Běh mého života

Jaroslav Foglar

Znění tohoto textu vychází z díla Běh mého života tak, jak bylo vydáno jako příležitostný tisk Skautskou nadací Jaroslava Foglara v Praze v roce 2019.

§

Text díla (Jaroslav Foglar: Běh mého života), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

Místo motta fotografie spacího koutu v bytě JF, 2017

Už od dětských let jsem se tak trochu lišil od všech svých vrstevníků, které jsem znal. Každý jiný kluk, když dostal „krejcar“ (dvouhaléř, v hodnotě asi dnešního padesátníku), letěl do krámu pro cukrátko. Já jsem si za každodenní tento měďáček od tetičky kupoval v papírnictví u paní Truhlářové v Nuselském údolí tužku, i když jsem ještě nechodil do školy, abych ji do druhého dne ztratil nebo dal staršímu bráchovi. Jiní malí kluci okouněli u hračkářských krámů, zatímco já nadále obléhal papírnické obchody a čichal opojnou vůni knihařského klihu, kterým byly tehdy lepeny silnější sešity.

A to moje neuvěřitelné – a až přízračné – štěstí i náhoda, když maminka – vdova bez jakékoliv penze – si zařídila za poslední zbytek peněz pak sama malý papírnický krámek, aby uživila sebe i mne a mého bratra! Tužky, papíry, notesy, bloky, to byl můj svět – a provází mne prakticky dodnes, i když v jiné rovině. A ještě jedno podobné „štěstí“ mne potkalo kromě toho našeho maličkého papírnictví; když jsem vychodil ekonomickou školu (Veřejná obchodní škola Gremia pražského obchodnictva), stal jsem se na dlouhých třináct let úředníkem ve velkoobchodě papírem.

Od školních let pak – zase na rozdíl od většiny mých kamarádů – jsem potom žil a dodnes žiji v nepředstavitelném a nepopsatelném pracovním tempu. Ne nadarmo chci dát svému životopisu název Život v poklusu. A cože to u mne způsobilo takové trvalé intenzivní pracovní vypětí?

Zprvu to bylo zaměstnání úředníka, čtyřicet tři hodin týdně ve dvojité frekvenci za mimořádně tvrdých podmínek, o jakých se dnešním zaměstnancům v kterémkoliv oboru ani nezdá, plus třicet až čtyřicet hodin týdně práce v mém sdružení Hochů od Bobří řeky. K tomu pak přišlo ještě psaní knížek, článků, povídek, seriálů, tisíce dopisů, ustavičné vymýšlení něčeho, „co tu ještě nebylo“: návrh k založení moderního časopisu pro mládež, realizovaný nakladatelstvím Melantrich vydáváním Mladého hlasatele, v něm pak Rychlé šípy, čtenářské kluby, Bobří hráz, časopisecké složité soutěže – hry pro statisíce čtenářů, jako Alvarez, Zlaté údolí a jiné, pro oddíl věčné shánění kluboven a tábořišť, vymýšlení stovek her, každoroční prázdninový tábor bez placených pomocných sil, každonedělní výprava nebo jiný podnik s oddílem Hochů od Bobří řeky, a to vše po více jak půl století, bez oddechu, bez přestávky.

Každý jiný mladý muž měl zájem většinou jen o své další vzdělávání, o sport, staral se spíše jen sám o sebe a samozřejmě o dívky; mně stačila – kromě bezvýznamných „známostí“ – jediná veliká láska k Božence V. z domu U Kuchyňků v ulici Karoliny Světlé.

Příbuzenstvo a někteří moji přátelé, kteří nikdy nepracovali s mládeží, se mně vždy divili a dodnes diví, proč jsem se neoženil a nezaložil vlastní rodinu, místo starání se o „cizí děti“ (o oddíl!). Snad to ale bylo přání osudu, který měl se mnou zřejmě jiné plány, že po několikaleté bolestné a dost nešťastné lásce jsme se s B. V. rozešli – a já pak už nikdy ke své vlastní škodě na jinou významnější a déletrvající známost, která by vedla k založení rodiny, neměl valné štěstí, i když jsem se o to pokoušel, zejména v redakcích Mladého hlasatele a Vpředu. Možná, že to tak ale bylo nakonec dobře!

Když slavný malíř Josef Mánes často ochaboval ve svém kumštu následkem různých starostí se ženami, řekl mu otec: „Umělec má zůstat svobodný, jinak jen stěží doklopýtá k vrcholu, když mu na krku sedí žena a pár dětí!“ I když se nepovažuji za umělce, vím určitě, že názor otce Mánesa se hodí i na mne. Nikdy bych nenapsal svých sedmnáct knížek, miliony hochů a děvčat by nikdy nelovily bobříky, nikdy bych nevydupal ze země Mladý hlasatel a Vpřed a všechny ty jiné věci, ani novou náplň činnosti oddílů a klubů mládeže, kdybych byl rozptylován a utloukán normálními starostmi o svou vlastni rodinu! A tak si myslím, že jestli moje dnešní staromládenectví je osobní škodou mojí, rozhodně nebylo a není škodou pro dnes již celé generace čtenářů i členů tisíců nejrůznějších oddílů, klubů a jiných středisek mládeže (prázdninových táborů, školních družin atd.), kteří všichni více či méně těží z mé tvorby a z mých tak mnohých návodů k činnosti.

Vždycky jsem také, a to zase na rozdíl od jiných mladíčků, toužil zůstat pořád chlapcem, nestárnout, žít pořád ve světě dětí, mládí. Miloval jsem, a dodnes jsem nepřestal, nadevše tu kouzelnou prchavou dobu lidského žití, a čím dále tím více jsem byl rozhodnut upsat jí celý svůj život.

A čím ale tato moje dost neobvyklá záliba a touha vznikla? Kde se ve mně vzala – čím byla vyvolána, vyburcována? Snad to bylo tím, že můj chlapecký věk, i když u mě neprobíhal ani trochu lehce a ani trochu v nějakém pohodlí, bezpracnosti, či dokonce přepychu, zdál se mi, a snad i byl, tak barvitý, mnohotvárný a já jej prožíval tak citlivě, intenzivně, živelně a s takovým zaujetím, že jsem se přímo hrozil myšlenky, až z něj vyrostu a že pak už budu „velký“, dospělý – a po všem tom klukovském barevném životě že bude veta. A tak jsem se tomu zuby nehty bránil. Umiňoval jsem si, že zůstanu chlapcem do smrti (!) a že nechci mít nic společného s těmi tak zvanými radostmi, ale podle mého tehdejšího názoru spíše trampotami a starostmi, dospělých lidí, které jsem měl pořád na očích.

A když mně mí nejbližší rozumní lidé vysvětlovali, že tato má předsevzetí jsou nesmyslná a že jednou přece jen chtě nechtě do věku dospělosti vpluji, se vším, co s ním souvisí, nechtěl jsem o této „hrozivé“ budoucnosti ani přemýšlet – a říkal jsem si, že ve světě mládí zůstanu nadále, navždy, navždy, děj se co děj!

A snad právě toto mé vášnivé vyznávání a uctívání chlapeckého věku – a odpor i obava a nejistota ze života dospělého způsobily, že se můj život do značné míry opravdu utvářel tak, jak to vědí ti, kdož moji životní dráhu sledovali a znají – a že jsem ve světě mládí zůstal svou činností vlastně dodnes, jak jsem si to toužebně přál ve svém chlapeckém věku. Samozřejmě, že postupem doby jsem znenáhla své dětské naivní názory o „trampotách“ dospělého věku korigoval. I ty všelijaké zájmy let dospívajícího života, včetně normální náklonnosti k dívkám a ženám, přicházely pak tak nějak samy, bylo to všechno tak nové, nádherné, začalo to vše tak tiše, nebouřlivě – a já jsem se těm změnám v mém smýšlení nevzpíral, i když jsem jimi byl udiven a trochu zmaten.

Ale přes to všechno, jak jsem již řekl, i nadále ve mně také zůstala ta neuhasitelná touha po světě mládí, zůstat v něm nějak trvale, i když už touha rozumně usměrněná – zkrátka abych tak řekl „stačit oboje“. A tak jsem právě začal s tím vším, co s tou touhou a živelným zájmem souviselo, a co už jsem také někde v předchozích řádcích vyjmenoval: sdružení Hochů od Bobří řeky, knížky pro mládež, články pro ni, práce v časopisech pro mládež atd. Toto vše se mi potom stalo alfou i omegou mého života po celá desetiletí, jedinou hlavní jeho náplní, přes neuvěřitelné překážky a těžkosti, jež mně připravovaly nejen různé okolnosti, politické zvraty atd., ale i lidská zloba, závist, a často i přímo kolosální nepochopení mých snah, mé práce, a tím i jejich zneuznání.

I při svém dost odlišném způsobu života od jiných lidí (svobodný, neženatý) jsem ale ani zdaleka nebyl lhostejným k ženskému pokolení, či dokonce jeho odpůrcem, jak se domnívali někteří jizliví kritikové, poukazující na to, že v příbězích mých knížek většinou nefigurují děvčata, alespoň ne jako hlavní hrdinky. Tento „nedostatek“ dívčích postaviček vysvětluji zcela logicky tím, že ani v mých prožitcích z chlapeckých let se děvčata příliš nevyskytovala, a proto jim ve svých příbězích jen ztěžka mohu přidělit nějakou podstatnější úlohu. V době mého dětství a chlapectví nebylo totiž zvykem, alespoň ne zde v Praze, kde jsem trvale žil, aby se chlapci s děvčaty nějak blíže přátelili, jako je tomu dnes v době koedukační školy i jiných okolností a jiného způsobu života. Mládežnické oddíly rovněž nebyly koedukované, a ještě více byly od sebe velmi přísně oddělovány prázdninové tábory. I ve všedním běžném životě na ulicích města měli chlapci své party oddělené od děvčat, i když to nikdo nenařizoval a nekontroloval. Děvčata se do klukovských zájmů a „spádů“ prostě jaksi nehodila. Větší zájem chlapecké mládeže o tu dívčí se začínal projevovat, oproti pozdější době a hlavně proti dnešku, kdy je přátelení obou pohlaví běžné už od prvních let školy, až nástupem do tanečních hodin, ale to už nebyl ten pravý klukovský věk – a jen o takovém pravém chlapeckém věku (deset až patnáct let) a z tehdejších dob jsem své příběhy psal! A proto tedy ten „nedostatek“ dívčích hrdinek v mých knížkách.

A ještě něco k mým jizlivým kritikům: nikdy jsem to veřejně nikde neříkal ani nepsal, dnes to na sebe prozrazuji vlastně poprvé. Já už jsem byl asi v osmi letech dětsky – romanticky zamilovaný (!) do slečny Kalouskové, líbezné, asi pětadvacetileté zpěvačky z tehdejšího Německého divadla, která chodívala k nám do krámu – a moje odvaha a můj obdiv šly tenkrát tak daleko, že jsem požádal maminku, aby ji poprosila o fotografii pro mne!

Byl jsem také okouzlen krásou bílé sochy ve výkladní skříni Strnadova květinářství v domě U Pexidrů proti tehdejšímu kinu Škréta. Snad to měla být, vzhledem k artiklu obchodu, bohyně Flóra – vím jen, že jsem byl unesen krásou její tváře i těla, přičemž v mém věku osmi devíti let se nemohlo ještě asi jednat o nějaké předčasné probuzení! Bylo to zřejmě opravdu jen uctívání krásy, smysl pro ni. Snad to ve mně bylo po mém strýci Rudolfovi, bratru mého otce, tehdy významném sochaři, který měl svůj ateliér tenkrát v Lehnici (Liegnitz) v Pruském Slezsku. Ke Strnadovu květinářství chodili i někteří mí tehdejší starší kamarádi, ti si ale tropili z neoblečené sochy necudné žerty a já byl z toho celý zoufalý. Začal jsem se obávat, zda i můj obdiv není vlastně něčím špatným, nemravným.

Maminka prodávala v našem papírnictví také pohlednice s fotografiemi antických soch, mužských i ženských, a já si je tajně, aby maminka nevěděla, protože mne od nich vždy odháněla, s obdivem, a skoro až s nábožnou úctou prohlížel, a chtěl jsem být také tak krásný, dokonalý. Byl jsem dítě první světové války, kluk střízlíček, snad dokonce pod váhu, nebylo mléko ani maso, a tak jsem cvičil, abych byl silný, a chtěl jsem být nadto i opálený jako indiáni po celém těle, jak to chtěl také, což jsem se dočetl ale až v dospělém věku, chlapec Rolf v Setonově knize Rolf zálesák.

Později pak přibyl k mým zájmům a obdivům ke kráse ještě jiný, další, který mne uchvátil: zájem o přírodu. Ale ne v tom smyslu „vědeckém“, že bych pitval kytičky, počítal jejich tyčinky, zkoumal okvětí, nebo že bych sbíral broučky a motýly apod. To ne! Pozorování přírody jsem viděl v jiných, krásnějších věcech: zamiloval jsem se do jejích barev, maloval jsem pořád jen samé ohnivě červené západy slunce, díval jsem se na hvězdná nebe, měsíční nocí mne vzrušovaly tak, že jsem tajně opouštěl v noci lůžko a oknem se díval do dvora na ztichlé střechy a stříšky v měsíčním jasu a psal jsem o těchto bílých nocích básně. Bylo mně necelých třináct až čtrnáct let.

Odchod ledů v jiskřivé záři únorového slunce, zurčení potůčků, křičící rackové, jehnědy, jaro, vůně vzduchu, země i vody, pak rozkvetlé louky, barevná oblaka zhlížející se ve vodní hladině, východy slunce, daleké výhledy do kraje, a zase potom podzimní nálady, vůně vadnoucího listí, to vše mně učarovalo a barevně zkrášlilo celý můj chlapecký život, a vydrželo to ve mně nevybledlé a nevyčichlé dodnes.

Jaký div, že všechny ty věci jsem pak později vtěloval i do svých knížek, kde se to jen trochu hodilo, a některé z jejich chlapeckých hrdinů že jsem obdaroval tělesnou dokonalostí, nebo alespoň touhou po ní. To druhé hlavně proto, abych přiměl čtenáře k podobným zájmům: cvičení, zdraví, odvrácení od života nedobrého, sport atd.

Hoši od Bobří řeky byla moje první knížka, kterou jsem napsal podle svých vlastních prožitků, předem mnou zkonstruovaných a v úloze vedoucího malého chlapeckého celku. I tu Zelenou příšeru jsem dělal… A klubovnu Bobří hráz jsme si opravdu vykouzlili z malého uhelného sklepa, pobili dřevem a vyzdobili indiánskými motivy.

Knížku jsem psal a pořád přepisoval několik roků, asi od osmnácti let, pod vlivem všeho toho pěkného, co jsme prožili na svých prvních táborech ve Sluneční zátoce. Chtěl jsem ji vydat vlastním nákladem, dokonce jsem si dal i zhotovit asi dvacet štočků pérovek, jež jsem si sám nakreslil. Lidé mi na štěstí můj úmysl s vlastním nákladem knížky rozmluvili, a tak jsem vrátil příbuzenstvu jeho půjčené mi peníze a začal rukopis bezvýsledně nabízet různým nakladatelstvím. Všude mi jej ale vraceli s poznámkou, že se příběh na knížku nehodí. Byl na tu dobu zřejmě příliš výjimečný, návodný a chyběly v něm tehdy obvyklé rekvizity jako lety na „vypůjčeném“ letadle, motocyklová dobrodružství atd.

To už jsem byl ze školy venku a měl jsem za sebou rok praktikantské úředničiny v mezinárodní informační kanceláři Wys Muller & Co., s přidruženou detektivní kanceláří pana ředitele Ulmanna!

Marné putování s rukopisem Hochů od Bobří řeky mne neodradilo od psaní a já začal psát – na jaře, oslněn jiskřivým sluncem a únorovými náladami, Boj o první místo. V něm jsem využil svých zážitků z měšťanské školy i odjinud. Vzorem k jedné z hlavních postav mi byl příjemně vypadající, ale nedobrý chlapec Růda Lorenc z karlínské feriální osady v Píšťanech, kam jsem se já – Vinohraďák – čirou náhodou dostal a kde Růda pro svůj líbivý zjev i sportovní obratnost a trubačské umění byl hýčkán a obdivován snad všemi hochy osady. Byli jsme tehdy dvanácti- až třináctiletí. Pro zajímavost: jedním z učitelů, kteří osadu tehdy vedli, byl i mladý učitel Karel Plicka, dnes myslím národní umělec.

Boj o první místo začal později otiskovat měsíčník Skaut-Junák (1933), který mi už předtím také otiskoval drobné povídky, většinou z oddílového prostředí. Bez honoráře.

Pak se přihlásil nakladatel O. Šeba ze Strašnic, a nabídl mi za trvale všude odmítané Hochy od Bobří řeky i za Boj o první místo po tisíci Kčs honoráře. Zdálo se mi to přece jen trochu málo, i když dva tisíce byly pro mne jinak značnou částkou. Tak jsem mu nabídl jen jeden z obou rukopisů, kterýkoliv, za tisíc Kčs, druhý jsem si mínil ponechat jako rezervu pro případné uplatnění v nějaké soutěži, kdyby byla vypsána, protože to už jsem věděl, že do soutěží se mohou zadávat jen rukopisy dosud nikde netištěné. Pan Šeba se urazil (nebo to se mnou jen tak zkoušel!?), na můj kompromis nepřistoupil a vrátil mně oba rukopisy zpět. Buďto prý mu dám oba, nebo žádný!! Ale já nepovolil a rukopisy mu už nezadal, i když později je znovu ode mne žádal. Pro mne to bylo vlastně štěstí, i když mne to tenkrát velmi deprimovalo, ale kdyby si pan Šeba vybral Hochy od Bobří řeky, nemohl bych je mnohem později poslat do Melantrichu, kde byla opravdu soutěž o „nejlepší dětskou knihu“ vypsána a kde jsem s ní částečně uspěl. (Byla vybrána v rámci soutěže, ale jen pro otiskování na pokračování v tehdejším Slovíčku, dětské příloze Nedělního Českého slova.)

Otiskování příběhu Boj o první místo v časopisu Skaut-Junák mělo značnou odezvu, ale tu první, největší a nejkrásnější jsem dostal od dívčí školní třídy z Břeclavi na Moravě. Byl to nádherný dopis plný uznání a nadšení – a podepsala jej celá třída, asi třicet až čtyřicet děvčat. Byl jsem v sedmém nebi, a hned jsem rukopis poštou (!!) nabídl ke knižnímu vydání nakladateli dětských knih A. Synkovi na Letné. K rukopisu jsem jako pádný argument přiložil neprozřetelně i dopis z Břeclavi – ale šeredně jsem na tuto svou nezkušenost doplatil. Nakladatelství mně rukopis vrátilo jako neatraktivní, ale nevrátilo mi břeclavský dopis, pro mne tak významný. A když jsem jej velmi zdvořile zaurgoval, napsali mně nehorázně tvrdě, že žádný dopis u rukopisu nebyl a abych si prý nevymýšlel. V životě potom jsem už nikdy nikam neposílal originál čehokoliv. Vždy jen opis nebo fotokopii.

I otiskování Hochů od Bobří řeky ve Slovíčku, třebaže jsem žádnou cenu v oné soutěži ještě neobdržel, mělo nečekaný ohlas, a podle sdělení pracovníků z administrace stoupl náklad Nedělního Českého slova při jejich vycházení o několik desítek tisíc výtisků, jev to zcela nevídaný. Mládež začala po celé republice lovit mých třináct bobříků a dožadovala se nějakého dalšího příběhu ode mne. „Teta Jarmila“ (paní Jarmila Nováková, manželka centrálního ředitele Melantrichu Jaroslava Šaldy) mne pak vybízela k psaní různých drobných článků a povídek pro Slovíčko, čemuž jsem ovšem rád vyhověl, později pak ode mne žádala další rukopis na pokračování – a tak vznikla Historie Svorné sedmy, úmyslně a na přání Tety Jarmily psaná pro nižší školní věk.

Přes všechen prokazatelný úspěch s Hochy od Bobří řeky jsem se jejich knižního vydání u Melantrichu ale nedočkal! Páni odborníci v nakladatelství totiž došli k názoru, že příběh se na knižní vydání nehodí. Byl jsem dost zklamán, pořád jsem toužil vidět už nějakou svou práci ve formě knížky. Ale psal jsem a pracoval vytrvale dále, v čemž mne vydatně podporovala a chuť do psaní dodávala má první velká láska Boženka V.

Mezitím vypsal Melantrich další soutěž o nejlepší dětskou knihu a já do ní poslal pod heslem (anonymně) svou novou věc, Přístav volá. (Původní, mnou zamýšlený název byl Modrý život Jiřího Dražana, který mně pak v nakladatelství rozmluvili coby příliš literární, nepřitažlivý.) Čekal jsem několik měsíců na výsledky soutěže, když jsem jednou doma, krátce před stanovenou lhůtou, kdy měly být výsledky soutěže veřejně oznámeny v denním tisku, našel doporučený dopis z Melantrichu se zprávou, že hlavní cena se rozděluje mezi tři autory a já že jsem jedním z nich. Druzí dva autoři byli J. V. Pleva (Hoši s dynamitem) a A. Heyduk (Hoch a džbán). Pomyslil jsem si tehdy, že využili i popularity mého názvu „Hoši“, nebo alespoň „Hoch“. Popravdě však řečeno, a musím to i při veškeré skromnosti poznamenat, obě ty další dvě knížky zapadly bez většího ohlasu, k ničemu nevybízely, zatímco podle Modrého života, což byl značně sugestivní návod k novému a ušlechtilému způsobu života v mém Přístavu žily a dodnes žijí desetitisíce hochů a děvčat po celá desetiletí od doby, kdy Přístav vyšel.

V témže roce jsem uskutečnil ještě jednu neuvěřitelnost. Oddíly mládeže, mezi nimi i můj, mající až dosud své klubovny v dřevěných barácích na Petrském nábřeží, dostaly z nich výpověď – baráky se bouraly, takže oddíly byly „na dlažbě“. A já pro ně všechny zakoupil v Děčíně obrovský vyřazený nákladní parník! Byl přivlečen do Prahy, zde v loděnicích v Libni bylo jeho podpalubí přestavěno na deset kluboven a oddíly mohly dále existovat. Bylo to romantické, odvážné, ale jen krátce řečeno: jednání o koupi, přestavba, sjednávání povolení k zakotvení lodi v Praze přímo pod tehdejší Poslaneckou sněmovnou (dnešní Dům umělců, předtím Rudolfinum), což bylo tenkrát proti všem úředním předpisům, shánění ohromné částky peněz po celém příbuzenstvu a potom více než dva roky přetěžké udržování této ohromné a věčně zlobící a věčně se potápějící lodní nestvůry, to byly nejhorší dva roky dosavadního mého života.

I při těchto zoufalých nesnázích jsem ale ještě našel čas na další akce, i když jsem byl trvale a úmorně zaměstnán jako úředník u papírenské firmy Oskar Stein po čtyřicet tři hodin týdně a vedl jsem oddíl, zabírající mi dalších čtyřicet hodin týdně (i více) práce včetně nedělí. Poslal jsem do Melantrichu troufalý návrh, aby vydával nový druh časopisu pro mládež – moderní, novodobý, jaký tu ještě nebyl, podle mých představ. Pan centrální ředitel Šalda už o mně věděl z úspěchů Hochů od Bobří řeky ve Slovíčku i z vítězství v soutěži (Přístav volá), a tak jsem jím byl vyzván, abych udělal „několik čísel takového týdeníku z vlastních materiálů na ukázku“. Zhostil jsem se svého úkolu zřejmě dobře, a tak začal brzy potom podle mých návrhů (ne ale všechny jsem z opatrnosti „vyklopil“) vycházet týdeník Malý hlasatel, později Mladý hlasatel. První ukázkové, reklamní číslo vyšlo koncem června 1935, já se ale o tom dověděl až po návratu z letního tábora v srpnu. Šéfredaktorem udělali dr. Břetislava Mencáka, který ale neměl k takovému časopisu patřičné schopnosti. Přesto já tam byl jen externím pracovníkem, či lépe řečeno jen přispěvatelem. Celý časopis byl pod patronací tehdejšího šéfredaktora Pražského ilustrovaného zpravodaje, spisovatele Jana Morávka, který v Melantrichu platil za zkušeného novináře a redaktora. Mladý hlasatel sdílel se Zpravodajem i společné místnosti.

Připadal jsem si ošizený, domníval jsem se, že redaktorem udělá pan centrální mne! Ale přispíval jsem pilně, jen trvalým nabídkám pana centrálního, abych dal u své firmy, kde už jsem byl přes deset let, výpověď a přestoupil do služeb Melantrichu, jsem odolával, a to z obav, že moje nápady jednou třeba vyschnou a já že nebudu mít ani své jinak zcela jisté a trvalé zaměstnání u Steinů, ani tady v Melantrichu.

Když jsem jako přispěvatel ale přišel s návrhem na založení čtenářských klubů, a náklad Mladého hlasatele tím začal velmi stoupat (to už bylo ve II. ročníku časopisu), nabídky pana centrálního byly stále naléhavější a já byl čím dále tím více rozhodnut do Melantrichu přejít. Pro zajímavost: o zavedení čtenářských klubů bylo v místnostech Zpravodaje a Hlasatele uspořádáno celé konsilium a pan šéfredaktor Morávek mně skepticky prorokoval: „Když se vám těch klubů přihlásí stovka, tak budete rád!“ Jaký však byl úžas jeho i ostatních lidí v redakci včetně pana dr. Mencáka, když přihlášky klubů začaly chodit po stovkách a do několika měsíců bylo klubů už několik tisíc! A já je všechny instruoval na zvláštní stránce Hlasatele k všeobecně prospěšné i zábavné činnosti, korespondoval jsem s některými, odpovídal jim v listárně na otázky, odesílal průkazky a odznaky atd. atd. Byl jsem ve svém živlu, přitom jsem byl ale stále jen přispěvatelem, externím pracovníkem.

Mezitím se objevil na scéně plzeňský nakladatel Jan Kobes a ten vydal knižně, jako mou druhou knížku vůbec, Boj o první místo (1936). A hned příštím rokem vydává knižně (konečně knižně!!) Hochy od Bobří řeky a také Přístav volá.[1] Obě knížky jsou nejprodávanější na knihkupeckých pultech – a pan centrální mně vyčítá, proč že jsem nenabídl své věci nakladatelství Melantrich! Ale já už s knížkami ze slušnosti a z vděčnosti zakotvil u Kobesů (snad ke své škodě) a nechtěl jsem od nich přebíhat. Také jsem mu řekl, že v nakladatelství Melantrich rozumbradové „odborníci“ sami mně Hochy odmítli s tím, že na knihu se nehodí.

Nadešel rok 1938, nešťastný pro náš stát, ale slastný osobně pro mne. Za prvé jsem se prodejem neudržitelného klubovního parníku do starého železa zbavil strašlivé rdousící mne hydry, dále: vyšla mi (zase u Kobesů) knížka Tábor smůly, ve které jsem kromě různých prožitků z našeho oddílu uvedl také příběh svého tříměsíčního pobytu ve Švýcarech ze svých chlapeckých let. Byl jsem tam vyslán v rámci akce tehdejší instituce České srdce jako třináctiletý, jel nás tam z celého Československa, roku 1920, celý zvláštní vlak, já byl vybrán za vinohradskou školu, což jsem tehdy ještě neuměl dobře ocenit coby určitou poctu. Těšil jsem se jedině na to, že pojedu dlouho vlakem (!) a že nemusím tři měsíce do školy! Odjezd z Prahy byl začátkem září, návrat v listopadu. Ve Švýcarech jsem byl u sedláka na stravu a na práci, pásl jsem krávy atd. Rodina, inteligentní lidé, byla na mne velice hodná, a já si tam brzo získal dobrou pověst jak u dospělých obyvatel vesnice, tak i u tamní mládeže. Rodina na mne volala „Jaroslááfff“, mládež prostě „Čeko“.

To bylo tedy v roce 1920, ale teď k roku 1938: na jaře jsem se konečně odhodlal a dal výpověď u Steinů k 15. únoru (po třináctiletém pracovním poměru) a přešel po dalším naléhání ředitele Šaldy do Melantrichu. Ale nikoliv hned do redakce! Zatím jen do propagačního oddělení, což byla jakási přípravná stanice, kde jsem se měl zaučovat, rozkoukávat a otrkávat.

Ve Slovíčku v témže roce začíná vycházet na pokračování moje Historie Svorné sedmy.

A téhož léta, politicky už napjatého a nebezpečného, jsem se odvážil ještě jedné věci: ač doba byla už dosti nejistá, uskutečnil jsem se svým oddílem bohatýrský velmi tvrdý celoměsíční tábor v neznámé nám části republiky, na tehdejší Podkarpatské Rusi, až u polských hranic. Jeli jsme na neurčito, nikdy jsme tam předtím nebyli. Když jsem zpovídal pana Ivana Olbrachta ve vinárně U Šuterů v Palackého ulici, kde jsem ho vyhledal coby autora románů z té divné země, na které místo bychom asi měli jet, řekl mi jen neurčitě: „Jeďte tam, kam chcete, tam je všude hezky!“

Jeli jsme tedy zvláštním rychlíkovým vagonem, který měl z jedné třetiny prostor pro zavazadla a poštu, dvě třetiny pro osoby, do Chustu a pak jsme asi dva dny cestovali – napřed malými předpotopními autobusy, potom na malých koňských povozech, řízených Rusíny, do hor…

Zažili jsme pak na tomto táboře stovky nejrozmanitějších příhod. Žili jsme tam uprostřed nedotčené divočiny, viděli jsme uloveného rysa velikého jako tele, v noci přiběhla hlídka z kuchyně, že tam rámusí medvěd, byly nepředstavitelné potíže se zásobováním (bylo nás asi čtyřicet, z toho jen já sám jako dospělý plus asi dva pomocníci ve věku šestnáct až sedmnáct let). Jeden z nejúžasnějších dobrodružných zážitků pak bylo naše spřátelení s hajným Vasilem Motyčkou, věrným kamarádem „loupežníka“ Nikoly Šuhaje: co ten nám vše ukázal a vypověděl! A pak nás kteréhosi dne vedl přes hory a doly lučinami i močály a lesy, kam snad celá desetiletí nevstoupila lidská noha – a ukazoval nám polorozpadlé lesní chýše, odkud Nikola Šuhaj střílel na obléhající „žandáry“ – až nás dovedl do Koločavy k otci Nikoly Šuhaje. Ten měl právě nohu v sádře, přerazil mu ji strom při kácení. Starý otec Nikoly byl k nám zprvu nedůvěřivý (chtěli jsme od něj podpis do naší kroniky). Ale Vasila Motyčku dobře znal, a když ten se za nás zaručil, že jsme solidní lidé, udělal nám do kroniky k připravenému zápisu tři křížky. Jejich pravost jsme potvrdili podpisy nás všech účastníků té výpravy coby svědků.

Pak nám po dvou až třech měsících Vasil Motyčka napsal do Prahy, že naše bývalé tábořiště bylo brzy po našem odjezdu místem velkých přestřelek, když už se k nám dostávali z Polska záškodníci.

I v Praze ale bylo už dost zle. Hitler, odstoupení pohraničních území. Byla do nich přerušena železniční doprava a my lidé z Melantrichu jsme tam dováželi české Slovo auty, aby na náš tisk české obyvatelstvo, pokud tam ještě zůstalo, nezapomnělo. Viděl jsem přitom otřesné scény, stěhování atd.

Do začínajícího IV. ročníku Mladého hlasatele jsem ještě připravil aktuální soutěž Nejrychlejší cestou na pomoc (rozuměj obležené posádce), v září pak vyšla ještě čtyři jeho čísla za Mencákovy redakce, poslední z nich vyšlo 24. 9. 1938. Mobilizace na čas další vydávání Hlasatele přerušila. K té soutěži: v Melantrichu si už zvykli na to, že jsem soutěže připravoval sám, s nikým jsem se neradil, jen výherní ceny jsem si dal schválit na ředitelství. Dříve u každé soutěže byly vždy celé porady s Janem Morávkem v čele, později viděli, že já se svou praxí soutěží, i když ne pro desetitisíce čtenářů, ale jen pro čtyřicet chlapců našeho oddílu, mám větší zběhlost než oni, a tak mi nechávali volnou ruku.

A do těch vzrušených podzimních dnů přišla neočekávaná událost: pan centrální dal dosavadnímu redaktoru Hlasatele Mencákovi výpověď a povolal do vedení Hlasatele mladého sportovního novináře dr. Karla Bureše a mne! Bureš do té doby vedl u Melantrichu sportovní časopis STAR, který moc neprosperoval, a tak teď byl zrušen.

Hlasatel začal opět vycházet pátým číslem, které vyšlo 3. 12. 1938, už za naší společné redakce (Bureš a já). Teď jsem měl teprve volnou ruku k rozvinutí všech svých plánů. Zatímco dr. Mencák vedl časopis spíše pro nižší věkový stupeň, my s Burešem dali Hlasateli jasně chlapeckou sportovní náplň, pro věk dvanáct až šestnáct roků, ale četli nás i starší, a to nejen chlapci, ale i děvčata.

Terno jsem pak udělal, když jsem začal v 7. čísle (vyšlo 17. 12. 1938) otiskovat svůj seriál Rychlé šípy, k němuž jsem získal kreslíře dr. Jana Fischera. Seriál si záhy dobyl velké popularity u čtenářů. Byl nejen zábavný, ale vpašovával jsem do jeho příběhů i výchovné prvky, burcoval jsem jím mládež ke kamarádství, k dobrým činům, k slušnosti, a tak jsem jím účinně doplňoval své čtenářské kluby.

Náklad Mladého hlasatele, pohybující se v prvních třech ročnících svého vycházení trvale mezi 30 a 40 tisíci výtisků týdně, začal rapidně stoupat, k úžasu všech melantrišských pracovníků, a stoupat nepřestal, ani když jsme přišli o jeho odběratele v zabraných územích a pak i na Slovensku. Zde jsou ukázky výše nákladů, tak jak jsme je otiskovali vždy na titulní stránce některých čísel:

IV. ročník (1938–1939) po prvních pěti měsících redakce Bureš–Foglar dosahuje číslem 30 už 67 tisíc výtisků, č. 31 pak 68 tisíc, č. 32 dokonce 70 tisíc výtisků. Následující V. ročník (1939–1940) jsme začali nákladem 73 tisíc výtisků a po necelých patnácti týdnech jsme dosáhli už nákladu 100 tisíc, v VI. Ročníku (1940–1941) jsme pak skončili nákladem přes 200 tisíc výtisků, ojedinělý to úspěch ve vydávání dětského časopisu, podpořený otiskováním mé nové knížky Záhada hlavolamu v Hlasateli od 1. čísla na pokračování. Román byl úplnou bombou. Čtenáři hledali v každém městě, kde byla starobylá čtvrť, Stínadla, snažili se objevit Rychlé šípy a zkonstruovat „šlapací létající kolo“ záhadného Jana Tleskače. Tyto všechny otázky zaměstnávají ostatně nedospělé čtenáře ještě i dnes, po čtyřiceti létech od té doby, kdy Záhada hlavolamu začala v Hlasateli vycházet, tak jako se „loví“ bobříci Hochů od Bobří řeky po jejich prvním zveřejnění před pětačtyřiceti léty.

Při psaní o tom neuvěřitelném stoupání nákladu nemohu si odepřít vylíčení drobné, ale pro mne dost významné příhody: kdysi v začátcích mého působení u Melantrichu (to jsem byl ještě v propagaci) procházel mou pracovnou pan centrální a ptal se mne, jak se mi tady líbí. Řekl jsem, že jsem tady velmi spokojen a že doufám i v jeho spokojenost se mnou! Pan centrální se suše uchechtl a pravil: „Áno, hochu, ááno,“ (to bylo jeho obvyklé rčení a každý člověk zhruba do třiceti let byl u něj „ááno hochem“), „až se vám podaří zvednout náklad Hlasatele na 100 tisíc výtisků, pak budu s vámi spokojen!“ Kdo to mohl tušit, že to nebude tak dlouho trvat a Rychlé šípy, Bobří hráz a čtenářské kluby tuto nedůvěřivě pronesenou prognózu pana centrálního uvedou ve skutek!?

Náklady Mladého hlasatele každým týdnem stoupaly, i když jsme pak už nesměli posílat časopis do zabraných území a na Slovensko, které bylo od republiky odtrženo. Všechny tyto ztráty byly nahrazovány stále novými a novými čtenáři – odběrateli v okleštěné republice.

Popularita Rychlých šípů v Mladém hlasateli vzrostla do takové míry, že si noví čtenáři vyžadovali dotiskování starších čísel, aby měli příběhy Rychlých šípů z dřívějška kompletní. Tisk starších čísel nebylo možné z technických důvodů už zařídit, ale ředitelství přišlo na nápad vydat k Mikuláši roku 1940 zvláštní sešit, obsahující jen jednu mou povídku a jinak jen samé Rychlé šípy, tak zvané „čtyřčíslo“, se 65 jejich příběhy. Odborníci v Melantrichu se dohodli na nákladu 40 tisíc výtisků, ale bylo nutno je ještě asi pětkrát dotiskovat, takže nakonec čtyřčíslo vyšlo asi v 160 tisících výtiscích!

Byl jsem „pánem situace“, v Melantrichu mne uctívali jako nevím co, v celém podniku jsem byl považován za nejúspěšnějšího pracovníka. Byly to pro mne krásné a blahé doby.

Ale jsem smolař, narozený na nešťastné planetě, a tak moje šťastná hvězda záhy pohasla. V šestém ročníku nacisté náhle Mladý hlasatel zakázali (květen 1941), poslední číslo 38 vyšlo 17. 5. 1941, takže ročník, který měl mít 45 čísel, nebyl ani dokončen, číslo 39, ač v tiskárně už připraveno k tisku, nesmělo vyjít! Přitom konkurenční časopisy, vykrádající hlasatelské věci, mohly ještě nějaký čas vycházet.[2]

Rázem, v jediném týdnu, jsem spadl ze svých výšin. Pan centrální mne přidělil „pro forma“ do účtáren, kde jsem prožil v bezútěšné práci asi rok, než se pro mne uvolnilo místo v lektorátu Melantrichu na Smíchově, kde jsem pak prožil dramatické čtyři roky, až do revoluce, jako lektor. Mým úkolem bylo vyhledávat autory románů na pokračování asi pro deset až dvanáct tehdejších melantrišských časopisů a novin, sjednávat s nimi smlouvy atd.

Zažil jsem několik nebezpečných situací s německým tiskovým dohledem, také jsem měl být nasazen do Říše, ale zásluhou pana centrálního, který si mne pořád schovával pro budoucí Mladý hlasatel, až zase bude moci vycházet, jsem nebezpečí pořád unikal. Málem ale nevědomostí a přílišnou horlivostí vrchního účetního Hejny bych tam byl přece jen spadl. Už jsem měl i svolávací rozkaz k odjezdu, ale fantastickou neuvěřitelnou a skoro románovou náhodou jsem i této poslední nástraze unikl. Zlatý pan Hřebík! To byl přítel mého spolupracovníka v oddíle Jarmila Burghausera a fungoval na Úřadu práce. V posledních hodinách před mým odjezdem do Říše vytáhl z evidence mou odjezdovou kartu, zničil ji a já byl svoboden, ztratil jsem se prostě nacistické evidenci i s tou svolávací kartou!

Snad jsem si tím zachránil život, mnoho lidí nasazených na práce do Říše se už nevrátilo, byli tam zabiti při náletech, odklizovacích pracích atd. Nadto jsem zachránil pro oddíl konání tábora, na který jsme za několik dnů po té hrůze odjeli…

V roce 1944 mně ještě vychází u Kobesů knížka Když Duben přichází, ze školního prostředí. Kromě různých návodů k činnosti a vůbec zajímavému a užitečnému životu, do děje vmontovaných, jsem v knize dal i návod k zavedení jakési předchůdkyně pozdější žákovské knížky. Zatímco však v příběhu bylo vedení a zapisování si do této „školní knížečky“ radostí žáků popisované školní třídy, protože si knížečky vedli sami a nemuseli je dávat k podpisu rodičům ani jim do nich učitel (třídní učitel Kovář, který knížečky zavedl) nepsal kárné poznámky, později se mého nápadu, někdy v padesátých létech, zmocnilo ministerstvo školství, samozřejmě bez mého vědomí a souhlasu, a udělalo z mé myšlenky zprofanovanou obávanou žákovskou knížku, aniž by ovšem někdo ze školství i třeba později připsal, že nápad byl převzatý z mého Dubna.

V knížce Když Duben přichází jsem využil svých pozorování a ověřených zkušeností se zvláštními duševními procesy některých hochů ve věku většinou jedenácti až čtrnácti let (dnes v době školní koedukace už ani zdaleka ne tak se vyskytujících jako v dřívějších dobách), totiž náklonnosti a obdivu chlapce spíše ke kamarádovi než k dívce. Ostatně tak jsem psal i svůj Přístav volá a Chatu v Jezerní kotlině, i Boj o první místo, protože tyto vztahy jsem měl stále na očích, i když dost ojedinělé, při své práci v chlapeckém oddíle. Znalec duševních vývojů zejména chlapecké mládeže věku prepubescentního i pubertálního dr. Radomír Kadlec o těchto faktech velmi zasvěceně hovořil ve své přednášce v Ústavu národní výchovy v Praze: „Zajímavé je, že když se v dospívajících dětech láska probouzí, bývá docela asexuální, není zaměřena k druhému pohlaví, třináctileté nebo čtrnáctileté děti se spíše zamilují do druha stejného pohlaví než do dítěte druhého pohlaví. Tato milostná přátelství mají povahu opravdové lásky. Předcházejí pozdější lásce a dochází k nim u většiny dětí.“ V podobném smyslu píše i M. Skořepa ve spisu Náš dorost, jeho dospívání a výchova.

Dr. Radomír Kadlec ve své přednášce (písemně dochované) píše dále: „V četbě pro dospělé zachytil krásně toto období Roger Martin du Gard v I. díle Rodiny Thibaultů, A. Gide v Nedokončeném vyznání. V dětské literatuře (u nás) se pubertálním milostným přátelstvím obírá zatím jen jediný autor, a to Jaroslav Foglar v knihách Přístav volá a Chata v Jezerní kotlině. Obě knihy mají na mládež velmi ušlechtilý vliv. Mnohdy se vyvine z pubertálních přátelství trvalé životní přátelství, které přetrvá, i když hoši dávno dorostli a založili si rodiny.“ Tolik dr. Radomír Kadlec. A já k tomu dodávám:

Že k uvedeným dvěma mým knížkám nepřičlenil také ještě Duben, se vysvětluje prostě tím, že Duben vyšel až dva roky po proslovení a napsání Kadlecovy přednášky. Popravdě řečeno, jím jmenované knihy Hodina Thibaultů a Nedokončené vyznání jsem nikdy nečetl, svoje poznatky mám z vlastních více než padesátiletých zkušeností z práce s chlapeckou mládeží, jak jsem už podotkl. Nemám ale tak úplný primát mezi českými autory v tvorbě s těmito náměty, jak mi to R. Kadlec připisuje! Géza Včelička v knize Pražské tajemství popisuje sám svá vlastní chlapecká cítění, obdiv a skrytou náklonnost k „šedookému Bedrovi“, který tehdy Na Františku jaksi učarovával jemu, a snad i jiným chlapcům, svou jemností, vzhledem a jakousi výjimečností. Géza Včelička to ve své knize nazval „podivnou láskou“.

Já zde o tomto tématu píšu zevrubněji proto, abych jej vysvětlil, a také z toho důvodu, že jsem byl pro něj leckdy za knížky, v nichž jsem jej použil (Duben, Přístav, Chata, Boj, Devadesátka), napadán nevědomými, poťouchlými a věcí neznalými kritiky, kteří v tomto přechodném intenzívním pubertálním přátelení dvou chlapců viděli něco nepřirozeného, zvráceného.

Vůbec, hned od té chvíle, jak jsem se jen trochu vypracoval, začal můj zápas se závistníky, pomlouvači, nevědomými kritiky – teoretiky, kteří neměli ani potuchy o tom, co hýbe mládeží, byli bez nejmenších zkušeností s ní. Nikdy s mládeží nepracovali, a proto nemohli moje knížky ani časopis Mladý hlasatel s jeho čtenářskými kluby a Rychlými šípy atd. vůbec pochopit, nevešly se jim prostě do jejich ustálených rozškatulkovaných forem, byly pro ně zcela neobvyklé, nezvyklé, a proto je i mne osobně začali přímo nenávidět.

Na předchozích devatenácti[3] stránkách jsem popisoval běh svého života příliš podrobně – dal jsem se unést vzpomínkami i touhou vysvětlit svůj způsob života. Teď ale jsem došel k názoru, že k účelu, pro který jsem byl vyzván, abych něco o sobě napsal, podrobnosti nejsou právě žádoucí ani nutné. A tak teď už jen stručně o průběhu mého života v létech 1945–1981:

Po revoluci jsem skončil ihned svou činnost v lektorátu Melantrichu a čekal jsem na obnovení Mladého hlasatele, abych v jeho redakci pokračoval. Melantrichu však časopis pro mládež nebyl povolen, a tak jsem přešel do Junácké edice, která povolení k vydávání mládežnického časopisu obdržela. A zde jsem, takřka doslova na koleně, začal redigovat za přetěžkých okolností časopis Junák, bez jediné pomocné síly, bez redakční místnosti (sestavoval jsem časopis v koupelně domu, kde byla umístěna junácká organizace, s tiskárnou nadto ještě ve Varnsdorfu!). A byl to týdeník s nákladem asi 120 tisíc výtisků, a já jej psal skoro celý sám.

Funkcionářům Junáka se ale mnou vedený časopis nezamlouval, nebyl prý výlučně „junácký“, jak si oni přáli. Všelijak mne v mé práci omezovali, šikanovali, a tak jsem na výzvu tehdejšího Svazu mládeže přešel do redakce jeho skomírajícího časopisu Vpřed, který jsem, to už zase s dr. Burešem, vytáhl z nerentabilního nákladu asi 35 tisíc výtisků na 100 tisíc, později až na 210 tisíc výtisků.

V červnu roku 1948 jsem dostal ale z redakce výpověď, na pokyn z vyšších míst, i když jsem měl na časopisu takové zásluhy (opatřil jsem Mladé frontě i ofsetový tříbarevný stroj k tisku!). Vedení Mladé fronty mne chtělo zařadit jako vedlejšího pracovníka do časopisu Mladý technik, k jehož náplni jsem ale neměl žádný vztah ani předpoklady. Proto jsem dal výpověď z pracovního poměru u Mladé fronty a stal jsem se spisovatelem „na volné noze“, a to po několik roků. Napsal jsem přitom knížku Poklad Černého delfína a Tajemnou Řásnovku.

Ale jediné tehdejší nakladatelství, které mohlo tisknout knihy pro mládež, bylo SNDK, kde jsem měl své mocné nepřátele, a ti ode mne nechtěli tyto dvě nové knížky ani reedice starších…

Asi v roce 1953 jsem byl úředně povolán, abych dělal pracovníka v Městské stanici mladých turistů (při školském odboru hl. m. Prahy). Po roce činnosti v této instituci jsem byl odvelen jako vychovatel do domova mládeže a zde jsem pak v této funkci strávil dalších neuvěřitelných devět let, než se uvolnily ediční poměry natolik, že mně nakladatelství Blok v Brně mohlo vydat roku 1965 knížku Tajemná Řásnovka (první po sedmnácti létech odmlčení) a o rok později i Poklad Černého delfína.

V této době mně deník Mladá fronta otiskl na její přání můj polemický článek Proč už nevycházejí mé knihy?, kterého si povšiml funkcionář KSČ soudruh Hendrych. Ten naznačil, že moje knihy budou vycházet, a tím se uvolnil jakýsi tajný zákaz, či odpor, a moje tvorba dostala zelenou.

V Ostravě začaly vycházet mé obrázkové výchovné cykly Rychlé šípy, a o mé knihy, staré i nové, se přihlásilo několik nakladatelství takřka najednou, aniž bych jim je nabízel. Melantrich vydal reedici knížky Přístav volá, kdysi jím vyznamenané v soutěži jednou třetinou hlavní ceny, Naše vojsko vydalo Kroniku Ztracené stopy, Mladá fronta Hochy od Bobří řeky, Chatu v Jezerní kotlině a Když Duben přichází, Blok Brno kromě zmíněných již dvou věcí z roku 1965 ještě Záhadu hlavolamu a znovu Hochy od Bobří řeky po Mladé frontě, Olympia vydala Pod junáckou vlajkou, Devadesátka pokračuje, Stínadla se bouří, Dobrodružství v Zemi nikoho (rukopis na přímou objednávku nakladatelství), vše v neobvykle vysokých nákladech, protože čtenáři si je vyžadovali. Tiskla se stále nová a nová vydání, k zlobě i závisti mých odpůrců, hlavně pak těch dvou hlavních, Václava Stejskala a Zdenka Vavříka. Olympia si u mne zamlouvala, že mně vydá všechny mé knížky v souborném vydání, a naléhala na mne, abych z jiných nakladatelství – zejména od Bloku – stáhl pro ni všechny své věci, které jsem tam už zadal. Byla to konjunktura, jakou nezažil snad ještě žádný jiný autor od vzniku naší republiky.

Všichni ti odpůrci a závistivci, kteří se po celých těch sedmnáct let mého umlčení neptali, z čeho žiji (v domově mládeže jsem měl plat 1030 Kčs měsíčně a žádné prémie!!!), teď okamžitě vypočítávali, kolik že inkasuji honorářů, přičemž také ani neuvážili, že v mých šedesáti létech věku si tyto honoráře teď už mohu lidově řečeno strčit za klobouk, že už mi nejsou moc platné. Přišly moc pozdě – a přišly nadto ještě skoro současně – během tří či čtyř let.

V roce 1970 nastal zvrat ke staré, sedmnáctileté situaci, vydávání mých knih bylo opět náhle zastaveno. Olympia se mnou protiprávně zrušila přes noc všechny smlouvy na další vydání, z knihoven musely být moje knihy vyřazeny, antikvariáty dostaly příkaz mé knihy nevykupovat, dostal jsem se, aniž vím jak a hlavně pro co, na listinu zakázaných nežádoucích autorů. Nikde v novinách či kdekoliv jinde nesměla a nesmí padnout o mně ani zmínka, nesmělo být vzpomenuté ani moje kulaté výročí a k sedmnácti létům umlčení přidávám teď zase už dalších jedenáct let. Také tohle nezažil žádný jiný autor tohoto státu. A přitom jsem nadále nejčtenější a nejžádanější autor knih pro mládež, lidé si je opisují, ofotografovávají, xeroxují, a za výtisky mých knih se platí vysoké částky.

A jaký vliv na čtenáře moje knihy měly a trvale mají, zda dobrý, či nedobrý, a kdo má pravdu, zda hrstka mých odpůrců, závistníků a nezasvěcených kritiků, či desetitisíce čtenářů nedospělých i jejich rodičů a pracovníků s mládeží, o tom přikládám několik stran jejich výňatků z jejich dopisů. Je to část připravované mnou Dokladové knihy, která bude obsahovat podobných výňatků několik tisíc, jakož i různé recenze atd.

PS: Co dopisuji tuto stránku, volá mne telefonem rozhořčený třináctiletý čtenář z Ostravy: „Kdybych věděl, kdo zakázal vaše knihy, tak bych ho zastřelil…“

1. 1 Přístav volá začal vydávat Kobes až v r. 1941 v sešitech a jako knihu v r. 1942. Pozn. red. knižního vyd.

2. 2 V květnu 1941 skončil i Malý čtenář a mnoho dalších časopisů. Z těch pro mládež dále vycházel jen Mladý svět a Kulíšek. Pozn. red. knižního vyd.

3. 3 Platí pro knižní vydání, z něhož jsme čerpali text pro naši e-knihu. Pozn. red.

Doslov

„Lidi se pošklebovali, všelijak nedobře si vykládali, ale já při tom měl vždy pocit živelného bujarého věčného mládí, zdravého, silného, radostného – a byl to pocit tak krásný, že jsem se ho prostě nemohl a ani nechtěl odříci. A právě asi tento pocit mne udržel tělesně i duševně tak mladým až do věku více než pozdního.“

Černošice 22. 8. 1981

Citát na lístečku spolu s dovětkem „Závěr včlenit do Běhu mého života psaného pro Mladou frontu“ se zachoval v části Jestřábovy pozůstalosti uložené v Památníku národního písemnictví.

Samotný text Běhu ovšem nikoli, ten se objevil až v bytě Jaroslava Foglara po jeho převzetí Skautskou nadací JF, která se ho rozhodla vydat u příležitosti dvaceti let od Jestřábova odchodu.

Bohužel nevíme, co bylo Jestřábovým impulsem k sepsání textu. U citátu měl několik uložených recenzí na životopisy umělců, které snad mohly být podnětem pro psaní. Není ani zatím známa žádná korespondence s Mladou frontou, jež by vydání rukopisu potvrzovala. Šlo tedy asi o další z pokusů nabídnout svůj rukopis vydavatelům a zároveň v něm i obhájit celoživotní dílo, v té době stále na indexu.

Část rukopisu Jestřáb posléze použil při psaní mnohem rozsáhlejší autobiografie Život v poklusu. Prvních několik stran téměř doslovně, ale ze zbylé části vybíral už jen jednotlivé odstavce. Některé vzpomínky nakonec nepoužil a čtenář se s nimi může seznámit vůbec poprvé. Například rozsáhlejší stať o okouzlení ženami nebo zajímavé drobnosti, jako je objednávka na Historii Svorné sedmy, psanou pro mladší děti.

Věříme, že tento neznámý text, doplněný unikátním obrazovým doprovodem[4], potěší všechny milovníky díla Jaroslava Foglara a oživí jeho životní příběh, který se naplnil právě před dvaceti lety.

Roman Šantora – Bobo

Ilustrační doprovod publikace (vyjma fota spacího koutu) je tvořen originálními tisky nalezenými v bytě Jaroslava Foglara (JF) v Křišťanově ulici číslo 18 v Praze 3:

Fotografie spacího koutu v bytě JF, 2017

Předtištěný korespondenční lístek JF z 80. let 20. století

Cyklostylovaná oddílová nálepka Dvojky, 2. polovina 20. století

Reprodukce čtyř stran rukopisu Běh mého života vytištěná na papíře pocházejícím z bytu JF

Nálepka časopisu Vpřed z roku 1948

Pohlednice s portrétem JF, pravděpodobně vytištěná v 80. letech 20. století

1. 4 Ilustrační doprovod knižního vydání tvořily autentické dokumenty, originálně sestavené pro jednotlivé výtisky. Z technických a licenčních důvodů je kromě fotografie z Foglarova bytu do elektronického vydání nezahrnujeme. Pozn. red.

Jestřábe náš, jenž jsi na nebesích…

Jestřábe náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé! Včera jsem dokončil první půlrok Modrého života, znovu započatého po pětadvacetileté přestávce. Neužiteční hoši ve svátečních šatech, kteří jen umějí okounět před biografem, se mi možná smějí, ale já chci býti aristokratem vzácných a krásných vlastností. A tak každé ráno cvičím podle obrázkového návodu v Hlasateli, pravidelně pomáhám sousedce s nákupem do schodů a večer co večer zpytuji svědomí, zda jsem se během dne nezachoval nečestně…

S celým tím foglarovským universem jsem se seznámil kterési prázdniny na přelomu 80. a 90. let. Trávíval jsem je u prarodičů na kanapi, pročítaje při tom knížky nalezené v tamější knihovně. Před obědem jsem zhltnul román Pod junáckou vlajkou, po obědě Devadesátku a před spaním Dobrodružství v Zemi nikoho nebo Záhadu hlavolamu. Hned po Boji o první místo načal jsem Tajemnou Řásnovku, a když mě trápily proleženiny na levém boku, otočil jsem se pro změnu na bok pravý.

Nejvíc mne však zasáhly Rychlé šípy, co si je strýc nechal svázat do plátěných desek. Po desáté, po dvacáté i po sté jsem fandil Mirkovi protestujícímu v závodě proti nečestným Černým jezdcům, tisíckrát se zasmál Rychlonožkovu košatému kníru a dodnes terorizuji své okolí šípáckými hláškami a zapeklitými stínadelskými kvízy. Loňská návštěva opuštěného Foglarova bytu byla pro mne velkým, skoro až mystickým zážitkem, podobně jako listování dochovanými Fischerovými kresbami pro Mladý hlasatel a Vpřed.

Jsa knižním úpravcem, zkouším k odkazu starších kolegů – plantážníků přispět vlastním pohledem. Běh mého života je Jestřábovým osobním vyznáním, a tak jsem si přál, aby úprava tohoto malého tisku nabídla nezvykle intimní vhled do spisovatelova osobního prostoru, do onoho dávného světa dětských časopisů a motivačních citátů, kterým lze při troše snahy zůstat věrný po celý život – aby se člověk nestal bačkorou, třtinou a nepodnikavým slabochem…

Teď už mne ale omluvte. Musím rychle skočit mamince pro uhlí do sklepa a přivodit si radostný prožitek, abych měl další dvě drahocenná okénka do Modrého života. Škoda každé minuty!

Martin Pecina – Velký Font

Autorská práva poskytla zdarma Skautská nadace Jaroslava Foglara, která pečuje o odkaz slavného spisovatele.

Unikátní předměty s otiskem J. Foglara najdete na

https://www.skautskanadace.cz/kupte-si

Z výtěžku z prodeje těchto předmětů a autorských práv podporuje Skautská nadace JF stavbu kluboven a nákupy pozemků pro letní tábory dětí a mládeže.

Jaroslav Foglar

Běh mého života

Ilustrace na obálce mammoz/Shutterstock.com

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4755-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4756-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4757-2 (prc)

�

Table of Contents

1. Běh mého života

2. Doslov

3. Jestřábe náš, jenž jsi na nebesích…

Table of Contents

Běh mého života

Doslov

Jestřábe náš, jenž jsi na nebesích…