nepochyboval o tom, že nešťastná žena je Olivia, třebaže postavě nebylo vidět do tváře, jinak však svědectví, které sousoší vyjadřovalo, rozuměl stejně málo jako já. Oba jsme si byli jisti, že tváře stojících postav jsou portréty skutečných lidí, ale Tanaka netušil, kdo by to mohl být. Vytáhl jsem z batohu laptop a opsal webovou adresu z nafukovacího monitoru. Za chvíli se v levém horním rohu bílé obrazovky objevila slova File not found.

25. Druhý dopis Samuelu Stoneovi; vzkaz od Olivie

Takamura si vzpomněl, že má v kapse baterku, a tak svítil střídavě na tváře sourozenců, na tvář, jejíž obrysy se rýsovaly pod světlým igelitem potištěným velkými černými a rudými znaky kandži, mlčeli jsme, myslím, že všichni tři jsme při tom vystupování zlověstných tváří a zahaleného týraného obličeje z přítmí cítili tichý děs. Pak jsme si začali prohlížet mechanismus, který sousoší nafoukl. Zjistili jsme, že je možné jej otočením knoflíku nastavit na obrácený chod; ze sousoší začal unikat vzduch. Stáli jsme a pozorovali, jak se postavy znovu začaly potácet, ohýbat a hroutit. Ještě než klesly k podlaze, jsem požádal Tanaku, aby Takamurovi řekl, že bych chtěl sousoší koupit. Oba muži se chvilku dohadovali, pak mi Tanaka sdělil, že si sousoší i s příslušenstvím mohu vzít. Takamura za ně nic nechce; před nějakým časem mu Tanaka hodně pomohl v určité věci a Takamura je rád, že mu teď může oplatit jeho službu. Kromě toho je tu všechno tak jako tak na odpis a jen díky tomu, že se na skladiště zapomnělo, je ještě nikdo nevyklidil a neodvezl věci z něho na skládku. Zatímco mluvil, Takamura se poprvé od chvíle, kdy jsme se pozdravili, obrátil přímo na mne. Teď, když postavy sousoší ležely splasklé na podlaze, už ho hrůza přešla, a tak se zase usmíval a pantomimicky mi naznačoval, že si zvadlé postavy mohu odnést, pak ukázal na strojek a sděloval mi, že mohu sousoší nafukovat a vypouštět podle libosti, tím způsobem, že se nadechoval a rozpřahoval ruce a pak zase vydechoval a krčil se. Domníval se zřejmě, že chci sousoší používat jako velkou hračku.

Látka, z které byly sochy ušité, byla podivuhodně tenká a lehká, a tak když jsem vyfouknuté sousoší složil, zjistil jsem, že se mi nejen vejde do batohu, ale že by se mi vešlo i do kapsy. Pak jsem ještě rychle s Takamurovou baterkou v ruce prohlédl tři zbývající nízké hromady, ale nic zajímavého jsem v nich nenašel. Venku se s námi Takamura rozloučil a Tanaka jel se mnou nadzemní dráhou na stanici Šinbaši. Všechno, co jsme o sousoší mohli říci, jsme už řekli, a tak jsme jen seděli vedle sebe a mlčeli. Když jsem zůstal sám, nedokázal jsem už klidně sedět, vystoupil jsem na Tokyo Station a vydal se k Janace pěšky. Nade mnou pluly ve tmě přicházející noci obří barevné reklamy, vznášely se znaky kandži, hiragany a katakany i písmena latinky a já pořád uvažoval o sousoší, které jsem si nesl v batohu. Zase jsem myslel na autoportrét z kandovaného ovoce, na to, že Olivia patrně ráda vytvářela tvary z látek, s nimiž se tvar obvykle nepřátelí. Myslel jsem také na to, že pokud bylo sousoší zprávou o zločinu, byla ta zpráva nejspíš někomu určena – proč tedy zůstala tolik let v zamčeném skladu? Anebo Olivia chtěla sousoší použít k vydírání neznámých sourozenců, a když dosáhla svého, uklidila je? Ale nehledě na to, že by to byl prapodivný způsob vyděračství, z toho, co jsem o Olivii slyšel, jsem si ji nedokázal jako vyděračku představit.

A co já jsem si měl počít se sousoším, které jsem měl složené v batohu? Měl jsem s ním jít na policii? Dovedl jsem si představit, jak by se na mne dívali, kdybych před nimi začal sousoší nafukovat. A jak všechny záhady okolo sousoší souvisí s mým pátráním po fialovém krokodýlovi? Co mám teď podniknout? Ale když jsem šel tmavými uličkami Nezu a blížil se k Janace, už jsem věděl, co udělám: napíšu další dopis Samuelu Stoneovi. Připadalo mi, že za mramorovými dveřmi jeho kanceláře se zauzlují nitky všech souvislostí.

Do Janaky jsem přišel o půlnoci, posadil jsem se ve svém pokoji k MacBooku, několikrát jsem začal psát dopis, ale nebyl jsem s žádným začátkem spokojený. Chvíli jsem chodil po pokoji sem a tam, pak jsem se znovu posadil k laptopu a napsal jsem:

Vážený pane Stone,

před časem jsem Vám psal dlouhý dopis, v němž jsem Vás prosil o pomoc při řešení problému, kterým se v poslední době zabývám a který má pro mne velký význam. Byl jste asi příliš zaneprázdněn, takže jsem dosud neobdržel odpověď, možná jste ani neměl čas si dopis přečíst. Dopis, který dostáváte nyní, je mnohem kratší a je jiného druhu. Píšu Vám, abych Vám oznámil, že pro Vás mám jednu hádanku a jednu nabídku. Hádanka zní: Tři postavy, v jednu chvíli se vám vejdou do kapsy, v příštím okamžiku jsou větší než vy a budí hrůzu. Něco mi říká, že budete znát odpověď. A nyní má nabídka: věc, kterou označovala hádanka, vyměním za vyprávění o Olivii Lee.

Podepsal jsem se a e-mail jsem hned odeslal. Byl to ovšem risk, Samuel Stone po přečtení takového dopisu mohl dojít k závěru, že to nemám v hlavě v pořádku, a nařídit sekretářce, aby všechny mé další e-maily hned mazala. Ale cítil jsem podivnou jistotu, že majitel a ředitel Modrého Pegasa bude vědět, o co jde, a že mi odpoví. Prozatím se mi na mé cestě vyplácelo řídit se takovými pocity a doufal jsem, že to vyjde i tentokrát. Když už jsem zavíral laptop, vzpomněl jsem si, že jsem se zapomněl podívat, jestli nemám v Lodži nebo v kamenném městě vzkaz od Laury, nebo dokonce od Olivie, a tak jsem MacBook zase otevřel, rychle se propletl mezi chodci na Piotrkowské a zamířil k hotelu Savoy. Za pultem seděla mladá recepční, kterou jsem ještě neznal. Když jsem mířil k výtahu, uviděl jsem, že na mne mává. Na chvíli jsem se zarazil a pak jsem šel k recepčnímu pultu. Usměvavá recepční mi zdálky ukázala kus papíru – někdo pro mne nechal na recepci vzkaz. Položila papír na desku pultu a přisunula jej ke mně – a já si přečetl jedinou krátkou větu, která na něm byla napsaná: „Stroj skutečně existoval, není to sen.“ Pod tím nebyl žádný podpis, ale já věděl, že vzkaz napsala Olivia.

Ihned mě napadlo, že Olivia je možná ještě nahoře v pokoji, běžel jsem k výtahu a v pátém patře po chodbě ke dveřím pokoje. Pletla se mi skutečnost a imaginární svět počítače – bude snad v pokoji digitální postavička Olivie? Ale pokoj byl prázdný, změnila se v něm jediná věc: z nočního stolku zmizely oba dopisy, můj a Lauřin. Rychle jsem vstoupil do kamenného města a procházel jeho ulicemi, ale ani tam na mne nikdo nečekal a nenašel jsem tam žádný vzkaz. Pak jsem si řekl, že je slušné na Oliviin vzkaz odpovědět. A hned mě napadla odpověď, stejně stručná jako její vzkaz. Klávesou backspace jsem se vrátil do hotelového pokoje a sjel výtahem do přízemí. Recepční se pořád usmívala, na pultu pořád ležel papír s Oliviiným vzkazem, vedle něj stála nádobka s propisovacími tužkami. Vzal jsem jednu z nich, připsal na papír: „Viděl jsem nafukovací sousoší,“ a opět přisunul papír k recepční. Ať si Olivia se vzkazem udělá, co chce. Recepční papír s úsměvem přijala a uložila jej do přihrádky za svými zády.

26. Černý automobil

Příští den ráno jsem opět zašel do hotelu Savoy. Za pultem už zase seděl recepční, který měl službu, když jsem byl v hotelu poprvé. Když jsem vešel, zvedl ke mně hlavu, ale pak se zase věnoval své práci. Na recepčním pultu, v hotelovém pokoji ani v kamenném městě jsem nenašel žádný dopis, žádný vzkaz. Vrátil jsem se do Janaky, zavřel jsem laptop, seděl jsem u stolu a díval se na větve stromů, vlnící se ve větru. Neměl jsem v tuto chvíli nic na práci, mým jediným úkolem teď bylo čekání, čekání na odpověď od Samuela Stonea nebo od Olivie Lee. Opět přišel jeden z těch okamžiků, kdy mi celá má cesta připadala jako bláznivý, směšný, dětinský podnik a kdy jsem toužil rychle ji ukončit, anebo alespoň si od ní na čas odpočinout. A i když mi připadalo, že jsem se do Tokia dostal jako nerozvážný surfař na divoké vlně bláznovství, nijak se to nedotklo mého uctivého vztahu k městu, v němž jsem se octl, stejně jako mého vztahu k ostatním městům, v nichž jsem na své cestě pobyl. Nesmyslnost mé cesty nic nezměnila na mé touze naslouchat tomu, co mi město sděluje, snažit se rozluštit jeho šifrované vzkazy, zkoumat obrazy, které mi nabízelo, přihlížet představením, které pro mne pořádalo; pošetilost mého putování nic nezměnila na vděčnosti, kterou jsem vůči městu cítil, vděčnosti za jeho barvy a tvary, zvuky, chuti a vůně.

Vyšel jsem ven a opět jsem se toulal po ulicích, opět jsem nechal pohled bloudit po fantastické zemi obřích barevných reklam, jež se na vrcholcích domů zarývaly do modré oblohy, po písmenech připomínajících postavy zlých a dobrých démonů, po spletitých vyřezávaných ornamentech pod střechami chrámků a svatyní, po listoví keřů v parcích a po jeho odrazu na hladinách jezírek, odpočíval jsem v kavárnách, kde jsem pil kávu a tu a tam přeložil pár vět ze švédské detektivky… Myšlenky na flash disk, Stroj a nafukovací sousoší se sice vynořovaly každou chvílí, ale nikdy nevydržely dlouho, pokaždé se rychle proměnily v něco jiného, staly se z nich vzpomínky na výlety se Štěpánem, na mé dobré rodiče, na ženy, které jsem znal, na mé nešťastné manželství; a všechny obrazy, které se rodily v mé mysli, byly mírné, žádný nebyl trýznivý nebo vyčítavý, přinášely smíření, k němuž patřilo i smíření s mým tichým, ale vytrvalým bláznovstvím – s bláznovstvím, jehož posledním květem byla klikatá cesta, která mě přivedla do Japonska.

Vracel jsem se kolem šesté; když jsem zahnul podél hřbitovní zdi do uličky, kde jsem bydlel, uviděl jsem před domem Tanakovy sestřenice nablýskaný černý automobil, tak velký, že zabíral skoro celý prostor mezi domem a zdí hřbitova. Vedle vozu stál mladý štíhlý Japonec v tmavém obleku, z okna se vykláněla má bytná. Jak mě uviděla, cosi na Japonce zavolala. Po úklonách řekl řidič nepříliš dobrou angličtinou: „Pan Samuel Stone vás prosí, jestli byste byl tak laskav a navštívil ho v jeho kanceláři v Blue Pegasus Tower. Omlouvá se, že kvůli svému zdravotnímu stavu za vámi nemůže přijet sám. Mám vám vyřídit, že se chce pokusit uhodnout vaši hádanku. Prosí vás také, abyste vzal s sebou předmět, kterého se týkala vaše nabídka.“

Rychle jsem zaběhl do svého pokoje pro složené sousoší. Přemýšlel jsem, jak Stone získal mou adresu, ale pak jsem si vzpomněl, že jsem se mu ve svém prvním dopise zmiňoval o Tanakovi; majitel Modrého Pegasa se zřejmě dozvěděl, kde bydlím, od něho. Když jsem vyšel ven, řidič už stál v pozoru u otevřených zadních dveří vozu. Nastoupil jsem a vůz začal pomalu couvat z uličky. Zabořil jsem se do měkkého polstrování a pozoroval, jak přes sklo okna přejíždějí větvičky stromů. Šofér během jízdy telefonoval, zřejmě oznamoval do Stoneovy kanceláře můj příjezd. Lehce a nehlučně klouzal automobil ulicemi, na nichž ležely večerní stíny, v Ginze se před ním otevřel vjezd do podzemní garáže, osvětlené ostrým světlem. Vystoupili jsme, šel jsem za řidičem k neoznačeným dveřím; na dveřích nebyl nikde vidět žádný zámek, ale když k nim řidič přiložil kartu, tiše se zasunuly do zdi a za nimi se objevila kabina výtahu s černými koženými křesly a zrcadly ve zlatých rámech, v nichž se naše postavy násobily donekonečna. Výtah stoupal tak tiše a tak pravidelným pohybem, že jsem po nějakém čase znejistěl a začal si klást otázku, jestli pořád nestojíme v garáži. Avšak když se nakonec otevřely dveře, vystoupili jsme v nevelké hale. Její zdi byly ze zeleného mramoru, nebyla to ale předsíň, v níž jsem seděl při své první návštěvě budovy – dveře, u kterých jsem tenkrát zvonil, tedy ve skutečnosti nevedly do ředitelovy kanceláře, ale pouze do další předsíně…

Stál jsem před kulatým bazénkem, v němž bublal tenký pramínek, a rozhlížel se; na zdech visely reprodukce Hokusaiových dřevořezů, pod nimi stála čtyři kožená křesla, stejná jako ve výtahové kabině, zavřené dveře po mé pravé ruce byly zřejmě dveře, na které jsem se při své první návštěvě Blue Pegasus Tower díval z druhé strany, nalevo se podél zdi táhl mramorový pult, na kterém stál telefon a nevelký monitor počítače, za ním byl vidět vršek polstrovaného opěradla prázdné židle. Pult končil vedle dalších dveří, jejich jedno křídlo bylo pootevřené. Otočil jsem se, abych se zeptal řidiče, co mám dělat, ale zjistil jsem, že už jsem v místnosti sám. Nejistě jsem nahlédl škvírou ve dveřích do místnosti za nimi; uviděl jsem pruh koberce s perským vzorem, na kterém leželo narudlé večerní světlo.

Zaklepal jsem, ale nikdo se neozýval. Ještě chvíli jsem čekal, jestli mě někdo pozve dál, a pak jsem otevřel dveře dokořán, vstoupil jsem dovnitř a zavřel za sebou. Místnost byla prázdná; podobala se místnostem šéfů velkých podniků, které jsem viděl v mnoha filmech: těžký psací stůl, na kterém stál telefon, lampa, klávesnice a monitor počítače, za stolem otáčecí křeslo, naproti stolu dvě křesla pro hosty, hledící k psacímu stolu a zároveň i k sobě navzájem, podél stěn mahagonové knihovny s vyrovnanými řadami tlustých knih, které nevypadaly, že by některou z nich za poslední léta někdo vytáhl a otevřel. Čelní stěna místnosti a části bočních stěn, které k ní přiléhaly, byly ze skla. Čelní stěnou byl za psacím stolem vidět obrovský znak kandži na fasádě protějšího mrakodrapu (znak mi byl povědomý, ale nedokázal jsem si vzpomenout na jeho význam), jednou z bočních zdí jsem v průhledu mezi mrakodrapy viděl stromy císařských zahrad; jejich korun se právě dotklo velké červené slunce, jehož světlo v kanceláři bude ještě nějaký okamžik rozsvěcet prach na ořízkách knih a jemné chmýří perského koberce.

„Ach, pan Adam už je tady,“ uslyšel jsem za sebou příjemný mužský hlas, „omluvte mě, že jsem vás nechal čekat.“ Ohlédl jsem se a uviděl, že mezi knihovnami se otevřely dveře, kterých jsem si dříve nevšiml; vcházel jimi s jakýmisi papíry v ruce menší pán s šedivými vlnitými vlasy a starosvětským šedivým knírkem v kulaté tváři. Uvědomil jsem si, že jsem se s podobnými tvářemi někdy setkával při jednání na úřadech; a pokaždé když jsem se na takový obličej díval z druhé strany stolu, cítil jsem jistotu, že jednání dobře dopadne. Odložil papíry na poličku v knihovně, podal mi ruku a představil se mi; byl to Samuel Stone, majitel a ředitel společnosti Blue Pegasus.

27. V kanceláři Samuela Stonea

Samuel Stone zamířil ke křeslu za stolem, ale v půlce cesty si to rozmyslel, posadil se do jednoho z křesel pro hosty a pokynul mi, abych si sedl do druhého. „Především se vám chci omluvit, že jsem neodpověděl na váš první dopis,“ řekl. „Mám v poslední době hodně starostí, ostatně myslím, že pan Tanaka vám o tom něco málo řekl. Kromě toho…,“ Stone se na chvíli odmlčel, jako někdo, kdo přemýšlí, jestli má udělat další krok; pak pokračoval: „Kromě toho se váš dopis týkal záležitostí, které jsou pro mne velmi bolestné, a já si uvědomil, že odpovědět vám by pro mne nutně znamenalo vracet se k událostem, na které se teď snažím nemyslet. Asi vás to překvapí a nejspíš se ptáte, co má vaše pátrání, které jste mi tak poutavě popsal ve svém dopise, společného s mým životem a s mým trápením – ale tak to chodí, vzdálené příběhy se často podivně setkávají a proplétají. Myslím, že kus té spleti se dnes spolu můžeme pokusit rozplést.“

Samuel Stone mluvil tichým hlasem, ve kterém byla slyšet únava a zároveň smíření s chodem věcí. Na chvíli se odmlčel, pak pokračoval: „Říkám vám to, protože bych byl nerad, kdybyste si myslel, že jsem vás pozval jen kvůli vaší nabídce, jen kvůli obchodu. Mám zájem o věc, kterou nabízíte, k tomu se ještě dostaneme, ale prosím věřte mi, že bychom se setkali, i kdybych nedostal váš druhý dopis. Řekl jsem vám, že jsem oddaloval naše setkání, protože by se náš rozhovor nutně týkal mých osobních, bolestných záležitostí. To je pravda, ale je to zároveň i důvodem, proč bych za žádnou cenu nechtěl setkání s vámi promeškat. Ve skutečnosti jsem se na rozhovor těšil, dokonce jsem si v posledních dnech večer před spaním v duchu přeříkával, co vám všechno řeknu, jen jsem se k tomu, abych se vám ozval, dlouho odhodlával. Touha uvidět věc, kterou jste našel ve skladu v Minatu – pan Tanaka mi vyprávěl o tom, co se stalo včera večer – a kterou já znal pouze z vyprávění, jen uspíšila mé rozhodování.“

Opřel se o opěradlo křesla a podíval se ven skleněnou stěnou. „Na začátek bych chtěl odpovědět na vaši hádanku. Moje odpověď tedy zní: jsou to tři nafukovací postavy – muž a dvě ženy –, které dohromady zobrazují scénu pokusu o vraždu. Je to tak správně?“

Když jsem přikývl, pokračoval: „Můžeme tedy přejít od hádanky k nabídce. Nabídku přijímám, mám zájem o to, čemu říkáte – jak také vím od Tanaky – ‚sousoší‘, a jsem ochoten vám za ně dát, co požadujete. Vzal jste prosím tu věc s sebou?“

Ve Stoneově zdvořilosti se ozývala ozvěna mnoha obchodních jednání, která v životě patrně vedl; ve světě, do něhož nás oba zavedl osud – ve světě nafukovacích sousoší, obrazů z kandovaného ovoce a záhadných flash disků –, takový tón působil tak nepatřičně, že jsem se neubránil úsměvu. Vytáhl jsem z batohu složené sousoší i se strojkem a podal je s úklonou Stoneovi. Ten si látku zamyšleně prohlížel – navrchu byl zrovna kus tváře zlé ženy –, pomalu rozložil několik záhybů a pak je zase pečlivě složil. A patrně aby to nevypadalo, že si přivlastňuje něco, za co ještě nezaplatil, přinesl lehký nízký stolek, který stál v koutě místnosti, postavil ho mezi naše dvě křesla a sousoší i strojek na ně položil. A když už tu stál stolek, otevřel Stone dvířka jedné ze skříněk na zdi, za nimi se rozsvítil vnitřek ledničky, v němž v několika řadách nad sebou stály láhve s různobarevným obsahem. Stone se omluvil, že nemá alkohol – už léta žádný nepije –, ale může mi nabídnout mnoho jiných nápojů, a tak jsem si vybral láhev s jasně zelenou tekutinou, aniž bych věděl, co je uvnitř, Stone pak vzal z ledničky ještě láhev s něčím tmavomodrým, postavil obě láhve na stolek a přinesl dvě sklenice. „Možná tu budeme sedět dlouho,“ řekl jakoby na vysvětlenou. Ulice dole už byla ponořená do stínu a stín rychle stoupal po fasádách k vrcholkům mrakodrapů, ale jejich nejvyšší patra stále ještě polévalo teplé, narudlé světlo; a poslední paprsky slunce rozsvítily láhve na stolku jako dvě barevné lucerny.

„Dobrá,“ řekl Stone konečně, „i já splním svou část dohody, budu vám vyprávět všechno, co vím o Olivii, a všechno, co je do jejího příběhu zapletené, i když je to tak těžké… Je to těžké, protože mi připadá, že do jejího příběhu je zapletené úplně všechno, celý můj život, život podniku, život mého syna, a dokonce život mých předků… Nevadí, jestli to bude nutné a jestli máte čas…,“ Samuel Stone se na mne podíval a já přikývl, „… budu vám vyprávět úplně všechno. Ještě jednu věc vám chci říct předem. Jestli máme rozplétat své příběhy, budeme tu sedět dlouho a já nechci, abyste si po celou tu dobu dělal bezdůvodné naděje a pak odcházel zklamaný. Odpovím vám na všechny otázky, na které budu znát odpověď, ke všemu se dostaneme, opravdu není nic, co bych před vámi chtěl utajit, ale nejsem si vůbec jistý, jestli vám to nějak pomůže ve vašem hledání flash disku; o něm nevím nic, nikdy jsem o něm neslyšel.

Ale mohu vám slíbit alespoň jednu věc: dozvíte se, jak vypadá Stroj, který jste v e-mailu psal vždycky s velkým začátečním písmenem. Ani ten jsem sice neviděl, ale přesto toho o něm dost vím. A skutečně z něho pocházejí všechny ty součástky, s kterými jste se setkal na své cestě. Povím vám, kdo Stroj postavil, jak Stroj pracoval a k čemu sloužil a také jak došlo k jeho rozpadu. A ještě něco bych vám chtěl předem říct: sousoší není jediná věc, kterou od vás za vyprávění o Olivii dostávám. Už jsem od vás dostal něco jiného, totiž vyprávění o vaší cestě, kterou jste popsal v prvním dopise.“ Usmál se a dotkl se krátce a lehce mé paže: „Protože i já mám svůj puzzle a hledám do něho dílky a pár cenných jsem získal z líčení vašich příhod.“

„Potom vám možná budu moci ještě nějaké další dílky přidat,“ řekl jsem. „Od doby, kdy jsem vám psal první dopis, jsem se dozvěděl pár nových věcí o Olivii, o jejím životě v horách v Idahu, o digitální Lodži a digitálním hotelu Savoy a o kamenném městě v laptopu, který leží na stole v hotelovém pokoji.“

„Výborně, nemůžu se dočkat, až si to všechno budu moci poslechnout. Ale teď jsem podle naší dohody s vyprávěním na řadě já. Řekl jsem vám, že jsem se bál mluvit o věcech, které se týkají Olivie, a že jsem se na to zároveň těšil. Vlastně jsem cítil touhu vyprávět o Olivii už dlouho předtím, než přišel váš dopis, ale dokud jste mi nenapsal, neznal jsem nikoho, komu bych se mohl svěřit. Možná se divíte, proč jsem si vybral právě vás, neznámého člověka. Myslím, že je to proto, že jsem už při čtení vašeho dopisu cítil, že váš příběh je v něčem podobný mému, a říkal jsem si: ‚Kdo tenhle dopis napsal, bude mému vyprávění rozumět.‘“

28. Světelná mandala

Už se takřka úplně setmělo, znak kandži na fasádě protější budovy, který vyplňoval skoro celou skleněnou stěnu kanceláře, se najednou rozzářil tyrkysovým světlem; jeho mdlé odlesky se rozlily po hladké desce psacího stolu a po sklech knihoven a dopadaly na Stoneovu tvář, zatímco v dolním rohu skleněné stěny ještě na nebi dohořívala rudá skvrna nad tmavými korunami stromů v císařských zahradách a v láhvích na stole skomíraly poslední barevné jiskřičky. Samuel Stone začal se svým vyprávěním.

„Olivia Lee začala v Modrém Pegasu pracovat před sedmi lety, tehdy jí bylo dvacet čtyři let, teprve před rokem a půl dokončila školu, ale už byla ve světě designu dost známá. Možná vám Tanaka říkal, že se ráda pouštěla do úkolů, kterými se v podniku vždycky zabývali muži. A vždy pak vytvořila krásná díla, která v sobě měla překvapivou, jakoby snovou harmonii mezi tvary, a přitom byly její výtvory naprosto funkční, přestože se obvykle nedržela rad, které jí dávali technici, a nedbala na požadavky, které vznášeli. Ti se často chytali za hlavu, když viděli její návrhy, chodili tady po chodbách a vykřikovali, že to nemůže fungovat, přicházeli za mnou, aby na ni žalovali, ale Olivia si své myšlenky a své vize dokázala prosadit – byla sice mimo zaměstnání tichá a dost nesmělá, ale ve svém světě byla královnou a chovala se podle toho – a nakonec jí výpočty a zkoušky prototypu vždycky daly za pravdu proti technikům. Tím si získala tak trochu pověst čarodějnice.

V době, kdy Olivia nastoupila do podniku, můj syn právě začal pracovat na novém projektu. Můj syn…,“ opakoval skoro neslyšně, zamyslel se, jako by chtěl změřit, kam ho ta dvě slova zanesou, ale po chvíli mlčení zase mluvil svým klidným hlasem. „Sam vystudoval několik škol a ani já sám nevím, v čem všem je odborníkem. Myslím, že je především matematik. Sam matematiku vždycky miloval, nikdy neměl rád velká slova, velké ideje a velké city a vždycky se cítil dobře hlavně tam, kde se hlasité děje rozplývají v tichém šumu drobné práce nekonečně malých čísel, v nenápadném mravenčím hemžení matematických vztahů, vždycky rád pobýval ve světě, kde se hrubý tvar proměňuje v jemné krajkoví matematických rovnic. Myslím, že by si v tomhle dobře rozuměl se svým pradědečkem, který před hlukem velkých slov a křiklavých vášní zase utíkal do ráje technických soustrojí. To bylo ještě v Polsku… Ale vlastně všichni Stoneové byli takoví, nějaké projevy nadšení pro cokoliv byste u nás hledal těžko; a z toho ztlumeného tónu našich životů se narodilo leccos dobrého a leccos špatného… A ani to už vlastně není pravda po všem, co se stalo tady v Tokiu…“

Stone zvedl oči k tyrkysově zářícímu znaku na protější budově, pak je zase obrátil ke mně. „Sam pomocí nějakých algoritmů proměnil dění ve všech provozech v magický kaleidoskop, v jemnou, neustále se pohybující síť světelných linií na monitoru – na monitoru, který vedle klávesnice tvořil jediné zařízení v jeho pracovně. A potom seděl zabořený do hlubokého křesla a soustředěně sledoval dění v celém podniku, které se mu proměnilo v elektronickou mandalu, v chvění světelných linií, sledoval jejich jemná – pro mne nepostřehnutelná – odbočení, pulsování jasu, proměny barev a tloušťky, jejich třepení do dalších linií na nových a nových rovinách, jejich opětovné spojování, splétání a rozplétání. Já sám jsem téhle magii vůbec nerozuměl, ale Sam v té pulsaci neklidných čar, v jejich splétání a rozplétání viděl nejenom to, co se skutečně dělo ve všech provozech podniku, ale i dosud nepatrné vlny rodících se možností, přísliby cest vzhůru a varovný počátek pádů. Mně stačilo dívat se několik minut na monitor a dostával jsem závrať, cítil jsem nevolnost, strach, ale také zvláštní slast… Sam na monitor hleděl soustředěně dlouhé hodiny. Dokážete to pochopit?“

„Já ne, ale povím vám o Oliviině přítelkyni, které se v zašmodrchanou spleť světelných čar neproměnil jeden podnik, ale celý svět.“

29. O tom, jak věci touží stát se neviditelnými

Ale připadalo mi, že Samuel Stone je zabraný do svých myšlenek a neposlouchá mě. Řekl: „Někdy jsem si říkal, že Sama zajímá víc ten pohyblivý abstraktní obraz než podnik a věci, které se v něm vyrábějí. A pak mě vždycky překvapilo, když jsem zjistil, že tu přece jen nejde o nějaké umění pro umění – čas od času v té spleti najednou uzrál nějaký plod, nový vynález, pak za mnou vždy přišel s návrhem nového výrobku a kupodivu se vždy nakonec ukázalo, že se výrobek dobře prodává.“

„Sam mág, Olivia kouzelnice?“

„Ano, asi ano. Ale pozor, když o tom takhle mluvím, vypadá to, jako by Sam kráčel nějakou osamělou podivínskou cestičkou. Avšak to podivné, závratné, nezastavitelné rozplývání skutečnosti, na které jsem musel vždycky myslet, když jsem se díval na tance barevných linií na monitoru v Samově pracovně, zachvátilo už dřív celý podnik. Pozvolna se měnila sama výroba a nemyslím si, že je to vina nebo zásluha mého syna. Nebyla to ničí vina ani zásluha, podnik se prostě měnil sám od sebe; jak dospíval a stárnul, toužil stát se něčím jiným, už ho nebavilo dělat všechny ty staré dobré věci, které dělal dřív. Ano, pořád ještě vyrábíme některé věci, které jsme vyráběli ve Státech, automobily a jachty a také pračky a šicí stroje, které ve své dílně montoval už dědeček v Polsku. Nikdo zatím nenavrhl zrušení jejich výroby, protože rozhodnutí je zatím pořád ještě v mých rukou a já bych to nedovolil. Ale přesto se výroba pozvolna mění, rodí se tu teď věci, které stále víc unikají z našeho světa, věci, které jsou stále nehmotnější, až se stávají neviditelnými – některé z nich proto, že jsou příliš malé, jiné proto, že jsou nehmotné, jsou to pouhá vlnění…“

„Ale netouží samy věci po tom, aby se staly neviditelnými?“

„Rilke v dopise Witoldu von Hulewicz – o neviditelnosti věcí jsem si dělal nějaké rešerše na internetu. Nevím, ale jestli věci touží po neviditelnosti, tady se jim jejich sny plní dokonale.“

Nedalo mi to a řekl jsem: „O rozplývání věcí už mi něco říkal pan Tanaka. Myslím, že má pocit, že se vám stýská po velkých těžkých strojích.“

Stone přikývl. „Velké a těžké stroje, které jsme vyráběli, jsem měl rád, měl jsem je rád jako velká domácí zvířata, rozuměl jsem si s nimi, rád jsem se jich dotýkal. A ty stroje mě poslouchaly, samy si nic nevymýšlely, dělaly, co jsem jim přikázal, plnily jednoduché příkazy – zahřát domov, ušít oblek, dovézt člověka na místo, na které se chtěl dostat, anebo zase trucovaly, pak bylo třeba jim domluvit a ony si většinou daly říct. Jaký mám ale mít vztah k planktonu mikrosoučástek a k chaluhám neviditelných vln? Nevím, jsou mi lhostejné. Ale je pravda, že když začnu tu svou lhostejnost zkoumat, najdu v ní ledacos – nevolnost, údiv, strach, ale taky fascinaci… Často mívám pocit, že se z našich továren vylévá proud žabince…“

„A váš syn?“

„U Sama to je něco jiného, on se do neviditelného tekutého světa narodil. Je potápěčem a planktonu rozumí, dovede v něm plavat…“

30. Umění, jak se stát Japoncem

Samuel Stone se díval na koberec, obarvený tyrkysovým světlem z protější fasády, zdálo se, že se mi vzdaluje, že teď mluví sám k sobě. Nechal jsem ho být, nenaléhal jsem na něj, aby mluvil o Olivii a o Stroji, věděl jsem, že tohle všechno, ten podivný spletenec rodinných, průmyslových a technických bolestí s Olivií a Strojem nějak souvisí a že se za chvíli dozvím, jak. „Ale já přijmu s klidem,“ říkal Stone, „když se sám podnik rozhodne, že ukončí výrobu posledního velkého stroje; věci jsou stejně smrtelné jako lidé a je to tak v pořádku. Poklidně umřu mezi svými posledními stroji.“

Pak zase zvedl hlavu ke mně: „Myslím, že v Americe bych tyhle změny, tu proměnu pevných věcí v pohyblivý písek prožíval bolestněji; Japonsko je milosrdnější. Víte, často se mě ptali, proč jsem přestěhoval ředitelství podniku do Japonska, a já měl vždycky po ruce tisíc dobrých odpovědí a na každé z nich bylo něco pravdy, žádná z těch odpovědí nebyla úplná lež. A přece jsem nikomu neřekl hlavní důvod, proč jsem teď tady, neřekl jsem ho, protože jsem ho neznal.“

„Pan Tanaka si myslí, že vás sem vyhnal neklid, který odedávna cítila celá vaše rodina.“

„Jistě, jen jsem pokračoval v somnambulní cestě na západ, kterou začal můj dědeček v Lodži, a vlastně ještě dřív můj pradědeček někde na Ukrajině, v městečku, jehož název nikdo ani nezná. Prostě jsem se jednoho rána probudil a věděl jsem, že musím pokračovat v téhle cestě. Ale když něco takového říkám, vysvětluji jen jednu záhadnou věc jinou záhadnou věcí… Snad jsem se rozhodl odejít také proto, že jsem tušil, že se v nové zemi stanu někým jiným, a těšil jsem se na to.“

Zatím se Stone ani zdaleka nedostal k vyprávění o věcech, kvůli kterým jsem přišel. Bylo však na něm vidět, že potřebuje mluvit o minulosti, o které dlouho mlčel. Nebránil jsem se tomu, během své cesty jsem si zvykl na to, že nit příběhu o svítící součástce je vpletená do zašmodrchaného klubka jiných příběhů a že je třeba klubko trpělivě rozmotávat, a kromě toho – nebyly snad všechny ty příběhy nakonec důležitější než Štěpánovy problémy s přepjatou počestností, která mu nedovolila publikovat knihu, kterou napsal?

„A stal jste se tu někým jiným?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ano – stal jsem se Japoncem. Ale nebyla to tak úplně proměna, spíš jako by se tu probudila jedna z postav, které ve mně spaly.“

„Probudil se ve vás Japonec?“

„Přesně tak, probudil se ve mně Japonec. Já vím, že si ze mne dělají legraci, že jsem si přečetl pár brožurek o zen-buddhismu a o wabi-sabi od amerických autorů, kteří ani neuměli japonsky. A bylo to opravdu tak. Ty brožurky za moc nestály a je dost možné, že jejich autoři vlastně vůbec nepochopili věci, o kterých psali, ale já v těch hloupých knížkách zaslechl kdesi na dně vět cosi, co bylo nepochybně poselstvím pro mne, cosi, co se týkalo mé cesty a také cesty mého otce a dědečka, všech těch marných cest za domovem, a co se zároveň týkalo i proměny a rozplývání věcí, které mi začaly protékat mezi prsty jako v nějakém podivném snu. To Japonsko, které jsem v těch knihách našel víc na bílých místech mezi písmeny než ve slovech, nejspíš opravdu není skutečné Japonsko, ale to přece nevadí. Je to země, která mě naučila klidu a smíření. I když potom se tu staly události, které přinesly tak velkou bolest, že na její utišení už ani mé imaginární Japonsko nestačilo…“

Vstal a rozsvítil lampu na psacím stole, lampa osvětlovala jen desku stolu a naše zákoutí, zbytek místnosti tonul v bledě tyrkysovém přítmí. Samuel Stone teď vlastně říkal jinými slovy něco, co jsem už znal od pana Tanaky. Rozuměl Tanaka tak dobře duši svého ředitele, anebo spolu oba muži o takových věcech rozmlouvali? Spíš jsem se přikláněl k druhé možnosti. Dovedl jsem si představit, že si ředitel zve Tanaku k sobě anebo že za ním přichází do jeho kanceláře a že se spolu baví jako dva staří zaměstnanci jednoho podniku, kteří spolu hodně prožili a kteří očekávají, že se blíží chvíle, kdy jejich práce skončí.

„A pak jsem si uvědomil,“ pokračoval Stone, když se zase usadil do křesla, „že můj dědeček vlastně prožil něco podobného v Polsku. Byla doba, kdy se octl na dně beznaděje, chodil kolem zdí továren, kterých byla tehdy Lodž plná, a přemýšlel, jaký způsob sebevraždy by mu nejlépe vyhovoval. Když jsem si přečetl román o Lodži od polského spisovatele – na jeho jméno si teď nemohu vzpomenout –, pochopil jsem, jak se v ulicích toho města tehdy asi cítil. A tenkrát mu kdosi půjčil knížku, chasidské příběhy, které sepsal Martin Buber, a ty dědečkovi zachránily život. I jemu se různí moudří muži smáli a říkali mu, že Buber je pán z Vídně a že to, co v knize napsal, nemá se skutečným chasidismem moc společného. Dědeček jim zdvořile naslouchal a poděkoval jim za to, že jej poučili, ale Buberovu knihu nosil pořád u sebe, protože mu umožnila poznat radost, uvidět záři smyslu ve skutečnosti, která předtím tonula ve tmě naprostého zoufalství, poznat důležitost drobných věcí, které mu předtím připadaly lhostejné. A umožnila mu najít pramen tiché síly, bez níž by se nikdy nedostal ke břehu Ameriky. Myslím, že jeho imaginární Halič pro něj byla totéž, co je pro mne moje imaginární Japonsko, dokonce mi připadá, jako by to byla dvě území jediné říše…“

„To by byla hodně podivná říše. Ale myslím, že jsem pořád ještě úplně nepochopil, co pro vás znamená být Japoncem?“

„Není to tak složité. Znamená to přijmout cestu, která nikdy nikoho nepřivede k žádnému domovu, protože nikde není žádný domov, žádná Ithaka na nikoho nečeká, přijmout plynutí, proměnu a zánik, rozplývání věcí, hudbu sil, které proudí děním a proměňují tvary. Přijmout to všechno jako něco, co je nejen nutné, ale co je i dojemné a krásné. Tak jsem se naučil pohledu, který mi umožňuje poklidně přijmout skutečnost, že cesta Modrého Pegasa po světě neměla žádný smysl, a sledovat s klidem, jak se krásné, pevné věci mění v pomíjivé nehmotné obrazy a jak se lesklé stroje proměňují ve vířivou nehmatnou tříšť…“

„Jako když vítr rozfoukává okvětní lístky sakur,“ řekl jsem.

„Jako když vítr rozfoukává okvětní lístky sakur,“ přikývl Samuel Stone.

31. O Stoneovi synovi, který se nechtěl stát umělcem, a o Stoneovi dědečkovi, z něhož se málem stal hippie

„Sam se také stal Japoncem?“

„Sam nepotřebuje být Japoncem, ani skutečným, ani tím z Japonska, které jsem si vymyslel, protože on už se narodil se smířeným pohledem na proměnu a zánik věcí. Pro něj je změna a zánik tvarů jen jednou z proměn matematických rovnic, v nichž se mění čísla, ale zůstává rovnost. Ale v době, kdy se Sam narodil, jsem měl jiné starosti. Sam přišel na svět ještě ve Státech, narodil se v době, kdy věci ještě byly celkem pevné, ještě se nerozplývaly, pořád ještě zůstávaly spořádaně uvnitř svých obrysů. A já jsem tehdy cítil jinou úzkost, než je úzkost z mizení věcí. Narození syna mě přivedlo k tomu, že jsem začal hodně přemýšlet o rodině, o otci a dědečkovi, o kterých jsem toho moc nevěděl, i když oba se mnou žili a dožili se vysokého věku, o dlouhé cestě Modrého Pegasa na západ. Přemýšlel jsem o tom všem, protože Samův život byl už od začátku součástí té cesty a já měl pocit, že tou cestou musí být poznamenaný. Snažil jsem se především dozvědět co nejvíc o samém začátku cesty, kde se všechno připravovalo, anebo alespoň o tom bodu cesty, k němuž jsem byl schopen dohlédnout.

Dědeček o minulosti odmítal mluvit, a tak jsem kvůli synovi přečetl spoustu historických pojednání a románů o kusu Evropy, kde jsem nikdy nebyl a kam už se nikdy nepodívám. Zajímalo mě, jaké se v tom prostoru rodily obrazy a sny, protože jsem měl pocit, že některé jsme si přinesli s sebou, a tušil jsem, že se jednou objeví i v Samově mysli a že mohou způsobit chaos nebo také katastrofu, jak to tak se starými obrazy a sny bývá. Nemyslím si, že jsem z té četby moc pochopil. Ale mezi všelijakými jinými věcmi jsem se také dočetl, že v době, kdy můj dědeček opravoval stroje v textilní továrně a snil o tom, že popluje do Ameriky a stane se tam šéfem velkého podniku, žili v těch místech lidé, kteří už šéfy velkých podniků byli, a ti lidé měli syny, kteří továrny otců opustili a stali se umělci, spisovateli a filosofy… Když jsem si to uvědomil, v první chvíli jsem se lekl. Naše rodina se opozdila o sto let a já si říkal, co se stane s podnikem, když za mnou Sam za pár let přijde a řekne mi, že se chce stát umělcem nebo spisovatelem? Ale pak jsem se s tou představou smířil, a dokonce jsem se na to začal těšit. Měl jsem v té době pocit, že něco takového by dalo smysl té náměsíčné cestě podniku na západ, cestě, která přitom tenkrát ještě měla velkou část před sebou, která ještě nepřekročila Pacifik… Samův odchod by přitom nemusel znamenat konec podniku. Vlastně jsem se o podnik v té době nebál, spolupracoval jsem se spoustou lidí, o kterých jsem věděl, že by jej dobře vedli i bez Stoneů.

A pak jsem čekal, kdy za mnou Sam přijde a řekne: ‚Chci se věnovat něčemu hlubšímu a smysluplnějšímu než výrobě strojů, které by si nejspíš nikdo nekoupil, kdybychom mu nenamluvili, že je potřebuje.‘ Těšil jsem se, že se syn stane umělcem a prožije za mne něco, co já jsem promeškal. Protože já toho promeškal hodně a v té době jsem začal přemýšlet i o tomhle. Víte, studoval jsem v L. A. v šedesátých letech, zrovna v době, kdy se na pobřeží po několik let konal ten slavný karneval, a já sotva opustil Downtown a náš dům v horách… Kolikrát jsem za ta léta, která jsem strávil v L. A., viděl oceán? Je mi smutno, když na to teď myslím.“

„Proč jste nenasedl do auta nebo do autobusu a nejel se na pobřeží podívat?“

„Ze zbabělosti, bál jsem se, že by všichni lidé na pobřeží hned poznali, že mezi ně nepatřím, a dívali by se na mne jako na cizince. A když se Sam narodil, chtěl jsem, aby si to prožil za mne, protože já jsem tenkrát byl tak hloupý, že jsem si představoval, že umělec vede veselý a družný život mezi přáteli a zajímavými ženami. Ale na tom, co jsem si představoval, nezáleží, protože Sam za mnou nikdy nepřišel, aby mi řekl, že odchází z podniku a chce se věnovat umění nebo filosofii, naopak srůstal s podnikem pořád víc…

Dobrá. Do L. A. se ještě vrátíme, ale teď chci konečně mluvit o Samově vynálezu, protože ten je na začátku událostí, které všechno změnily. Anebo ne, když mluvím o Los Angeles, řeknu vám ještě něco, co se týká mého dědečka, i když to s příběhem o Samově vynálezu nesouvisí.“

„Myslíte dědečka z Lodže?“

„Právě toho. Dědeček z Lodže se dožil vysokého věku, zemřel v roce, kdy se stal prezidentem Ronald Reagan, a bylo mu sto jedna let. A zvláštní je, že když jsme žili v šedesátých letech v L. A. a já neznal nic jiného než naše dva domy a univerzitu a můj otec nic jiného než naše dva domy a podnik, dědeček trávil na pobřeží spoustu času, nechal se vozit taxíkem do Venice a na pláže, které ani neznám jménem, a často se vracel až pozdě v noci.“

„Z lodžského dědečka se stal hippie?“

„To zrovna ne, nezačal nosit na krku korále a tak, ale myslím, že se cítil dobře mezi chlapci a dívkami v těch pestrých šatech z indických látek. A oni nejspíš netušili, že usmívající se bělovlasý pán, který sedí v koutě surfařského baru nebo na lavičce pod palmou a poslouchá jejich rozhovory a jejich hudbu, je zakladatelem a majitelem podniku, jehož továrny jsou rozeseté po několika světadílech. Možná dědeček na břehu Pacifiku našel něco, co mu připomnělo bláznovství a radost chasidů, které si snad v Polsku jen vysnil, ale kteří mu přesto dodali odvahu k cestě do Ameriky? Nevím.

Tehdy jsem to moc nechápal, a dokonce jsem dědečkovo jednání přičítal tomu, že mu slábne rozum. Ale teď už dědečkovi možná rozumím, často na něj myslím, vidím ho, jak v mládí, v dobách osamělosti a zoufalství, chodí po Lodži a sní sny, o nichž si myslí, že jsou pouhou smutnou drogou v jeho bezútěšném životě, jen chorobnou fantazií, která se nikdy nestane skutečností, a říkám si: co když nejpalčivější, nejnaléhavější, nejkrásnější mezi všemi těmi sny byl sen o bezstarostném životě na břehu oceánu, o slunci a teplu, o chůzi po jemném písku, o šumění palem a hukotu vln, o opojné hudbě ozývající se z otevřených dveří, o přátelských mladých lidech, kteří se nebojí lásky? Kdo ví.

Myslím, že dědeček byl v osmdesáti, v devadesáti letech doopravdy šťastný, zatímco můj otec byl ještě v den své smrti plný starostí o podnik, nedokázal se ani pořádně soustředit na vlastní umírání a já… Ale nechme to být, musím už konečně mluvit o Samově vynálezu, protože se Samovým vynálezem souvisí všechno, kvůli čemu jste tady.“

32. Vynález Sama Stonea

„Začalo to tak, že Sam za mnou jednoho dne přišel do téhle kanceláře, oznámil mi, že by rád pracoval na něčem úplně novém, a položil přede mne papír, na kterém bylo nakreslené pánské sako. Prohlédl jsem si je, pochválil jeho střih a zeptal se, jestli se má Modrý Pegas dát na výrobu konfekce, nebo snad usilovat o proniknutí do haute couture?

To byl ovšem vtip, znal jsem Sama natolik, že jsem věděl, že obrázek bude znamenat něco víc než obyčejné sako. My jsme takovým způsobem spolu často mluvili. Víte, Samova matka zemřela při autonehodě, ještě když byl malý, pak se o něj staraly vychovatelky, od třinácti let studoval v Anglii v Etonu, pak žil v kampusech několika univerzit… Ani o prázdninách jsem na něj neměl moc času, a tak když se vrátil ze všech škol a nastoupil do podniku, zjistil jsem, že o něm vlastně nic nevím. I pak jsme se vídali jen málo a zpočátku jsme oba vůbec nevěděli, jak se k sobě máme chovat. Sam se nesvěřoval s osobními věcmi nikomu a nebylo ovšem důvodu, proč by se měl svěřovat neznámému pánovi, který byl jeho otcem a platil jeho školy. Naštěstí jsme postupem času našli tóninu, v níž jsme se mohli docela dobře dorozumět a která umožnila, aby z našich rozhovorů spadla tíha a aby se časem staly docela příjemnými. Byla to tónina suchého humoru, která přikazovala stavět se ke všemu nevážně a nedávat nikdy najevo své city. Sam to ovšem zvládal daleko lépe než já, on si vlastně podobný odstup zachovával od všech lidí; nikdo nevěděl, co si myslí, a dost lidí ho proto nemělo rádo, i když příčinou Samova chování byla především skromnost a ohleduplnost: měl pocit, že nemá právo svými pocity někoho obtěžovat.

Samův vynález se týkal jednoho hodně starého lidského snu. Vysvětlil mi, že chce vyrobit oblek, který bude vypadat jako běžné oblečení, avšak bude možné v něm létat. Zeptal jsem se ho, z čeho oblek bude ušitý a na jakém principu ponese člověka, a Sam řekl, že ani jedno, ani druhé zatím přesně neví. V tuhle chvíli by ho každý šéf vyhodil. Já jsem mu vrátil papír a řekl jsem mu, ať se do toho pustí. Nebylo to proto, že je můj syn a těžko jsem ho mohl vyhodit z podniku, který měl jednou převzít. Nechal jsem ho na létacím obleku pracovat, protože k takové situaci nedošlo poprvé, Sam za mnou dříve čas od času přicházel s nějakým neuvěřitelným nápadem, ale potom vždy sledoval svou myšlenku tak soustředěně, s takovým vypětím sil, dokázal si vytvořit tak dobrý tým, že nakonec vždycky svou ideu, ať byla sebebláznivější, uskutečnil.

A tak jsem se v příštích týdnech Sama na nic neptal a čekal jsem, až za mnou přijde sám. Za tři měsíce od chvíle, kdy mi ukázal kresbu saka, jsme byli oba pozváni na jakousi slavnost do jedné budovy v Roppongi. Slavnost se konala v sále v prvním patře, kam bylo třeba vystoupit po schodišti pokrytém červeným kobercem. Už v autě jsme se bavili o americké fotbalové lize – to bylo jednak jediné pouto, které nás v té době ještě spojovalo s Amerikou, a jednak dobrý prostředek, jak překonat hrozící chvíle mlčení – a pokračovali jsme v rozhovoru i uvnitř budovy. Když jsem vystupoval po schodech, všiml jsem si, že Sam nějak podivně vyrostl a že také na jeho chůzi je něco divného. Podíval jsem se na něj a viděl jsem, že nejde po schodech, ale vznáší se po přímé čáře, která jako by byla narýsovaná asi tak deset centimetrů nad schodištěm. Špičky bot byly zdvižené, aby nenarazily do hran schodů, a tak to vypadalo, jako by stál na neviditelných lyžích a neviditelný lyžařský vlek ho táhl po neviditelném zasněženém svahu. Sam mi občas nové výrobky předváděl takovými podivnými způsoby. Usmál jsem se a pokračoval jsem ve výkladu o fotbalové lize.“

33. Na střeše mrakodrapu

„Za dalšího půl roku přinesl do mé kanceláře první prototyp saka. Přišel s černým kufříkem, nejdřív z něho vyndal složené sako a rozložil je přede mnou na stole; vypadalo jako obyčejné sako, s klopami, kapsami a tak. Pak zalovil v kapse saka, vytáhl z ní malou černou skříňku a položil ji vedle saka; v její boční straně byla umístěná tři různě velká ovládací kolečka, skříňka zůstávala se sakem spojená úzkou hadičkou, která končila v kapse. Nakonec Sam na stůl položil naleštěné černé boty. Ukazoval mi, že sako je ušité ve dvou vrstvách z velmi tenké a lehké látky, její povrch však byl zpracován takovým způsobem, že na první pohled vypadal jako tkanina, ze které se šijí pánské obleky. Prostor mezi oběma vrstvami byl široký jen asi tři milimetry a byl vyplněný směsí vzduchu a zvláštního lehkého plynu. Vysvětlil mi, že součástí ovládací skříňky je perforovaná nádobka s určitou esencí; ta byla tou nejdůležitější částí vynálezu, byla to látka, která reaguje s některými složkami vzduchu, a vytváří tak lehký plyn. Množství esence – říkal jí ‚esence X‘ – stačilo na tisíc hodin letu; když esence docházela, krabička začala vibracemi signalizovat, že je třeba nádobku vyměnit za novou. Otáčením jednoho z koleček, jež bylo součástí přístrojku umístěného v kapse saka, bylo možné zvyšovat nebo snižovat dávkování esence a tím měnit množství plynu ve směsi, ta se stávala buďto těžší, nebo lehčí. Pomocí druhého kolečka se ovládalo nasávání a vypouštění vzduchu; souhrou těch dvou regulačních koleček se docílilo toho, že sako buď stoupalo, nebo klesalo (regulace esence přitom byla důležitější, regulací množství vzduchu se výška spíše jen dolaďovala).

Upevnění saka k tělu neměl Sam ještě úplně vyřešené, v jednodušší variantě použil dva popruhy, které byly zespodu přišité k horní části saka a podvlečené pod oběma pažemi, ve složitější variantě bylo třeba si pod košili a pod kalhoty obléknout cosi, co se podobalo jednodílným dámským plavkám. Ten kus prádla obemykal celé tělo a zvedal je zároveň v podpaží a v rozkroku; k saku to bylo připojené několika popruhy, které vycházely ven otvory v zadní části košile. Ty byly pochopitelně na místech, kde pod sakem nebyly vidět. Tahle verze byla pohodlnější variantou, protože tlak byl rovnoměrněji rozdělen, ale přinášela problémy; kupříkladu bylo třeba nějakým jednoduchým způsobem vyřešit, jak v něm chodit na toaletu, a to v pánské a dámské variantě (Sam počítal i s výrobou dámského saka). Samozřejmě by se problém upevnění létacího obleku zjednodušil, kdyby Sam netrval zrovna na saku a udělal místo něho něco, co by se podobalo řekněme výstroji parašutisty. Ale znal jsem Sama natolik, že jsem mu to ani nenavrhl; dovedl jsem si představit, že na počátku jeho výzkumu byl obraz člověka, který se vznáší vzduchem v civilním oblečení, a nějaký parašutistický oblek by pro něj neměl žádnou cenu. Dovedu si představit, že Sam dostal ten nápad při pohledu na některý Magrittův obraz; vůbec bych se nedivil, kdyby součástí létacího obleku měl být tvrďák. Změny v poměru vzduchu a plynu tedy zajišťovaly pohyb nahoru a dolů, pohyb dopředu Sam vyřešil drobnými tryskami v podpatcích bot, ty se ovládaly třetím kolečkem na přístrojku v kapse.“

„Tedy podobné zařízení, jaké má Iron Man?“

„Ale ne, Iron Man se pomocí trysek pohybuje také vzhůru, kdežto Samovy boty sloužily jen k regulaci vodorovného pohybu. Nebo šikmého, pokud se trysky zapnuly ve fázi stoupání. A z bot nešlehaly žádné plameny; řekl jsem už, že vypadaly jako obyčejné pánské boty. Bylo ovšem třeba naučit se s botami zacházet, nastavit těžiště těla tak, aby boty nepodjížděly – jejich ovládání se dost podobalo ovládání elektrického skateboardu a nebylo o nic těžší, dokonce bylo snadnější, protože pokud se dělo v patřičné výšce, nehrozilo, že člověk spadne a natluče si, nanejvýš by udělal salto ve vzduchu. A vůbec bylo celé ovládání saka jednoduché, stačilo pohybovat levou rukou třemi kolečky, která byla vytvarovaná tak, aby se snadno dala rozlišit hmatem, takže se krabička vůbec nemusela vyndavat z kapsy. Vyžadovalo to trochu cviku, ale pak už se vše dělo jen po hmatu a takřka automaticky, jako když člověk jede na kole a nemyslí na to.

Sam mi nejdřív v mé kanceláři všechno vyložil, oblékl si sako – byla to varianta s ramenními popruhy – a prohlásil, že mi předvede, jak se v něm létá. Pak si obul létací boty a pečlivě si před zrcadlem zavázal kravatu: byl připraven vzlétnout. Látka, ze které byly ušité kalhoty, vypadala úplně stejně jako látka saka, i když mi Sam řekl, že je to látka, kterou koupil v obyčejném obchodu, a tak to vypadalo, že je oblečený do perfektního večerního obleku. Vyjeli jsme výtahem na střechu. Vzpomínám si, že byl větrný a slunečný den; Sam se postavil několik kroků ode mne, přitiskl paže k tělu a pak se pomalu vznesl kolmo vzhůru, nejdřív jen trošku – jeho boty byly v úrovni mých očí –, několik okamžiků stál na místě, předvedl mi rychlé strmé stoupání, pak chvíli kroužil okolo mne a nakonec vyrazil volným letem nad střechy mrakodrapů v Ginze, nakloněn proti větru, s rukama pořád přitisknutýma k tělu, byl tak daleko, že se proměnil v tečku na modré obloze, zase se vracel a tentokrát mu v letu pomáhal vítr… Při pohledu na pána ve večerním obleku, který se vznáší nad střechami, jsem zase musel myslet na Magritta… Obkroužil mě ve vzduchu elegantním obloukem připomínajícím jízdu krasobruslaře a rozletěl se na druhou stranu, směrem k císařským zahradám, kde jsem ho ztratil z dohledu.“

34. Měkký a lehký svět

„A tak jsem stál na střeše Blue Pegasus Tower, čekal jsem, až syn přiletí, a přemýšlel o tom, co se vlastně stalo, o tom, že Sam, který v poslední době žil jako potápěč ve světě mikroskopického elektronického planktonu, se z těch vod najednou vynořil na povrch a přinesl mi konečně věc, kterou je možné vidět a které je možné se dotýkat. A já si tenkrát na střeše říkal, šeptal jsem do větru, který mi fičel kolem uší: ano, když končí doba tvrdých a těžkých věcí, budeme vyrábět měkké a lehké věci, dokonce věci lehčí než vzduch, věci, které stoupají vzhůru, když ostatní věci padají, rýsoval se přede mnou proměněný svět, lehký a měkký, bez hran a hrotů, svět, který bude mít půvab počátků, myslel jsem na muže a ženy v krásných oblecích, kteří se budou elegantně pohybovat na vzdušné promenádě nad střechami a zdvořile se zdravit, myslel jsem na prolnutí viditelného a neviditelného, smíření tvarů a vln…

A najednou, z ničeho nic, jsem musel myslet na Olivii, vyvstaly mi před očima její kresby, na nichž také splývaly tvary a vlny, vzpomínal jsem na jemné čáry, které se rodily z vibrací prázdna bílé stránky, a s úžasem jsem si uvědomoval, kolik toho mají společného s tím novým lehkým světem, o němž jsem na větrné střeše snil a který měl vyrůst z jednoho létacího pánského saka. A byl jsem si v tu chvíli jist tím, co je třeba udělat, věděl jsem, že musím Samovi hned poté, co přiletí, ještě na střeše Blue Pegasus Tower, říci, aby do týmu, který si bude sestavovat k dokončení projektu létajícího saka, přibral Olivii.

Já jsem obdivoval Olivii od prvního dne, kdy jsem se s ní setkal, a zároveň se v její přítomnosti i při myšlenkách na ni někde v hloubce mého těla ozývala palčivá bolest. Znal jsem věci, které vytvářela, dřív, než jsem ji uviděl, a když poprvé vstoupila do mé kanceláře, hned jsem si na ně vzpomněl, všechny ty věci vypluly z mé paměti a shromáždily se kolem jejího těla v černých džínách, ve volném bílém tričku, nad kterým svítila červená rtěnka. Zdálo se mi, že poznávám v pohybech jejího těla jemnou sílu, která vytvarovala věci, sílu, která proudila z jejích prstů do věcí a utkvěla v jejich tvarech jako magická záře, rozpoznával jsem tu sílu v krocích, jimiž Olivia přešla místnost, v pohybu, kterým si upravila neposlušné vlasy, v melodii jejího hlasu… A zároveň mi připadalo, že se v jejím těle usadila chvějící se světla a stíny a němé hlasy z mnoha různých látek, kterých se dotýkaly její ruce, ze skel, mramorů a dřev mnoha stromů, že do jejích rukou a do celého těla prosákl život materií a jejich sny, že byla vytvářena věcmi, stejně jako věci vytvářela… A v tu chvíli se mi také zdálo, že rozumím, proč se Olivia, která studovala sochařství, věnovala tvorbě pomíjivých věcí, které se jednoho dne rozbijí – bylo to proto, že milovala jemnou, nezachytitelnou hru mezi tělem a látkami věcí, magickou výměnu sil.

Teď si říkáte, že mluvím složitě o jednoduché věci, že jsem se prostě do Olivie zamiloval. Nemusíme se přít o slova. Jestli chcete nazvat láskou cit, ve kterém se mísil obdiv k Oliviinu umění, úžas z elegance, která v sobě podivně obsahovala i moudrost, dojetí vyvolávané pohyby jejích rukou, fascinace ze setkání s novým, zářícím světem, probouzející se bolestné vzpomínky na promarněné mládí, vyvstávající obrazy parties na plážích za měsíčných nocí, na kterých jsem nikdy nebyl, touha obdarovat syna a zároveň jak pocit, že se jím chci nechat zastoupit, tak žárlivost, tohle všechno a ještě mnoho dalšího – dobře, pak můžete mluvit o lásce. Ale tenkrát na střeše mně tohle slovo vůbec nepřišlo na mysl, vynořilo se až o mnoho měsíců později, v době, když jsem znovu a znovu přemýšlel o všech událostech, které létací sako uvedlo do pohybu a které zasadily Modrému Pegasu poslední ránu. A také jsem si až později uvědomil, jak nebezpečnou směsí otcovské starosti o potomka a lehkomyslného experimentování s jeho osudem bylo mé jednání…

Když Sam hladce přistál na střeše, probírali jsme ještě chvíli technické detaily, a zrovna když jsem se chystal mu navrhnout, aby do týmu přijal jako designérku Olivii, řekl: ‚Byl bych rád, kdyby se mnou na projektu pracovala Olivia Lee.‘“

35. Cesta do Polska

„A tak jsem poslal Olivii za Samem. Sam sice už létal nad Ginzou a občas zaletěl ještě dál, ale pořád létací oblek vylepšoval a vůbec ještě byla na projektu spousta práce. V příštích týdnech za mnou syn přicházel, aby mi vylíčil, v jakém stavu je příprava výroby. Pravidelně se zmiňoval i o Oliviině práci, ale to bylo vše, co jsem od něj o Olivii slyšel. To ovšem nic neznamenalo, o osobních věcech jsme nemluvili ani nikdy předtím, a kromě toho Sam vždycky uměl zastírat své skutečné pocity tak dobře, že jsem někdy pochyboval, že vůbec nějaké pocity má (ostatní lidé byli přesvědčeni, že nemá). Čas od času jsem mluvil s Olivií, ale ani ona neříkala o Samovi nic, co by se netýkalo práce. Pozoroval jsem je oba; protože už jsem se naučil trochu vidět skrz Samův ironický chlad, zdálo se mi, že je možné za ním zahlédnout cosi jako trvale dobrou náladu, možná dokonce štěstí, ale mátlo mě a zneklidňovalo, že nevím, co si mám myslet o Olivii, že nerozumím její tváři – ta neztrácela svou čistotu, ale po nějaké době mi začalo připadat, že se v jejích očích objevuje bolest a úzkost, snad i stud, dokonce něco jako němé volání o pomoc? Netušil jsem, co to má znamenat, a cítil jsem strach. Sam to neviděl, Sam je důvěřivé dítě, nesledoval takové věci a nepřemýšlel o nich. Já se ale děsil toho, že právě synova důvěřivost se stane příčinou toho, že jakési neznámé zlo, kterého se Olivia bála, Sama jednou zasáhne nepřipraveného a neschopného obrany, a že ho zničí. Ale pak jsem se zase utěšoval, že se mi to všechno jen zdá, bylo tak těžké se v tom vyznat, když Olivia byla stejným mistrem v zastírání svých pocitů jako Sam… Každý jiný by se asi Sama nebo Olivie nebo obou zeptal, ale já jsem pořád dodržoval hloupé pravidlo, které jsme si se Samem kdysi mlčky stanovili a které zakazovalo mluvit o našich pocitech anebo po nich pátrat.

Po půl roce od chvíle, kdy jsme sestavili skupinu, která měla pracovat na létacím obleku, mi Sam oznámil, že projekt postoupil tak daleko, že už by byla potřeba najít nějakou budovu, ve které by se začala připravovat výroba. Já jsem se pořád ještě zajímal o místa, kde žili naši předkové, a tak jsem věděl, že v Lodži jsou ke koupi budovy, ve kterých bývaly textilní továrny, dost možná i továrna, kde pracoval dědeček, i když jsem nevěděl, která to byla. Řekl jsem o tom Samovi a vylíčil jsem mu výhody, jaké by takové umístění podniku mohlo mít. Ve skutečnosti mi o výhody vůbec nešlo; nadchla mě myšlenka, že by se podnik po stu letech vrátil na místo svého zrodu. Vyprávěl jsem pak Samovi různé věci, které jsem znal od dědečka a z knih, a zmínil jsem se mu přitom také, že v Lodži pořád stojí hotel Savoy, který dědeček viděl stavět a o kterém napsal román Joseph Roth a vylíčil v něm, jak vypadá bezdomoví a jak vypadá rozpad jednoho světa, tedy něco, o čem dědeček věděl své. Sam jen řekl, že o tom bude přemýšlet, a za tři dny přišel a oznámil mi, že vše zvážil a rozhodl se jet do Lodže. Pak jsme ještě probírali podrobnosti jeho cesty; a před odchodem, když už se zvedal ze židle, řekl, jako by si na to vzpomněl až v té chvíli, že Olivia pojede s ním. Hráli jsme pořád svou starou hru, a tak jsem jen mlčky přikývl a Sam odešel z místnosti. Měl jsem radost a cítil jsem úzkost.

E-maily, které mi Sam posílal z Lodže, byly stručné zprávy o prostorech, které prohlédl. O jeho dojmech z města nebylo v e-mailech vůbec nic, ale hned v prvním se zmínil o tom, že bydlí v hotelu Savoy – to mě dost překvapilo, protože se mi zdálo, že mé poznámce o hotelu nevěnoval pozornost, a předpokládal jsem, že si najde nějaké luxusnější ubytování. Ani o Olivii nebylo v žádném z e-mailů ani slovo, a tak jsem více než o továrně, kde se budou vyrábět létací obleky, celou tu dobu přemýšlel o tom, jak je to vlastně se Samem a s Olivií. Je Olivia skutečně se Samem v Polsku? Ani to jsem nevěděl jistě. Je tam pouze proto, aby mu radila při hledání budovy? A jestli je v Lodži, je také ubytovaná v hotelu Savoy? Bydlí spolu v jednom pokoji?

Samozřejmě by zase bylo nejjednodušší se Sama zeptat, ale to by opět znamenalo narušit náš starý zvyk mlčení o osobních věcech. Dnes cítím nesmírnou lítost, když si uvědomím, že kdybych překonal hloupý stud a hloupá pravidla, která jsme si stanovili, mohl bych možná zastavit cestu do pekla, po které už jsme tehdy jeli. Tak to bylo a Olivia to věděla, já jsem to tušil, jen Sam ve své dětské důvěřivosti neměl o ničem ani potuchy. A ovšem byla tu i další otázka – otázka, co se skrývá v Oliviině tichém, čistém, úzkostném, omluvném, provinilém, tragickém úsměvu, tak jak jsem si jej zapamatoval z posledních dní před odletem do Polska. O tom už jsem raději ani nepřemýšlel. Po dvou týdnech Sam stručně napsal, že v Lodži bohužel žádnou příhodnou budovu nenašel, že strávil hodně času hledáním vhodného prostoru na internetu, že se mu zdá, že by mohlo vyhovovat jisté stavení ve Skotsku, a že odpoledne odlétají z varšavského letiště do Edinburghu. Bylo to poprvé, co v e-mailu použil plurálu, a tak jsem měl zase o čem přemýšlet.“

36. Dům ve Skotsku

„Ani v e-mailech ze Skotska nebyly žádné zmínky o Olivii, ale čas od času se v nich zase objevovala slovesa v množném čísle. Podle toho, co Sam psal, šlo o poměrně velké, ale už dost zpustlé venkovské sídlo; představoval jsem si velký ponurý dům na vřesovišti, jeden z těch, jaké si s oblibou vybírají jako scénu svých zločinů vrahové v britských televizních detektivkách. Později jsem se o stavení dozvěděl víc a viděl jsem i fotografie. Celkem se shodovalo s mými představami, byla to rozlehlá jednopatrová budova v novogotickém stylu, s velkými místnostmi a vysokými stropy. V šedesátých letech značně zchátralý dům koupil od zchudlého baroneta místní vynálezce a podnikatel, který vyráběl sekačky na trávu, jež byly v kraji oblíbené, ať už proto, že byly dobré, anebo proto, že výrobce tu všichni znali a měli ho rádi, takže jeho podniku se celkem dařilo. Podnikatel v levém křídle budovy nechal vybourat strop a vnitřní stěny, a vytvořil tak jediný prostor, který proměnil v továrničku. Ve zbytku budovy, kde bydlel, ponechal původní nábytek, včetně mnoha zčernalých a pavučinami pokrytých obrazů baronetových předků, nábytek vyčistil a nalakoval, z obrazů vyhnal pavouky. Sekačky se sice v kraji dobře prodávaly, ale jejich výroba nepřežila smrt bezdětného výrobce v devadesátých letech – tak za stejnou dobu, kdy můj dědeček už vykouzlil z jedné malé dílny patnáct továren, pracoval skotský vynálezce stále v jedné místnosti s týmiž stroji a vyráběl jeden jediný typ sekačky. To vůbec neříkám s pohrdáním; dovedu si představit, že podnikatel žil šťastný život v krásné krajině mezi přátelskými lidmi, zaměstnán prací, která ho bavila a která měla smysl. Po jeho smrti zůstala budova prázdná, chátrala, nábytek ztrácel lesk a pavouci se vrátili a pokračovali ve svém díle.

Sam s Olivií přiletěli do Tokia a podnik dům ve Skotsku koupil. Počítalo se s tím, že se tam provedou úpravy, dořeší pár posledních technických maličkostí a zahájí zkušební výroba. Já jsem ovšem pořád snil o zrodu lehkého světa a vzdušných promenád a počítal jsem s tím, že skotské sídlo brzy nebude stačit a bude třeba postavit nové velké továrny. Sam navrhl, aby se zachovalo rozdělení domu na výrobní a obytnou část. O Olivii pořád mlčel a já se držel našeho starého protokolu a na nic se ho neptal. Později mi Olivia prozradila – bylo to v jediném skutečném rozhovoru, který jsem s ní měl, v rozhovoru, ve kterém mi řekla úplně všechno –, že za mnou v té době mnohokrát chtěla jít, ale bála se mnoha věcí, mimo jiné i toho, aby takovou návštěvu Sam nepociťoval jako zradu. Tak jsme všichni ze strachu, z ohleduplnosti a ze lpění na hloupých pravidlech promeškali chvíli, kdy ještě bylo možné věci napravit. Po čase Sam a Olivia znovu odletěli do Skotska, Sam si vyžádal několik dělníků z britské pobočky podniku, úpravy obou částí budovy se blížily k dokončení.

Zpočátku mi psal každý den své obvyklé stručné a věcné e-maily o postupu prací, ale jednoho rána se žádný e-mail neobjevil a žádný jsem nedostal ani v příštích dnech. Potom přišla zpráva, že Sam propustil všechny dělníky. Psal jsem Samovi několikrát denně, ale on neodpovídal. A já začal cítit děs a ten děs pořád rostl. Věděl jsem, že už přišlo to, čeho jsem se v minulých dnech a týdnech obával, i když jsem ještě nevěděl, co to je. Do našich životů vstoupilo monstrum, jehož podobu jsem neznal. Konečně jsem se odhodlal napsat i Olivii; odpověděla mi, že je jí všechno strašně líto, že mi teď nemůže nic říct, a abych jí věřil, že mě má ráda. A tak můj děs pořád rostl, monstrum obcházelo ve tmě kolem mne, ale stále jsem se nedokázal odhodlat k cestě do Skotska, tak jako jsem se nikdy neodhodlal k tomu, abych se Samem mluvil jinak než jako ředitel se zaměstnancem.

A pak mě jednou ve dvě hodiny v noci probudilo zazvonění zvonku. Rychle jsem vyskočil z postele a přetáhl si přes pyžamo župan. Věděl jsem, že noční návštěva se nemůže týkat podniku, může se týkat jen jediné věci, té, která ve mně probouzela v posledních týdnech úzkost a v posledních dnech děs. Ještě než jsem došel ke dveřím, jsem věděl, že zvuk zvonku tvoří předěl mezi dvěma částmi mého života, a věděl jsem dokonce, kdo za dveřmi stojí, a nebyl jsem tedy překvapený, když jsem uviděl Olivii, i když jsem netušil, že ví, kde bydlím, a nevěděl jsem ani, že už je zase v Tokiu. Měla na sobě pracovní overal, na němž byly vidět skvrny od krve, měla mokré vlasy, na obličeji se jí mísily stopy rozmazané rtěnky s další krví, třásly se jí ruce. Spolu s hrůzou jsem zároveň pocítil něco jako strašnou úlevu, úlevu, kterou přinášelo vědomí, že nejistota, která tak dlouho rozežírala mé vnitřnosti a můj mozek, konečně zmizí, ať už rozuzlení bude jakékoliv. Myšlenka, že zlo, které se tak dlouho skrývalo, konečně vystrčilo nad hladinu svou strašnou černou tvář a že do ní můžu pohledět, vyvolávala pocit zvláštního opojení. Nejdřív ze všeho jsem ale chtěl zaplašit hrůznou myšlenku, která mi bleskla hlavou, když jsem Olivii uviděl ve dveřích, a tak jsem se zeptal: ‚Udělal vám to Sam?‘ Oddechl jsem si, když zavrtěla hlavou.“

37. Oliviin příběh

1. Paul Pale

„Chtěl jsem Olivii ošetřit, ale odmítla to, umyla si jen obličej a pak už potřebovala jediné: mluvit, mluvit o všem, o čem do té chvíle mlčela. Nevyprávěla souvisle, začala událostmi té noci a pak se postupně nořila do minulosti. Já jsem si ten příběh později mnohokrát promítal v mysli a budu vám ho vyprávět od začátku. Musíme se nejdřív zase vrátit do L. A., tentokrát do doby, kdy tu Olivia studovala výtvarnou školu, víc než čtyřicet let poté, co tu dědeček sedával v hippie-barech na pobřeží a poslouchal s ostatními gramofonové desky Jimiho Hendrixe a Janis Joplin. Olivia bydlela v Santa Monice, večer chodila na pobřeží, dost možná do stejných podniků jako předtím dědeček. Jednou vešla do malé kavárny na Ocean Front Walk ve Venice zrovna ve chvíli, kdy tam probíhal večer poezie, v hloubce úzké místnosti seděl na pódiu s nohou přes nohu mladý muž s hustým černým plnovousem, držel v ruce svazek papírů a četl báseň; za odřeným pianinem seděla dívka a ve chvíli, kdy skončila četba básně, několik minut na klávesách improvizovala, pak se mladík chvíli probíral papíry a přečetl další báseň. Na stolku před Olivií ležel list s programem a Olivia se z něho dozvěděla, že mladý básník se jmenuje Paul Pale.“

Stone vstal, obešel psací stůl a po chvíli hledání vzal do ruky papír. Řekl: „Byla doba, kdy jsem věnoval hodně času tomu, abych zrekonstruoval Oliviin příběh do všech detailů, a tehdy jsem si na internetu vyhledal i nějaké Paleovy básně. Tady máte jednu, možná je to zrovna ta, kterou Paul Pale přednášel ve Venice ve chvíli, kdy Olivia přišla do kavárny.“

Podal mi papír a já četl:

Protože jsem se probudil

Protože jsem se probudil ze smrti do spánku

mlčky s mosaznou hřídelí v ruce

Stalo se to ve znamení diamantů v ústech a opičí hlavy

Alespoň tak se to psalo v novinách

A dál:

Zapomínání elektrické dráty klobouk

svačinka svítání mladá dáma

možná také výloha krejčovského salonu

ne však kovová květina zábradlí

ať nepřijdeme pozdě

pozdě

déšť

dál:

Tma rádio všechny zapadlé propisky

jiný klobouk

dál:

Vybojoval jsem si své právo

své právo jsem si vybojoval

v boji s bicykly ledovci prsty růžemi vybojoval

právo nebýt nikým

nebýt nikým

v odpolední kanceláři

na prstenci Saturnu v zelené láhvi

v čekárně na nádraží v X.

Nebýt nikým

šustění papíru

Je pět hodin odpoledne

O čem to mluvíte nerozuměl jsem

Mohl byste prosím

Byl byste velice laskav

Ano

Odchází má pěkný svrchník deštník proč o tom mluvit

Jsem stále lhostejný jako poloměr hvězdy

Lední medvědi úsvitů maelström dentistů stožár

a prázdné krabičky ty především

jejich podezřelé ticho

světlo

láhev sodovky na stole

A ještě několik dalších metafor není to zábavné?

Klika jablko kapilarita na tu nezapomínat

Ach ano trubičky

Není to zábavné?

Ne myslím že není

Tanec žloutků a bílků

okna další okna dveře pudink vítr

bílý ubrus

točená malinovka ta ne ale

dlouhé usínání

a také:

vléci za sebou hodiny minuty vteřiny psy psy

psy

Nebýt nikým

zejména

na konečné tramvaje

kde suchá tráva pozdního štěstí kiosk jemné zrady atd.

znáte to že ano

oblouk kolejí cosi věští?

Obzor ještě vzdálenější než v úterý

Jaká úleva

Začátek básně mi připomněl T. S. Eliota; nebyl jsem si jistý, jestli se mi báseň líbí, nebo nelíbí, a hlavně jsem nebyl schopen se soustředit, abych o tom přemýšlel, a tak jsem papír Stoneovi beze slova vrátil a ten jej položil na stolek mezi sklenice, pak pokračoval: „Paleovy básně se Olivii zpočátku nelíbily, připadaly jí jako nahodile sesypaná hromada slov a dráždilo ji neustálé opakování výrazů a jednotlivých slov, ale během večera v nich postupně začala nacházet smysl, a dokonce s údivem zjistila, že při jejich poslechu začíná cítit zvláštní slast. Básně jí připomínaly mumlání usínajícího, kdy se mysl ocitá na rozostřené hranici mezi spánkem a bděním, stav, kdy se prolínají vjemy, vzpomínky a představy; hypnotický stav byl ještě podporován záměrně monotónním přednesem, lehkým, jakoby bezcílným blouděním dívčiných prstů po klávesách a vlastně i jednotvárným kýváním korun palem, které Olivia viděla otevřenými dveřmi podniku. Nebyla si sice jistá, jestli je taková hypnóza smyslem umění, ale nepřemýšlela o tom, v té chvíli jí stačilo koupat se v příjemném pocitu, který recitace, hudba, palmy a vítr vyvolávaly. A přitom si začala uvědomovat, že jí básně možná sdělují něco, co je pro ni důležité. V té době zrovna prožívala období horečnatého hledání vlastního stylu; uvědomovala si, že naprosté uvolnění mysli, rozvázání všech vztahů, jež pro ni básně Paula Palea vyjadřovaly, bylo něčím, co sama předtím nikdy nepoznala, a napadlo ji, že právě taková volnost by mohla být stavem, v němž se setká s říší sil a tvarů, kterou tak zoufale hledala a která se jí doposud ztrácela v mlze.“

2. Oceán a pohoří

„Po skončení recitace si básník přesedl ke stolu u pódia, klavíristka se posadila vedle něho. Olivia se sice s lidmi neseznamovala snadno, ale tolik si přála promluvit si o tom, co se jí honilo hlavou, že za básníkem přišla a vylíčila mu své myšlenky. Básník jí ještě během jejího výkladu mlčky nabídl židli, pozorně ji poslouchal, a když skončila, začal jí vykládat, že jeho poezie se opravdu rodí ve stavu vyvázání ze sítě vztahů, kterými je člověk připoután k určitému místu, k určitým plánům, k určité budoucnosti a minulosti. Naznačoval přitom, že v jeho případě jde o vztahy obzvlášť tíživé a bolestné, a pocit volnosti je o to opojnější. Stav, o kterém mluví, se asi doopravdy podobá stavu usínání, v němž se věci začínají spojovat na základě jiného řádu, než je řád užitečnosti a běžné logiky. Hovořil plynule, jako by měl v hlavě už všechno srovnané; bylo vidět, že o své tvorbě mluví rád. Klavíristka čas od času přikývla a občas se kradmo a zkoumavě podívala přes stůl na Olivii.

Olivia napjatě poslouchala, protože měla pocit, že to, co slyší, se týká i její tvorby. Byla šťastná, že potkala někoho, jako je Paul Pale, a přemýšlela, kdo je dívka, která sedí naproti ní – bylo zřejmé, že jsou si s Paulem blízcí, ale přitom se nechovali jako milenci. Ještě si nebyla jistá, co vlastně k Paulovi cítí, ale když jí básník po nějakém čase dívku představil jako svou sestru Susan, pocítila úlevu. Paul jí řekl, že oba sourozenci v L. A. studují, že jejich otec je majitel velkého podniku, který nedávno přestěhoval ze Spojených států do Japonska, že má novou rodinu a o Paula a Susan se příliš nestará a že i jim dvěma vyhovuje, že je mezi nimi a otcem oceán.

To bylo všechno, co se Olivia o Paulově a Susanině rodině dozvěděla; a nebylo třeba vědět víc, ani ostatní mladí lidé v kavárnách a barech na pláži většinou neříkali víc než jednu větu o rodičích a sourozencích žijících v Pasadeně, ve vnitrozemí nebo na východním pobřeží, a nepatřilo tu k dobrému tónu se na takové věci vyptávat. A tak Paul a Olivia spolu rozmlouvali a časem se připojila i Susan, až už začalo svítat a všichni tři šli ranním chladem k oceánu, kde pěna vln, jež se rozplývaly u jejich nohou, už zachytávala první růžové paprsky slunce, které v tu chvíli zrovna vycházelo nad Transverse Ranges…

Olivia cítila opojení, roztáhla ruce a zaklonila hlavu, aby se vydala větru; nebylo to poprvé, co se zamilovala, ale teď si byla jistá, že našla někoho, s kým chce žít. Začínal krásný den; na parkovišti pod palmami stál Paulův automobil se sklopenou střechou a Paul řekl, že je škoda jít spát, a navrhl výlet do hor, a Susan s úsměvem řekla, že přece jen raději půjde do postele, ať jedou sami dva, a jemně zatlačila nerozhodnou Olivii na sedadlo kabrioletu a Paul s Olivií projeli probouzejícím se městem, jezdili celý den po horských silnicích a nastavovali tváře větru, několikrát se zastavili v restauracích u cesty a po setmění zaparkovali automobil u motorestu pod hvězdami a milovali se v pokoji, v jehož otevřeném okně se chvěly tisíce do dálky rozsypaných městských světel, mezi nimiž se protínaly jasné čáry freeways. Začal čas nekonečných debat při procházkách na břehu oceánu, čas jízd po horských silnicích, výletů do Inland Empire, milostných nocí v motorestech. Často ke svým podnikům přizvali Susan a Olivia byla šťastná, že se přátelí s tak skvělými lidmi; v té době také v tvorbě předmětů našla svůj styl, který jí vydržel dodnes.“

3. Bolest

„Brzy Olivia zjistila, že Paulovi zřejmě není jeho otec tak lhostejný, jak jí tvrdil. Několikrát se o něm rozhovořil, řekl vždycky jen pár slov, ale Olivia se z těch slov dozvěděla, že vztah otce k Paulovi a Susan je temnější, než si myslela. Paul mluvil o urážkách, o otcově pohrdání vlastními dětmi, dokonce o nenávisti. Olivia se nechtěla Paula a Susan na věci, které pro ně byly bolestné, příliš vyptávat, třebaže tomu, co od Paula slyšela, dokázala jen těžko porozumět. Přenesla se snad nenávist, kterou otec začal pociťovat ke své první ženě, jež od něho odešla, i na děti? Ale dovedla si také představit, že otce dráždilo v Paulově chování leccos, co pokládal za slabost, a čeho si povšimla i sama Olivia – a Susan se pak mohla stát pro otce nepřítelem jen proto, že se vždy stavěla na bratrovu stranu.

Tak byl Paulův šťastný život v Kalifornii i ve svých nejslunečnějších okamžicích přerušován vpádem zlých myšlenek. Tehdy se Paulovo chování náhle měnilo, na povrch vyvřela dlouho narůstající, dlouho se zakalující hořkost a zalila Paulovu mysl i tělo, Paul zmlkal uprostřed rozhovoru, hlava mu klesala do dlaní. Olivia pak Paula objímala a hladila ho po vlasech a trpělivě čekala, až se jed rozptýlí a vyvane. Ale neušlo jí, že se v Paulově smutku zároveň objevují záblesky vzteku a nenávisti, jakási ufňukaná sebelítost, ukřivděnost, která se proměňovala v pomstychtivost… Naštěstí se Oliviině laskavosti vždy brzy podařilo ty zlé výboje utišit; Olivia je omlouvala bolestí, která Paulovi ohryzávala mozek, ale cítila v takových chvílích úzkost z myšlenek, co by se jednou z krátkých záblesků nízkosti a zla, jichž byla svědkem, mohlo zrodit. Říkala si, jak je možné, že světlo světa poezie a svobody, ve kterém přece Paul žil a tvořil, nebylo schopné prozářit a vysušit ten močálovitý kout Paulovy mysli. Udivilo ji také, když se dozvěděla, že sourozenci vlastně už dokončili školu před nějakým časem a teď žijí v pěkném domku v distriktu historických kanálů, který jim platil otec.

Chtěla se poradit se Susan, jak Paulovi pomoci, ale sotva před ní o Paulových stavech začala mluvit, Susan ji přerušila, hněvivě prohlásila, že Paulův vztek je přece pochopitelný a oprávněný, a požádala Olivii, ať jejího bratra v takových chvílích nechá na pokoji. Olivia se vyplašeně omluvila a rozhodla se, že už nikdy se sourozenci o jejich rodinných démonech nebude mluvit. Získala pocit, že nenávist k otci tvoří mezi Paulem a Susan jakési hluboké, nenarušitelné, takřka posvátné pouto, kterého se za žádnou cenu nehodlají vzdát, a jsou připraveni semknout se k obraně proti každému, kdo by je chtěl o hněvivé náboženství připravit. Olivia si někdy představovala, jak asi vypadají obřady hněvu, když jsou spolu sourozenci o samotě, a nebylo jí přitom dobře. Naštěstí okamžiky, kdy se v Oliviině přítomnosti Paul propadal do vzteklého smutku, nebyly příliš časté a netrvaly dlouho, a tak si Olivia nakonec řekla, že prostě pokaždé počká, až přejdou, a že bude doufat, že časem zmizí úplně.

Půl roku po prvním setkání si Paul s Olivií domluvil schůzku ve Venice. Bylo to v kavárně, kde se uviděli poprvé, když Paul recitoval své básně. Olivia se trochu lekla, když Paul začal poněkud slavnostně, ale pak s rostoucí radostí poslouchala, co říká: se Susan se rozhodli shodit jednou provždy břemeno vztahu k otci, které, jak si teď uvědomovali, stahovalo životy jich obou ke dnu; uznali, že nezvládli pocit křivdy, který chvíli ze všech sil dusili a chvíli se mu zase oddávali; viděli teď, že z toho vzešlo leccos nedobrého, za co se stydí, že nebylo příliš čestné nechat se otcem v L. A. vydržovat a že Olivia měla pravdu, když jim radila, aby se z ďábelského pouta za každou cenu vyvlekli. Příliš dlouho se báli rozhovoru s otcem, ve kterém by se buďto vyjasnila místa všech tří v životě, anebo by se ukázalo, že bude lépe, když se navždy rozejdou. Odjíždějí proto do Japonska, ale brzy se vrátí, ať už setkání s otcem dopadne jakkoliv. Olivia byla šťastná, těšila se, že sourozenci konečně vyženou své démony, a představovala si chvíli, kdy za ní Paul přiletí přes oceán a vystoupí z letadla na L. A. International znovuzrozený a očištěný.

A tak Paul odcestoval do Tokia, posílal zprvu Olivii každý den několik e-mailů, ze kterých ale nikdy nemohla nic podstatného vyčíst, protože se vyjadřoval v nejasných větách, sliboval však Olivii, že se brzy uvidí a pak jí bude všechno vyprávět. Olivia každé ráno spěchala k počítači, ale stávalo se stále častěji, že na ni žádný Paulův e-mail nečekal; a když nějaký přišel, bylo to jen pár nic neříkajících slov. Když si na to stěžovala, Paul se opět omlouval tím, že se stejně za krátký čas setkají a pak se vše dozví. Přestávky mezi e-maily se prodlužovaly a prodlužovaly, až si jednoho rána Olivia uvědomila, že už žádný nikdy nedostane. Ještě nějaký čas si říkala, že třeba Paul najednou zazvoní u jejího bytu v Santa Monice a všechno vysvětlí, ale Paul zůstával za oceánem; zkusila mu ještě jednou, naposledy napsat, ale její e-mail se vrátil jako nedoručitelný. Olivia na Paula ještě dlouho čekala, pak na něj pomalu přestávala čekat, dokončila školu, věnovala se práci, která ji brzy proslavila, strávila dva týdny v domově umělců v Dumbu, kam se později ještě dvakrát vrátila, chodila s několika muži, ale její lásky nikdy nevydržely dlouho. Někdy v té době zřejmě také chodila do kavárny na Newport Beach, o které jste mluvil. Když po roce od dokončení školy přijala nabídku na práci v Modrém Pegasu, už jen se smutkem pomyslela na to, že bude žít ve městě, po jehož ulicích nejspíš chodí Paul. Přemýšlela, jestli by ho tam chtěla potkat, nebo ne. Nebyla si tím jistá, byly však chvíle, kdy si uvědomovala, že Paulův přízrak, který bloudil její pamětí, byl možná hlavním, i když nepřiznaným důvodem, proč si z mnoha podniků, které jí nabízely práci, vybrala právě Blue Pegasus.“

4. Setkání v Tokiu

„Když u nás Olivia před sedmi lety začala pracovat, bylo jí dvacet čtyři let, a jak jsem říkal – přestože skončila školu teprve před rokem, byla už mezi designéry a jejich klienty docela známá. V Modrém Pegasu navrhovala design všeho možného, přela se s techniky a byla pokládaná za čarodějnici, o tom už jsem také mluvil. V době, kdy u nás pracovala asi rok, jsme zvažovali společnou výrobu smartphonu se společností Silver Falcon – její budova stojí nedaleko odsud, podívejte.“

Samuel Stone ukázal ke skleněné stěně a já uviděl ve tmě, v průhledu mezi budovami na střeše vzdáleného mrakodrapu ptáka rozpínajícího mohutná křídla, který byl zespodu osvětlený řadou reflektorů. „Byla sjednána pracovní schůzka v Blue Pegasus Tower, a protože se předpokládalo, že bude řeč i o designu, požádal jsem Olivii, aby se setkání také zúčastnila. V té době právě začala pracovat v Samově týmu. Bylo nás celkem pět lidí z Modrého Pegasa, seděli jsme v zasedací místnosti na jedné straně stolu naproti prázdným židlím a čekali, až se objeví zástupci firmy Silver Falcon. Otevřely se dveře a náš úředník uvedl do místnosti několik mladých mužů v tmavých oblecích a kravatách; úředník patrně zrovna pronesl nějaký žert, protože se všichni smáli. Olivia tenkrát seděla vedle mne, hrála si s mikrotužkou a já vůbec netušil, co prožívá. Protože jeden ze smějících se mužů byl Paul Pale. Moc se nezměnil, jen měl kratší vlasy a jeho plnovous byl teď pečlivěji přistřižený.

Ani jeden, ani druhý nedali při jednání najevo, že se znají. Když schůzka skončila, Olivia se nabídla, že hosty vyprovodí, a na chodbě pak Paulovi nenápadně řekla jméno kavárny v Ginze a hodinu, kdy tam na něj bude čekat. Nebyla si jistá, jestli Paul přijde; ale pokud se setkají, předpokládala, že ho požádá, aby jí vysvětlil své chování, a potom už se s ním nikdy neuvidí, ať už bude vysvětlení jakékoliv. Paul do kavárny přišel. Objevil se, když už Olivia seděla u stolu, sedl si k ní a začal mluvit, mluvil dlouho, mluvil a mluvil a jeho řeč byla jedním dlouhým nářkem. Z toho, co říkal, Olivia vyrozuměla, že Paul se Susan se stali snadnou kořistí otcovy lsti. Po svém příletu z Los Angeles za ním jeli hned z letiště a vychrlili na něj, co si dlouho připravovali a co nacvičovali ještě v letadle. Kupodivu otec všechny jejich výčitky ihned uznal, omluvil se, řekl, že byl špatným otcem, nabídl Paulovi vysoké místo v podniku a Susan slíbil, že se o ni postará, než si najde zaměstnání. Po schůzce s otcem byli sourozenci zmatení, nebyli si jisti, co se vlastně stalo, ale po chvíli přemýšlení usoudili, že zvítězili, a šli své vítězství oslavit. Paul nastoupil do práce a Susan dostala apanáž. Bohužel se ukázalo, že výsledkem jejich jednání s otcem bylo, že si je otec k sobě připoutal, aby se mohl dál a ještě skvělejším způsobem než dřív oddávat svému perverznímu koníčku, který spočíval v jejich ponižování.

Paul a Susan se octli v pasti. Otec dával Paulovi úkoly, které by byly obtížně splnitelné i pro zkušené pracovníky; Paul je pochopitelně nezvládal a otec nacházel stále nové způsoby, jak ho ponižovat a urážet, jednou ho litoval, podruhé se mu vysmíval a s oblibou to dělal před Paulovou nevlastní matkou a nevlastním bratrem, pro kterého to byla náramná zábava. Otcovi se podařilo probudit v Paulovi kromě zoufalství a vzteku i touhu dokázat, že není neschopný ubožák, kterého otec drží v podniku ze soucitu, a ta touha rostla a postupně přerostla všechny ostatní Paulovy city, kterým už nenechala v jeho mysli skoro žádné místo; celé dny a noci studoval a pronikal do tajů podniku, přitom čas od času zavřel oči a oddával se chvíli slastným představám života v L. A., neopouštěl ale Tokio, které za čas začal vnímat jako obrovskou klec – neopouštěl je, protože nechtěl odejet jako poražený, to bylo to nejhorší, co si v té době dokázal představit. Říkal Olivii, že na ni pořád myslel, ale že se před ní nechtěl objevit jako někdo, kdo prohrál. Olivia mu to věřila, během Paulovy řeči se rozplýval její hněv, ale cítila bolest z toho, že podivná, zoufalá hra, kterou hrál se svým otcem a v níž patrně neměl naději na vítězství, pro něj byla důležitější než život s ní, který mu nabízela.

Teď mu říkala: ‚Nech to být, Paule, co záleží na tom, jestli jsi vítěz, nebo poražený v té zlé hře, ve hře s někým, kdo sám určuje pravidla. Co záleží na tom, jestli je někdo vítěz, nebo poražený, v L. A. jsme přece všichni dobře věděli, co si máme o takových věcech myslet.‘

A Paul odpovídal: ‚Máš pravdu, nemůžu se s tebou přít, ale nejsem schopen tuhle hru vzdát, prostě nejsem, je to jak droga, musím vidět otce jako poraženého, i kdyby to měl být úplně poslední obraz, který uvidím. Je mi to líto, Olivie. Potom teprve budu svobodný, potom budu schopen odjet z tohohle města, kterému nerozumím a ani je pořádně neznám, budu moci zase psát. Kdybych teď odejel, stejně bych nedokázal myslet na nic jiného než na svou porážku; byl by to ještě hroznější život, než jaký vedu teď. Tady jsem, jak říkáš, v kleci, ale v té kleci mohu bojovat a mám tu alespoň naději na vítězství.‘ Pak Paul vzpomínal, jak v L. A. se každý den chodili dívat na oceán, a řekl, že tady za celou dobu ještě nebyl na břehu oceánu ani jednou. Když už bylo všechno řečeno, vyšli ven do noci, Olivia se na Paula zlobila, cítila i smutek a soucit, probouzel se v ní hněv i láska jako vlny, které stoupaly a klesaly. Mlčeli, chodili spolu po nočním městě mezi davy lidí, pod světly reklam, dva osamělí, nešťastní lidé. Paul se trochu uklidnil, začali spolu opět mluvit a tentokrát se pomalu probouzela slova, která říkali na druhé straně oceánu, s námahou se na ně oba rozpomínali, na čas se opět hřáli v jasném kalifornském světle, kterým byla ta slova pořád prostoupená a které vyzařovala do tokijské noci. Pak Olivia řekla Paulovi, aby šel k ní; a když vedle něho v noci ležela, dlouho nemohla usnout; věřila, že se Paul ještě může uzdravit, a přemýšlela, jak by mu mohla pomoci.

Olivia se pak setkala i se Susan; ta jako po celý svůj život stála po boku bratra a Olivia od ní slyšela jinými slovy jen to, co říkal Paul. Olivii nebylo jasné, co dělá v životě kromě toho, že čeká na bratrovo vítězství a trpí spolu s ním. Když se jí zeptala na zaměstnání, Susan odpověděla neurčitě; zdálo se, že pořád ještě dostává od otce rentu, která jí vystačí k docela pohodlnému životu.

Olivia začala Paula seznamovat s městem, ve kterém žil déle než ona, ale které vůbec neznal. Když jednou šli po ulici Meidži, zastavil vedle nich automobil a ze zadního okénka se vyklonila mužská hlava. Byl to Paulův otec, prohlédl si Olivii, zeptal se Paula, jestli je to jeho dívka, a než Paul odpověděl, zavolal na Olivii, která zůstala stát opodál, aby příští den přišla s Paulem na večeři. Když vůz odjel, Paul Olivii řekl, že nemusí chodit, jestli nechce, vlastně by jí to ani nedoporučoval, má dost důvodů se obávat, že to nebude příjemná záležitost. Olivia mu to věřila, ale řekla, že na večeři přijde.“

5. Zrada

„Bylo to ještě horší, než čekala. U stolu kromě Olivie seděl Paul a Susan, otec, jeho žena a jejich syn Robby, tlusté, nevychované dítě. Otec pod maskou bodrého žertování celou dobu urážel Paula i Susan, vychvaloval Paulovy zdánlivé úspěchy a Susaninu samostatnost, jeho žena ho s úsměvem na rtech mírnila a Robby se jeho vtipům smál s plnou pusou, Paul a Susan mlčeli a třásly se jim ruce.

Když večeře konečně skončila, Paul šel Olivii doprovodit; omlouval se jí. Otec si toho dne zřejmě dal před hostem na svém výkonu obzvláště záležet; Olivii se zdálo, že je Paul naprosto zničený a nemůže už dál. Jeli taxíkem do Oliviina bytu; tam Olivia Paula utěšovala, opět mu připomněla Kalifornii a znovu ho prosila, ať vše nechá být a uteče pryč, a Paul pořád opakoval: ‚Viděla jsi mého otce, nemůžu toho člověka přece nechat zvítězit.‘ Následoval opět dlouhý nářek; tentokrát se poprvé podrobněji rozhovořil o ústrcích, které zažívá v zaměstnání – spolupracovníci včetně jeho podřízených pochopili, že šikanováním Paula je možné si snadno vysloužit přízeň Palea otce, a činili se ve vymýšlení všelijakých nástrah a urážek. Přitom se Olivia dozvěděla, že projekt, kterým otec Paula pověřil, je jakýsi druh vznášedla. Olivii se v té chvíli vybavily pohádky o králích a černokněžnících, kteří dávají nesplnitelné úkoly mladým mužům, jež chtějí zničit. Bylo zřejmé, že starý Pale pověřil Paula takovým úkolem jen proto, aby se mohl vysmívat jeho neschopnosti ve věci, v níž by byl neschopný úplně každý. Vybavilo se jí ale také, že v pohádkách ti, kdo měli úkol splnit, měli magické pomocníky. A v tu chvíli si uvědomila, že magickým pomocníkem, který by Paulovi pomohl nesplnitelný úkol splnit, by mohla být ona.

Ještě pořád váhala, ale už příští večer se Paula zeptala, co by se stalo, kdyby splnil úkol, který mu otec dal. Paul odpověděl, že pak by zvítězil nad otcem a byl by volný; opustil by podnik a Japonsko a pokusil by se znovu začít tam, kde skončil v Kalifornii. Olivia viděla, že Paul tomu doopravdy věří; ona sama si ovšem nebyla vůbec jistá, jestli Paul ještě dokáže vylézt z hluboké díry, na jejíž blátivé dno se sestrou pozvolna klesli a kde se teď drží za ruce a naříkají. Přesto Paulovi řekla, že by mu možná mohla pomoci. Věděla, že to, co se právě rozhodla učinit, navždycky pošpiní její vlastní život, a přesto už neváhala – protože tu byla alespoň malá naděje na Paulovu záchranu? protože si vzpomněla na Kalifornii? protože si řekla, že na jejím životě nezáleží? protože cítila, že není možné nechat bez odpovědi to, čeho byla svědkem při včerejší večeři? anebo prostě proto, že v té chvíli chtěla nešťastného Paula potěšit jedinou věcí, na které mu záleželo?

Řekla Paulovi, že v Modrém Pegasu probíhá práce na projektu, ve kterém také jde o létání, že ten projekt je originální v tom, že se navrátil k dávné koncepci věcí lehčích než vzduch, že je už v pokročilé fázi a že by se snad mohla pokusit pro Paula získat alespoň část dokumentace týkající se receptur a použité technologie. Je možné, že tenkrát vlastně doufala, že Paul její návrh odmítne, ale Paul byl z její nabídky nadšený, vyskočil z křesla a začal ji objímat. Jeho nadšení Olivii vyděsilo, ale už učinila první krok na cestě a nemohla se vracet.

Podařilo se jí nahrát část receptury potřebné k výrobě substance X na flash disk, který pak předala Paulovi; a Paul údajů na disku dokázal využít a zřejmě tím skutečně zapůsobil na otce, který poprvé nemohl najít důvod, proč se synovi vysmívat. Když se Olivia s Paulem setkala, zářil pýchou, jeho jásot se rozléval po celém jeho těle až do konečků štíhlých prstů. Olivia ho pozorovala a s hořkostí si uvědomovala rozdíl mezi touto bujarostí, zrozenou z pomstychtivosti, a radostí, jakou v jasných chvílích společně prožívali v Kalifornii. Paulova rozjařenost byla něčím ještě horším, než bylo jeho neštěstí. Olivia viděla, že ničemu nepomohla, naopak teď, když se Paulovi začínalo dařit, byl bojem s otcem posedlý víc než kdy jindy a nemyslel už na nic jiného. Jeho sebelítost se proměnila v chvástavou samolibost, ve které ho ovšem jeho sestra ze všech sil podporovala.

Pozorovala, jak se ti dva koupou ve slastném pocitu nadcházejícího triumfu nad otcem, s úzkostí se dívala na jejich tváře, zkřivené zlým veselím; byly to tváře, které nebyly zcela neznámé, protože se čas od času jen na krátkou chvíli v L. A. odkudsi prodraly na povrch, aby se zase potopily do hlubiny – ty tváře teď prorostly na denní světlo všemi jejich ostatními tvářemi jako zlé houby, rozložily a strávily dřívější obličeje, které teď žily už jen v Oliviině paměti. A při pohledu na ty jásající grimasy, při poslechu spikleneckého smíchu sourozenců cítila, jak se rozplývají poslední zbytky lásky k Paulovi, a co víc, uvědomovala si, že se jí oba začínají hnusit. Sourozenci se na dně blátivé jámy proměnili v jiné bytosti, než jaké Olivia znala v Kalifornii, a žádné kouzlo už jim nemohlo jejich minulé tváře vrátit. Když si uvědomila, co udělala, přepadl ji děs.“

6. V pasti

„Olivia přestala Paulovi psát a vyhledávat ho, ale Paul byl tak zaujat současným stadiem své války s otcem, že se zdálo, že si toho ani nevšiml. Olivia dál žila s trýznivým pocitem viny, její jedinou útěchou teď bylo, že už nevidí Paula ani Susan. V té době se v ní také začínala rodit láska k Samovi, která byla pocitem viny a zoufalstvím, které se z něho rodilo, od počátku poznamenaná – tak se okamžiky beznaděje střídaly s okamžiky šťastného opojení a často se zoufalství a radost prolnuly v jediné vteřině. Ale stávalo se také, zejména když jí Sam oblékl létací vestu a když ze střechy budovy Modrého Pegasa vzlétli nad Tokio, že zapomínala na všechno a cítila se volná a šťastná.

Denně se chystala, že Samovi bude vyprávět vše, co se stalo, ale pořád to odkládala. Když už se konečně nadechovala k přiznání, začaly se objevovat zprávy, že Silver Falcon snad používá podobnou recepturu jako Blue Pegasus, a zrodilo se podezření, že v Samově týmu je zrádce. Sam tím byl otřesen a denně říkal Olivii, že nechápe, jak se může někdo v pracovní skupině, kde všechny pokládal za blízké přátele, dopustit něčeho tak nízkého. Olivia ztratila k přiznání odvahu. Byla si jistá, že kdyby se teď přiznala, že je viníkem, navždy by Sama ztratila a nadto by jej vystavila posměchu všech. Pak odletěli do Lodže a strávili tam spolu šťastné dva týdny, kdy Olivia skoro nemyslela na to, co se stalo v Tokiu a co tam na ni čeká po návratu. Pouto mezi ní a Samem se v Polsku stalo tak silným, že začínala věřit, že by mohlo přestát i její přiznání, a začínala k němu znovu nabírat dech. Ale nechtěla kazit krásné dny v Polsku a rozhodla se, že všechno Samovi řekne po návratu do Japonska.

Jenže týž den, kdy se vrátila, se u ní objevil Paul. Ukázalo se totiž, že látka, kterou na základě části Samovy receptury vyrobil, je nestálá, a tak Paul Olivii prosil, aby mu opatřila další záznamy z laboratoří Modrého Pegasa. Olivia odmítla a Paul po chvíli naléhání odešel, ale za hodinu se u ní objevila Susan a hned ve dveřích prohlásila, že jestli jim do tří dnů Olivia neobstará, co potřebují, prozradí v Modrém Pegasu, kdo je v Samově týmu špionem, nečekala na odpověď a odešla. Teď byla poslední vhodná chvíle k tomu, aby Olivia šla za Samem a přiznala se, ale při pohledu na Susaninu tvrdou a vítězoslavnou tvář znovu ztratila odvahu, znovu ji ovládl strach, o kterém si v Lodži myslela, že ho zahnala. Susanin příkaz nesplnila a jen odevzdaně čekala, co přijde. Čtvrtého dne ji navštívili oba sourozenci. Všichni tři stáli uprostřed místnosti, Paul zopakoval, co po Olivii chtějí a co jí hrozí, když odmítne, Olivia jen mlčky vrtěla hlavou. Susan nic neříkala, ale když Paulovo úsilí nikam nevedlo, vzala ze stolu igelitovou tašku s nákupem a vysypala z ní věci, pak přetáhla tašku Olivii přes hlavu, strhla ji na podlahu a pevně přitáhla okraje tašky k Oliviinu krku. Když po chvíli tašku sundala, Olivia ležící na podlaze znovu zavrtěla hlavou. Susan chtěla pokračovat, ale Paul ji zarazil a oba odešli. Olivia ležela na podlaze, tušila, co všechno ještě může přijít, a sbírala sílu, aby zítra šla za Samem a všechno mu řekla.

Večer telefonoval Paul, omluvil se a řekl, že po ní už nebude chtít žádné další informace, ale má pro ni něco jiného; když k němu večer přijde, mohou sjednat mírovou dohodu, jejímž důsledkem by bylo, že už o něm a o jeho sestře nikdy neuslyší. To bylo příliš lákavé, a tak Olivia přišla. Paul jí začal líčit, že ji pořád miluje, i když ví, že už ji ztratil, a říkal, jak je mu líto všeho, co se v poslední době stalo. Olivia udiveně a nechápavě poslouchala, až nakonec Paul vyslovil, o co mu šlo: když s ním Olivia stráví dnešní noc, už nikdy o něm ani o jeho sestře neuslyší. ‚A když odmítnu?‘ zeptala se Olivia. ‚Potom se Sam Stone dozví, kdo je špion,‘ řekl Paul, ‚dám ti čas na rozmyšlenou do půlnoci. Mám už napsaný e-mail a přesně ve dvanáct hodin ho Samovi pošlu.‘

Olivia se otočila a beze slova odešla, vrávorala po rušné ulici a lidé se za ní otáčeli, v mysli jí vyvstávaly stále děsivější obrazy zítřejšího dne. Ale slib, že té noci všechno utrpení skončí, byl zároveň příliš lákavý. A tak se po půlhodině otočila a vracela se zpátky; když míjela supermarket, koupila si láhev whisky a před zraky pohoršených prodavačů a zákazníků polovinu láhve vypila. Zazvonila u Paula a zeptala se ho: ‚Když splním, co chceš, slibuješ, že už mě se sestrou necháte navždycky na pokoji?‘ a Paul zvedl ruku a řekl: ‚Přísahám.‘

Udělalo se jí špatně od žaludku ještě dřív, než si lehli. Když Paul udělal své, šla se vyzvracet do záchodové mísy; Paul se vedle ní sprchoval, pohvizdoval si přitom. Zeptala se, jestli už může jít, a Paul ji propustil. Probudila se ještě za noci a celý příští den necítila vůbec nic. Večer přišel od Paula e-mail, který obsahoval seznam informací, která má Olivia v Modrém Pegasu zjistit; v příloze e-mailu bylo několik fotografií, na kterých byla nahá těla Paula a Olivie v posteli; fotografie zcela jistě dělala Susan, která byla v bytě ukrytá. A Olivia si také uvědomila, že Paul chytře naaranžoval na nočním stolku noviny tak, aby bylo vidět, jaký je den, měsíc a rok. Paul nepsal, co se stane, když Olivia neposlechne, bylo však zřejmé, že Sam se nejen dozví, kdo je odporným špionem, ale také to, že žena, která tvrdila, že ho miluje, se vyspala s jiným mužem. Když Olivia uviděla fotografie, měla pocit, že jejím tělem odshora dolů projel rozžhavený nůž, ale byl to poslední pocit, který nadlouho měla, v následujícím okamžiku se v její mysli znovu rozprostřelo prázdno, jako by se nad všemi myšlenkami a pocity uzavřela nehybná hladina jezera. Něco v tom prázdnu přece jen zbylo a to byla láska k Samovi, láska, která nahradila všechny ostatní pocity a z níž se teď rodily všechny její myšlenky, slova a činy. Na to, že by splnila požadavek sourozenců, vůbec nepomyslela, a tak nezbývalo než čekat, kdy sourozenci splní svou hrozbu – a Olivia si byla jistá, že ji splní. Bylo to v době, kdy končily přípravy na zahájení výroby ve Skotsku, a za tři dny po Paulově e-mailu Olivia odletěla se Samem z Tokia do Edinburghu.“

7. První stroj

„Na úpravě stavení se pracovalo už před jejich příjezdem. Řemeslníci z okolí v obytné části vyměnili shnilé podlahy za nové, které se leskly a voněly, strhali tapety, povlávající v průvanu, a vymalovali, zasklili rozbitá okna, vysmýčili pavučiny z portrétů na zdech, ošetřili polstrování křesel a naleštili starožitný nábytek, vyházeli rezavé zařízení v koupelně a nahradili je novým, zahradník dal do pořádku zpustlou zahradu a vysypal cestičky pískem. Pak nastoupili dělníci z britské pobočky podniku a Sam s nimi po svém příletu dokončoval úpravu pracovní části budovy, která byla s obytnou částí spojená jedinými vysokými dveřmi, vedoucími do centrální haly. A podobně jako Sam v Tokiu sdružil všechny monitory do jednoho jediného, také zde při vypracovávání konečného návrhu postupně pospojoval různé stroje, které vyráběly různé části létacího obleku a jeho příslušenství, do jednoho jediného mechanismu.

Stroj trochu připomínal obrovitého nezmara anebo chobotnici stojící na hlavě; jeho trup měl podobu kovového sloupu, který se mohl otáčet podél svislé osy a z jehož horního konce vyrůstalo osm článkovaných kovových ramen. Každé z nich bylo zakončeno třemi jemnými kovovými prsty, mezi nimi bylo umístěno vysunovací čidlo, které dovedlo zhodnotit z mnoha různých stránek věc, na kterou rameno narazilo. Každé z ramen bylo schopné pracovat samostatně a zároveň koordinovat svou práci s ostatními rameny; ramena si mohla rozdělit práci tak, že výrobek předávala jedno druhému kolem dokola, a vytvářela tak jakýsi mechanický kolotoč. Když se ramena roztáhla, dosáhla až k obvodovým zdem místnosti. Kolem stroje stály ve třech řadách kontejnery; v nich byly uloženy jednotlivé části, ze kterých ramena stroje sestavovala výrobky, součástky, z nichž se později mělo sestavit několik přídavných mechanismů, a nádoby s různými látkami, ze kterých se vyráběla esence X a materiál obleků. Kromě kontejnerů nechal Sam do místnosti nastěhovat aparatury, v nichž probíhaly chemické reakce, kovové stoly, na kterých mělo docházet k různým mechanickým úkonům, a 3D tiskárnu.

Stroj měl pracovat tak, že jeho ramena budou sahat do kontejnerů, vybírat vhodné součástky a pak je spojovat dohromady, čerpat ze zásobníků tekuté látky, přelévat je do menších nádob, mísit je navzájem a starat se o chod chemických reakcí. Veškerou činnost stroje řídil počítačový program, který Sam ve Skotsku dokončoval. Program dokázal zpětně zhodnocovat zprávy o stavu, v němž se stroj nachází, zejména údaje, které do centrálního počítače posílala čidla na konci jednotlivých ramen, a případně pozměnit výkon stroje podle toho, co se v určitém okamžiku právě dělo. A ještě něco se nacházelo ve výrobní části budovy: na samém konci místnosti, v místě, které bylo nejvzdálenější od dveří vedoucích do haly, zůstalo několik beden s různými součástkami sekaček na trávu. Sam dělníkům řekl, ať je tam prozatím nechají – místnost byla dostatečně velká, takže ničemu nepřekážely a Samovi bylo líto vyhodit na skládku jedinou památku na člověka, který tu tak dlouho žil. Představoval si, že součástkám uspořádá důstojný pohřeb; nebyl si ještě jistý, jak by měl vypadat, ale říkal si, že na něco určitě přijde.

Oliviinu mysl v té době vyplňovala pouze láska k Samovi, všechno ostatní se v Tokiu v jediné vteřině rozpadlo na prach. Dokonce i strach posledních týdnů zmizel, celé dny se s úsměvem dívala na Samovu tvář, o které věděla, že brzy nadobro zmizí z jejího života, a s tím oddaným úsměvem čekala, kdy se v Samově poště objeví e-mail s fotografiemi a Sam ji vyžene. Proč raději všechno Samovi neřekla sama, proč se mu nesvěřila alespoň teď, když už věděla, že stejně všechno ztratí? Nejspíš už byla z tokijských událostí tak vyčerpaná, že nebyla schopna udělat vůbec nic, nechala vše padat a ona sama se přestala držet a jen padala – dovedu si představit, že ten pocit měl v sobě i rys příjemnosti –, anebo přece jen ještě doufala, že ji sourozenci nechají na pokoji? Chtěla co nejdéle prožívat chvíle, kdy večer po práci za ní přišel Sam, oblékli si létací vesty a rozletěli se nad šeřícími se pastvinami a lesíky? Sama její neustále se usmívající tvář dojímala, poznal, že je v každém okamžiku výrazem lásky, ale netušil, z jaké neprostupné, těžké tmy se Oliviina láska zvedá.

Každé ráno pozorovala Sama čtoucího e-maily spíše s nesmírným smutkem než s úzkostí. A jednoho rána viděla Samovu tvář, na kterou dopadalo chladné světlo z vysokého okna, žádný z rysů tváře se téměř nepohnul, a přesto Olivia věděla, že se stalo, na co čekala, že Sam čte o její zradě a dívá na fotografie, které mu sourozenci poslali. V tom okamžiku, když už bylo na vše pozdě, se protrhla jemná blána, která ji v posledních dnech chránila od palčivé bolesti, a její vědomí zaplavil nahromaděný děs. Olivia konečně začala mluvit, celé hodiny, celé dny nedělala nic jiného, než že mluvila a plakala, plakala a mluvila, znovu a znovu vyprávěla Samovi všechno, co se stalo, do největších podrobností, ale Sam jí neodpovídal. Už nikdy na ni nepromluvil, v noci leželi vedle sebe ve veliké posteli s nebesy a Olivia vyprávěla stále znovu svůj příběh a Sam mlčel, neodpovídal ani na dotazy, které přicházely z Tokia, a neposílal žádná hlášení. Propustil všechny dělníky. Jídlo, které mu Olivia připravovala, nechával netknuté na stole. Po několika dnech hladovění dojel do města, nakoupil si vlastní zásoby jídla. Další tři dny seděl u počítače a jeho prsty běhaly po klávesnici.“

8. Stroj, který zešílel

„Uplynul týden od chvíle, kdy Sam přestal mluvit. Když k smrti unavená Olivia po půlnoci usnula, probudily ji zvuky, které se ozývaly za dveřmi. Podívala se na Sama; ležel vedle ní na zádech s otevřenýma očima, musel zvuky slyšet také, ale nic nedělal. Vstala, šla v noční košili ke dveřím, otevřela je a naslouchala do tmavé chodby. Stále bylo slyšet šoupání a tiché rány. Ohlédla se; ve vysokých oknech nebyly záclony a místnost byla osvětlená jasným měsíčním světlem; viděla, že Sam pořád leží nehybně na své straně široké postele pod vyřezávanými nebesy. Pokoj by působil strašidelně, i kdyby v něm spal šťastný pár a kdyby se z prázdné vedlejší místnosti neozývaly podivné zvuky, a takhle vypadal jako frontispis ke gotickému románu. Přešla temnou halu, opatrně otevřela dveře a nahlédla do technické části domu. Nebylo tu tak jasné světlo jako v ložnici, ale uviděla jakýsi pohyb, ano, jedna z rukou stroje šátrala po podlaze, jako by tam něco hledala. Chtěla jít za Samem a říci mu, co se tu děje, ale uvědomila si, že by jí bezpochyby stejně neodpověděl a nejspíš by zůstal nehybně ležet, a tak vstoupila dovnitř a rozsvítila.

Ruka stroje se na chvíli zarazila, jako by stroj zvažoval, co se děje, ale pak zřejmě usoudil, že příchod Olivie ani světlo nepředstavují nic důležitého, čím by se musel zabývat, a jeho ruka se sunula dál po podlaze. Narazila na stolek, který tu zanechali dělníci, a šplhala po jeho noze vzhůru, pak prohledávala desku. Druhá ruka stroje byla ponořená do jednoho z kontejnerů se součástkami a přehrabovala se v něm, z kontejneru se ozývaly zvuky, které slyšela v ložnici. Další z rukou se plazila mezerou mezi dvěma kontejnery kamsi do zadní části místnosti, Olivia odtamtud slyšela tiché šoupání. Byla několikrát svědkem zkušebního provozu, a tak věděla, jak stroj pracuje: ty z kovových rukou, které zrovna neměly nic na práci, nehybně visely podél těla stroje; musely ovšem být složeny, protože byly mnohem delší než trup stroje, a když nadešla jejich chvíle, rozložily se do délky způsobem, který Olivii vždy připomněl způsob, jakým se rozvinují klouby vrtačky u zubaře. Teď však viděla něco jiného: ruce, které zrovna nic nehledaly po místnosti, se částečně rozvinuly a jakoby netrpělivě se kývaly ve vzduchu. Nechápala, co se tu děje – vypadalo to, jako by stroj uprostřed noci sám ožil. Olivia se snažila přemýšlet, moc se jí to nedařilo, protože její mozek byl poničený událostmi poslední doby, ale přece jen dospěla k závěru, že to byl jistě Samův program, co uvedlo stroj do chodu. Bylo by samo o sobě podivné, kdyby šlo jen o noční zahájení práce, ale šlo tu ještě o něco jiného. To, co stroj prováděl, nijak nepřipomínalo jeho úkony při zkušebním provozu. Stroj se choval podivně a Olivii konečně došlo, že pracuje podle nového programu, podle programu, jehož vytváření se Sam věnoval poslední dny, které strávil u počítače.

Stála dál ve dveřích a pozorovala dění v místnosti. Po chvíli se vynořila ruka z kontejneru a Olivia viděla, že drží ve svých třech prstech kovovou součástku ve tvaru válce; prsty se součástkou se zastavily ve vzduchu, jako by na něco čekaly. Kývající se ruce se rozkývaly o něco rychleji, ale stále zůstávaly na svých místech. Zároveň se stahovala nazpátek ruka, která předtím šátrala v temné části místnosti; Olivia tušila, že i ona bude něco držet, a byla zvědavá, co to bude; a její zvědavost ji samotnou překvapila: bylo to poprvé po dlouhé době, kdy se v ní vynořil jiný pocit než zoufalství nebo otupělá únava. Když se konečně kovové prsty ruky vynořily ze tmy, viděla, že drží jakousi zahnutou mosaznou tyčku; Olivia byla chvíli zmatená, ale pak si uvědomila, že to musí být jedna ze součástek, které v místnosti zbyly po výrobci sekaček. Ruka se zvedla ze země a Olivia viděla, jak obě ruce držící součástky se k sobě blíží, prázdné ruce se přitom kývaly ve stále rychlejším tempu; když součástky byly od sebe vzdálené asi třicet centimetrů, ruce, které je držely, se najednou zastavily a spolu s nimi i všechny ostatní ruce.

V tom okamžiku se ozvalo bzučení; Olivia se lekla a vykřikla, ale v příštím okamžiku jí došlo, odkud zvuk přichází: začala pracovat 3D tiskárna, kterou si zřejmě stroj zapnul. Když vrčení ustalo, sáhla jedna z prázdných rukou do tiskárny a vyndala odtud cosi, co vypadalo jako tmavomodrý náramek. Blížila se k ruce, která držela válcovitou součástku, a ta se jí vydala vstříc. Ruka, která držela tmavomodrou věc, ji připevnila na součástku a na nějakou chvíli obě ruce znehybněly. Mezitím se znovu rozezvučela 3D tiskárna, jiná ruka připevnila další tmavomodrý náramek na druhou součástku. Olivia šla blíž, zastavila se, až když měla součástky přímo před očima; uviděla, že na jednom tmavomodrém kruhu jsou vnější a na druhém vnitřní závity, všimla si také, že povrch tmavomodré látky je posetý nepravidelnými shluky bílých teček, které připomínaly souhvězdí. Za okamžik se ruce pohnuly, přiložily oba konce těsně k sobě a začaly s tichým bzučením součástkami pomalu otáčet, každá v opačném směru: sešroubovávaly obě součástky dohromady.

Když šroubování skončilo, jedna z rukou rozevřela prsty, odtáhla se a vydala na další průzkumy, zatímco ruka, která držela sešroubované součástky, pořád nepohnutě trčela ve vzduchu. A tak teď Olivia zase sledovala ruku, které si všimla nejdřív a která prozkoumávala desku stolu. Právě dorazila na místo, kde po náhlém odchodu dělníků zbyly noviny, krabička na svačinu z umělé hmoty a kovová lžíce. Ruka se nejdřív zastavila u novin, chvíli je zkoumala a pak putovala dál, u krabičky se zastavila o něco déle, jako by stroj zvažoval, jestli se mu hodí, ale ruka opustila i krabičku a doplazila se ke lžíci. S tou byl zřejmě stroj spokojený, ruka ji uchopila a nesla ji k sešroubovaným součástkám, zároveň se znovu ozvala tiskárna. Dalo se uhodnout, co bude následovat: ke lžíci a k jednomu konci sešroubovaných součástek byly připevněny tmavomodré spoje – tentokrát to nebyly závity, ale jakési ohebné klouby – a obě věci pak byly spojeny. Olivia teď očekávala, že se kovová srostlice, která se takto zrodila, bude dál rozrůstat, stalo se však něco jiného: pomocí dalšího spoje z tiskárny byla věc připevněná ke svislému tělu stroje… Zmínil jste se mi v dopise o člověku, který v polospánku viděl obraz stroje, který staví sám sebe; ano, tak to ve Skotsku skutečně bylo, Sam sestrojil program, podle kterého stroj, namísto aby dělal to, k čemu byl určen, stavěl ze všeho – anebo alespoň z lecčeho –, co našel v budově, sám sebe.

Stroj pokračoval v práci; a už příští den bylo tělo stroje obrostlé trsy slepených a sešroubovaných věcí jako stožár potopené lodi schránkami mořských živočichů. Olivia se Sama na nic nezeptala; věděla, že by jí neodpověděl.“

Stone se odmlčel, pak pokračoval: „Ani já jsem se Sama nikdy nezeptal, co ho vedlo k sestrojení toho šíleného programu. Myslím, že potřeboval nějak vyjádřit své zoufalství; kdyby byl hudební skladatel, vyjádřil by svou bolest symfonií, on je ale matematik a počítačový odborník, a tak vytvořil obraz a výraz své bolesti v oboru, který ovládal. Kromě toho možná šlo o jakousi zástupnou magii; Sam nechal zešílet stroj, aby se nezbláznil sám, přenesl na stroj přicházející šílenství, které cítil. Je ale také možné, že Sam změnil výrobní program, protože byl rozhodnutý za každou cenu zabránit výrobě létacího obleku, která byla pošpiněná Oliviinou zradou; počítal s tím, že dříve nebo později do Skotska dorazí zástupci podniku převzít výrobu, a chtěl, aby se tu setkali s pomateným strojem, kterému už není možné vrátit rozum a který už nikdy žádnou smysluplnou věc nevyrobí.“

9. Monstrum

„Ani v příštích dnech Sam na Olivii nepromluvil a nedotkl se jídla, které mu stále připravovala. Olivia teď už také mlčela, řekla Samovi tisíckrát všechno o své lásce i o své zradě, už nebylo o čem mluvit; jediným zvukem, který teď vycházel z jejího hrdla, byl tichý pláč, jemuž se stále ještě nedokázala ubránit, a i ten po dlouhých hodinách zmlkal, vysychal, jako by se vsákl do pláně tichých zvuků, jež se nepřetržitě ozývaly z technické části domu. A stroj pořád pracoval, Olivia pozorovala, jak se proměňuje v obludný trs součástek, k nimž přibývaly stále další – nepřipomínal sochu norského sochaře, o kterém jste mi psal? Pak v práci stroje došlo ke změně, která zřejmě souvisela s tím, že v pracovní části budovy už nezbylo příliš volných součástek. Protože Olivia v těch dnech nikdy neviděla Sama u počítače, bylo zřejmé, že pokyny k přechodu na novou fázi Sam vložil do programu už dříve.

Stroj teď začal rozebírat sám sebe, odlupoval ze svého trupu kusy svého nového těla, součástky-koláže, které v minulých dnech vytvořil; nezbavoval se jich však, nýbrž je všechny hned začal využívat novým způsobem: skládal z nich nová ramena. Ta za krátký čas přerostla všech osm dosavadních a stále ještě rostla, stará ramena k nim pilně přidělávala nové a nové součástky. Bylo zřejmé, co se děje: stroj teď nepotřeboval ruce, ale chapadla. Rodící se chapadla – bylo jich také osm – ovšem musela být prozatím stočená nebo všelijak poskládaná v blízkosti těla stroje, aby stará ramena dosáhla na jejich konce a mohla k nim připevňovat trsy součástek, které odtrhávala z těla stroje. Pohyblivost chapadel také vyžadovala, aby součástky či jejich trsy byly spojeny ohebnými klouby, proto nyní tiskárna přestala vyrábět šroubovací uzávěry a soustředila se na různé typy pohyblivých spojů.

Když jedno z chapadel dosáhlo délky patnácti metrů, dvě z ramen stroje odšroubovala koncovou část třetího ramene a připevnila je na koncovou součástku chapadla. Chapadlo se zachvělo a začalo se rozvinovat, natahovalo se, mířilo do míst, kam dříve stroj nedosáhl a kde čekala nová potrava. I na konce všech dalších chapadel byly po čase nasazeny kovové prsty a čidla, pak se původní ruce stroje svěsily podél jeho svislého trupu a znehybněly – od této chvíle veškerou práci už vykonávala chapadla. Ta se vydala na nové cesty, byla dost dlouhá na to, aby se vyplazila z tovární části a začala prozkoumávat centrální halu. Z věcí, které tu nacházela, chapadla vyráběla nové trojrozměrné koláže, nové srostlice věcí, spojené tmavomodrými spoji; nepřipojovala je však k tělu stroje, ale použila je k prodlužování sebe samých. To se dělo tak, že vždy dvě chapadla rozpojila třetí chapadlo, vložila mezi oddělené části připravenou srostlici a pak opět scelila konce; tímto způsobem všech osm chapadel neustále rostlo, aniž se měnily jejich koncové části, zakončené čidly a kovovými prsty.

Tiché šoupání chapadel, plazících se po domě, a vrčení tiskárny, vyrábějící spoje, byly jediné zvuky, které v těch dnech a nocích byly v domě slyšet. Zněly neustále, protože stroj pracoval takřka nepřetržitě, jen občas se na chvíli zastavil ve svém pohybu – jako by se zamyslel nebo zasnil, zdálo se Olivii. Olivia už ty zvuky skoro nevnímala, přesto však jedné noci otevřela oči, když uslyšela harašení, které se ozývalo hned za dveřmi ložnice. Posadila se na posteli, Sam ležel vedle ní, nevěděla, jestli spí, nebo jestli je vzhůru. Cosi se třelo o dveře; po chvíli Olivia uviděla v měsíčním světle, jak se pomalu naklání klika, pak se dveře pootevřely a v nich se objevil konec jednoho z chapadel, chapadlo proklouzlo dovnitř a začalo se pomalu plazit po podlaze, přitom se vlnilo jako had, třebaže vinou tuhých částí, z nichž bylo sestaveno, jeho pohybu přece jen dost scházelo do elegance pohybu plazů. ‚Tak konečně se stroj dostal až sem,‘ pomyslela si Olivia a unaveně pozorovala pohyb chapadla v měsíčním světle. Po chvíli jeho konec zmizel v tmavém koutě a Olivia spíše podle zvuků, které odtud přicházely, poznala, že chapadlo vylezlo na stolek. Tam šmejdilo a šramotilo, ale Olivia nevstala, aby ochránila věci na stolku, chapadlo se zastavilo, zřejmě se čehosi zmocnilo – až ráno Olivia poznala, že to byl její hřeben – a pak se s kořistí odplazilo ven z ložnice a zavřelo za sebou dveře.

Brzy byla chapadla tak dlouhá, že se mohla pohybovat všemi místy v obou podlažích obytné části sídla. Tak Olivia se Samem žili vedle sebe, Sam mlčel, ani Olivia už na něj nemluvila, někdy ještě plakala, někdy ležela na posteli a dívala se na vysoký bílý strop a kolem nich se ve dne i za nocí plazila chapadla, požírala dům a díky vydatné potravě neustále rostla. Šplhala i po sloupcích a nebesích postele a pronikala pod přikrývky; Olivia už v noci ani neotevřela oči, když se jejího těla dotklo cosi chladného, věděla, že čidlo její kůži vyhodnotí jako nezpůsobilou k použití a že chapadlo bude dál pokračovat ve své cestě.

Jednoho rána – bylo to deset dní poté, co začal nový život stroje – Sam odejel a už se do domu nikdy nevrátil. Olivia zůstala v domě sama s čilým, neustále rostoucím kalmarem, jehož chapadla pořád šmejdila po celém domě. Byla doba, kdy se Olivii zdálo, že Samovo mlčení, vzpomínky na Tokio a nenasytná chapadla, která se plazila všude kolem nich, ji přivedou k šílenství, zdálo se jí, že už přichází, že slyší jeho tiché kroky… To se změnilo; její bolest otupěla a ona se kalmara přestala bát. Byli koneckonců jedinými dvěma bytostmi ve strašidelném domě, neubližovali jeden druhému a dalo se říci, že se spřátelili. Tiché zvuky, které chapadla vydávala, byly vlastně docela příjemné; dokonce občasné jemné dotyky chapadel mohla chápat jako výraz něžnosti nebo soucitu; ona zase někdy přinášela ke konečkům chapadel věci, o kterých si myslela, že by stroji mohly chutnat. A tak Olivia přece jen nakonec byla tou Paní Stroje, kterou jste si vysnil, i když se jí stala jinak, než jste si představoval.

Tak se ze stroje na čas stalo domácí zvíře, ale ani to netrvalo dlouho. Když už v domě nebylo co lovit, chování stroje se opět proměnilo – dělo se to podle Samova programu, anebo Sam ponechal stroji volnost, aby si sám vybral způsob života a smrti? Stroj nejprve začal přeskupovat části, z nichž byla sestavena chapadla, takovým způsobem, že nyní se spíše než chapadlům podobala rozvětveným a stále znovu se na mnoha místech větvícím kořenům, potom začal jednotlivé kořeny propojovat navzájem, takže se nakonec proměnil ve spletitou a neustále se přetvářející síť, uzavřel se do sebe, přestal se zajímat o vnější svět a zabýval se jen vnitřním bujením a prorůstáním. Olivia pozorovala vrůstání stroje do sebe a trochu se jí stýskalo po jemných dotecích chapadel.“

10. Trest

„V té době se Olivia pozvolna probouzela z mrákot a začala myslet na dny, které přijdou – cítila více údiv než úzkost, když si představila obrovskou pláň budoucnosti, která se před ní nejspíš prostírá. Jednoho rána si poprvé po dlouhé době opět namalovala rty a sedla si k počítači. Bolest posledních týdnů, která ji přivedla na práh šílenství, sežehla úzkost a strach. Čeho by se ještě měla bát? Připadalo jí, že ji vlna rozbouřeného oceánu vyhodila na písčitý břeh; temný oceán pořád ještě hrozivě bouřil a sápal se po ní, ale teď už pod sebou cítila pevnou zem. Pocit viny zůstával – zůstane už navždy –, ale proměnil se, nebylo to už sžíravé zoufalství, ale výzva k zakončení příběhu, k nápravě toho mála, co ještě bylo možné napravit. Sam už nadobro odešel, ona sama už přijala a podstoupila svůj trest, a tak teď přišla řada na spravedlivý trest pro Paula a Susan.

Nepřátelství, které vůči nim cítila, bylo jiné než nepřátelství sourozenců vůči otci. Olivii neovládala vzteklá, slepá nenávist a touha po vítězství, věděla, že žádného vítězství už nikdy nemůže dosáhnout, chtěla však, aby byli sourozenci potrestáni, protože to vyžadoval řád věcí a také protože jinak by z labyrintu, do kterého v Tokiu nerozvážně vstoupila, nikdy nemohla odejít. Myslela na trest, ale zároveň dobře věděla, že jakkoliv bude trest spravedlivý, bude v něm přece jen přítomná i stopa temné, divoké pomsty. Věděla také, že trest může vykonat pouze ona. Neměla ještě žádný plán, ale měla nejasný pocit, že v trestu by měl hrát nějakou roli Samův vynález, který byl na počátku všeho. A slíbila si, že až bude trest vykonán, už se nikdy v životě nebude zabývat minulým bezprávím, křivdami, které na ní kdokoliv další spáchá.

Vyhledala na webu stránky Stříbrného sokola a pročítala je. Brzy narazila na zprávu o tom, že podnik je na prahu převratného vynálezu a že začátkem příštího měsíce se zástupci společnosti sejdou s odborníky z chemického koncernu IJKLM, aby dohodli případný společný postup na dalším vývoji a na výrobě; na schůzce měl Paul Pale předvést prototyp vynálezu. Olivii bylo jasné, co zpráva znamená: když odmítla ukrást pro Paula informace, které po ní požadoval, nebyl schopen on ani nikdo jiný ze Stříbrného sokola vyřešit potíže, které plynuly z nestability esence X, a nezbývalo tedy nic jiného než požádat o pomoc odborníky z chemického průmyslu. To, co Paul na základě ukradené receptury vytvořil (levitující křeslo nebo něco podobného?), nejspíš mohlo být při troše štěstí na nějakém takovém setkání u vína efektně předvedeno a vyvolat potlesk, ale kromě předvádění už se patrně výrobek ve své současné podobě sotva hodil k něčemu jinému.

Olivii také zarazilo, že schůzka se měla konat v modrém salonku francouzské restaurace, jejíž prostor měl její majitel pronajatý od Paleovy rodiny a která sídlila v přízemí Silver Falcon Building. Majitel pocházel z Paříže a nazval svůj podnik Au rêve podle malé kavárny v rue Caulaincourt, kde snad začínal jako číšník nebo se tam seznámil se svou ženou. Olivia jeho restauraci znala, několikrát v ní čekala na Paula v době, kdy se spolu v Tokiu znovu začali vídat, předtím než se její kalifornský milenec proměnil v ďábla. Očekávala by daleko větší starost o utajení, když šlo o tak převratný vynález. Ale po chvíli přemýšlení pochopila, proč lidé ze Stříbrného sokola zvolili právě tohle místo. Nešlo tu ani tak o utajení toho, co vědí, jako spíše toho, co nevědí – v poloveřejném salonku restaurace bylo pro hosty možné s výrobkem, ať už to bylo cokoliv, uspořádat působivou show, a přitom zdvořile odmítnout dotazy na technické detaily a žádosti o podrobnější prohlídku s příslibem, že na vše dojde později v příznivějším prostředí. Vyjednávači ze Stříbrného sokola nejspíš čekali, že hosté budou tím, co viděli, tak ohromeni, že podepíšou smlouvu ještě předtím, než by mohli zjistit nedostatky prototypu, anebo možná přímo jeho chatrnost. A pokud jde o možnost, že by v prostoru propojeném s veřejným restaurantem mohly prototyp vidět nějaké nepovolané oči a že by na veřejnost mohly proniknout předčasné zprávy, lidem ze Stříbrného sokola bylo zřejmě jasné, že šířící se fámy o senzačním vynálezu by tlačily IJKLM k rychlému rozhodnutí a že i jinak by Silver Falcon mohl mít z takových fám jen prospěch.

I když zatím nevěděla, v čem by měl trest spočívat, setkání s lidmi z chemického koncernu Olivii připadalo jako vhodné místo pro jeho vykonání – ve chvíli, kdy se podnik chce předvést v nejlepším světle, mohla zasáhnout Paula a Susan na citlivém místě. Velkou výhodou přitom bylo, že místo sice nebylo zcela veřejné, ale přece jen by nebylo tak obtížné tam proniknout. Dobrá, dostane se dovnitř, a co bude dál? Má zástupcům chemického koncernu začít vykládat, jak hnusnou historii má projekt, který jim nabízejí ke spolupráci? Takový proslov by vlastně byl ještě více určen starému Paleovi, který určitě neví, že práce, kvůli níž syna poprvé v životě pochválil, spočívala na krádeži. Chvíli o té možnosti uvažovala, ale pak si uvědomila, co se ze všeho nejspíš stane, když pronikne do salonku a začne se svým výkladem: po několika vteřinách velitel ochranky přikáže svým mužům, aby tu bláznivou ženskou vyvedli ven.

Ne, nemohou to být slova, protože když začne mluvit, nenechají ji dokončit druhou větu a první větou toho moc neřekne. Musí to být něco, co všechny přítomné udeří v jediném okamžiku a nedovolí jim už zabývat se něčím jiným. Musí to být obraz – obraz, jenž by obsahoval hnus všeho, co se kolem vynálezu stalo. Nechala chvíli pracovat fantazii. Dobrý by byl nějaký živý obraz, který by pak bylo možné rozvést do krátkého divadelního představení na způsob Smrti krále Gonzaga v Hamletově režii. To ovšem z mnoha důvodů nepřicházelo v úvahu, musí pro tokijský Elsinor vymyslet něco jiného. Skvělá by byla i socha či spíše sousoší, to by jako vystudovaná sochařka zvládla, ale sousoší do salonku nedostane. Tedy snad nějaké plátno? Mohla by je dovnitř propašovat srolované a pak před zraky přítomných rozvinout. Ale poté ji napadlo něco mnohem lepšího, uvědomila si, že to přece jen může být sousoší – a dokonce to může být sousoší, které se ukáže přítomným takovým způsobem, že zcela určitě na sebe strhne jejich pozornost, a které navíc bude svědčit nejen tím, co zobrazuje, ale i svým materiálem.“

11. Sousoší

„Jistě už jste uhodl, jaká myšlenka se v Oliviině hlavě zrodila. Ano, rozhodla se, že vytvoří nafukovací sousoší, které bude zobrazovat některou z děsivých scén, jež v posledních měsících prožila, a že je nechá, aby se v salonku vynořilo ze zdánlivé nicoty. Začala přemýšlet, co by sousoší mělo zobrazovat, před jejím vnitřním zrakem přecházely všechny obrazy, na něž se do té doby snažila nemyslet; teď je nezaujatě prohlížela jeden po druhém jako návštěvník galerie; byla tu scéna, kdy zvracela v Paulově koupelně, scéna z následujícího dne, kdy dostala e-mail, z něhož se dozvěděla, že nic nekončí a že vše bude ještě horší… Nakonec vybrala scénu, kdy na ni zaútočila Susan.

Dala se hned do práce. Sousoší, které vytvářela, bylo zároveň výkřikem a doznáním, žalobou na Paula a Susan a jejich trestem a bylo i poctou Samově úžasné myšlence, která už bohužel utonula, i její vinou, ve špíně a hnusu. Olivia nejdřív vytvořila sádrový model – a měla přitom divný pocit, když se pod jejími prsty rodily oči, nos, ústa dvou bytostí, které se jí hnusily, když ztvárňovala svou tvář pod igelitovou taškou, která se při zoufalém pokusu o nádech lepila k jejímu obličeji… Věnovala pozornost všem detailům, rozsypanému nákupu na podlaze, pracovnímu stolu s počítačem a lampičkou… Nanesla na sádrovou sochu sprejem roztok, který se za dvacet čtyři hodin proměnil v látku, z níž se vyráběly létací obleky. Při jejich výrobě se tato vrstva ještě dále upravovala, aby se co nejvíce podobala běžným látkám, to však Olivia nepotřebovala. Pečlivě všechna místa vybarvila, na igelitové tašce a na obalech věcí ze supermarketu, které se válely na podlaze, namalovala loga a reklamní obrázky, tak jak vyvstávaly v její paměti. Potom roztloukla sousoší (musela zajít pro kladivo do zahradního domku, protože všechny věci v domě, které by se daly použít, už stroj pohltil), vysypala kousky sádry, hermeticky uzavřela spodní část látkové sochy a připojila svůj výtvor hadičkou k přístroji, jenž nasával dovnitř vzduch přes perforovanou nádobku s esencí X. Zapnula strojek dálkovým ovladačem, který nebyl zamýšlený jako běžné vybavení létacího saka, ale Sam jej často při práci používal. Sousoší se nafukovalo a zároveň se začínalo vznášet.

Během její práce na sousoší se chování stroje ještě jednou změnilo. Nebyl už ani kalmarem, ani spletitým myceliem, na několik hodin se zastavil a Olivia si myslela, že už se nikdy nepohne, ale pak najednou začal svá chapadla opět roztahovat, pronikal jimi do všech částí domu, a když byla chapadla úplně rozvinutá, začala se pozvolna vzájemně rozmontovávat, stroj se rozpojoval na jednotlivé trojrozměrné koláže, na srostlice, které vznikaly v první fázi jeho činnosti; ty už dál nerozebíral. Kusy stroje zůstávaly ležet na podlaze ve všech místnostech domu, Olivia se jim musela pořád vyhýbat. Vrátila se od sochy k počítači, aby dokončila své dílo. Podrobně zaznamenala celou historii krádeže Samova vynálezu, nezamlčela přitom ani svou vinu, a doložila vše Paulovými a Susaninými e-maily, složku umístila na web a pak provedla poslední úpravu sousoší: na monitor nafukovacího počítače na nafukovacím stole napsala odkaz na webovou adresu své zprávy. Vypustila ze sousoší vzduch a zabalila je do kufru spolu s přístrojkem a s dálkovým ovladačem, pak si zavolala taxík a nechala se odvézt na letiště.“

12. Silver Falcon Building

„V Tokiu se Olivia ozvala Tanabemu, který ji nechal bydlet v bytě na břehu Kandy. Já v té době vůbec netušil, že Olivia je v Japonsku. Nevěděl jsem ani, co se děje ve Skotsku, i když jsem měl tušení, že se tam odehrává něco neblahého. Olivia v bytě nad Kandou ještě trochu své dílo vylepšovala; netušila přitom, jaký zmatek vyvolávalo její napouštěné a zase vypouštěné sousoší v Tanabem, který, jak vím od Tanaky, pozoroval okno jejího bytu z protějšího břehu řeky. Několikrát také navštívila restauraci v Silver Falcon Building a nahlédla do prázdného salonku, do něhož bylo možné vstoupit z chodby, která vedla z hlavní místnosti na toalety. Vedle dveří salonku byly ještě jedny dveře; když je Olivia otevřela, uviděla za nimi dlouhou chodbu osvětlenou ostrým světlem, která zřejmě vedla k technickým prostorům budovy. Chvíli uvažovala, jestli by se neměla skrýt tam, ale pak ten nápad zavrhla; kdyby ji tam někdo viděl, jen obtížně by vysvětlovala, proč tam postává; zavřít se v kabince toalety bylo daleko příhodnější.

Předpokládala, že v době konání schůzky nebude tak jednoduché podívat se do salonku nebo se dostat dovnitř, přinejmenším budou přede dveřmi hlídat členové ochranky. Vzpomněla si, že v jedné detektivce od Agathy Christie četla, že hosté si obvykle nevšímají tváří číšníků – a ve společnosti, kde číšníci i pánští návštěvníci nosí tmavý oblek, je snadné vzdálit se od stolu, zahrát si na chvíli na číšníka, nalít oběti otrávené víno a pak se zase vrátit ke svému stolu. I kdyby to opravdu bylo tak jednoduché, v případě číšnic to bude složitější. Olivia si je prohlížela, většinou to byly Japonky, ale viděla tu i Evropanky, nejspíš Francouzky, všechny měly na sobě jednoduché černé šaty, přepásané bílou zástěrou, a na čele bílou čelenku. Olivia si koupila podobné šaty, upravila si je, aby se co nejvíc podobaly oblečení číšnic, a ušila si zástěru a čelenku.

Setkání se mělo konat v sedm hodin večer, Olivia přišla už v půl šesté do restaurace, v černých šatech a velkých tmavých brýlích, posadila se a objednala si velkou sklenici pomerančového džusu; trvala na tom, že zaplatí předem, aby se nakonec celý plán nepokazil tím, že ji budou shánět kvůli nezaplacenému účtu. V kabelce měla složené sousoší, krabičku, která obsahovala nádobku s esencí a která byla k sousoší připojená hadičkou, dálkový ovladač a také zástěru a čelenku. Baterie uvnitř krabičky byla plně nabitá, a tak nebylo třeba brát s sebou nabíjecí kabel. Čas od času předstírala, že jde na toaletu, aby se podívala, co se děje na chodbě; chodba ale pořád zůstávala prázdná. Když míjela dveře salonku, pokaždé zkusila zmáčknout kliku, ale dveře byly vždy zamčené. Kolem šesté začaly číšnice nosit do salonku láhve, sklenice a vázy s květinami. Olivia si na toaletě oblékla zástěru, připjala si čelenku a vmísila se mezi ně.

V místnosti stálo ve dvou řadách šest stolů. Jednu část salonku tvořilo nízké pódium, na něm stál řečnický pult, po obou stranách pódia postavily číšnice vysoké vázy s květinami; za řečnickým pultem, až docela u zdi, byl nízký stolek, na němž stála třetí váza s květinami, největší ze všech. Za chvíli se objevili dva muži v overalech s logem Stříbrného sokola, přinesli jakousi věc, přes kterou byla přehozená bílá látka, a postavili ji vedle řečnického pultu. Věc byla asi metr vysoká, nedalo se poznat, co se pod přehozem vlastně skrývá, ale bezpochyby šlo o Paulův výtvor, kvůli kterému se tu měli všichni sejít. Olivia chvíli zvažovala situaci a brzy se rozhodla, že nejlepší místo pro sousoší je pod květinovým stolkem v zadní části pódia. Předstírala, že upravuje květiny ve vázách, a přitom pod stolek položila složené sousoší, vedle umístila krabičku s nafukovacím strojkem, která byla spojená se sousoším hadičkou. Počítala s tím, že až se sousoší začne nafukovat, stolek na nějakou dobu ztlumí jeho růst, aby pak nahromaděný plyn vystřelil do prostoru údy postav tím prudčeji. Když byla se vším hotová, vzala z jednoho stolu sklenici, vyšla ven z místnosti a sledovala dění na chodbě; stačilo, aby chodila hodně rychle se sklenicí v ruce z jednoho konce chodby na druhý, a nikdo jí nevěnoval pozornost. Čas od času vstoupila do salonku a urovnala některý z ubrusů; viděla, že složeného sousoší si nikdo nevšímá.

Krátce po sedmé se do salonku začali trousit lidé ze Stříbrného sokola i z IJKLM a začali se usazovat u stolů, jedním z prvních byl starý Pale. Olivia chodila pořád po chodbě sem a tam; v jedné chvíli se přímo naproti ní, za skupinkou hostů, vynořili Paul a Susan, Paul zrovna něco vykládal Japonci, který šel mezi oběma sourozenci a pozorně naslouchal. Olivie sklonila hlavu, jako by se dívala na náramkové hodinky; žádný ze sourozenců si jí nevšiml, třebaže trojice zabírala na úzké chodbě tolik místa, že se Olivia nevyhnula tomu, aby o Susan nezavadila ramenem. Po chvíli někdo zevnitř zavřel dveře salonku z matového skla a po obou stranách dveří se postavila dvojice mužů v tmavých oblecích a se sluchátky v uchu; stáli tam rozkročeni, nehybně, s rukama složenýma na spodku břicha, s pohledem upřeným na bílou zeď před sebou. Chodba teď byla kromě stráže přede dveřmi salonku prázdná.

Teď začne proslov, řekla si Olivia, chvíli čekala a pak se po chodbě vydala směrem k toaletám. Když míjela dveře salonku, strážní ji zamračeně sledovali. Olivia na chvíli zaslechla hlas starého Palea, tlumený skleněnými dveřmi; vykládal cosi o světlé budoucnosti obou podniků, která vykvete z připravované spolupráce. Teď je ta chvíle, řekla si, a zmáčkla tlačítko dálkového ovladače. Na toaletě se postavila k umyvadlu a sledovala vteřinovou ručičku na hodinkách. Sousoší začíná nasávat vzduch, říkala si, roste, teď mohlo dosáhnout dna květinového stolku, ten bude nějakou chvíli další růst sousoší tlumit. Provoz ovládacího zařízení byl zcela tichý, takže je pravděpodobné, že nikdo z přítomných ještě netuší, že se v místnosti něco začíná dít. Pootevřela dveře toalety a vzniklou škvírou pozorovala chodbu, na chodbě se pořád nic nezměnilo, muži v černých oblecích stáli před salonkem a nejspíš se spolu bavili o tom, co jim jejich ženy přichystaly k večeři. Teď, teď, teď by to mělo přijít, říkala si Olivia. Pořád se nic nedělo – selhalo snad zařízení? Vznikla v sousoší trhlina, kterou uniká vzduch?

A pak se to stalo, zevnitř se ozvala rána, zvuky rozbíjeného skla a po chvíli výkřiky – a Olivia věděla přesně, co se děje: bobtnající sousoší za řečnícím Palem porazilo stolek, váza spadla na podlahu a roztříštila se a vyskočily strašidelné, kymácející se postavy. Oba muži okamžitě vběhli dovnitř, nechali přitom dveře otevřené. Výkřiky najednou ustaly, v salonku a na chodbě bylo naprosté ticho. Olivia věděla, že všichni přítomní teď zírají na postavy, které se kývavě vztyčují za řečnickým pultem, na jejich ruce, které dosud plandaly a prolamovaly se, na tváře, které nabývaly na objemu a začínaly hostům připomínat někoho, koho znají, někoho, kdo je přítomný v místnosti… A pak se zevnitř rozlehla změť hlasů, hluk přivolal nejen číšnice, které stály za záhybem chodby a čekaly na příkazy, ale i číšníky, kteří měli službu v restauraci, dokonce i francouzského majitele restaurace a ti všichni běželi úzkou chodbou ke dveřím salonku. To byla chvíle, kdy Olivia mohla vyjít z toalety, vmísit se mezi ostatní a zjistit, co se stalo, na vlastní oči. Bylo jí líto, že nemohla být přítomná ve chvíli vytrysknutí postav, ale ani to, co bylo k vidění teď, nebylo nejhorší.“

13. Modrý salonek

„Ruce postav se ještě prolamovaly, ale už se napřimovaly, hlavy ještě visely jako hlavy rozbitých loutek, ale pomalu se vztyčovaly – do publika se zoufale otáčela jedna skrytá, slepá tvář a hleděly do něj dva známé obličeje. Ale proč vám to líčím? Na rozdíl ode mne jste přece viděl zrození sochy sám a mohl byste o něm vyprávět spíše vy mně. ‚To je Susan Paleová!‘, ‚Podívej, Paul!‘, ‚Kdo má být, proboha, ta klečící žena?‘ slyšela Olivia šeptat i vykřikovat všude kolem sebe. Vyhledala pohledem sourozence; stáli vedle sebe, bez hnutí, smrtelně bledí. Sousoší se ještě drželo podlahy, ale už se na ní lehce, jakoby nedočkavě houpalo a poskakovalo a v příští chvíli se vzneslo do vzduchu, poletovalo místností a naráželo jemně do hlav hostů. Někteří z chemiků se vzpamatovali z šoku a se smíchem si začali se sousoším pinkat, ale hned toho nechali, když je okřikl vysoký muž, který byl zřejmě jejich šéfem.

Olivia se raději vrátila na chodbu a nahlížela dovnitř pootevřenými dveřmi. Starý Pale pořád stál za řečnickým pultem, zrudlý hněvem; zavolal na Paula, jestli ví, co to znamená. Paul skoro neznatelně zavrtěl hlavou; vypadalo to, jako by jeho krk svírala křeč, která mu brání v pohybu. Ze zaměstnanců obou podniků a dvou číšníků se utvořila skupinka, která se vesele pustila do lovu sousoší; v místnosti už byl takový zmatek, že je nikdo nepokáral. Sousoší se mezitím vzneslo ještě výš, ale když po chvíli jeden z číšníků chytil do ruky hadičku, na jejímž konci se houpala ovládací skříňka, podařilo se mu létající postavy stáhnout dolů. A tak teď držel sousoší, aby opět neuletělo, a lidé ze Stříbrného sokola i z IJKLM začali zkoumat podivný výtvor, dívali se do tváří nafukovacích sourozenců a pak zase do tváří skutečného Paula a skutečné Susan, kteří stáli stranou pod pódiem, bledí a nehybnější než jejich obrazy. Zdálo se, že všichni s výjimkou otce Palea, Paula a Susan se docela baví; tlačili se kolem sousoší, jezdili prsty po tvářích postav a jako děti, které si hrají s nafukovací hračkou, je na různých místech mačkali, a vytvářeli z nich tak všelijaké groteskní tvary, pak je pouštěli a sledovali, jak stlačený plyn ve zlomku vteřiny znovu vymodeluje známé obličeje. Japonský číšník četl a překládal nápisy na kartonech i na igelitové tašce; až po chvíli komusi došlo, že to nebudou nejdůležitější stopy, které by umožnily rozluštit ten velký nafukovací rébus – přítomní už pochopili, že mají co do činění s rébusem –, a ukázal na webovou adresu na monitoru.

V místnosti ovšem měl každý svůj laptop, a tak jeden z hostí vyťukal adresu do vyhledavače. Paul a Susan pořád nebyli schopni se pohnout. A pak se na monitoru objevily stránky, které Olivia pro tuto příležitost tak pečlivě připravila ve Skotsku; ti, kdo stáli nejblíž, je začali číst, ostatní rychle vpisovali adresu ze sousoší do svých vlastních laptopů, takže za malou chvíli už Oliviina zpráva svítila na všech monitorech. Hosté se přestali starat o sousoší a to znovu vyskočilo ke stropu. V salonku se znovu rozprostřelo naprosté ticho, pak se začaly ozývat tlumené výkřiky. Olivia viděla starého Palea, jak si razí cestu k jednomu z monitorů. Pozorovala, jak jeho tvář nejdřív bledne a potom rudne, jak se zvedá a obrací se k Paulovi; pak místností zahřmělo Paulovo jméno. Starý Pale se protlačil ke svému synovi, postavil se těsně k němu – Olivia teď viděla, o kolik je otec vyšší než syn – a začal ho přede všemi ostatními vyslýchat, Paul se třásl a říkal otci šeptem cosi, co na chodbě nebylo slyšet. Olivia zároveň sledovala Susan; zdálo se, že se trochu vzpamatovala, využila toho, že otec teď nevnímal nic jiného než Paula a že ostatní byli zahledění do monitorů, přistoupila k sousoší, natáhla ruku k vypínači, který se houpal nad její hlavou, chvíli jej studovala a pak otočila knoflíkem do polohy ‚vypouštění‘. Sousoší začalo rychle splaskávat.

Olivia měla už dávno opustit restauraci, ale pořád odkládala odchod, protože nechtěla přijít o scénu, kdy starý Pale udeří na syna. Teď ovšem už byla poslední příležitost, jak zmizet, aniž by si jí někdo všiml, a tak rychle odcházela chodbou, která poté, co se všichni nahrnuli do salonku, byla opět prázdná. Najednou za sebou uslyšela své jméno, otočila se a uviděla v těsné blízkosti Susaninu tvář. Olivia si pomyslela, že ji Susan zahlédla ve dveřích a že měla být rychlejší, také ji napadlo, jak moc se obličej zkřivený nenávistí, který se na ni dívá, podobá tváři nafukovací sochy, a když v příštím okamžiku zahlédla v Susanině ruce laptop, udiveně se v duchu zeptala, proč jej Susan zvedá tak vysoko do vzduchu; v příštím okamžiku ucítila prudkou bolest v temeni a padla na podlahu. Svět se začal propadat do tmy; ještě vnímala, že Susan otvírá dveře do dlouhé postranní chodby, do které Olivia nahlížela při svých průzkumech, že ji chytá za zápěstí a táhne její bezvládné tělo, v druhé ruce držela laptop a zároveň plandavé zbytky sousoší, které stále tiše šelestilo, jak vydechovalo poslední vzduch; pak Olivia ztratila vědomí.“

14. Zajatkyně

„Probrala se ve světle vymalované, ostře osvětlené místnosti bez nábytku, napůl seděla, napůl ležela na podlaze, její ruce byly za zády pevně připoutané k radiátoru ústředního topení. Přes tvář jí pomalu stékal pramínek; věděla, že je to krev. Nedaleko leželo na podlaze splasklé a zmuchlané sousoší. Musela být v nějaké nevyužívané místnosti v Silver Falcon Building, určitě někde hodně vysoko, protože v okně na protější straně a ve dveřích na balkon viděla jen tmu a mdlý odraz prázdné místnosti, jímž neprosvítala žádná okna okolních budov. Uvědomila si, že se sem nejspíš dostala, aniž ji někdo viděl, a že je tedy zcela v moci sourozenců. Věděla také, že s ní nebudou mít slitování, protože právě zničila, co pro ně bylo tím nejdůležitějším na světě. Olivia si ovšem nebyla jistá, co to vlastně bylo; sourozenci si mysleli anebo si namlouvali, že je to vítězství nad otcem, ale Olivii se zdálo, už kdysi v Kalifornii, že je to spíše naplnění touhy, aby na ně otec pohleděl a aby je přijal. Ale ať tomu bylo jakkoliv, dnešní porážka v boji s otcem byla hanebná a nesmírně ponižující a otec jimi nejspíš pohrdal více než kdykoliv dřív.

Uslyšela odemykání dveří; rozhodla se, že bude předstírat, že je ještě v bezvědomí. Byly slyšet dvojí kroky, za chvíli škvírami přivřených očí uviděla mužské a ženské boty. Uslyšela Paulův hlas. ‚Žije ještě?‘ zeptal se.

‚Myslím, že ano,‘ řekla Susan.

‚Co s ní uděláme?‘

‚To je snad jasné,‘ řekla Susan.

Jasné to bylo nejen Paulovi, ale i Olivii. Paul chvíli mlčel, přece jen je měkčí než jeho sestra, pomyslela si Olivia. Pak se zeptal: ‚Jsi si jistá, že tě s ní nikdo neviděl?‘

‚Naprosto,‘ řekla Susan.

Opět bylo ticho, pak Paul řekl: ‚Určitě nás neslyší?‘

‚Na tom přece nezáleží,‘ řekla Susan.

Po chvíli se opět ozval Paul: ‚Jak to chceš provést?‘

Nějaký čas bylo ticho, Susan zřejmě přemýšlela. Pak řekla: ‚Musíme si opatřit nůž.‘

Ozvala se hlasitá melodie, začátek písně California Dreaming v elektronické úpravě, patrně znělka na mobilu. ‚To je otec,‘ řekl Paul. Olivia se rozhodla, že ve chvíli, kdy Paul začne hovořit s otcem, začne hlasitě volat o pomoc, avšak Paul si tohle nebezpečí zřejmě uvědomil a odešel s mobilem na chodbu. Pak se vrátil a řekl: ‚Chce, abychom za ním přišli.‘

‚Co jsi mu odpověděl?‘ zeptala se Susan.

‚Nic, jako obvykle na odpověď nečekal.‘

‚Raději za ním půjdeme,‘ rozhodla Susan, ‚jinak by nás mohl dát hledat. Tady to můžeme dokončit kdykoliv později.‘

‚Opravdu sem nikdo nemůže přijít?‘

‚Nemůže, neboj se.‘

Olivia zase v místnosti osaměla. Chvíli cloumala provazem, ten ale držel pevně. Všimla si však, že žebra radiátoru jsou rozežraná rzí, která na mnoha místech narušila hladký nátěr, a dalo se tedy předpokládat, že taková rzivá a hrubá místa bude mít i žebro, k němuž byla připoutána. Sunula pomalu spoutané ruce nahoru a skutečně, asi v polovině výšky žebra radiátoru cítila, že provaz drhne. Začala rychle jezdit spoutanýma rukama nahoru a dolů; dlouho se nic nedělo, ale za nějaký čas pocítila, že začínají praskat první pramínky provazu. To do jejího těla vlilo novou sílu, přesto trvalo celou hodinu, než se provaz přetrhl. Běžela ke dveřím na chodbu a zkusila je otevřít, ale jak předpokládala, byly zamčené. Vyšla na balkon a rozhlédla se; potvrdilo se jí, že se její vězení nachází ve velké výšce, dokonce v nejvyšším patře budovy. Nahoře se klenula noční obloha plná hvězd, hluboko dole svítila světla Ginzy, v ulicích stále ještě jezdily proudy automobilů, mezerou mezi posledními mrakodrapy ulice uviděla řadu rozsvícených oken rychlovlaku projíždějícího po viaduktu a za ním temný obrys císařské zahrady.

Zdálo se, že není žádná možnost útěku z jejího vězení. Střecha byla příliš vysoko na to, aby se na ni dalo vylézt; když se nahnula přes zábradlí, viděla, že okna v několika nižších patrech jsou tmavá. Vzpomněla si, že při večeři u Paleových spočíval jeden z útoků otce na Paula v tom, že mu kladl za vinu, že se nestará o pronájmy místností a že horní patra zůstávají pořád prázdná. Přesto zoufale volala z balkonu do tmavé noci, v níž blikaly stovky lhostejných světel, o pomoc, ale po chvíli toho nechala, všichni lidé byli daleko, nikdo ji nemohl slyšet. Copak jí opravdu nezbývá nic jiného než čekat, až přijdou sourozenci a vrazí jí nůž do srdce? Může ještě doufat v jejich milosrdenství nebo zbabělost, které by je zadržely?

Olivia se podívala oknem do rozsvícené prázdné místnosti s obnaženými radiátory, z níž na balkon dopadal pruh světla. Jaké beznadějné místo pro smrt, řekla si, zůstanu raději tady, ať všechno skončí pod hvězdami a nad třpytivým kobercem bílých a červených světel tam dole. Na chvíli pocítila lítost nad tím, že všechny tvary, které se tlačily ke skutečnosti a nabízely se jejím rukám, už navždycky zůstanou zakleté v mlze nebytí. Pak její pohled padl na splasklé sousoší, které leželo uprostřed místnosti. A ve tmě beznaděje slabě zasvítila dosud ne zcela zřetelná myšlenka. Šla zpátky do místnosti a šeptala si jako v horečce: ‚Plyn, létací plyn. Sousoší létá, nafukovací sousoší, létající sousoší. Na tom, co létá, je možné odletět.‘ Zdálo se, že baterie je pořád ještě dostatečně nabitá. Bylo třeba nafouknout sousoší venku – nafouknuté by neprošlo dveřmi –, a tak je vynesla na balkon a zapnula nasávání vzduchu i dávkování substance na maximum. Pak už zbývalo jen čekat a doufat, že se zplihlá látka promění v sousoší dřív, než se vrátí sourozenci. A tak stála na balkoně ztuhlá hrůzou, jen její oči těkaly mezi probouzejícím se sousoším a dveřmi na chodbu, které byly vidět oknem do pokoje. Před oknem se opět potácivě vztyčovaly postavy, jejichž zmuchlané tváře zachytávaly odlesky světla z místnosti.“

15. Let

„Sousoší se už lehce vzneslo nad podlahu balkonu, ale postavám se ještě bezvládně klimbaly hlavy. Ještě chvilku, ještě malou chvilku, zašeptala Olivia – a zrovna v tom okamžiku uviděla, jak se hýbe klika dveří vedoucích na chodbu. Nejdřív se objevila Susan, která držela v ruce dlouhý nůž, bůhvíkde ho našla, za ní vešel Paul. Olivia uslyšela výkřiky a nadávky obou; sourozenci se okamžitě rozeběhli ke dveřím na balkon. Olivia vyskočila na sousoší, už ji naštěstí udrželo, chtěla se odrazit od zábradlí balkonu, aby odplula do tmy, ale už tu byl Paul a na poslední chvíli stačil zachytit sousoší za kotník nafukovací postavy, která zobrazovala jeho samého, přitáhl je a vydrápal se nahoru, hned po něm skočila na sousoší, stále skloněné pod tíhou Paulova těla, Susan. Její skok odmrštil sousoší daleko od zábradlí nad propast ulice.

Pod tíhou tří těl začalo sousoší rychle klesat dolů, nejdřív podél tmavých a pak podél osvětlených oken Silver Falcon Building. Všichni tři pasažéři vzdušného plavidla vykřikli a každý z nich se chytil některé ze tří vertikálních částí sousoší-vzducholodi: Olivia se držela nafukovacího stolku s počítačem, Paul nohou své vlastní nafukovací postavy, Susan objímala srostlici, kterou tvořila její nafukovací postava a nafukovací postava Olivie, přes jejíž hlavu látková Susan přetahovala igelitovou tašku. Tak se řítili do propasti ulice; sousoší se pořád ještě nafukovalo, hlavy postav se napřímily, a tak Olivia během děsivého pádu pozorovala čtyři tváře, které na ni hleděly s nenávistí, dvě Paulovy a dvě Susaniny. Když se podívala dolů, viděla rychle se blížící střechy automobilů, po nichž klouzala barevná světla reklam. Po chvíli už sousoší padalo podél svítících barevných znaků kandži v jednom ze svislých reklamních nápisů nad vchodem do budovy.

Nafukovací zařízení pořád pracovalo, postavy sousoší nabývaly na objemu, vzduch se mísil se substancí X, a tak se postupně pád zmírňoval, až se – asi tak dva metry nad střechami automobilů – zastavil, pak sousoší začalo podél svislého pruhu zářících znaků opět stoupat, jeho rychlost se stále zvětšovala, jako by uprostřed ulice vytryskl neviditelný mocný gejzír a vynášel je vzhůru, ve zlomku vteřiny sousoší minulo balkon Oliviina vězení s rozsvíceným oknem, prolétlo kolem velkého sokola, doširoka rozpínajícího křídla a osvětleného reflektory, a zastavilo se teprve vysoko nad střechou budovy. V té výšce už vanul silný vítr, opřel se do vzdušného plavidla a hnal je k jihu, letěli nad střechami mrakodrapů s houštím satelitních antén a s velkými bílými písmeny H označujícími helodromy, letěli nad trsy kolejí, které vyrážely na sever a na jih z Tokyo Station, nad mnoha barevnými světly. Poryvy větru byly tak silné, že se všichni pořád museli držet svých opěr. Susan přesto po chvíli usoudila, že nemůže dál marnit čas. Stále se jednou rukou přidržovala nafukovací postavy, jež zobrazovala ji samu, a přitom se natáhla, s nožem v druhé ruce, k Olivii tak daleko, jak jen mohla, rozmáchla se a pokusila se ji bodnout do hrudi. Vzhledem k její nepohodlné poloze nemohla vést ránu s dostatečnou silou a přesností, a tak se Olivii celkem snadno podařilo její útok odrazit; chytila ruku s nožem v zápěstí a strhla ji stranou, nůž jí sice přejel po rameni, ale zanechal po sobě jen mělkou ránu; ta však hned začala silně krvácet. Přitom se prsty svírající nůž ocitly mimo sousoší a zároveň Susanino předloktí přímo před Oliviinými ústy; Olivia toho využila a vší silou se do něho zakousla. Susan zakřičela bolestí a pustila nůž, který zmizel v hlubině.

Paul se stále jen úzkostně držel své nafukovací postavy, která se kymácela ve větru; Susan na něj vztekle zavolala, ať konečně něco dělá. ‚Nech toho,‘ křikl na ni bratr, ‚měla jsi raději dávat větší pozor na nůž.‘ Paul byl od Olivie dál než Susan a nedosáhl na ni, ani když natáhl ruku, a tak zavolal na Susan, aby ho pevně držela za nohy. Susan mohla jen sevřít obě Paulovy nohy mezi svými koleny a volnou rukou uchopit jednu nohu nad kotníkem. Paul se začal pomalu plazit blíž k Olivii, zachytával se přitom rukama výrůstků, které tvořila nafukovací zobrazení věcí vysypaných na podlaze. Olivia hleděla do jeho nenávistných očí a čekala. Leze jako nějaké zvíře, pomyslela si spíše s údivem než s hrůzou. Když se Paul dostal dostatečně blízko, pustil se, skočil na Olivii a sevřel jí oběma rukama hrdlo.

Olivia lapala po dechu; nakonec všechno vsadila na jednu kartu, pustila se nafukovacího stolu, objala Paula a odkutálela se s ním k okraji vznášedla. Paul něco takového nečekal; uvolnil své sevření, Olivia mohla vydechnout. Paul teď ležel pod ní, horní poloviny jejich těl vyčnívaly daleko nad okraj sousoší. Olivia viděla z těsné blízkosti Paulovu tvář, tvář, na kterou se dívala s láskou, když leželi v objetí v motelech vysoko v Transverse Ranges, a která teď byla zkřivená nenávistí i strachem, viděla hluboko dole spletitou křižovatku drah železnice a nadzemní dráhy. Na tváři cítila Paulův dech. Paul byl v této poloze bezmocný. Nadzvedla se nad ním, přitom se jednou rukou pořád držela jeho saka, a udeřila ho do obličeje. ‚Proč jste mě nenechali na pokoji, proč jste mě nenechali být,‘ křičela na Paula a s každým zvoláním jej znovu udeřila pěstí; Paul sténal, z rozbitých úst mu tekla krev. ‚Susan!‘ volal Paul, ‚Paule, už tě neudržím,‘ křičela Susan.

Olivia začala rychle šplhat po jeho těle nazpátek a postupně se přitom přidržovala různých částí jeho oblečení. Když se dostala do blízkosti Susan, chytila se pevně jednou rukou Paulovy nohavice a druhou Susan několikrát udeřila do obličeje, přitom znovu, jako nějaké zaklínání, opakovala věty, které před chvílí křičela na Paula. Ani Susan se nemohla bránit, protože jednou rukou se přidržovala nafukovací postavy a druhou držela Paula, který stále polovinou těla vyčníval nad vznášedlo. Paul sebou cukal, pořád se pokoušel vrátit nazpátek na sousoší, ale jeho zmítání jen zvyšovalo nebezpečí, že jej Susan neudrží. Olivia si udělala malou přestávku, dívala se chvíli Susan do očí a pak vložila všechnu sílu do poslední rány. Susan vykřikla a nechala Paulovy nohy vyklouznout ze svého sevření. V tu chvíli se Olivia Paula pustila a rychle se odkutálela ke svému dřívějšímu místu u nafukovacího stolku, kterého se znovu oběma rukama pevně chytila.

Paul padal do hlubiny, výkřiky sourozenců na chvíli splynuly, pak bratrův křik slábl, až ho už nebylo slyšet, ozýval se jen zvuk, který vycházel ze Susaniných úst a který nejvíc ze všeho připomínal psí vytí. Obě ženy se držely svých opěr a nakláněly se dolů; Paul padal s roztaženýma rukama a nohama na místo, které bylo osvětleno mnoha řadami lamp, byla to spleť drah, které se rozvětvovaly z Tokyo Station na jižní straně, a tak do poslední chvíle Olivia a Susan viděly Paulovo tělo jako černou, neustále se zmenšující skvrnu. Olivia necítila ani lítost, ani uspokojení, ale během doby, kdy Paul padal, uviděla spoustu obrazů; připadalo jí, že se střídají tak pomalu, že si každý z nich může důkladně prohlédnout, a přitom jich bylo tolik, že ve skutečnosti se musely vystřídat nesmírnou rychlostí. Viděla Paulovu tvář, když ji spatřila poprvé ve Venice na pódiu kavárny, a viděla jeho tvář, když se nad ní skláněla za nocí, které trávili v pokojích motelů nad L. A. po radostném slunečném dni, viděla, jak se Susan všichni tři vítají svítání na pláži, znovu vyvstala chvíle, kdy Paul vešel do bílé místnosti v Blue Pegasus Tower, viděla tvář, která se nad ní skláněla v Paulově tokijském bytě, když se mu vydala kvůli jeho falešnému slibu, byla to tatáž tvář, a přece jí v těch okamžicích připadala jako nádoba hnusu. Když dopadl na koleje, nebyl nahoře slyšet žádný zvuk, obě ženy pořád zíraly na osvětlené místo, po kolejích se řítil šinkansen mířící na jih, do Ósaky a Kjóta, chvíli se zdálo, že přejede Paulovo tělo, ale nakonec jel po jiné trati.

Tak zbyly samy dvě. Vítr se ztišil, sousoší plulo vysoko nad městem poklidně vzduchem na jih. Jaká krásná plavba by to byla, pomyslela si Olivia, kdyby naproti mně neseděla žena, která mě bezpochyby zabije, když nezabiju já ji, a bylo zvláštní, že přes veškerou hrůzu něco z té krásy přece jen proniklo do Oliviina vědomí a jednou jeho částí si toho dokázala užívat. Susan konečně přestala s vytím a vrhla se na Olivii. Obě ženy dlouho mlčky zápasily, válely se mezi nafukovacími figurínami, chvíli byla nahoře Olivia a chvíli Susan, nad nimi svítily hvězdy, pod nimi pomalu klouzaly ploché střechy výškových staveb a střídaly se s temnými místy, kde se daly tušit labyrinty nízkých domků, koleje se klikatily jako hadi, aby se po chvíli ohnuly a zmizely na západě, objevily se vlnité střechy hal rybího trhu Cukidži, kam už zakrátko dorazí rybáři se svými nočními úlovky, podepluly je zahrady Hamarikjú s osamělými lampami rozesetými mezi tmavými keři a pak se objevila hladina Tokijského zálivu, v dálce odrážející barevná světla Rainbow Bridge. Olivia zápasila o svůj život, ze všech sil se snažila zabít Susan, svrhnout ji dolů, protože jinak by Susan zabila ji, a přitom Olivia zároveň vnímala krásu všeho kolem ní a sama nad tím žasla.

Všimla si, že sousoší pomalu klesá; v látce se někde musela objevit malá prasklina. Zařízení sice automaticky začalo dočerpávat vzduch, ale jeho výkon nedokázal zcela vyrovnat únik plynu. Síly Olivie a Susan byly vyrovnané, bylo jen věcí náhody a štěstí, která z nich zůstane a která zemře. Bylo věcí náhody a štěstí, že Susan na vteřinu podlehla nepozornosti, dostala se do vratké polohy a Olivii stačilo opřít se vší silou do jejího těla, aby ji shodila dolů. Neváhala ani chvíli a udělala to, protože věděla, že v některém z příštích okamžiků by podlehla nepozornosti ona a zahynula by.

Když Olivia osaměla, lehla si pohodlně na podlahu sousoší, opřela hlavu o nafukovací postavu Paula, odpočívala a pozorovala, jak se za siluetou nafukovací Susan blíží barevný pás, který vytvářela světla na pylonech Rainbow Bridge a na obloucích lan a jejich odrazy na temné hladině. Sousoší proplulo nad mostem v místech, kde byl oblouk nosných lan nejníže nad vozovkou a kolejemi, po nichž právě projížděl vlak linky Jurikamome, za mostem začalo klesat rychleji, zřejmě se trhlina rozšiřovala, až nakonec dost prudce narazilo na hladinu. Ještě chvíli Olivii neslo, ale pak pod ní kleslo a Olivia musela poslední metry ke břehu doplavat, lehké sousoší přitom držela v jedné ruce. Na břehu si uvědomila, že nedaleko je skladiště, ve kterém kdysi pracovala, a vydala se tam. Věděla, kde jsou schované klíče – ve skladišti nic cenného nebylo, a tak nebylo třeba je nijak zvlášť střežit.“

16. Útěk z Japonska

„Uvnitř našla svou starou pracovní kombinézu a převlékla se do ní, mokré šaty a sousoší nechala ležet na podlaze. V kapse kombinézy zbyly nějaké jeny, a tak venku na ulici zastavila taxík, přijela ke mně, vzbudila mě a převyprávěla mi skoro celý svůj život… Víte už, že předtím jsme spolu mluvili jen málo a nikdy ne o Samovi, a bylo to tak i v době, když už jsem věděl, že jsou milenci, a ona věděla, že to vím. Ale už jsem vám řekl, že mě vůbec nepřekvapilo, že přijela právě za mnou, vlastně jsem celou dobu očekával, že k něčemu takovému dojde; a když u mě seděla, zakrvácená a s mokrými vlasy, bylo to, jako by nabývala ostrých obrysů scéna, kterou jsem měl mlhavě před očima už dlouho předtím. Teprve té noci, kdy za mnou přišla, jsem porozuměl tomu, co mě v posledních týdnech při našich setkáních zneklidňovalo ve výrazu její tváře, jako bych najednou dokázal přečíst text napsaný neznámým písmem – pochopil jsem, že do její tváře bylo vepsáno zoufalství, pocit viny, strach z chvíle, kdy vyjde najevo její zrada, a prosba o odpuštění… Ale to nebylo vše, co jsem při našich setkáních četl v její tváři, vyzařovala z ní také láska k Samovi a myslím, že i důvěra ke mně a naděje, že v hrozné chvíli, která jednou nastane, může za mnou přijít a že ji neodsoudím. Jak bych ji mohl odmítnout, odpustil jsem jí hned při prvních slovech jejího doznání a vlastně ještě předtím, než začala vyprávět…

Olivia chtěla jít na policii a přiznat se ke krádeži receptury, ale když jsem jí řekl, že vyšetřování by způsobilo Samovi jen novou bolest a podniku by přineslo nepříjemnosti, upustila od toho a řekla, že odjede z Japonska. Jistě to nebylo kvůli smrti sourozenců – té noci jsme si oba mysleli, že Susan je mrtvá –, věděla, že každý soud, který by se zabýval nočním letem, by ji musel osvobodit. Ale k žádnému soudu nedošlo. Ukázalo se také, že Susan přežila pád do Tokijského zálivu, létající sousoší v tu chvíli přece jen už nebylo příliš vysoko a Susan, která v Kalifornii chodila každý den na pláž, byla dobrá plavkyně. V příštích dnech se mluvilo a psalo o záhadné smrti Paula Palea na kolejích. Jeho mrtvé tělo nakonec přece jen přejel vlak; z toho, co z Paula zbylo, nebylo možné poznat skutečnou příčinu jeho smrti, a tak se usoudilo, že spáchal sebevraždu, a naznačovalo se, že důvodem nebo jedním z důvodů mohlo být ztroskotání projektu, který řídil v podniku svého otce. Když jsem se dozvěděl, že je Susan naživu, napsal jsem jí: ‚Nechte Olivii na pokoji; vím o všem, co se stalo, a zveřejním to, jestli se jí něco přihodí.‘ Ale bylo to nejspíš zbytečné, Olivia už byla daleko a nemyslím si, že Susan v tu dobu ještě měla sílu a chuť honit ji po světě. Zdálo se, že nemá sílu a chuť ani k daleko jednodušším věcem. Slyšel jsem, že žije sama v luxusním bytě v Roppongi, který jí platí otec a ze kterého skoro nikdy nevychází. Z chystaného společného podniku firem Silver Falcon a IJKLM ovšem sešlo a obě strany se dohodly, že pro všechny bude lepší, když se o tom, co se dělo v modrém salonku, nebude mluvit; chemici na to naléhali dokonce ještě více než starý Pale, protože zpráva, že se málem dali nalákat na tak pochybný podnik, by mohla rozzuřit akcionáře a vážně poškodit důvěryhodnost podniku. Přesto unikaly zprávy, šířily se a měnily se ve fantastické legendy.

Zeptal jsem se tenkrát Olivie, jestli bych mohl sousoší-vzducholoď vidět; chvíli přemýšlela a pak řekla: ‚Raději ne, nezlobte se, nechci, aby tu věc ještě někdo viděl. Myslím, že ji zničím, zajedu do skladiště hned zítra, vlastně dnes,‘ – opravila se, protože už svítalo –, ‚rozstříhám ji na kusy a ty roznesu po celém Tokiu, aby ji už nikdo nemohl dát dohromady. Potom odjedu pryč, nechci už tady být.‘ Byl jsem si tenkrát jistý, že to myslí vážně, a ona to určitě v tu chvíli vážně myslela. Proto mě nikdy nenapadlo, abych se do skladiště šel podívat, a když jste mi naznačil, že létací sousoší existuje, a když mi to pak Tanaka potvrdil, byl jsem hodně překvapený. Ale vlastně si dovedu představit, že se Olivia nedokázala rozloučit s plavidlem, na němž plula nad nočním Tokiem, na němž zabila svého bývalého milence a pokusila se zabít svou bývalou přítelkyni. Nejspíš změnila své rozhodnutí, protože cítila, že není správné, aby věci nasáklé minulostí mizely ze světa, jako by se nic nestalo, není správné, aby opustila Japonsko, aniž by tu zanechala podivný pomník zlým událostem, které ji tady potkaly. A možná jí připadalo, že ztvárnění těch událostí v uměleckém díle, i když to bylo hodně podivné umělecké dílo, jim dodá alespoň nějaký smysl a pomůže jí smířit se s nimi.

A tak se Olivia zřejmě před svým odchodem z Japonska rozhodla nechat ve skladišti sousoší v nafouknuté podobě. Představuji si, že spravila trhlinu, zapojila ovladač do sítě, dívala se, jak se sousoší nafukuje, ještě je chvíli pozorovala, pak odešla a už se do Japonska nikdy nevrátila. Tlak plynu způsobil, že se trhlina časem obnovila, plyn unikal, pumpa sice dočerpávala vzduch, ale po nějaké době se postavy zhroutily. Pak z nějakého důvodu vypadl jistič, a když jste přišli a nahodili jej, pumpa se dala do práce a začala hned sousoší nafukovat. Je zvláštní, že nevzlétlo; nejspíš esence X za tak dlouhou dobu ztratila účinnost.“

„A Sam?“ zeptal jsem se.

„Přišel za mnou několik dní poté, co mě navštívila Olivia, řekl mi, že si koupil domek ve vesnici v horách, a požádal mě o svolení, aby si do něho mohl odvézt svůj počítač a pracovat tam. Souhlasil jsem a na nic jsem se ho neptal. Když vstal, aby odešel, vstal jsem také a řekl mu: ‚Same, byla u mne Olivia, vyprávěla mi o tom, co se stalo ve Skotsku, a o všem, co předcházelo, a také o tom, jak v sebeobraně zabila Paula Palea.‘ Vylíčil jsem mu všechno, co jsem se od Olivie dozvěděl; Sam poslouchal se svěšenou hlavou. Mlčel, a tak jsem mu ještě řekl, že si myslím, že by měl Olivii vyhledat, odpustit jí a smířit se s ní; ani na to neodpověděl. Od té doby si jen posíláme e-maily o pracovních záležitostech.“

38. Únava

„A já… od Oliviiny noční návštěvy už uplynulo pět let a já se pořád cítím unavený. Pověděl jsem vám o smutku z toho, jak se rozplývají věci; ten smutek jsem ovšem cítil dlouhou dobu před Olivií, ale teprve po všech těch událostech se proměnil v nemoc, která se mi rozlezla po celém těle. Jedinou útěchu mi dává můj Buddha, ten tichý, laskavý princ, kterého jsem si možná vymyslel a který mi říká, že všechno je jen plynutí a mizení a že hudba plynutí a mizení není příliš veselá, ale když jí pozorně nasloucháme, má svou krásu a přináší klid. A tak nechávám i podnik, aby se rozplýval a mizel; odjakživa jsem dostával mnoho nabídek na odkoupení jednotlivých částí a poboček podniku a vždycky jsem je odmítal, ale teď už skoro na každou takovou nabídku kývnu. Pochopitelně se to rozkřiklo a nabídek přichází stále víc a podnik je menší a menší a Blue Pegasus se stěhuje výš a výš ke střeše, až z něho zbude jen tahle má kancelář a okřídlený kůň nahoře na střeše, než i toho sundají… A Samův domek v horách, ani nevím, kde to je… Někdy se mi zdá, že se na mě vyčítavě dívá dědečkova tvář…

Ale jindy mám zase pocit, že se dědeček – který sám místo toho, aby se staral o podnik, vysedával v kavárnách na pláži a kamarádil se s hippies – tiše usmívá a mé jednání schvaluje. Když to vypadalo, že nejnovější výrobek Modrého Pegasa se bude vyrábět v Lodži, měl jsem příjemný pocit, že podnik uzavře kruh a vrátí se ke svému počátku, měl jsem pocit, jako by dokonalost toho kruhu dávala smysl tomu, co se s podnikem v posledních letech dělo. A co se stalo? Podivným řízením osudu návrat k počátku opravdu nastává, ale úplně jiným způsobem…“

„A létací oblek?“

Stone zavrtěl hlavou. „Ten projekt byl příliš prokletý, příliš prosáklý neštěstím několika lidí; mezi mnou a Samem se rozumělo tak nějak samo sebou, že se v něm nebude pokračovat, ani jsme si to nemuseli říkat.“

Samuel Stone se zamyslel a pak pokračoval: „Víte, že je mi to líto hlavně kvůli dědečkovi, který už dávno nežije? Zase dědeček… Je to zvláštní, dlouhá léta jsem na dědečka skoro vůbec nemyslel, a teď jako by tu se mnou byl pořád… Myslím na to, že Samův vynález by se mu určitě líbil. A vůbec, jak stárnu, zdá se mi, že dědečkovi rozumím čím dál víc. Z těch několika málo vět, které mi řekl o svém životě v Polsku, jsem si tady v Tokiu postupně vysnil obraz mladého člověka, který se možná podobal Samovi, a vlastně se nejspíš podobá všem členům rodiny, i těm, které jsem nepoznal… Jsou chvíle, kdy se mi zdá, že jsem se do dědečka převtělil a že mě stroj času přenesl do té jeho Lodže, dívám se kolem sebe jeho očima… Myslím, že dědeček začal mít rád stroje, protože v mládí se kolem něho široko daleko ozývaly výkřiky, které mu byly protivné, křičelo se o národě, vlasti, rodině, lásce, Bohu, ideálu, ty výkřiky se dovolávaly dobra a cti, ale byly plné nenávisti a zla, a tak dědeček začal milovat laskavou, propočitatelnou, mlčenlivou rozumnost a spolehlivost strojů, které se pokorně a trpělivě podřizovaly logice a číslu, dobro a čest je nezajímaly, neměly žádnou národnost a žádné náboženství, neupadaly nikdy do trapné lyričnosti a kýče a neměly žádné ideály. Naštěstí se dědečkovi podařilo utéct z Evropy krátce předtím, než se všichni na sebe vrhli a začali se kvůli těm svým slovům zabíjet.

Dědeček měl rád stroje, protože když byl s nimi, cítil, že mu dávají možnost odpoutání, jinou, než jakou našel v četbě chasidských příběhů, a vlastně možná ani ne tak jinou, možná se někde v hloubce kořeny toho dvojího odpoutávání, té dvojí volnosti proplétaly – a to, že stroje na konci dlouhé cesty po světě ztratily tíhu a vzlétly, by dědečka dojímalo a chápal by to jako potvrzení cesty, na kterou se kdysi vydal. Stroje by vystoupily do nebe, kam patří. Věřte mi, že mezi všemi věcmi, které se nabízely a pořád nabízejí naší lásce, nejsou stroje zrovna tou nejhorší… Ale někdy mám pocit, že by dědeček přijal jako dobré završení i rozplývání a zneviditelňování věcí, přijal by je s úsměvem a s uspokojením, ani by k tomu nepotřeboval buddhismus tak jako já; i mizení strojů, jejich rozfoukávání do mikroskopického a digitálního prachu by pro něj asi bylo jen posledním projevem skromnosti, mírnosti a moudrosti strojů, jejich taktu… Určitě by si dobře rozuměl se Samem, to už jsem vám myslím říkal – alespoň s tím Samem, jak jsem ho znal před tím, než do našich životů vstoupila Olivia.“

A po dlouhé chvíli mlčení: „Nechal jsem dům ve Skotsku zapečetit, vrátili se do něj opět pavouci, aby se tu po přerušení, které vlastně netrvalo tak dlouho, dali znovu do práce. Představoval jsem si, jak obetkávají podivné součástky stroje, který na sebe vzal Samovo šílenství, a tak Sama možná zachránil, počítal jsem s tím, že poslední zbytky toho šílenství zmizí v bílých pavučinách jako zoufalý výkřik, který se ztišuje, až se ztratí v šumu světa… Jakým překvapením pak pro mne bylo, když jsem se z vašeho dopisu dozvěděl o bohatém, bujném životě, který ze součástek stroje vyrostl! Cítil jsem úžas, ale i radost, když jsem četl všechna ta vyprávění o součástkách, které někdo rozesel po světě, o součástkách, z nichž se rodily sochy, romány a podivná dobrodružství… Tak věci plují a proměňují se na vlnách, které je zvedají nahoru a dolů, na vlnách, o kterých nic nevíme… Je úžasné pozorovat tu hru vln a ještě úžasnější je pustit se všeho, přivřít oči a nechat se vlnami kolébat spolu s věcmi a vším ostatním… Někdy takové okamžiky přicházejí, má únava mizí, anebo spíš nemizí, ale její ochablost a tupá odevzdanost se proměňuje ve šťastné přijímání všeho, co mě potkalo, i toho nového, co přichází.“

39. Snění o stroji

„A věřím, že rozsévačem součástek nemohl být nikdo jiný než Olivia; myslím, že do Skotska vedla už její první cesta odsud. Proč to dělala? Nevím. Chtěla infikovat Paulovým šílenstvím celý svět? Tak by se to mohlo na první pohled jevit, ale myslím, že to je nesprávná představa. Když jsem Olivii viděl naposled, nebyla v ní ani zatrpklost, ani nenávist. Spíš bych řekl, že její plán se zrodil z podobného pocitu, jako byl ten, který vedl k rozhodnutí, že nezničí sousoší, jak původně zamýšlela – chtěla, aby z toho všeho zoufalství a zmaru zbyl nějaký tvar, nějaké dílo, je možné, že už předem tušila, co všechno ze součástek vyroste. Ano, stroj se zrodil ze zoufalství, v němž se už ozývalo šílenství, a přitom…“

Samuel Stone chvíli hledal slova, pak pokračoval: „Já jsem Samův stroj nikdy neviděl, ale představuji si ho a sním o něm a jsem přesvědčený, že nemůže vyjadřovat zoufalství ani šílenství, že je vlastně ve skutečnosti nikdy nevyjadřoval. Tvůrce nerozhoduje o povaze svého díla, dílo se mu vždycky vymkne, postaví se proti němu, žije si vlastním životem a říká si, co chce… Možná si říkáte, jak o tom mohu něco vědět. Ale já jsem znal svéhlavost lidských výtvorů velice dobře, protože i mé krásné stroje si nakonec vždycky prosadily vlastní cíle, vlastní tvary a vlastní rytmy a vnutily je svým tvůrcům i svým uživatelům, a nikdo mě nepřesvědčí, že jejich zrod byl něčím úplně jiným než zrod uměleckého díla. A tak jsem přesvědčený, že i Samův stroj přerostl temné pocity, ze kterých se zrodil. Nasytil se z nich, strávil je a proměnil se. A je to tak dobře, svéhlavost výtvorů je jedním z důvodů, proč na světě přece jen existuje štěstí. Představuji si Samův stroj, jak roste, jak se jeho chapadla plazí starým skotským sídlem mezi novogotickým nábytkem a občas jemně polaskají Oliviino tělo, jak se proplétají, v každé své části plná života, a jak nakonec stroj rozebírá sám sebe – je možné, aby něco takového nebyla úžasná nádhera? Stroj přece musel být krásný, stal se uměleckým dílem a jako v každém opravdovém uměleckém díle v něm byla radost.

Představuji si také, že ve všech těch kolážích, ve všech těch srostlicích věcí, které stroj sešrouboval a slepil a pak rozházel po celém domě, dřímaly zavinuté příběhy a tiše se ozývaly, a že Olivia, když se trochu uzdravila ze skotského zoufalství a tokijské hrůzy, zaslechla znovu jejich hlas, jejich tichounké volání a přijela za nimi, rozhodla se obdarovat jimi lidi a svěřit jim ty šeptající věci do péče jako semena exotických rostlin. Nevím, podle jakých klíčů vybírala ty, které chtěla obdarovat, domnívám se jen, že jedním z těch klíčů byla náhoda, na jejíž moudrost spoléhala.“

Chvíli mlčel a pak řekl: „Ano, Olivia vymyslela skvělý plán, jak se vyrovnat se vší tou hrůzou: nechala ji zarůst úžasnou zahradou.“

A po chvíli ještě tiše dodal, jakoby pro sebe: „Byl bych šťastný, kdyby v té zahradě našel radost i Sam,“ a pak ještě tišeji: „Kdyby se v ní mohl znovu setkat s Olivií, třeba není ještě úplně pozdě, musí si oba odpustit… musíme si přece odpustit a smířit se, bez toho nic nemůže začít, nic nemá cenu…“

A pak jsem vyprávěl já o tom, co jsem se o Olivii dozvěděl z Lauřina dopisu, vyprávěl jsem o Idahu, o elektronické Lodži a o kamenném městě, a připadalo mi, že Samuel Stone dychtivě naslouchá. Jistě to nebyla první zpráva, která se k němu dostala o Olivii po Tokiu, vždyť Olivia, třebaže žila skrytým životem, pořád vytvářela věci, které byly známé po celém světě, ale myslím, že teprve z Lauřina vyprávění znovu po pěti letech vystoupila před jeho vnitřním zrakem Oliviina tvář.

Když jsem skončil, nechal jsem ho chvíli přemýšlet a pak jsem řekl, k čemu jsem se už delší dobu chystal: „Stroj musel najít fialový flash disk někde v domě, třeba patřil Samovi…“

„Ne,“ odpověděl Stone tichým, laskavým hlasem, „je mi to líto, ale ten flash disk nepatřil Samovi. Když jsem si přečetl vaše vyprávění, napsal jsem mu o hudbě, kterou váš přítel slyšel ve Stockholmu, a zeptal se ho, co o fialovém krokodýlovi ví. Sam mi odepsal, že flash disk ve tvaru krokodýla ve Skotsku zahlédl na Oliviině stole. Vlastně to bylo poprvé, co se v našich e-mailech objevilo Oliviino jméno, a možná to také bylo naposledy. Ani mně, ani Samovi přitom nebylo dobře, ale měl jsem pocit, že to pro vás musím udělat. Jestli chcete rozluštit tajemství flash disku, musíte nejdřív najít Olivii, a to asi nebude lehké.“

A také on měl otázku či spíše prosbu, kterou se rozpakoval vyslovit, ale nakonec ji řekl – požádal mě o webovou adresu Lauřiny a Oliviiny Lodže a o přístupové heslo do laptopu v hotelu Savoy. Neměl jsem sice zmocnění ani od jedné z žen, abych hesla prozrazoval, ale byl jsem přesvědčený, že Samuel Stone má právo vkročit do obou měst a že by mu Olivia ani Laura vstup neodepřely. Napsal jsem na kus papíru adresu, heslo a číslo hotelového pokoje a vysvětlil jsem mu, jak se do hotelu Savoy dostane z digitální Piotrkowské ulice. Rozloučili jsme se, Samuel Stone zatelefonoval řidiči, který čekal kdesi v budově. Nebylo mi příjemné, že někdo musí kvůli mně vyjíždět do noci, ale byl jsem příliš unavený, než abych automobil odmítl. Když jsem se zvedal z křesla, ukázal jsem ještě na zplihlé sousoší na stolku a zeptal se ředitele: „Co s ním budete dělat? Nafouknete je?“ Stone se zarazil, vzal sousoší do ruky a chvíli je obracel, pak se skoro omluvně usmál a řekl: „Já nevím, vlastně jsem o tom vůbec nepřemýšlel.“ Popřál jsem mu v duchu, aby mu ta věc nepřivolala jednu noční můru navíc. Čekali jsme mlčky, až se objeví řidič, v hlavě mi vyvstávaly obrazy ze Stoneova vyprávění, také jsem si uvědomil, že při svém vyprávění o minulosti podniku se Stone skoro nikdy nezmínil o ženách, jako by Stoneova rodina byla vždycky uzavřeným mužským spolkem, kde jsou ženy jen hosté… Mohl to být jeden z důvodů, proč Oliviin příchod do podniku vyvolal takovou katastrofu? A s tím možná souvisel můj pocit, že způsob, jakým Stone mluvil o svém podniku, v něčem připomíná způsob, jakým asi mluví v psychologické poradně muž, který si přestává vědět rady se svým manželstvím… Ale byl jsem příliš unavený a ospalý na to, abych o takových věcech dál přemýšlel. Když do místnosti vešel řidič a já se chystal rozloučit, pan Stone si náhle vzpomněl ještě na něco, co bych měl vědět. „E-mail, ve kterém mi Sam psal o flash disku, byl docela krátký,“ řekl, „ale přece jen se v něm zmínil ještě o jedné věci: napsal mi, že nechápe, jak dokázala norská babička otevřít a zase zavřít součástku. Vypadá to, jako by sám stroj vymyslel hlavolam, který se podařilo vyřešit jen jedné staré paní v Norsku…“

40. Třetí dopis Olivii Lee

Během cesty do Janaky jsem na zadním sedadle vozu usnul; když jsem se probudil, automobil stál se zhasnutými světly v uličce u hřbitovní zdi, pořád ještě byla tma. Nevěděl jsem, jak dlouho tu řidič čekal, až se probudím. Vyběhl jsem do svého pokoje, posadil se k laptopu a přenesl se do Lodže. Byl jsem rozhodnutý, že ihned napíšu Olivii, třebaže se mi zavíraly oči ospalostí, a cestou z Piotrkowské do hotelu Savoy jsem přemýšlel, na jakém místě bych jí měl dopis zanechat – v zápisníku v pokoji, nebo někde v kamenném městě? Ale když jsem vstoupil do haly hotelu, viděl jsem, že se na mne usmívá mladá recepční, kterou už jsem znal, a že na pultu pořád leží trhací blok, a tak jsem vzal do digitální ruky propisovací tužku a začal psát:

Olivie, dnes v noci jsem poslouchal dlouhé vyprávění o kavárně ve Venice, o Paulu Paleovi a jeho sestře, o létacím obleku, o stroji ve Skotsku a o jeho proměnách, o nafukovacím sousoší a o letu nad Tokiem. Prosím, nezlobte se na starého pana Stonea, že mi všechno řekl. Myslím, že mám právo to vědět a že to pan Stone uznal. Už dlouho bloudím zemí, kterou jste stvořila, zemí, jež se zrodila ze součástek, které jste rozesela po zeměkouli – vlastně neuplynul ani měsíc od chvíle, kdy jsem se vydal na cestu, ale zdá se mi, že už to jsou léta. Myslím na vás, myslím na to, že jako nějaká pohádková bytost jste jednou rukou rozhazovala po světě krásné, průsvitné, čisté věci, které září v bytech a kancelářích na mnoha kontinentech, a druhou rukou ty podivuhodné krystaly zoufalství ze Skotska, které, jak se ukázalo, v sobě tají tolik snů a příběhů… Prozatím jen tuším, proč jste začala rozsévat po světě součástky, které se zrodily jako podivuhodné sny stroje, a dokážu si představit, že to přesně nevíte ani vy sama, že jste v tu chvíli byla v moci stroje a že vás nakonec překvapilo, co z nich vyrostlo.

Místa země, kterou jste založila, jsou roztroušená po celé planetě, a přesto je to jediná země a ve všech jejích oblastech jsem se setkal s podobnými bolestmi a slastmi a se stejnými mýty. Když jsem se vydával na cestu, vůbec jsem netušil, že mě přivede do téhle země. Ale myslím, že ji nikdo, ani vy, nezná lépe. Vím teď, že to nebyla jen náhoda, co mě přivedlo sem, do pokoje u tokijského hřbitova; anebo lépe: byla to náhoda, ale náhoda je jen čarodějným zrcadlem, ve kterém se zjevuje naše skrytá tvář. To zrcadlo je zatím zamžené, na jeho pročištění je snad ještě čas… Ale o tom teď nechci mluvit. Chtěl jsem vám říci, že všechny ty události, o kterých mi pan Stone vyprávěl, pro mne byly neznámým pravěkem země, kterou jste vykouzlila z několika součástek a v níž jsem se znenadání a bez varování octl, když jsem se vydal do světa, abych pomohl nešťastnému příteli. Na své cestě jsem na každém kroku zakopával o relikty minulosti té země, jejího počátku, bral jsem ty záhadné úlomky do ruky, zkoumal jsem je a snil nad nimi, nabíjel jsem je dalšími sny, které třeba jednou začnou pracovat v nějakých obvodech, o nichž teď nic nevím. A teprve včera se díky Samuelu Stoneovi zlomky minulosti staly součástí příběhu, zarostly do něho a scelily se, zmatená a znepokojivá archeologie se proměnila v kus dějin – skoro jsem napsal, že dostala smysl, ale slovo smysl patří do jiného, spořádaného světa a v tomhle příběhu zní nepatřičně a směšně. Ano, vydal jsem se sice na cestu kvůli dětskému přátelství, ale na cestě jsem s údivem pozoroval, jak se ve mně probouzejí průzkumník a archeolog, a nikdo, ani Štěpánova žena, která mě na cestu vyslala, už nemá právo ty postavy vylučovat ze hry…

Dvě hádanky – hádanka fialového krokodýla a hádanka původu součástek – nakonec srostly do jediné, do otázky po skrytém prameni příběhů, s nimiž jsem se setkával na cestě a jež byly všechny spjaty se součástkami. Díky panu Stoneovi už o počátku, který jsem hledal, leccos vím, dovedu původ součástek vysledovat až ke stroji a k tomu, co předcházelo jeho zrodu, teď ale potřebuji proniknout do minulosti ještě o kus dál, potřebuji znát minulost jedné z věcí, z nichž stroj vytvořil své koláže, potřebuji vědět, odkud pochází fialový flash disk. A tuhle poslední a pořád ještě nejdůležitější odpověď mi můžete dát jedině vy. Nestěžuji si na svou dalekou cestu za flash diskem, jsem za ni naopak vděčný. Ale každá cesta má chvíli, kdy je třeba ji ukončit, aby se nezkazila a neshnila…

41. Zlatá volavka

1. Molo v Santa Monice

Když jsem zavřel laptop, obloha v horní části okna se už začínala zjasňovat, v pokoji řídlo šero a probouzely se barvy. Lehl jsem si do postele a okamžitě usnul. Zdálo se mi, že jsem spal jen chvilku, ale když jsem otevřel oči a podíval se na mobil, byly už dvě hodiny odpoledne. Vzal jsem ze stolu MacBook, zalezl s ním zase do postele a přenesl se na Piotrkowskou. Byl opět jeden z těch dní, kdy se nad digitální Lodží prostírá jasně modrá obloha a na sněhu leží modré stíny. Spěchal jsem po čerstvě napadlém, jiskřícím sněhu k hotelu Savoy. Potkával jsem jen málo chodců; nejspíš tu bylo nedělní ráno a lidé ještě spali. Recepční v hotelu se na mne usmála; šel jsem k ní, ale na pultu žádný vzkaz neležel, dívka cosi psala na počítači a mne si už nevšímala, a tak jsem vyjel výtahem do pátého patra. Když jsem otevřel dveře Oliviina pokoje, do mých očí se zabodly paprsky prudkého jasu. Uprostřed místnosti stála zlatá, drahokamy posázená socha volavky a zlato a drahokamy svítily v paprscích slunce, jež se právě vyhouplo nad střechu nad dvorem. Volavka držela v zobáku zlatý podnos a na něm ležel dopis ve starosvětské růžové obálce, v jejímž středu bylo napsáno tiskacími písmeny:

LAURA, FLORENCE

ADAM, TOKYO

Klikl jsem na obálku; otevřela se, vylétly z ní listy papíru, oblétly mé digitální tělo a pak se poskládaly na stole vedle laptopu. Začal jsem číst:

Lauro a Adame, když jste se setkali v hotelu Savoy, odpovím vám oběma najednou. Oba mi promiňte, zejména ty, Lauro. Nebyla jsem už dlouho ani v naší Lodži, ani v našem kamenném městě; teprve nedávno jsem zase pocítila touhu navštívit Savoy a projít se v místech, kde jsme spolu chodily – a když jsem se tam vypravila, našla jsem vaše dopisy. Tobě, Adame, jsem poslala krátkou zprávu a pak jsem přemýšlela, co vám oběma napíšu. V minulosti se staly věci, kvůli kterým jsem potřebovala být sama a o kterých jsem nikomu nedokázala vyprávět. To se už změnilo, ty věci vrostly do mého života a já je přijala i s bolestí, kterou přinesly a která tu pořád je. Hodně z toho, co jsem ti chtěla napsat, ti už zřejmě řekl pan Stone. Tobě, Lauro, je mohu všechny vyprávět třeba hned zítra, protože já žiji ve Florencii, dívám se z okna na kupoli Santa Marie del Fiore z druhé strany než ty – představ si, chodíme tu po stejných ulicích a náměstích a míjíme se! Zvykla jsem si chodit každé ráno se skicákem do zahrad Boboli a pracovat tam. Prosím, jestli se na mě nezlobíš, přijď tam za mnou, mám tě ráda a mám toho hodně, co bych ti chtěla říci. Teď ale musím Adamovi vyprávět o fialovém flash disku. Můžeš si přečíst, co mu píšu, ale budou tam místa, která ti dnes ještě budou připadat nesrozumitelná a podivná – Adam zná o pár kousků skládačky víc než ty. Jestli se zítra uvidíme, dozvíš se, co ta místa znamenají. Zatím se ti chci alespoň omluvit za to, že jsem zničila světelné sochy v galerii – stalo se to v jedné ze zlých chvil, kdy cítím odpor ke všem tvarům, které jsem udělala. Naštěstí takové chvíle teď už přicházejí jen zřídka, učím se smiřovat s minulostí a v poslední době se mi to začíná dařit.

Ten flash disk, Adame, jsem našla jednoho jasného letního rána na molu v Santa Monice. Bylo to v době, kdy jsem pořád ještě čekala, až mi Paul napíše z Tokia. Probudila jsem se tenkrát hodně brzy, město ještě spalo, ale já už nemohla usnout, a tak jsem se rozhodla, že se půjdu projít na břeh oceánu. Když se přede mnou objevilo molo, vystoupila jsem na něj, došla pomalu až na jeho konec, tam jsem dlouho stála a poslouchala uklidňující hlas vln, hlas, který pořád pokládám za nejkrásnější zvuk na Zemi. Když jsem se vracela, uviděla jsem flash disk, ležel tam na prošlapaných prknech a já si řekla, třeba je to nějaký vzkaz pro mne, a dala si jej do kapsy. Jenže doma jsem jej odložila do zásuvky a časem na něj zapomněla. Znovu jsem jej objevila, když jsem se stěhovala do Japonska, a tehdy jsem si řekla: „Dobrá, vezmu si jej s sebou a určitě si jej přehraji v Tokiu.“ Ale zpočátku jsem neměla čas a pak se na mne začaly valit jedna za druhou všechny ty události, které jsem způsobila nejhloupějším nápadem svého života – nápadem, že pomůžu Paulovi a Susan. Flash disk se znovu vynořil na světlo, když jsem balila věci do Skotska, to už bylo v době, kdy jedinými pocity, které mi v životě zbyly, byla láska k Samovi Stoneovi, trýznivý pocit viny a strašné zoufalství ze všeho, co se stalo. Fialový krokodýl mi opět přišel do ruky a já jej chvíli držela a představovala si, že v něm je vzkaz pro mne od nějakého šťastného kalifornského božstva, vzkaz, který mi přinese útěchu a radost. Ale bylo mi jasné, že flash disk nejspíš obsahuje pop music nebo nějaké hloupé filmy, a rozhodla jsem se, že si jej nechám, ale nebudu jej přehrávat, abych se nemusela vzdávat představy, že je v mé blízkosti skrytý pramen radosti.

2. Kráska a zvíře

A pak Sam napsal ten počítačový program, hudební skladbu svého zoufalství, zrodil se stroj a ten začal svou práci. Sam vytvořil pomatenou věc, protože byl tenkrát pomatený, utrpení, které jsem mu způsobila, mu vypálilo mozek. Jeho dílo mělo být výkřikem beznaděje a možná také mělo být ranou, která mě měla zranit, nevím, nemluvil se mnou, celé dny jen mlčel a já celé dny na něj mluvila a plakala jsem. A nakonec ode mne odešel a já zbyla v celém domě sama s tichým, neustále bdícím, neustále se po celém domě pohybujícím netvorem. Jak jsem se zpočátku děsila pomalých, šátravých pohybů jeho chapadel! Ale postupně jsem si na monstrum zvykala a po nějaké době jsme se začali mít rádi, přesně jako v té pohádce.

A mé zoufalství se změnilo v otupělost a potom v podivný klid, jaký jsem do té doby neznala, kdy celá krajina minulosti vyvstala v mírném, tichém, chladném světle, které sjednocovalo do jednoho sametového tónu smíření všechny obrazy jako světlo dopadající do pokoje přes bílé záclony. Je pravda, že ten klid nevydržel dlouho; když přišly nové zlé události, světlo zase pohaslo, ale už jsem věděla, že takový klid vůbec může být, čas od času se potom vracel a já byla připravená ho přijmout. Ale tenkrát se mi tiché světlo zjevilo poprvé, a bylo to, jako by se najednou, z ničeho nic uklidnila rozbouřená hladina oceánu, na které jsem se do té chvíle zmítala v lehké loďce. Často jsem ležela celé hodiny na posteli a pozorovala chapadla, která si stroj vytvořil z věcí v domě, dívala jsem se, jak prohledávají místnost a hledají něco k snědku.

A vzpomínám si, jak jednou odpoledne jedno z chapadel opatrně, aby nic neshodilo na podlahu, vylezlo na desku mého stolu a narazilo na flash disk, zvedlo jej, zdálo se, že se rozmýšlí, jestli má zrovna na takové sousto chuť, nakonec se s ním pomalu plazilo pryč. Pocítila jsem na chvíli lítost, že se už nikdy nedozvím, co je na flash disku nahrané, napadlo mě, že třeba je tam opravdu skryté poselství útěchy a radosti, a chvíli jsem uvažovala, jestli nemám vstát a flash disk stroji vzít – bylo by to snadné; když jsem mu něco chtěla odebrat, nebránil se a vždy mi hned svou kořist vydal. Ale pak jsem si řekla, že bych stejně zažila jen zklamání a že raději zůstanu u představy, že ve flash disku je ukrytá radostná zvěst, o které můžu snít. A rozhodla jsem se, že pro takové skryté poselství je docela dobrým osudem stát se součástí fantastického stroje-zvířete. Stroj pak ponořil flash disk do nádobky s jednou z chemických látek, které se používaly při výrobě substance X, připevnil k ní ještě drobnou součástku ze sekačky na trávu a na konce věci, která vznikla, nasadil šroubovací uzávěry. Tak vznikla součástka, kterou tvůj přítel viděl ve Stockholmu.

3. Záře nicoty

Když stroj začal sám sebe rozebírat, bylo mi smutno a říkala jsem si: teď tu budu doopravdy sama. Ale pak jsem se jednoho rána probudila a pohlédla na součástky-koláže, které nehybně ležely na podlaze, a najednou mi došlo, co se vlastně děje, pochopila jsem, že stroj nezemřel, že součástky, rozeseté po celém domě, nejsou kusy mrtvého těla. V tu chvíli se cosi chystalo zrodit a bylo třeba, abych tomu zrodu pomohla. Součástky byly semeny rostlin zázračné zahrady, byly vejci, v nichž spalo hejno fantastických ptáků.

Sam chtěl stvořit něco děsivého, jeho dílo mělo být zaklínáním děsu, který se usídlil v jeho mysli a těle; a přitom stvořil krásu, co mohl stvořit jiného… Co záleží na důvodu, z jakého Sam svůj stroj postavil, důvody nás jen matou. Samovo dílo nebyla nestvůra požírající svět a plodící chaos, byl to přátelský, krásný živočich. Ale byly také chvíle, kdy mi připadalo, že stroj je ještě něčím víc, že je tichým božstvem, které jako causa sui tvoří v klidném tanci samo sebe a zároveň s tím celý svět. Vzpomněla jsem si na tančící božstvo, když mi Laura v Idahu vyprávěla o svých zážitcích se sítí, ale tenkrát jsem ještě nedokázala mluvit o ničem, co souviselo se strojem, se Samovým vynálezem nebo s nafukovacím sousoším… Ano, Samovo dílo vyrostlo z temnoty a já se ho zpočátku bála, ale nakonec se ukázalo, že i ono vypráví o světle – že vypráví o ničem, o velikém zářícím, úžasném Nic, které ze sebe, ze své záře tvoří a neustále přetváří světy a vyzařuje přitom krásu tvoření, proměny a zanikání i krásu sebe sama, krásu Ničeho, která je v kořenech vznikání, proměny a zanikání. A všechny součástky stroje vyjadřovaly to krásné Nic – jak bych tomu mohla nerozumět, vždyť všechny věci, které jsem vytvářela a podepisovala svým jménem, vyjadřovaly tutéž zářící nicotu, ale jakoby z druhé strany – mé věci vznikaly v tanci, jenž náležel jinému žánru, v tanci, který se nejvíc ze všeho podobal trpělivému, nesmírně pomalému, jaksi zdráhavému rozvíjení rostliny, jež si není úplně jistá, jestli má obrazy schované ve svém nitru uskutečnit. A v klidu útěšné, smířlivé nicoty se mé průsvitné výtvory a kusy, na něž se rozložil stroj, setkávaly a přátelily se.

Někdy jsem také na součástky myslela jako na nové, dosud nikdy nevyslovené věty, do nichž stroj spojil věci jako slova, vysvobozená z vazeb světa a posvěcená září nicoty. V těch větách už byly zavinuty příběhy, které čekaly na chvíli, kdy se budou moci rozvinout. A tak jsem myslela na součástky střídavě jako na semena rostlin, jako na ptačí vejce i jako na neslýchané věty: každá z vět je napsaná uprostřed prázdné stránky, která začíná zarůstat dalšími větami, jež z první věty vyrůstají jako šlahouny. Ale zároveň to pořád byly součástky stroje, které patřily do mechanického světa a vydechovaly do tohoto světa svou magii, anebo ještě spíše vydechovaly magii techniky – myslím, že Samuel Stone se svou láskou ke strojům by tomu rozuměl. Procházela jsem mezi součástkami a pozvolna se ve mně ustalovala představa, co s nimi udělám. Bude třeba je svěřit lidem, kteří o ně budou pečovat jako o semena zázračných rostlin, jako o vejce fantastických ptáků, jako o věty rodících se příběhů.

Přemýšlela jsem, jak takové pěstitele vybrat, a váhala jsem mezi několika možnostmi. Mohla jsem součástky darovat lidem, které jsem znala a o nichž jsem se domnívala, že budou poselství součástek rozumět, ale také jsem mohla zapojit moc náhody, která bývá často nejlepším rozhodčím, a součástky buďto posílat neznámým lidem, anebo je trousit po různých místech světa a čekat, až je někdo najde. Nakonec jsem si řekla, že není třeba volit jen jednu cestu, mohu přece využít všechny způsoby, na které jsem myslela. K uskutečnění úkolu, který jsem si dala – anebo kterým mě pověřil stroj? –, jsem však potřebovala pomocníky. Uvažovala jsem, koho bych měla požádat o pomoc, vracela jsem se do minulosti a přemýšlela, na koho z lidí, s nimiž jsem se za svého života setkala, bych se měla obrátit. Pochopitelně jsem myslela na šťastný život v Kalifornii – ale v Kalifornii, kromě toho, že tam na věcech ležel stín budoucích událostí, bylo už v té době hodně pramenů zarostlých a vyschlých a já si uvědomila, že je třeba se vrátit ještě dál do minulosti, do doby, kdy tomu ještě bylo jinak a kdy byl můj život nejčistší.

A to byla doba, kdy jsem chodila na střední výtvarnou školu v New Yorku, kdy jsem byla takřka ještě dítě, kdy byly takřka ještě děti všichni mí spolužáci a přátelé a kdy jsme všichni žili v prvotním jasu světa, který se nám zjevil a který později už jen pohasínal. Myslím, že zrovna ty, Adame, tomu budeš rozumět a že tobě nemusím víc vysvětlovat. A když jsem na své cestě do minulosti doputovala do doby studií na střední škole, uvědomila jsem si najednou s překvapením a s radostí, že to, co jsem pokládala za náhlý nápad, byla ve skutečnosti vzpomínka – vzpomínka na hru, kterou jsme tehdy se spolužáky vymysleli a která spočívala v tom, že jsme posílali věci zcela neznámým lidem, které jsme vybrali podle telefonního seznamu. Byl to jeden z bláznivých nápadů, s jakými tehdy skoro obden někdo z nás přišel, a všichni jsme se pak s radostí do takových her pouštěli. Ale jak tomu bude dnes? říkala jsem si, nesetkám se s rozpačitými tvářemi a výmluvami? Ale pak jsem si řekla, že je nespravedlivé někoho předem podezírat, že zradil svůj svět.

4. Trestná výprava

Byla tu ještě jedna věc. Věděla jsem sice, že nic z toho, co se stalo v Tokiu, nic z toho, co jsem provedla Samovi a čeho se sourozenci dopustili na mně, už se nedá napravit, a přece jsem pořád měla pocit, že je tu třeba alespoň nějaké formální spravedlnosti a nějakého trestu; a pokud ten trest dopadne i na mne, tím lépe. K tomu bylo třeba zjistit, co se teď v Japonsku děje, a tak jsem se po dlouhé době posadila k internetu a dočetla se o chystané schůzce zástupců firmy Silver Falcon se zástupci firmy IJKLM; schůzka se měla týkat spolupráce na novém vynálezu, který vyvíjí Silver Falcon pod vedením syna majitele podniku. Bylo zřejmé, že půjde o vynález, který jsem pro Paula ukradla Samovi, a řekla jsem si, že musím alespoň v té jedné věci napravit, co jsem udělala, a zabránit tomu, aby krádež byla dokonána. A říkala jsem si také, že by přitom nemělo zůstat nepotrestané všechno zlo, které sourozenci napáchali. Jakým způsobem by se spravedlnost měla naplnit? Mou mysl v tu chvíli ještě ovládala snová logika, která se zrodila z vysílení, z ticha a z hypnotického lesku podlahy v prázdném domě, logika, která mě přivedla k myšlence na rozsévání součástek po zeměkouli. A táž logika pozvolna utkala z mých hrůzných vzpomínek, z neutišitelného pocitu viny a z těžkých snů plán na vytvoření nafukovacího sousoší.

Odletěla jsem tedy do Japonska a tam se staly všechny ty události, o kterých ti vyprávěl pan Stone. Nebyla to zrovna touha po pomstě, co mě tehdy vedlo k té cestě, byl to spíše pocit, že je třeba napravit alespoň to málo, co se napravit dá. A přesto dnes vidím, že má trestná výprava do Tokia byla chyba, které jsem se neměla dopustit. Necítím výčitky svědomí kvůli Paulově smrti, ale měla jsem tehdy pomyslet na to, že vykonat spravedlnost bude znamenat, že znovu budu muset sestoupit do bahnité tůně, ze které se mi po dlouhé době konečně podařilo vyškrábat na břeh, a nebylo jisté, jestli se z ní dokážu dostat i napodruhé – a skutečně to dopadlo tak, že jsem v ní jednou nohou nadlouho uvázla. Kvůli bláhovému pokusu o nastolení spravedlnosti jsem znovu ztratila klid, ten vzácný poklad, který jsem ve Skotsku našla. Jak už jsem ti napsala, přicházely pak sice okamžiky, kdy se ten klid znovu na kratší nebo delší čas vracel – a vůbec první z takových okamžiků jsem zažila, když se Susan zřítila do Tokyo Bay a já po dlouhém zápase osaměla na létacím sousoší nad temnou hladinou –, ale pak jsem vždy brzy znovu ucítila to lepkavé bláto, které nejde ničím smýt a nikdy už nepůjde.

Panu Stoneovi jsem o svých plánech se součástkami nevyprávěla; aby celý ten podnik měl smysl, musel zůstat, tak jako za starých časů na střední škole, tajemstvím mým a mých spolužáků. Přichystala jsem se na cestu a slíbila si, že už se do Japonska nikdy nevrátím a že se odteď pokusím myslet na vše, co se stalo v Tokiu, jen jako se myslí při odchodu z kina na filmový thriller, jehož promítání právě skončilo. Ale ukázalo se, že opustit Japonsko není tak snadné; především jsem nemohla odletět do Skotska hned, bylo ještě třeba zařídit spoustu věcí, a tak jsem musela v Tokiu zůstat ještě týden. A během toho týdne se obrazy z minulosti vracely stále častěji a stále naléhavěji, dotíraly na mne, nedaly se ničím zaplašit. Bylo mi ovšem jasné, že je to hlavně proto, že jsem je vlastně ani odhánět a zaplašovat nechtěla, jejich zjevování bylo trýznivé, ale jak už to se zlými vzpomínkami bývá, také přinášelo slast, jíž jsem se nedokázala vzdát. Sousoší bylo ovšem nejlákavějším ze všech obrazů minulosti, to nebyly jen vybledlé čmouhy pod zavřenými očními víčky, ale skutečný tvar se skutečnými barvami – a tak jsem už druhý den neodolala jeho vábení a vrátila se do skladiště, zalepila trhlinu, nechala sousoší nafouknout a pak jsem je dlouho pozorovala a přitom se slastně koupala v trýzni vzpomínek. A jezdila jsem do skladiště v Minatu ve všech dnech, které mi v Tokiu ještě zbývaly. Měla jsem v plánu, že sousoší vypustím a odvezu s sebou, ale když jsem se v den odletu brzy ráno v pokoji nad Kandou probudila, konečně jsem se vzpamatovala a uvědomila si, že dát do kufru sousoší by znamenalo vláčet s sebou po světě bůhvíjak dlouho Paulovu mrtvolu a Susanin přízrak a s nimi celý náklad odporné minulosti.

5. Spolužáci

Ve Skotsku jsem naskládala do tří beden tolik součástek, kolik se do nich vešlo. Napsala jsem Nancy do Brooklynu a zeptala se jí, jestli bych na krátký čas nemohla bedny uskladnit v podkrovním prostoru domova umělců. Nancy mi okamžitě odpověděla, že pro bedny je místa dost, a napsala mi také, že v budově je v současné době dost prázdných pokojů; kdybych chtěla v některém bydlet, udělá jí to radost. Odpověděla jsem jí, že ráda přijedu, pak jsem bedny odeslala do New Yorku a odletěla za nimi, nechala jsem bedny odvézt z letiště do Dumba a rozeslala spolužákům – většina z nich pořád žila ve městě nebo v okolí – e-maily, ve kterých jsem je sezvala do domova umělců. Přišlo jich jedenáct; vyvezla jsem je výtahem do podkroví a dovedla je k bednám, vyndala jsem z beden jedenáct součástek a vložila každému ze spolužáků do ruky jednu. Zatímco si součástky prohlíželi, řekla jsem jim, že to jsou věci, které vytvořila fantazie jednoho stroje ve Skotsku, snad záznamy jeho mechanických snů, a že dílo stroje je součástí nešťastného příběhu, který nebudu vyprávět, protože je pro mne příliš bolestný.

A pak jsem spolužákům vyložila svůj plán: připomněla jsem jim naši starou hru a navrhla jsem, že ty podivné koláže, které stroj sestavil z předmětů, které spolu v našem denním světě nesouvisí, rozesejeme po světě a budeme čekat, co vyroste z věcí, jež pocházejí ze světa snů, které sní stroje. Navrhla jsem, aby se přitom každý nechal vést okamžitým nápadem; kdo chce, může věci zanechat na místě, jež mu bude připadat jako prostředí, které je pro ně příznivé, kdo chce, může je věnovat člověku, o kterém ví, že zvláštní dar ocení, kdo chce, může je darovat někomu zcela neznámému či ponechat výběr obdarované osoby na náhodě. Řekla jsem také, že mám pocit, že si každá věc řekne, jakým způsobem se chce vypravit do světa, a že postačí, když se vcítíme do přání věcí.

Spolužáci byli chvíli zaražení, ale opravdu jen krátkou chvíli, pak se začali rozpomínat na dobu, kdy jsme chodili do školy, kdy takové akce byly součástí našeho života a podílely se velkou měrou na radosti, která tehdy náš život zalévala. A jako by se ta radost vracela, začali se tlačit kolem beden a přebírali se v součástkách jako malé děti, které o Vánocích někdo obdaroval velkou krabicí hraček. Na každého se dostalo pět součástek; já jsem si pro sebe vyhradila součástku s nedostupným fialovým flash diskem, o kterém jsem si vytvořila báji, že obsahuje poselství, které vymaže z mého života všechnu bolest. Setkání tím neskončilo, objednali jsme víno, vyprávěli jsme si a smáli se, seděli jsme kolem prázdných beden do pozdní noci a pak jsme se ještě vypravili na břeh East River. Byla teplá noc, a tak jsme se jako kdysi svlékli a vběhli do vody. A než jsme se rozešli, zanechali jsme na břehu první ze součástek pro některého z ranních chodců, kteří budou procházet mezi Brooklynským a Manhattanským mostem.

A pak jsme trousili součástky po světě. Já jsem hned nazítří po naší schůzce jednu ze svých součástek poslala Edgaru Pymovi, protože jsem měla moc ráda jeho Písmena. Pár dní jsem přemýšlela, co udělám se součástkou s flash diskem, a najednou mi došlo: je jen jedno jediné místo na světě, kam patří. A hned jsem si zamluvila v hotelu Savoy na jednu noc pokoj, kde jsem strávila se Samem dva týdny, na které nikdy nezapomenu, dva týdny, kdy se radost ze Samovy přítomnosti a jeho lásky mísila s děsem, který na mne dýchal z minulosti a budoucnosti. Odletěla jsem do Polska, ubytovala jsem se v Savoyi v našem pokoji, procházela jsem se celý den po Piotrkowské ulici a seděla v kavárnách, do kterých jsme spolu chodili, a než jsem hotel opustila, schovala jsem součástku za závěsem. Předpokládala jsem, že si některý host v noci všimne záře součástky prosvítající za tmy tmavou látkou. Rozhodla jsem se také, že si jednu součástku ze svého přídělu schovám; měla jsem pocit, že mi součástka říká, abych ji teď nedávala pryč, že se v budoucnu objeví příběh, ve kterém pro ni bude připravené místo. A to se opravdu stalo; darovala jsem součástku nebohému Saulierovi, když jsem se dozvěděla o jeho lásce a o tom, jak jeho a Sophiina součástka skončila na dně oceánu. Před dvěma lety jsem v Neapoli uviděla jednu ze svých součástek opřenou o zeď starého domu – vzala jsem ji do ruky a myslela na to, jaký asi měla osud, jakými místy prošla, napadlo mě, že se součástka chce ke mně vrátit, ale pak jsem si řekla: ne, každá součástka je dar a musí putovat světem. Začala jsem přemýšlet, komu ji pošlu, a vzpomněla jsem si na majitele baru na Newport Beach, který si vymyslel Ulricha Steinhofera a jeho romány. Bylo mi moc líto, když jsem se od tebe dozvěděla, že v té době už nežil, ale věřím, že součástka si našla správné lidi, kteří dokázali uskutečňovat její a zároveň i svoje sny.

Po setbě součástek se v mém životě střídala období klidu s obdobími, kdy se vracely bolest, neklid a výčitky svědomí a já jezdila z místa na místo po celém světě; přicházely i krásné zážitky a jedním z nejkrásnějších byl život v Lauřině domě v Idahu, ale ani tam jsem nevydržela; když se ke mně zase začaly slétat přízraky, musela jsem odjet. Často jsem myslela na to, co se asi se součástkami, které jsme rozeseli po světě, stalo. S výjimkou Saulierova smutného příběhu jsem neměla o součástkách žádné zprávy, a tak jsem se ptala sama sebe, jestli z nich opravdu vyrostla zázračná zahrada příběhů, jak jsem doufala, anebo jestli je nevšímavé, věčně někam spěchající lidstvo zadupalo do prachu. A pak jsem najednou dostala tvůj dopis a s úžasem jsem četla o všech těch dobrodružstvích, sochách a knihách, sektách a mýtech, které ze součástek vyrostly. První, co mě při čtení dopisu napadlo, byla myšlenka, že všechno zlo, všechno zoufalství, které se zrodilo v Tokiu, bylo aspoň trochu ospravedlněno, trochu napraveno tím, že se stalo součástí téhle zvláštní historie…

6. Alto Adigio

Ale něco málo můžu o osudu součástek vyprávět i já tobě. Je to jen jeden příběh, jeden jediný, ale myslím, že tě bude zajímat, protože to je příběh o součástce s fialovým flash diskem, anebo spíš jedna část příběhu té součástky. Sledoval jsi její cestu z Lodže přes Oslo a Stockholm do Benátek, ale já kupodivu o osudech součástky vím ještě něco víc. Protože, Adame, součástka s fialovým flash diskem neleží na dně moře u Benátek, jak si myslíš, ve skutečnosti tam nikdy neležela – nepřipadal ti ten příběh s tajemnou lupičkou a helikoptérou trochu podezřelý, jako ze špatného filmu?

Před třemi lety se mi zastesklo po Dumbu a po Nancy a ještě jednou, naposledy jsem tam strávila dva měsíce; do New Yorku jsem odletěla z Paříže pár dní potom, co jsem poprvé a naposledy mluvila s Édouardem Saulierem. V Brooklynu se konala slavnost kandovaného ovoce, a když jsem viděla tu barevnou nádheru, neodolala jsem a udělala pro své přátele z domova umělců jako dar na rozloučenou autoportrét, ze všech těch sladkých kousků jsem vysázela pokoj svého někdejšího tokijského bytu a na jeho zeď jsem pověsila obraz, který byl ilustrací k Pymovu románu; tehdy jsem netušila, že ta kniha vlastně vyrostla z mého daru. V domově umělců se ke mně dostala nabídka na práci v Itálii, a od té doby žiji od jara do podzimu ve Florencii, a protože mám raději sníh a vánici než vlhkou zimu italských nížin, od listopadu do března bydlím nahoře v Alto Adigio, v pronajatém horském stavení, které jeho majitelé využívají jen v létě. Dům mi trochu připomíná stavení v Idahu, stojí o samotě na příkrém svahu nad vesnicí, která se sama nachází dost vysoko nad hlavní silnicí, jež se táhne dole v průsmyku. Předloni v zimě napadlo ještě více sněhu než jindy a pořád nepřestával padat, sněžné pluhy ve dne v noci chrlily proudy sněhu a po stranách cest narůstaly bílé valy do stále větší výšky. Jednoho odpoledne – nebylo ještě pozdě, ale už se začínalo smrákat – jsem mezi hvízdáním větru uslyšela zvuk přibližujícího se automobilu. To bylo zvláštní, protože za mnou nikdo nejezdil. Když jsem se podívala z okna, viděla jsem nejdřív sníh divoce vířící ve dvou kuželích reflektorů, po chvíli se v husté chumelenici objevil vůz, který pomalu stoupal zatáčkami klikaté cesty. Když automobil zastavil před vchodem a zhasl světla, vystoupila z něho postava zachumlaná do kabátu. Otevřela jsem dveře, studený vítr se sněhem mě prudce udeřil do obličeje, řidič vběhl dovnitř.

Prohlížela jsem si nečekaného návštěvníka, zatímco z kabátu nervózně oklepával sníh, který na něj napadal během těch několika kroků, jež musel udělat ke dveřím domu: hubený mužík se zapadlýma, neklidnýma očima v bledém obličeji; malá hlava porostlá řídkými vlasy, trčícími do stran, působila dojmem, jako by byla příliš natěsno našroubovaná do ramen stažených v křeči, která zřejmě nikdy nepovolovala. Začal mi hned cosi vzrušeně vykládat, jenže mluvil tak rychle a navíc přitom zadrhával, že jsem mu zpočátku vůbec nerozuměla, i když s italštinou obvykle nemám žádné potíže. Teprve po chvíli jsem jeho způsobu řeči trochu přivykla a začala rozpoznávat jednotlivá slova a věty. Jenže ani potom jsem smyslu jeho povídání nerozuměla o moc víc. Mluvil nepřetržitě asi deset minut, aniž mě pustil ke slovu, a já po celou tu dobu vůbec nechápala, o čem vlastně hovoří. Říkal cosi o srdci apokalyptického stroje, o spáse světa, o zlovolných hereticích, to všechno přitom mělo navzájem nějak souviset a kupodivu to také mělo nějak souviset se mnou, a tak mi celkem brzy došlo, že ten člověk není normální.

Šermoval před mým obličejem levou rukou, pravou měl nehybně ponořenou do kapsy kabátu; napadlo mě, že v ní drží zbraň, a trochu jsem se bála – byla jsem sama s šílencem v domě daleko od lidí. Ale strach se brzy rozplynul – ve chvíli, kdy jsem si s údivem uvědomila, že návštěvník se bojí mne. Rozhodla jsem se tedy vyčkat, co z toho všeho vzejde; a za chvíli jsem pochopila další podivnou věc, totiž že celé jeho vystoupení nějak souvisí se součástkami Samova stroje a že srdce stroje, o kterém pořád mluvil, má být jedna z nich. Muž se mi snažil sdělit, že mám zasáhnout proti jakýmsi zlovolným osobám, které se pokoušejí zničit velké magické dílo, jež je se srdcem stroje spjato – z nějakého důvodu se domníval, že k něčemu takovému mám moc.

Když se na chvilku odmlčel, využila jsem toho a zeptala se ho na jediné dvě věci, které mě v souvislosti s jeho povídáním zajímaly: odkud mě zná a jak objevil, kde bydlím. Muž hned začal ochotně a s jistou dávkou pýchy líčit složité pátrání, jež podnikl a jež mimo jiné souviselo s neopatrností jednoho z mých spolužáků, který se o mně zmínil, možná v opilosti, a s indiskrecí zaměstnance podniku, na jehož zakázce jsem v té době pracovala; mužík byl zřejmě tak vytrvalý nebo neodbytný, že se mu nakonec podařilo mou zimní adresu vypátrat. Těch pár faktů, které zjistil, přitom bylo podivně zapleteno do jakýchsi mytologických chaluh a zcela se v nich ztrácelo. Bylo vidět, že mu činí potěšení o svém pátrání hovořit; měl zřejmě pocit, že mi tím dává důkaz svých schopností a své oddanosti věci – pořád jsem ovšem nevěděla, jaké věci –, důkaz, který ho doporučuje mé přízni. Když konečně přestal mluvit a čekal na mou odpověď, řekla jsem mu, že nevím, o čem celou dobu mluvil a že mám bohužel hodně práce a nemohu se mu dál věnovat.

Kupodivu se nerozzlobil, ani se mi nesnažil věci znovu vysvětlovat, jak jsem se obávala. Namísto toho se na mne spiklenecky usmál a pochválil mě, že jednám s nezbytnou opatrností; té však opravdu není třeba, může mi ukázat zřetelné znamení toho, že před ním nemusím mít žádné tajnosti a mohu mu naprosto důvěřovat. A potom s vítězoslavným úsměvem vytáhl ruku z kapsy kabátu a já s překvapením uviděla, že v ní drží součástku s fialovým flash diskem – a najednou mi došlo, že měl na mysli právě ji, když mluvil o srdci stroje. Muž si zřejmě mé překvapení vyložil jako znak toho, že jsem jej konečně uznala jako důvěryhodnou osobu. Když jsem se ho zeptala, kde k součástce přišel, řekl, že ji získal ve Švédsku – o tom, že šlo o loupež, nemluvil – a že si chytře vymyslel historku, jak ho tajemná žena ve vlaku oloupila, a tak součástku zachránil před lidmi, kteří jí nejsou hodni a mohli by ji zneužít. A podíval se na mne zřejmě v očekávání, že ocením jeho důmysl. Ale já jsem pořád z jeho zmatených řečí nechápala, co po mně vlastně chce; měla jsem s ním někam okamžitě odjet a ujmout se vedení jakýchsi obřadů, zabránit jakémusi znesvěcení, jež by mělo následky pro celý svět. Nechtěla jsem se s ním už dál zdržovat, přerušila jsem ho a řekla mu krátce, že s ním rozhodně teď ani nikdy jindy nehodlám odjet a že má okamžitě odejít.

To ho zřejmě uvedlo do stavu naprostého zoufalství. Roztřásly se mu ruce, zdálo se, že chvíli uvažuje, jestli přede mnou nemá padnout na kolena, pak ale strčil součástku zpátky do kapsy a vyběhl ven do sněhové vánice. Stála jsem chvíli v otevřených dveřích a nechala do sebe švihat sníh, mužík byl tak rozčilený, že nemohl nastartovat, při otáčení automobilu zbořil kus kamenné zídky, pak se vůz vyřítil velkou rychlostí po zasněžené cestě, a než jsem si stačila pomyslet, že taková jízda určitě nedopadne dobře, dostal vůz hned v první zatáčce smyk, narazil prudce do stromu a strom ho téměř rozřízl na dvě poloviny. Viděla jsem, jak z vozu vylétly do všech stran kusy karoserie a vnitřního zařízení, skleněné střepy, součástky motoru, knihy a papíry, všechny věci letěly vysokým táhlým obloukem chumelenicí – připadalo mi, že podivně pomalu – a při dopadu se zabořily do sněhových závějí. Běžela jsem k tomu, co zbylo z automobilu a z pomateného pána, pak jsem se vrátila do domu a zavolala policii. Vzhledem k tomu, že střep skla řidiči téměř uřízl hlavu, jsem usoudila, že sanitku volat není třeba. Policistům jsem po pravdě řekla, že muže neznám, že jsem nepochopila, proč za mnou přijel, že mě nijak neohrožoval, ale že se domnívám, že to neměl v hlavě v pořádku.

Až z tvého dopisu jsem pochopila, co asi měla podivná scéna znamenat. Když se jedna skupina uctívačů stroje dozvěděla, že mám něco společného se strojem, z něhož pocházejí součástky, nic už jim nezabránilo v tom, aby mě postavili na významné místo ve svém bláznivém náboženství, které se zrodilo na internetu, stala jsem pro ně kněžkou posvátného Stroje. A muž, který mě navštívil, byl nepochybně zloděj, který v Oslu vyrval součástku ze sochy a během návratu do Itálie ke své sektě, anebo možná ještě dřív, se rozhodl, že si srdce Stroje nechá, a proto si vymyslel historku s přepadením ve vlaku. Měl se součástkou patrně nějaké misijní a magické záměry, myslím, že se chtěl stát prorokem a něčím jako veleknězem Stroje. Když jsem si tohle všechno při četbě tvého dopisu dala v hlavě dohromady, chvíli jsem vůbec nechápala, jak někdo může takovým nesmyslům věřit – ale pak jsem si uvědomila, že lidé věří nesmyslům ještě daleko větším.

7. Setkání v Římě

Během té zimy v Alto Adigio mi připadalo, že událost s pomatencem je do mého života vložená bez souvislostí a bez následků. Ale ukázalo se, že příběh bude mít ještě pokračování. Když na jaře začal roztávat sníh, vracela jsem se jednou k domu zezdola z vesnice a uviděla jsem, že ze závěje vyčnívá kus nějaké tmavé věci. Vytáhla jsem ji – a byla to součástka s fialovým flash diskem, která při havárii zřejmě vyletěla z vozu a zapadla hluboko do sněhu. Když jsem pak opouštěla dům v horách, vzala jsem součástku s sebou; v té době jsem neodolala pokušení a snažila se součástku otevřít, ale nepodařilo se mi to. A ve Florencii jsem si jednoho dne řekla: je sice zvláštní, že se ke mně součástka vrátila a že se uzavřel jeden kruh, ale pořád platí, že součástky si musí najít své místo ve světě. V červenci jsem měla jet na pracovní cestu do Říma a rozhodla jsem se, že si součástku vezmu s sebou a nechám ji na některém z římských náměstí.

V Římě jsem jednou šla večer po via Nomentana, součástku jsem měla v tašce, a už zdálky jsem si všimla hodně vysokého muže, jehož krátké světlé vlasy rozsvěcelo slunce, které zapadalo nad Gianicolem na druhém břehu Tiberu. Muž cosi usilovně hledal na rozložené mapě; a když do mapy bezradně hleděl ještě ve chvíli, kdy jsem jej míjela, oslovila jsem jej anglicky – připadalo mi téměř jisté, že je to Američan – a zeptala se, jestli mu mohu pomoci. Zvedl ke mně svůj hranatý, a přitom jakoby dětský obličej a řekl, že se vydal hledat Mausoleo di Santa Costanza a patrně zabloudil. Uklidnila jsem ho, že kostelík není daleko, a vysvětlila mu, kudy se k němu dostane, ale protože z jeho tváře nemizel výraz nejistoty, řekla jsem mu, že půjdu kus cesty s ním. Došli jsme spolu až k mauzoleu a během cesty jsem se dozvěděla, že se muž jmenuje Frank, je fyzik, zabývá se zejména reliktním zářením, žije s ženou a dvěma malými dcerkami v Pasadeně a zajel si sám do Itálie, protože rodina je na prázdninách v kterémsi americkém národním parku, zatímco on má raději města než přírodu. Všimla jsem si, že při chůzi stahuje ramena, jako by se styděl za jejich mohutnost. Tak jsme došli až ke kostelíku a já s ním vešla dovnitř, abych mu ukázala veselé mozaiky s větvičkami a ptáčky, a pak jsme se vraceli, scházeli jsme k řece, vyptávala jsem se jej na kosmologii a on mi vyprávěl o zrození kosmu, o horkém vesmíru po velkém třesku a o tom, jak se ve chladnoucím vesmíru začaly spojovat protony a neutrony a vytvářet atomová jádra, která později začala zachytávat elektrony, vyprávěl o tom, jak se z drobných nahodilých nepravidelností postupně rodila vesmírná tělesa, o inflaci, která rozepjala vesmír, a vzniku hvězd a planet, o hoření a vyhasínání hvězd a já fascinovaně naslouchala líčení toho velkého kosmického tance.

To už se setmělo, procházeli jsme kolem zahrádek restaurací, odkud se ozýval šum hovorů a cinkání příborů, mluvili jsme o městech, která jsme oba navštívili, o mořích a oceánech, na jejichž břehu jsme stáli, a o kavárnách v Santa Monice a ve Venice, které jsme oba znali; a když se mě Frank ptal na mou práci, vyprávěla jsem mu, jak vytvářím tvary věcí. V tu dobu už na zahrádkách sedělo pár posledních hostů mezi prázdnými židlemi a ospalí číšníci se opírali o zeď a podřimovali. A ještě později jsme chodili sami spícím městem; z temné postranní uličky jsme vyšli na piazzu Navona, kterou zalévalo měsíční světlo. Posadili jsme se na obrubu kašny, dlouho jsme mlčeli a naslouchali šumění vody, která za našimi zády dopadala do bazénku, a pak jsem začala Frankovi vyprávět celý svůj dlouhý příběh, který začal setkáním s Paulem Palem v kavárně ve Venice. Už dlouho jsem toužila někomu vyprávět, co se stalo, tak jak jsem to před několika lety vyprávěla Samovu otci. Bylo mi líto, že jsem se nesvěřila Lauře, ale v Idahu byla minulost ještě nebezpečně blízko a já se bála ji oživovat. Když jsme seděli na piazze Navona, připadalo mi zázračné, a zároveň smutné, že jsem se setkala s někým, ke komu, jak jsem si byla jistá, můžu mít naprostou důvěru, s někým, kdo by mě ani neodsoudil, ani nezradil. Když jsem skončila, nic neřekl, jen mě pohladil po vlasech a přitom se jeho ruka lehce dotkla i mé tváře, a v tom dotyku byla cítit přívětivost, touha poskytnout útěchu i zdráhání, byla v něm touha dotýkat se dál mých vlasů, mé tváře, a zároveň jsem cítila, že jeho ruku táhne pryč myšlenka na domov v Pasadeně, pronikající až do konečků prstů. Vstala jsem a řekla Frankovi, že jestli se mu nechce spát, ráda bych se ještě trochu prošla po městě.

Už jsme nemluvili; přešli jsme most a vystoupali na Gianicolo, nad kopci na východě se už začala zjasňovat obloha, dívali jsme se dolů na město a na řeku, která se klikatila uprostřed střech a zachytávala slabé světlo svítání. Tam se ke mně Frank obrátil a řekl: „Řekla jste mi, že chcete v Římě najít místo pro poslední součástku. Nedala byste ji mně? Myslím, že vím o místě, na které patří.“ A tak jsem Frankovi součástku darovala; neřekl, jaké s ní má úmysly, ale požádal mě o mou e-mailovou adresu a slíbil, že mi pošle zprávu o jejím osudu. Pak jsme sestoupili do Trastevere a tam jsem mu na jakémsi náměstíčku řekla, že bydlím blízko a že je čas se rozloučit. Přikývl, dotkl se konečky prstů mé paže a rychle odešel, aby se ještě pár dní toulal po Římě a pak se vrátil k ženě a dcerkám do Pasadeny.

Já jsem na tu římskou noc často vzpomínala a po půl roce jsem dostala e-mail s odkazem na video. Když jsem si video pustila, uviděla jsem nejdřív jen jakési světlé a tmavé pruhy. Trvalo mi chvíli, než jsem pochopila, na co se dívám: byl to záběr z nehybné kamery, která byla napevno připevněná k vnějšímu plášti kosmické stanice, plášť byl jasně osvětlený sluneční září a stejně jasně svítil i úzký, zaoblený pruh Země, který byl vidět v levé části záběru; mezi těmi dvěma světly byl temný vesmír. Po chvíli se ke kameře přiblížila postava ve skafandru, připoutaná lanem k trupu lodi, a obrátila tvář ke kameře; poté co po skle přejel zářící odraz zeměkoule, jsem uviděla v hledí skafandru Frankovu usmívající se tvář. Pak Frank zvedl ruku a já viděla, že v ní drží součástku, kterou jsem mu darovala na Gianicolu, v kapalině prozářené ostrými paprsky slunce plaval flash disk. Frank se odrazil nohama od pláště kosmické stanice, plul prázdnem a přitom pořád držel součástku v natažené ruce. A já se na něj usmívala, věděla jsem, co udělá, a on to skutečně udělal, otáčel se kolem své osy a přitom pomalu rozevíral ruku, součástka z ní vyklouzla…

To je konec příběhu, Adame. Součástka, kterou ses vypravil hledat, krouží kolem Země a ani ty, ani tvůj přítel fialový flash disk nikdy neuvidíte. A myslím, že ani nepochopíš, jak norská babička dokázala rozšroubovat součástku a jestli existují malé víly, nebo byly jen Elleninou halucinací. Nebuď z toho smutný. Nedokážu posoudit, jestli tvá cesta byla zbytečná. Když jsem četla tvůj dopis, měla jsem pocit, že možná nebyla, že jsi při svém putování pochopil pár věcí a dokážeš je vysvětlit svému příteli. Nepřipadá ti, že je ve svém strachu z plagiátorství a z ostudy trochu rozmazlený? Myslím si, že jestli nedokáže pro své dílo podstoupit risk hanby, nezaslouží si je. Proto také spíš předpokládám, že kniha, kterou napsal, za moc nestojí – že se líbí jeho ženě a že ty ho obdivuješ na základě toho, jaký byl před pětadvaceti lety, to přece vůbec nic nedokazuje. Věř mi, Adame, že jsem znala spoustu geniálních patnáctiletých dětí; a neznamená to nic. Ale možná se mýlím. V každém případě víš všechno, co potřebuješ vědět, a ještě spoustu věcí navíc a je na tobě, jak s tím, co jsi poznal, naložíš.

42. Rozloučení s Tokiem

Ano, byl to konec příběhu, a teď už jsem opravdu neměl žádný důvod zdržovat se v Japonsku. Otevřel jsem v laptopu nové okno, abych se podíval na lety z Tokia do Prahy. Rozhodl jsem se pro let přes Helsinky, ale ve chvíli, kdy už jsem se chystal objednat letenku, jsem dostal nápad. Otevřel jsem další okno, našel webové stránky hotelu Savoy, zatelefonoval tam a zeptal se, jestli si mohu zamluvit pokoj číslo 504. Pokoj byl volný, a tak jsem jej objednal na přespříští noc. Pak jsem koupil letenku do Helsink a Varšavy.

Zavřel jsem laptop, díval se oknem na zeď hřbitova a na koruny stromů nad ní a přemýšlel o tom, co mi Olivia napsala o Štěpánovi. Vlastně mě její pochybnosti o mém příteli nepřekvapily, během mé cesty mě podobné myšlenky napadaly stále častěji. A teď se mi zdálo, že to, co se Štěpánovi přihodilo, píseň, kterou možná slyšel a možná jen zněla v jeho hlavě, kniha, jejíž možná byl autorem a možná nebyl, že to všechno byl rébus, a bylo mi smutno z toho, jak zoufale špatně Štěpán ten rébus řešil, jak ze zázračného daru, kterého se mu dostalo, nevykouzlil nic jiného než starosti a trápení pro sebe a pro svou rodinu. A také jsem cítil, že se od Štěpána odpoutávám; byl jsem sice pořád vděčný osudu, že jsem se s ním mohl setkat, ale po dlouhých letech jsem už k němu konečně přestal vzhlížet jako k učiteli a mistru. Když jsem se díval zpátky na svůj život, vždy jsem narazil na jeho postavu – na postavu patnáctiletého hocha – a nemohl jsem jít dál, jako by za ním už nic nebylo. Teď ta postava poodstoupila a to mimo jiné znamenalo, že se mi otevřela cesta dál do minulosti, bylo možné se vrátit do doby, která předcházela našemu setkání, do ještě zapadlejšího dětství. Viděl jsem teď, že v té zemi, která byla před Štěpánem, v nejvzdálenější zemi, kam jsem dnes schopen dohlédnout, uzrávalo leccos, co bylo svobodné a cenné, a že snad byla škoda, že jsem to kvůli Štěpánovi opustil.

Poprvé v životě jsem si uvědomil, že Štěpán byl nejen učitel, ale také svůdce, oslnil mě svou zemí, pozval mě do ní a já se tam hned nastěhoval. Teď jsem nejasně tušil, že bych se měl vrátit zpět, tam, kde všechno začalo, do svého dětství, k tomu, co se skrývalo v atmosféře světlých pokojů dětství za osamělých letních odpolední a co jsem tam nechal jako nevytěženou rudu vzácného kovu, vrátit se ke svým dětským zážitkům, pokusit se je zachránit, a vrátit se také k dobrodružným knížkám, ke svým cestovatelům, kapitánům a dobrodruhům, vrátit se k nim a setrvat u nich. Nepochyboval jsem, že se pak znovu setkám s Rimbaudem a Novalisem, ale to setkání teď bude jiné. Můj nový pohled na Štěpána přitom neznamenal, že bych byl méně ochotný mu pomoci, naopak, když jsem nyní viděl, že jeho prohra je ještě osudovější, ještě smutnější, než jsem si myslel, když se mi zjevil jako někdo, kdo se zoufale mýlí a přitom nechápe něco, co jsem pochopil dokonce i já, jeho někdejší učedník, cítil jsem ještě větší potřebu mu pomoci než kdykoliv předtím, i když má pomoc asi bude jiná, než jsem si na počátku své cesty představoval.

A pak jsem se oblékl a procházel se uličkami Janaky a Nezu, navečeřel jsem se v malém udon-ja a šel brzy spát. Ráno jsem zaplatil bytné, sbalil si věci do kufru a šel jsem se rozloučit s městem, přes Ueno a Asakusu jsem došel do Ginzy a Jurakuča; když jsem míjel Blue Pegasus Tower, vešel jsem dovnitř, abych řekl sbohem Tanakovi. Poprosil jsem dívku v recepci, aby ho zavolala, ale telefon dlouho vyzváněl v Tanakově kanceláři vysoko nahoře a nikdo nezvedl sluchátko. Řekl jsem, že bych tedy rád mluvil se Samuelem Stonem, a dívka se na mne podívala pohledem, jakým se asi v hospodě u mostu dívali na zeměměřiče K., když se po příchodu do vesnice dožadoval rozhovoru s hrabětem. Pak jsem ještě vyťukal Tanakovo číslo na mobilu, ale Tanaka-san toho dne nebyl k zastižení, a tak jsem ještě do večera chodil po městě, vrátil se do Janaky pro svůj kufr na kolečkách a odejel vlakem na letiště Narita.

43. Assez vu…

Letěl jsem dlouhou nocí v potemnělém, monotónně hučícím letadle, v němž svítila jen drobná bílá a modrá světélka a pár malých obrazovek v opěradlech křesel, v letadle, které nad nekonečně se táhnoucí Sibiří stále mířilo do tmy a unikalo vycházejícímu slunci, seděl jsem mezi spícími pasažéry, zachumlanými do dek a všelijak zkroucenými na svých sedadlech, a v mysli mi vyvstávaly jeden za druhým obrazy z mé cesty, oživené přicházejícím spánkem, prohlížel jsem si jejich podivuhodně jasné detaily: viděl jsem kapky deště na okně hausbótu v Amsterdamu, oblázky na brooklynském břehu East River, hlavu mourovaté kočky vyhřívající se v Janace na sluníčku a mhouřící oči, pěnu vlny rozplývající se u písečného břehu v L. A., z prázdna se vynořila tichá fasáda domu, který jsem viděl z okna Kristinina bytu v Oslu, a mnoho jiných obrazů, u některých z nich jsem si už nedokázal vzpomenout, odkud pocházejí, obrazy evropských a amerických měst se mísily a prolínaly s obrazy z aiolské metropole, z bájného města, v němž žili nešťastný král a nešťastný astronom, a z Lauřina a Oliviina kamenného města, chvílemi jsem upadal do polospánku a ocital se v rozlehlém městě, do kterého splynuly obrazy ze všech skutečných i vysněných fantastických měst, která jsem na cestě poznal.

X. Lodž

1. V hotelu Savoy

V Helsinkách jsem vypil v letištní kavárně espresso a přesedl jsem na letadlo do Varšavy, tam jsem si sedl na vlak a dojel do Lodže na nádraží Kaliska. V Japonsku už vyšlo slunce, ale tady bylo ráno pořád ještě daleko. Nechal jsem se taxíkem dovézt k hotelu Savoy, dlouho jsem stál před vchodem a díval se vzhůru na jeho fasádu, kterou jsem tak dobře znal. Bělovlasý recepční – nijak se nepodobal žádnému z recepčních v elektronické Lodži – mi dal klíč s dřevěným přívěškem, do kterého bylo vyryté číslo 504, a postarší liftboy mě zavezl výtahem do pátého patra. Zařízení pokoje se takřka v ničem nelišilo od pokoje, který jsem navštěvoval v Janace, byl tu stejný poněkud ošuntělý nábytek, stejná lampa na nočním stolku, stejné tmavé těžké závěsy a za nimi prostor dvora s několika rozsvícenými okny. Nedalo mi to a podíval jsem se na vnitřní římsu okna za oběma závěsy; samozřejmě za nimi nic nebylo.

Okamžitě jsem usnul; když jsem se probudil, viděl jsem, že slunce po mnoha hodinách konečně vyšlo, dokonce už – tak jako v Oslu, tak jako v Auxerre – šikmé paprsky pronikaly mezerou mezi zataženými závěsy do pokoje. Seběhl jsem pět pater a vydal se ulicí Generála Romualda Traugutta na Piotrkowskou. Bylo horko, kolem mne chodili lidé jen v košili, pomyslel jsem na to, že už přichází léto. V kavárně, kterou jsem navštěvoval v Janace, jsem se nasnídal – tentokrát jsem si mohl dopřát víc než jen obrazy pokrmů a vysněné vůně –, pak jsem chodil od jednoho konce ulice k druhému a postupně jsem navštívil všechny kavárny, pekařství a cukrárny, které jsem znal z Lauřiny a Oliviiny Lodže, popíjel jsem u nízkých stolků kávu, naslouchal šumu rozhovorů. Pak jsem prozkoumával vedlejší ulice, kde stály budovy z neomítnutých cihel, které jistě kdysi bývaly továrnami a ze kterých se teď staly restaurace a kavárny; říkal jsem si, že možná v některé z těch budov pracoval dědeček Samuela Stonea.

Vrátil jsem se do Savoye kolem páté, v hotelovém pokoji jsem otevřel okno dokořán a s laptopem se pohodlně rozvalil na posteli. Ve druhé Lodži byla noc; zasněženou Piotrkowskou ulicí jsem se dostal do digitálního hotelu Savoy. Za pultem v hale stála mladá recepční, kterou už jsem znal; když jsem vstoupil, podívala se na mne a zdálo se, že chvíli váhá, jestli mi má něco sdělit, ale nakonec se zase sklonila ke svým papírům, a tak jsem digitálním výtahem vyjel do digitálního pokoje. Když jsem rozsvítil, viděl jsem, že uprostřed pokoje ještě pořád stojí zlatá volavka, a všiml jsem si, že na podnose, který drží v zobáku, leží zápisník z nočního stolku, jehož první stránka je pokrytá jakýmsi textem. Zvětšil jsem si stránku a četl jsem:

Olivie, od doby, kdy jsem tě opustil, nebyla žádná noc, kdy bys mě nenavštívila ve snu, ve snech jsem s tebou prožil stovky dobrodružství, procestovali jsme celou planetu, žili jsme spolu v mnoha různých domech v mnoha zemích, na břehu mnoha moří. A ve dne nemohu nic domyslet, protože každá moje myšlenka skončí u tebe, nedokážu vnímat místa a krajiny, kterými procházím, protože vše prostupuje a zamlžuje obraz tvé tváře. Byl jsem jako někdo, kdo na poušti ze vzteku a z hlouposti zahodí láhev s vodou, tvůj hlas se zjevuje v šumu města a v šumu moře, do vlnění záclon se vtělují pohyby tvých rukou, a když se chvěje listí na stromech, na něž se dívám z okna, je to, jako bys procházela kolem, sestra větru, jsi nepřítomná, a přece se tvá přítomnost rozlila po celém prostoru…

Přestal jsem číst, protože jsem měl pocit, že nemám právo do dopisu Sama Stonea nahlížet. Cítil jsem smutek, ale také radost – protože teprve teď mi začalo být jasné, proč jsem Samovu otci vykládal o pokoji v imaginárním Savoyi a o kamenném městě. Je pravda, že Samuel Stone mě sám požádal o webovou adresu a přístupové heslo – ale nebylo to snad proto, že jsem mu je vlastně nabídl, že jsem ho k té žádosti dovedl? A nenabízel jsem hesla ve skutečnosti prostřednictvím otce synovi? Nebylo to tak, že mě vedla skrytá myšlenka, že Sam a Olivia by se opět mohli setkat alespoň na monitorech, že je spojí vlákna neviditelných vln, myšlenka, že snad je přece jen možné napravit zlé věci, které se staly v minulosti, že zmar nemusí vždycky zvítězit, že provinění nemusí vždy končit zoufalstvím?

Proklikal jsem se na konec dlouhého dopisu, abych zjistil, jestli v zápisníku není dopis pro mne. Poslední slova Samova dopisu zaplňovala jen pár řádek poslední stránky, Sam dopis ani nepodepsal, jako by pokládal za příliš opovážlivé napsat své jméno. Dlouho jsem se díval na bílý papír poslední stránky, pak jsem zvedl hlavu a bloudil očima po skutečném pokoji, ve kterém jsem ležel, na praskliny táhnoucí se po stropě, na sluneční světlo ležící na dveřích skříně… Naposledy jsem se podíval na obrazovku; chtěl jsem otevřít nové okno a koupit si letenku do Prahy, ale najednou se na prázdné stránce zápisníku objevilo písmeno a pak další a já věděl, že právě teď se v kterémsi domě ve Florencii začaly Oliviiny prsty pohybovat po klávesnici.

Same, mluvila jsem na tebe ve Skotsku celé dny a noci a ty jsi mlčel, pořád jsi jen mlčel, neřekl jsi mi ani jedno slovo a kolem nás harašil stroj a prolézal celým domem, jak je možné, že jsem tenkrát z toho nezešílela?, mluvila jsem s tebou v duchu ještě dlouho poté, co jsi odešel, celé dlouhé hodiny jsem ti líčila, co se stalo, vysvětlovala jsem ti znovu a znovu, proč k těm věcem došlo, znovu a znovu jsem tě prosila o odpuštění, znovu a znovu jsem ti vyčítala krutost, ale nakonec se slova kamsi ztratila, zmizel i můj děs, můj pocit viny, má touha po tobě, všechno odteklo jako moře za odlivu a po všem, co zbylo, se rozestřela strašná, nekonečná, milosrdná únava, která na všem ležela jako sluneční světlo na vyprahlém jihu, otupující a přinášející blaženou malátnost, tak žiju, dělám svou práci, cestuji a hovořím s lidmi, nežiji ve vyprahlém světě pořád, přicházejí chvíle, kdy jej opouštím, zažila jsem i radost, radost z dobře udělané práce, z měst a krajin, ze setkání s lidmi, ale pak se zase vracím na svou poušť, cítím se tu doma, vlastně se mi po mé vyprahlé zemi stýská, když jsem dlouho pryč…

Naskakovala další slova, ale já přestal číst. Chvíli jsem si představoval Olivii, jak se v pokoji, z jehož okna jsou vidět střechy domů a kupole chrámu Santa Maria del Fiore, sklání nad počítačem, myslel jsem na to, co asi dělá Sam Stone, jestli už ví, že mu Olivia píše, jestli právě teď ve svém japonském venkovském domě sleduje slova objevující se jedno za druhým na stránkách imaginárního notesu v imaginárním městě. V Japonsku je teď jedna hodina v noci, možná že Sam únavou usnul, možná také, že od chvíle, kdy Olivii napsal dopis, sedí u počítače a čeká na odpověď, možná se bojí na monitor podívat… Myslel jsem i na Lauru, představoval jsem si, jak v Giardino di Boboli naslouchá Oliviinu vyprávění o Paulovi a Susan, o Samovi a o jeho otci; a byl jsem si jist, že potom Olivii mlčky objala a řekla, že ji má ráda. Myslel jsem na starého pana Stonea – slídí s pocitem viny v imaginární Lodži po Samových a Oliviiných dopisech? Já jsem však byl s těmi lidmi spojen jen tenkým poutem náhody, jež svázalo dohromady několik okamžiků: okamžik, kdy Oliviin zrak padl na dřevěnou plochu mola v Santa Monice, kde ležel fialový flash disk, okamžik, kdy recepční v hotelu Savoy přidělil Mathiasovi pokoj číslo 504, a okamžik, kdy se Štěpán zastavil na konci Gamla Stan a zrak mu padl na domky na svahu Södermalmu. Proto jsem neměl právo dopis číst. Byl jsem si skoro jist, že Oliviiným dopisem ještě nic nekončí, a přestože jsem byl hodně zvědavý, jak příběh Olivie a Sama dopadne, rozhodl jsem se, že už nebudu do jejich dopisů nikdy nahlížet. A přece jsem se nemohl zbavit pocitu, že skutečnost, že Sam a Olivia spolu opět začali mluvit, je důležitější výsledek mé cesty, než kdybych našel fialový flash disk.

2. Konec cesty

Zavřel jsem laptop a myslel na to, že už pozítří budu Barboře podávat zprávu o své cestě. Anebo raději půjdu přímo za Štěpánem; po všem, co jsem na cestě prožil, co jsem slyšel a četl, jsem už necítil potřebu dodržovat úzkostlivé ohledy ke Štěpánovi jako k přecitlivělému dítěti. Bylo mi smutno, když jsem pomyslel na to, že Štěpán odmítl přijmout zázračnou událost, která se mu přihodila ve Stockholmu, kvůli strachu, který mi teď ve světle všeho, co z té události vyrostlo, připadal malicherný. Bylo mi líto, že mu zázrak namísto radosti přinesl bolest, že nedokázal s odvahou, vděčností a veselým smíchem dopředu přijmout vše, co z té události vyroste, i kdyby to měl být výsměch druhých. A přitom mi v patnácti letech Štěpán vykládal o lásce k osudu!

Barbora měla možná pravdu, když říkala, že slova, která Štěpán slyšel na Södermalmu, se zrodila v jeho hlavě, v níž tíže únavy rozpustila staré usazeniny a nechala probublat na povrch vědomí obrazy, jež po léta uzrávaly ve tmě. Jenže to může být zajímavé jen pro psychologa, a kde je tady nějaký psycholog? Štěpán možná slyšel jen to, co si sám promítl do tichého hlasu; možná se mu ozval hlas z jiného světa, ze světa, v němž zrály jeho rané obrazy; možná mu píseň zazpíval nějaký laskavý nebo zlomyslný démon; možná text písně složil básník, který měl podobné vize jako Štěpán, ale na rozdíl od něho je dokázal převést do slov; možná píseň složila a zazpívala nějaká umělá inteligence. Myslím, že na tom záleží jen málo. Štěpánovo stockholmské zjevení bylo krásné ve své mnohoznačnosti, v tom, že si chránilo svůj vlastní, jedinečný, celistvý život a odolávalo naší hloupé potřebě převádět všechno na nějaké příčiny. A přesto záře toho zjevení přinesla Štěpánovi bolest a já jsem podnikl bláhovou cestu kolem světa kvůli tomu, abych ji utišil. Hledal jsem pravdu, a přitom pravda byla jen ta, že Štěpánovi se na Södermalmu dostalo daru a že mu nedokázal být věrný.

Ale to se dalo ještě napravit, byl jsem teď odhodlán za Štěpánem po letech zajít a připomenout mu naše světlo, pokárat ho a vybídnout k odvaze. Kniha nemá ležet neplodně v zásuvce, má žít dalším životem v myslích a tělech čtenářů a mají z ní vyrůstat nové obrazy a události. I kdyby se ukázalo, že Štěpánovo dílo je skutečně plagiátem, byl by to jen další skvělý obrat v báječném příběhu, který démon ukrytý ve fialovém flash disku Štěpánovi – a mně! – připravil, a vše by se dalo vyřídit velkým smíchem. Musel jsem se usmívat, když jsem si uvědomil, že na svého dávného učitele teď myslím jako na nerozumné, svéhlavé dítě, kterému je třeba trpělivě vysvětlovat základní věci.

Ano, cesta můj vztah ke Štěpánovi změnila. Celý život jsem nepochyboval, že Štěpán má svou pravdu v tom, jak se přimkl k řádu a k pravidlům, ale v tuhle chvíli v pokoji v hotelu Savoy už jsem si tím nebyl vůbec jistý. A možná jsem si tím nebyl jistý už dávno, možná byl na dně mého obdivu ke Štěpánovi vždy kus vzpoury, a dokonce něco jako pohrdání jeho spořádaností. Tenkrát na gymnáziu mi trvalo několik měsíců, než jsem pochopil, že jasný řád, který uctíval, není projevem pedantství. A pak mi trvalo roky, než jsem si uvědomil, že jím přece jen trochu je; a k tomu pochopení jsem potřeboval ještě cestu kolem světa.

K záři události patřilo i ztroskotání mé cesty – věc, kterou jsem hledal, kroužila kolem Země vysoko nad jejím povrchem. Ale netušil jsem od samého začátku cesty, že její konec bude nějaký takový, že cesta nemůže dopadnout jinak? Nevěděl jsem vždy, že nemůže dojít svého cíle? Anebo spíše: nevěděl jsem, že cílem cesty ve skutečnosti není řešení stockholmské hádanky? A nebylo to dokonce tak, že jsem se vlastně celou dobu bál, že flash disk najdu? Protože pak by se všechna místa a všechna setkání stala pouhým prostředkem a jejich světla by pohasla a zázračná hudba měst by zmlkla – musel jsem se zasmát při představě, jak podivným pátračem jsem byl. Nevytušil Frank v Římě skvělým způsobem, jaký musí mít příběh fialového flash disku zakončení? Kdyby tu šlo o román, který spisovatel by měl odvahu poslat předmět, kolem něhož se točí celý děj knihy, nakonec na oběžnou dráhu kolem Země?

Ano, na cestě vlastně nešlo o flash disk – ale zároveň mi bylo jasné také to, že světla jejích míst by pohasla i v případě, kdy by cesta byla jen neklidným pikarským těkáním. Byl jsem jistě uchvacován dobrodružstvím, podléhal jsem zvědavosti a neměl žádný důvod zříkat se slasti míst, ale myslím, že přitom má cesta neztratila důstojnost, která pramenila z toho, že jejím důvodem zůstávala starost o přítele a touha pomoci mu v jeho neštěstí, i když ta touha byla, jak jsem teď viděl, pošetilá.

Setkával jsem se s místy a setkával jsem se se sebou samým. V cizích městech, v ulicích a na náměstích, na letištích a v kavárnách, v bytech cizích lidí se mi jako v zamlžených zrcadlech postupně zjevovaly fragmenty mé tváře; dosud ji nevidím zřetelně a možná ji nikdy zřetelně neuvidím, ale cesta mi alespoň ukázala, že má tvář – stejně jako tvář každého člověka – je pro mne samého neznámá a tajemná, a také to, že cizí města jsou zrcadla, v nichž je přece jen možné něco z jejích rysů poznat. André Breton napsal, že do stěny jeho skleněného domu bude jednoho dne démantem vyryto, kým je. Ale každý člověk potřebuje jiné stěny a jiná zrcadla, aby v nich poznal svou tvář; a jestli se mi v mém životě dostane sdělení o tom, kým jsem, bude nejspíše vyryto do okénka tryskového letadla vznášejícího se nad městy světa. Anebo si mám představit sám sebe jako jediného pasažéra skleněného letadla, které bez pilota letí nocí, ve skleněných tryskách plane oheň, nahoře je vidět hvězdná obloha a dole světla měst?

A nešlo jen o místa, místa vydechují čas, který během svého života strávila – v městech se pootevíraly různé světy, svět Stonea dědečka, který odešel do bezdomoví, protože si v sobě bezdomoví nesl od počátku, svět jeho vnuka, v němž zněla krásná hudba neustálých proměn, svět sochaře, který nenáviděl hmotu, a přitom pracoval v jejích službách, svět Olivie, v níž neštěstí probudilo schopnost přivádět ke zrodu magické tvary – a nesetkal jsem se mezi všemi těmi světy po letech i s dávným světem, v němž jsme kdysi na konci dětství žili se Štěpánem, se světem zázračných souvztažností, se světem, jenž uchovává světlo, z něhož se rodí slova a věci? Každý z těch světů byl jiný, a přitom si všechny byly podivuhodně blízké, zrcadlily a poznávaly se jeden v druhém, rozmlouvaly spolu a v šumu toho rozhovoru jsem začínal nezřetelně slyšet hlas, který byl mým vlastním, neznámým hlasem…

Uvědomoval jsem si také, že rodící se poznání vyžaduje návrat do minulosti, do doby setkání se Štěpánem a ještě dál, k zapomenutým a dlouho nepročišťovaným pramenům. Znovu jsem myslel na to, co mě napadalo v Tokiu, když jsem si přečetl Oliviin dopis – jednou z věcí, kterou jsem na konci cesty kolem světa uviděl, bylo, že jsem se Štěpánovi poddal příliš snadno, světlo, které přinášel, mě příliš oslnilo, a tak jsem kvůli němu opustil mnoho věcí a zapomenul na ně. Nikdy Štěpánovi nepřestanu být vděčný, ale teď vidím, že jeho světlo bylo příliš silné, a že proto přerušilo v růstu, nenechalo dozrát leccos, co nebylo bez ceny, a hlavně co bylo jen a jen moje. Cesta kolem světa mi například připomněla, že jsem se příliš snadno vzdal svých dobrodružných knížek, svých mořeplavců, cestovatelů a dobrodruhů; a doufal jsem nyní, že semena, která byla v dobrodružných knížkách rozeseta, ještě nezemřela, ještě mohou vyklíčit.

A tak jsem myslel na minulost a na budoucnost, na to, čím pro mne cesta kolem světa bude v mém dalším životě. Jistě by stačilo, kdyby byla pouhou vzpomínkou. Ale vzpomínky, to nejsou mrtvé, hotové obrazy, ke vzpomínkám patří, že i když klesají do zapomenutí, stále zrají a klíčí z nich nové obrazy, nové myšlenky, nové činy, nové cesty, nová setkání. Ještě poslední den v Tokiu jsem nemyslel na psaní, ale tady v Lodži už jsem měl pocit, že se z obrazů, které vyvstávají v mé paměti, i z těch, které jsem už zapomněl, a které přesto sídlí kdesi v mé mysli a v mém těle, počínají rodit nová slova. Možná napíšu o své cestě knihu, která se bude podobat dobrodružným knížkám mého dětství. Anebo spíše napíšu o nějaké jiné cestě, která také povede mnoha skutečnými a imaginárními městy a na níž se budu setkávat s jinými místy, s jinými muži a ženami, než jaké jsem potkal při svém putování, budu naslouchat jiným příběhům a číst jiné knihy. Myslím, že i v příběhu mé knihy nejspíš bude pátrání po ztracené věci, nedostižná žena, letadla, oceán, kavárny a hotely, mnoho ulic a mnoho měst.

XI. Návrat

Příští den jsem ráno nechal kufr v recepci a několikrát přešel Piotrkowskou ulici od jednoho konce k druhému, zašel jsem do několika kaváren a naobědval se v restauraci, ve kterou se proměnila výrobní hala někdejší továrny. Tam jsem si také uvědomil, že mě doma čeká ještě jeden úkol: napsat celou historii mé cesty každému, koho jsem na cestě potkal a komu jsem slíbil, že mu budu vyprávět, jak mé pátrání dopadlo; přitom budu také muset zvážit, co z osobní historie Olivie Lee a Stoneových smím prozradit a co by mělo zůstat tajemstvím… Odpoledne jsem si vyzvedl kufr, odejel vlakem do Varšavy a odletěl jsem do Prahy. Když letadlo přistávalo v Ruzyni, byla už tma. Nechal jsem se domů odvézt taxíkem; když se mě taxikář ptal, odkud jsem přiletěl, řekl jsem, že z Varšavy, a taxikáři naštěstí odpověď stačila. Ve vietnamské večerce na rohu ulice jsem si koupil rohlíky, konzervu s tuňákem a láhev vína. Ještě jsem nebyl rozhodnutý, co zítra udělám, nevěděl jsem, jestli se ozvu Štěpánovi, jak jsem se rozhodl v Lodži, anebo jestli přece jen napíšu Barboře, nebo jestli je oba prostě bez ohlášení navštívím. Teď se mi o tom nechtělo přemýšlet. Lehl jsem si a zavřel jsem oči, před očima mi chvíli proplouvaly obrazy z cesty kolem světa a pak plynule přešly do snu.

Michal Ajvaz

Města

Ilustrace na obálce Golden Dayz / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4752-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4753-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4754-1 (prc)

Table of Contents

1. I. Odjezd

1. 1. Štěpán

2. 2. Prohra

3. 3. Boj s drakem

4. 4. Fialový krokodýl

5. 5. Obrazy

2. II. Stockholm

1. 1. Södermalm

2. 2. Součástka

3. III. Oslo

1. 1. Grünerløkka

2. 2. Setkání na třídě Karla Johana

3. 3. Mathiasův příběh

1. 1. Hotel Savoy

2. 2. Ženeva

3. 3. V profesorově vile

4. 4. Hegel versus Kierkegaard

5. 5. Filosofie a míchaná vajíčka

6. 6. Eleusis

7. 7. Útěk

8. 8. Měsíc na hladině

9. 9. Na konferenci

10. 10. Divý muž

11. 11. Zpátky v Norsku

12. 12. Břečťanový přízrak v Číně

4. 4. Babička

5. 5. Záře

6. 6. Vyprávění před zahradní brankou

4. IV. Amsterdam

1. 1. Ellen

2. 2. Zápas s hmotou

3. 3. Pád

4. 4. Nevinná hmota

5. 5. Socha

6. 6. Vzkříšení

7. 7. Loupež

8. 8. Spisovatel

9. 9. Déšť

10. 10. Kdo je Edgar Pym?

11. 11. Aiolská válka

1. 1. Dějiny Aiolie

2. 2. Okupace

3. 3. Počátek války

4. 4. Mimozemské espresso

5. 5. Tamir a Numi

6. 6. Úzkost

7. 7. Hrozba

8. 8. Nejistota

9. 9. Trýzeň

10. 10. Spása ze snu

11. 11. Modrý hangár

12. 12. Epilog

12. 12. Loučení s Amsterdamem

5. V. Cork

1. 1. Modrý dům

2. 2. Stařenka z Namdaemunu

3. 3. Vlnobití řeči

4. 4. Balíček z New Yorku

5. 5. Snový stroj

6. 6. Kovová schránka

7. 7. Úvahy na ostrově

6. VI. Auxerre

1. 1. Cesta do Burgundska

2. 2. Quai de la Marine

3. 3. Písmena

1. 1. Král a astronom

2. 2. Královy narozeniny

3. 3. Znovuzrození

4. 4. Přízraky

5. 5. Nemoc a smrt

4. 4. Skladatel

5. 5. Stínové divadlo

6. 6. Sophie

7. 7. Tance příšer

8. 8. Symfonie

9. 9. Olivia Lee

10. 10. Kovová růže

11. 11. Domov umělců

7. VII. New York

1. 1. Dumbo

2. 2. Matematik z Brooklynu

3. 3. Jedlá mozaika

4. 4. Na břehu East River

8. VIII. Los Angeles

1. 1. Newport Beach

2. 2. Francesin strýček

3. 3. Dílo Ulricha Steinhofera

1. 1. Hudba propasti

2. 2. Dům z vody

3. 3. Dobře ukrytá kniha

4. 4. Dívka na bicyklu

5. 5. Světelná socha

6. 6. Kouzelný pták

9. IX. Tokio

1. 1. Niši Ikebukuro

2. 2. Blue Pegasus Tower

3. 3. Rozhovor s panem Tanakou

4. 4. Stroje a labyrinty čar

5. 5. Nemocný Behemoth

6. 6. Tajemné písmo

7. 7. Jasukuni-dóri

8. 8. Mizící sousoší

9. 9. Město

10. 10. Dům u hřbitovní zdi

11. 11. Rozhovor s Claudií

12. 12. Kosmický Stroj

13. 13. Zrod mytologie

14. 14. Sestup do dark webu

15. 15. Rozhovor na nádraží

16. 16. Nezu

17. 17. Zasněžené ulice

18. 18. Pokoj číslo 504

19. 19. Čekání

20. 20. Laura

1. 1. Listy na kamenné lavici

2. 2. Tančící chobotnice

3. 3. Lauřina hra

4. 4. Zrod města

5. 5. Stavení v Idahu

6. 6. Pomníky imaginárních velikánů

7. 7. Světelné sochy

21. 21. Flanérem v Tokiu

22. 22. Rainbow Bridge

23. 23. Skladiště v Minatu

24. 24. Vraždící pár

25. 25. Druhý dopis Samuelu Stoneovi; vzkaz od Olivie

26. 26. Černý automobil

27. 27. V kanceláři Samuela Stonea

28. 28. Světelná mandala

29. 29. O tom, jak věci touží stát se neviditelnými

30. 30. Umění, jak se stát Japoncem

31. 31. O Stoneovi synovi, který se nechtěl stát umělcem, a o Stoneovi dědečkovi, z něhož se málem stal hippie

32. 32. Vynález Sama Stonea

33. 33. Na střeše mrakodrapu

34. 34. Měkký a lehký svět

35. 35. Cesta do Polska

36. 36. Dům ve Skotsku

37. 37. Oliviin příběh

1. 1. Paul Pale

2. 2. Oceán a pohoří

3. 3. Bolest

4. 4. Setkání v Tokiu

5. 5. Zrada

6. 6. V pasti

7. 7. První stroj

8. 8. Stroj, který zešílel

9. 9. Monstrum

10. 10. Trest

11. 11. Sousoší

12. 12. Silver Falcon Building

13. 13. Modrý salonek

14. 14. Zajatkyně

15. 15. Let

16. 16. Útěk z Japonska

38. 38. Únava

39. 39. Snění o stroji

40. 40. Třetí dopis Olivii Lee

41. 41. Zlatá volavka

1. 1. Molo v Santa Monice

2. 2. Kráska a zvíře

3. 3. Záře nicoty

4. 4. Trestná výprava

5. 5. Spolužáci

6. 6. Alto Adigio

7. 7. Setkání v Římě

42. 42. Rozloučení s Tokiem

43. 43. Assez vu…

10. X. Lodž

1. 1. V hotelu Savoy

2. 2. Konec cesty

11. XI. Návrat

Table of Contents

I. Odjezd

1. Štěpán

2. Prohra

3. Boj s drakem

4. Fialový krokodýl

5. Obrazy

II. Stockholm

1. Södermalm

2. Součástka

III. Oslo

1. Grünerløkka

2. Setkání na třídě Karla Johana

3. Mathiasův příběh

1. Hotel Savoy

2. Ženeva

3. V profesorově vile

4. Hegel versus Kierkegaard

5. Filosofie a míchaná vajíčka

6. Eleusis

7. Útěk

8. Měsíc na hladině

9. Na konferenci

10. Divý muž

11. Zpátky v Norsku

12. Břečťanový přízrak v Číně

4. Babička

5. Záře

6. Vyprávění před zahradní brankou

IV. Amsterdam

1. Ellen

2. Zápas s hmotou

3. Pád

4. Nevinná hmota

5. Socha

6. Vzkříšení

7. Loupež

8. Spisovatel

9. Déšť

10. Kdo je Edgar Pym?

11. Aiolská válka

1. Dějiny Aiolie

2. Okupace

3. Počátek války

4. Mimozemské espresso

5. Tamir a Numi

6. Úzkost

7. Hrozba

8. Nejistota

9. Trýzeň

10. Spása ze snu

11. Modrý hangár

12. Epilog

12. Loučení s Amsterdamem

V. Cork

1. Modrý dům

2. Stařenka z Namdaemunu

3. Vlnobití řeči

4. Balíček z New Yorku

5. Snový stroj

6. Kovová schránka

7. Úvahy na ostrově

VI. Auxerre

1. Cesta do Burgundska

2. Quai de la Marine

3. Písmena

1. Král a astronom

2. Královy narozeniny

3. Znovuzrození

4. Přízraky

5. Nemoc a smrt

4. Skladatel

5. Stínové divadlo

6. Sophie

7. Tance příšer

8. Symfonie

9. Olivia Lee

10. Kovová růže

11. Domov umělců

VII. New York

1. Dumbo

2. Matematik z Brooklynu

3. Jedlá mozaika

4. Na břehu East River

VIII. Los Angeles

1. Newport Beach

2. Francesin strýček

3. Dílo Ulricha Steinhofera

1. Hudba propasti

2. Dům z vody

3. Dobře ukrytá kniha

4. Dívka na bicyklu

5. Světelná socha

6. Kouzelný pták

IX. Tokio

1. Niši Ikebukuro

2. Blue Pegasus Tower

3. Rozhovor s panem Tanakou

4. Stroje a labyrinty čar

5. Nemocný Behemoth

6. Tajemné písmo

7. Jasukuni-dóri

8. Mizící sousoší

9. Město

10. Dům u hřbitovní zdi

11. Rozhovor s Claudií

12. Kosmický Stroj

13. Zrod mytologie

14. Sestup do dark webu

15. Rozhovor na nádraží

16. Nezu

17. Zasněžené ulice

18. Pokoj číslo 504

19. Čekání

20. Laura

1. Listy na kamenné lavici

2. Tančící chobotnice

3. Lauřina hra

4. Zrod města

5. Stavení v Idahu

6. Pomníky imaginárních velikánů

7. Světelné sochy

21. Flanérem v Tokiu

22. Rainbow Bridge

23. Skladiště v Minatu

24. Vraždící pár

25. Druhý dopis Samuelu Stoneovi; vzkaz od Olivie

26. Černý automobil

27. V kanceláři Samuela Stonea

28. Světelná mandala

29. O tom, jak věci touží stát se neviditelnými

30. Umění, jak se stát Japoncem

31. O Stoneovi synovi, který se nechtěl stát umělcem, a o Stoneovi dědečkovi, z něhož se málem stal hippie

32. Vynález Sama Stonea

33. Na střeše mrakodrapu

34. Měkký a lehký svět

35. Cesta do Polska

36. Dům ve Skotsku

37. Oliviin příběh

1. Paul Pale

2. Oceán a pohoří

3. Bolest

4. Setkání v Tokiu

5. Zrada

6. V pasti

7. První stroj

8. Stroj, který zešílel

9. Monstrum

10. Trest

11. Sousoší

12. Silver Falcon Building

13. Modrý salonek

14. Zajatkyně

15. Let

16. Útěk z Japonska

38. Únava

39. Snění o stroji

40. Třetí dopis Olivii Lee

41. Zlatá volavka

1. Molo v Santa Monice

2. Kráska a zvíře

3. Záře nicoty

4. Trestná výprava

5. Spolužáci

6. Alto Adigio

7. Setkání v Římě

42. Rozloučení s Tokiem

43. Assez vu…

X. Lodž

1. V hotelu Savoy

2. Konec cesty

XI. Návrat