Tyrkysový orel

Michal Ajvaz

Znění tohoto textu vychází z díla Tyrkysový orel tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2021.

§

Text díla (Michal Ajvaz: Tyrkysový orel), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 17. 10. 2025.

Bílí mravenci

Procházel jsem se po navigaci na smíchovském břehu, šel jsem podél zdi z kamenných kvádrů, do níž byly v pravidelných rozestupech zasazeny plechové dveře, za kterými se skrývala jakási nikdy se neotvírající skladiště, míjel jsem hromady písku a rozeschlé pramice, ležící na dláždění vzhůru dnem. Nade mnou se ozývaly blízké a lhostejné zvuky neviditelných automobilů; když jsem zvedl hlavu, viděl jsem nad jednotvárně se opakujícími poli kovového zábradlí, kterým byla nahoře zakončena kamenná zeď, horní patra činžáků se spletitými ornamenty, plazícími se kolem oken, a s dívčími tvářemi ze zaprášeného štuku, jež se uprostřed říms zasněně dívaly přes řeku. Bylo parné červencové odpoledne, vdechoval jsem pach hnijících věcí, které se pohupovaly na hladině v místech, kde sestupovaly do vody kamenné schůdky. U Železničního mostu kotvily rezavé nepojízdné parníky, vytlučenými okny jsem mohl nahlédnout do jejich tmavých a prázdných vnitřků. Pak jsem šel podél nekonečného plotu z vysokých kovových tyčí, mezerami mezi nimi se tlačilo ven husté křoví s listy pokrytými prachem, šlahouny jakéhosi popínavého plevele tu a tam pronikly až do poloviny chodníku. Na druhé straně široké a opuštěné ulice se táhla šedá tovární zeď. V místech, kde se křoví trochu rozestupovalo, jsem zahlédl dlouhou a nízkou nákladní loď, nad níž nehybně trčelo rameno jeřábu, za úzkým ramenem řeky bylo vidět břeh ostrova, u něhož kotvila dlouhá řada člunů a hausbótů; některé z nich byly skryté uvnitř plechových přístřešků, plovoucích na hladině. Za benzinovou pumpou jsem se po krátkém mostě dostal na ostrov, na jeho okraji se tyčila smutná jednopatrová budova z neomítnutých cihel, která zřejmě patřila říční správě; na malé zahradě se sušilo prádlo a stála tu tři bílá křesílka z umělé hmoty.

Opět jsem šel podél plotu, za kterým rostlo husté křoví. V okamžiku, kdy jsem míjel malou branku, k níž byla připevněna bílá emailová tabulka s modrým nápisem „TJ Blaník – vstup pouze pro členy“, jsem uslyšel melodii, která přicházela zezdola od řeky… Zastavil jsem se a zaposlouchal se do jejích tónů. Tichá hudba, jež se ozývala za křovím a občas se ztrácela v hlasech automobilů a tramvají, které sem doléhaly ze smíchovského břehu, se nepodobala ničemu, co jsem kdy slyšel. Nedokázal jsem určit, jestli je to skladba současného autora, nebo jestli vznikla ve středověku, nevěděl jsem, jestli je to dílo známého skladatele, nebo anonymní folklorní výtvor, jestli je autor skladby Evropan, nebo někdo, kdo vyrůstal v tradicích zcela jiné kultury. Nejdřív mi připadalo, že skladba nemá žádný rytmus, ale potom se mi náhle zjevila pravidelnost jejích taktů; ty sice nebyly stejně dlouhé, jejich délka však ani nebyla úplně libovolná, zhušťovaly se a zase rozvolňovaly v jakýchsi vlnách, jako by se hudebník řídil podle podivného metronomu, jehož kyvadlo se v určitých periodách probouzí k horečnatému kmitání a pak zase téměř usíná – a přece jsem měl při poslechu této hudby dojem, že čas, který měří tepající a kmitající součástky našich krotkých přístrojů, nemá před tímto bláznivým časem žádnou výsadu kromě té, že jsme na něj zvyklí. Zkusil jsem stisknout kliku; branka se otevřela. Po pěšině, která se vinula po svahu zarostlém travou a keři, jsem sestoupil k řece. Melodie se zřejmě ozývala z hausbótu, který kotvil nedaleko, skrytý pod větvemi smuteční vrby, jež se nakláněla nad hladinu řeky. Byla to dřevěná bouda, stojící na plošině, kterou nesly plováky z prázdných barelů. Na prknech, z nichž byla bouda sbitá, se chvěly šupinky oprýskávající zelené barvy. Po vratkém můstku jsem se dostal na plošinu hausbótu. Ještě chvíli jsem za dveřmi naslouchal melodii; pak jsem zaklepal – ale nikdo se ve dveřích neobjevil, neozval se žádný hlas, a tak jsem otevřel dveře a vešel dovnitř.

Místnost, ve které jsem se octl, působila dojmem, že ji před chvílí někdo opustil. Na podlaze se krabatil vyrudlý koberec s perským vzorem lemovaný třásněmi, vedle kulatých kamínek a uhláku bylo přiražené ke dřevěné zdi nízké kanape, z něhož sklouzla na zem tlustá šedivá deka, napadlo mě, že její tvar připomíná sedícího psa. U protější stěny stálo těžké kožené křeslo a mohutná tmavá skříň; na jejím vršku byly uloženy zavařovací sklenice, jež se takřka dotýkaly nízkého stropu a v jejichž vnitřcích prosvítaly oranžovými a fialovými nálevy jakési kulaté plody. Širokým oknem byl přes malátně se kývající větve smuteční vrby vidět osmihranný tovární komín a kus rozlehlé administrativní budovy na smíchovském svahu. Hudba vycházela z kazetového magnetofonu, který ležel na desce stolu pod oknem, vedle petrolejové lampy a přenosného ruského televizoru na baterky. Uprostřed stolu zůstala prázdná krabička od sardinek se zbytky oleje a s víkem zkrouceným do spirály, láhev od piva a pomuchlaná sobotní příloha Svobodného slova s napůl vyplněnou křížovkou. Posadil jsem se do křesla, které pode mnou s unaveným zafuněním kleslo skoro až k podlaze, a zaposlouchal jsem se pozorně do melodie.

Podivné bylo zejména to, že nebylo možné určit, jestli hudební skladbu hraje jen jeden nástroj, nebo celý orchestr. Pro domněnku, že jde o více nástrojů, svědčila skutečnost, že se z magnetofonu ozývaly velmi odlišné zvuky. Zněly tu tóny, jež se zřejmě zrodily rozechvěním struny, zvuky, jež vyvolal proud vzduchu procházející trubicí se štěrbinou, a zvonivé hlasy, jež probudil úder do kovové desky. Čas od času jsem dokonce slyšel zvuky, jaké se v hudebních skladbách nevyskytují: kašovité probublávání, olejovité kapání, plstěné šoupání, tiché snové chřestění a svižné pleskání čehosi, co se patrně skládalo z mnoha pružných a měkkých ploch, na jednom konci navzájem spojených. Přitom vůbec nešlo, jak by se snad mohlo zdát, o nějaké modernistické vnášení zvuků všedního dne nebo hlasů technického světa do hudby. Všechna bublání a všechny rány a šelesty, které byly součástí skladby, ve skutečnosti nepatřily ke zvukům každodennosti nebo k lomozu techniky o nic víc než tóny houslí nebo klavíru. Tyto zvuky byly natolik pročištěny, byly vyzdviženy tak vysoko nad proud hlasů, který doprovází náš život, že vstupovaly do říše hudby jako rovnocenný protějšek tónů, jež vydávají známé hudební nástroje – nevyvolávaly v posluchači ani tak dojem, že do umění pronikly jako vetřelci, jako spíš náhlý pocit nesamozřejmosti a nahodilosti privilegovaných zvuků, z nichž jsou vytvořeny naše hudební skladby.

Mezi všemi zvuky, které ve skladbě zaznívaly, však byly povlovné přechody, i když šlo o zvuky, které bychom přičítali zcela rozdílným typům hudebních nástrojů. Tak nebylo možné přesně určit, kdy končí zvuk vydávaný bicím nástrojem a kdy začíná znít hlas trubky, anebo postřehnout okamžik, kdy se hlas činelu mění ve zvuk struny. Chvílemi dokonce byly slyšet pasáže, z nichž se zcela ztratily nejenom hlasy známých hudebních nástrojů, ale vůbec tóny, které by se daly přiřadit k nějakému známému typu zvuků; tyto pasáže se skládaly pouze ze zvuků přechodu – mezi nimiž ovšem vznikaly nové, ještě bizarnější přechodové tóny. Právě kvůli těmto povlovným přechodům mezi zvuky jsem se nakonec přiklonil k názoru, že skladbu hraje jen jeden hudebník na jediný – neznámý a nepředstavitelný – hudební nástroj. Sice často zaznívaly různé zvuky v jediném okamžiku, ale toto rozrůznění jako by se rodilo postupným rozkladem jediného tónu – rozkladem, který byl jakousi obdobou spektrálního rozložení bílého paprsku v řadu barev; pak tyto tóny opět pozvolna splývaly do jediného zvuku, aniž by hlas některého z nich umlkl.

Pokoušel jsem se představit si podivný hudební nástroj, ale příliš se mi to nedařilo. Byla to nepřehledná aparatura, labyrint kláves, pedálů, paliček, píšťal, strun a napjatých blan, složitý mechanismus s mnoha převody, pákami, klouby a táhly? Taková představa by snad mohla vysvětlit různorodost zvuků, ne však přechody mezi nimi. Jak vypadá věc, která vydává tón, jenž je čímsi mezi chvěním struny a pískáním? Co je přechodným článkem mezi strunou a píšťalou? Snad nějaká struna, jež se postupně rozšiřuje a přitom tuhne, v jejímž vnitřku se objeví dutina, která stále roste, zatímco plášť praská a otvírá se v něm štěrbina? Jak je ale možné věc, která by se takto proměňovala, vyrobit, a přitom ještě dosáhnout toho, aby metamorfózy probíhaly v obou směrech a aby se pravidelně opakovaly? Ale snad hudební nástroj nebyl složitým mechanismem, snad šlo naopak o jednoduchou nečleněnou hmotu, která je natolik tvárná, že ji může nějaká síla neustále formovat, snad byla skladba hrána na nějakém snovém plastelínovém klavíru… V některých chvílích jsem měl pocit, že silou, proměňující tvary hudebního nástroje, by mohla být sama hudba, že nástroj přetváří stejná síla, jaká dává vzniknout tónům. Ale ani tímto směrem jsem se nedostal k žádné zřetelné představě, třebaže tuto domněnku podporovala zvláštní povaha tónů – připadalo mi, že energie, která tóny vytváří, nerozechvívá pouze hotové a předem připravené věci, zdálo se mi, že zvuk, který zaznívá, je často přímo zvukem dění, jímž věc teprve vzniká, že je hlasem toho, jak věc odkudsi vyvře, vzedme se a uzavře do sebe. A co víc, měl jsem pocit, že se tento vzmach, rozeznívající formovanou hmotu, nezastavuje ve chvíli, kdy je tvar ustaven, že týmž pohybem, který dal věci vzniknout, ji zevnitř roztrhává a ničí – tak se zvuky stvoření současně stávaly hudbou zániku; přetvářející síla, ať už jí bylo cokoliv, se nikdy nezklidnila a nedopřála věci spočinout v neměnném a mlčenlivém přetrvávání.

Uprostřed taktu se ozvalo cvaknutí, když pásek doběhl na konec; v tichu se opět vynořily blízké šelesty a hlasy ztlumené dálkou: šustění listí smuteční vrby, otírajícího se o sklo okna, tiché vrčení automobilů na břehu, houkání lokomotivy na smíchovském nádraží. V těchto hlasech jako by ještě doznívalo tajemství, jež hudba, které jsem naslouchal, probudila v nitru všech zvuků – neboť úzkost, kterou tato hudba vyvolávala, nebyla děsem z hlasů neznámého světa, tuto úzkost spíše vyvolávalo to, že v nezařaditelných tónech skladby se obnažila znepokojivá materie, z níž jsou vytvořeny i všechny zvuky našeho světa a z níž stoupá jakési podivné a naléhavé sdělení. Ještě chvíli jsem seděl v křesle a díval se na potemnělé kopce nad Smíchovem, nad nimiž dostávala obloha narůžovělý nádech, čekal jsem, jestli se někdo objeví, abych se jej zeptal na podivnou skladbu a nepředstavitelný hudební nástroj. Nikdo však nepřicházel, a tak jsem se zvedl a vyšel jsem ven. Když jsem zavíral dveře, všiml jsem si, že je na dřevěné stěně boudy připíchnutý lístek, který jsem předtím přehlédl; bylo na něm inkoustovou tužkou napsáno: „Vrátím se v 10 hodin večer.“

Vracel jsem se k Železničnímu mostu, už se trochu ochladilo, ale z asfaltu ještě stoupal horký dech. Okna vil na kopcích na druhém břehu řeky zářila oranžovým světlem. Za opuštěným fotbalovým hřištěm jsem se po prašné cestičce dostal na Železniční most, po měkce se prohýbajících prknech jeho lávky jsem přešel řeku. Seběhl jsem na navigaci a vydal se směrem k Mánesu. Za obloukem mostu Palackého, který se pnul vysoko nad mou hlavou, stálo několik přízemních dřevěných stavení, jež se otvírala k řece verandami, kde seděli u stolů lidé a večeřeli nebo pili víno a pivo. Na jedné verandě stály uprostřed stolů, pokrytých bílými ubrusy, lampičky se stínítky z napjaté bledě zelené látky, z dolního okraje stínítek visely přívěsky z drobných korálků. Veranda byla skoro prázdná, jen u jednoho stolu vzadu seděli chlapec s dívkou a mlčky se drželi za ruce. Nechtělo se mi ještě domů, a tak jsem se posadil ke stolu, který stál u dřevěného zábradlí, a když se za chvíli z tmavého vnitřku stavení vynořil číšník, objednal jsem si pivo.

Opřel jsem se loktem o roubení verandy a pozoroval jsem, jak se na hladině řeky proměňují oranžové a černé skvrny. Nad tmavými siluetami domů na smíchovském nábřeží a v průhledech příčných ulic teď svítila jasně oranžová obloha, jako by se po výbuchu vzdálené sopky na město valila rozžhavená vlna lávy. Když jsem dopíjel pivo, připlula od Jiráskova mostu motorová loď a přirazila ke břehu. V oknech kabiny byly zatažené bílé závěsy. Z paluby lodi vyskočil na navigaci asi pětatřicetiletý štíhlý muž v šortkách a v příliš velkém černém tričku s obrázkem palem a barevným nápisem Waikiki Beach Hawaii a přivázal člun lanem ke kovovému kruhu, zapuštěnému do kamene. Jeho zkušené pohyby byly ztěžklé tupou únavou. Muž vstoupil na verandu a posadil se ke stolu u protější stěny. Podíval jsem se na něj přes prázdné stoly, připadalo mi, že jeho pohled je zkalený nějakými starými obrazy nebo úpornými sny, ale pak jsem mu už nevěnoval pozornost – toto odpoledne jsem putoval městem, a ve světě procházek a setkání nejsou tváře důležitější než obrysy věcí a beztvaré skvrny pokrývající povrchy, splývají s nimi do jediného nepřetržitého vlysu. A tak jsem se dál díval na narkotickou hru světel a stínů na potemnělé hladině a nechal jsem v duchu znít hudbu z hausbótu. Soustředil jsem se na to, abych zachytil motiv, který se ve skladbě neustále vracel a který mi teď pořád unikal. Najednou se mi jasně vybavil; aby mi opět nezmizel, začal jsem si jej nejprve tiše a potom hlasitěji hvízdat. Muž z lodi zvedl hlavu a užasle na mne pohlédl. Zastyděl jsem se a hned jsem s pískáním přestal, ale neznámý už se prodíral mezi židlemi k mému stolu. Křečovitě sevřel v ruce opěradlo prázdné židle, která stála naproti mně, sklonil se ke mně a rozechvělým hlasem se mě zeptal, kde jsem melodii slyšel. Vyprávěl jsem mu o hausbótu a o podivné hudební skladbě. Když jsem skončil, řekl neznámý tiše, jakoby pro sebe: „Je to nahrávka, kterou dlouho marně hledám. Už jsem přestal doufat, že ji vůbec někdy uslyším.“

„Víte tedy něco o hudebním nástroji, na kterém je skladba zahrána?“ zeptal jsem se. „Moc by mě zajímalo, jak vypadá.“

„Ne, o hudebním nástroji bohužel nevím nic, jen to, že se snad k jeho výrobě používá jantar, varaní kůže a kosti pásovce. Pro mne je důležitá sama nahrávka.“

„Je to ztracené dílo nějakého skladatele, které hledáte?“ snažil jsem se vyzvídat.

„Nevím ani, kdo je autorem skladby. Abych vám vysvětlil, proč má pro mne tahle hudba takový význam, musel bych vám vyprávět dlouhý příběh. Ale na to teď není čas, musím co nejrychleji mluvit s člověkem, který bydlí v hausbótu. Prosím, ukažte mi, který hausbót jste navštívil. Zajedeme tam mou lodí, dovezu vás hned zase zpátky a můžete si pak dopít pivo.“

Viděl jsem, že se v těle neznámého probouzí nějaký starý neklid, jeho gesta se vynořovala z rozsáhlého spletitého prostoru s mnoha temnými zákoutími, zdálo se mi, že uzrávala v těsných labyrintech a setmělých chodbách a že kolem sebe tento prostor, jenž se do nich vpil, stále rozestírají. Ale já se chtěl ještě něco dozvědět o tajemném říčním obydlí a znepokojivé hudbě. Zeptal jsem se neznámého, jestli alespoň ví, kdo je majitelem hausbótu.

„Ano, to vím,“ odpověděl netrpělivě, „je to synovec filosofa Husserla, ale na tom tak nezáleží.“

Moje zvědavost ještě vzrostla. Jaká může být souvislost mezi podivnou hudební skladbou, hranou na nástroj z kostí pásovce, hausbótem, synovcem Edmunda Husserla a tímto uštvaným mužem? „Myslím, že se nemusíte bát, že něco promeškáte,“ uklidňoval jsem neznámého. „Hausbót neopustil místo, kde kotví, určitě několik let. Kromě toho nechal majitel vedle dveří vzkaz, že přijde až v deset hodin. Rád vám hausbót ukážu, ale teď tu ještě chvíli počkáme – můžete mi vyprávět svůj příběh a já si zatím dám večeři.“ A hned jsem zavolal číšníka a objednal si smažený sýr s hranolky a s tatarskou omáčkou.

„Asi máte pravdu,“ souhlasil muž v tričku po chvíli zdráhání. Došel si pro nedopitou sklenici piva a sedl si k mému stolu naproti mně. Oba jsme se napili a ve stejný okamžik jsme postavili sklenice na stůl. „Můj příběh začal před dvěma lety,“ řekl s pohledem upřeným na tmavý svah Petřína. „Jsem archeolog a zúčastnil jsem se tehdy expedice, která pracovala na odlehlém, těžko přístupném kusu indického pobřeží, v kraji, který je zarostlý divokou džunglí a nad kterým se tyčí několik vyhaslých sopek – k vrcholkům většiny z nich se dosud ještě nikomu nepodařilo neprostupným a nebezpečným pralesem proniknout. Hledali jsme stopy po dávné, dosud jen málo známé civilizaci, jejíž sídla se v těchto místech prostírala. Byla to civilizace, kterou vytvořil lid, jenž sem přišel někdy před čtyřmi tisíci lety z nitra kontinentu. Ti lidé vykáceli v pobřežním pásu džungli a založili tu města s okázalými paláci a rozlehlými náměstími. Říše trvala téměř jedno tisíciletí; po období krvavých bojů mezi rody a po krátké a skvělé éře rozkvětu přišla staletí únavy a vzpomínání na minulost, až ztlumenému životu učinily konec barbarské kmeny, které města na pobřeží rozbořily a potom odtáhly dál na jih. Do trosek se vrátila džungle a zůstala tam dodnes.

V expedici pracovala i Sylvie, která právě skončila studia na univerzitě, byla to její první výprava. Pomáhala mi při vykopávkách; naše prsty se jako podzemní zvířata po mnoho dní setkávaly ve vlhké, mazlavé půdě pralesa, v záhybech a dutinách věcí, které jsme opatrně vyprošťovali ze země ve spletích kořínků. Trvalo dlouho, než jsme se odvážili jeden druhého dotknout i nad podzemními labyrinty. Sylvie se nastěhovala do mého stanu, každý večer jsme si před spaním povídali o tom, jak spolu budeme žít, až se vrátíme do Prahy; zatímco se za plátnem stanu ozývaly z tmavé džungle skřeky zvířat, mluvili jsme o tom, jak si zařídíme byt, procházeli jsme se v duchu známými ulicemi po Starém Městě a po Malé Straně, navštěvovali jsme své oblíbené kavárny. Jednoho rána jsme spolu pluli v motorovém člunu podél rozeklaného skalnatého pobřeží. Když se bok lodě otřel o husté křoví, které rostlo na úpatí vysokého útesu, ucítil jsem závan chladného vzduchu. Zastavil jsem a vysekal mačetou ve spleti větviček a lián otvor. Za listím keřů se skrýval úzký vchod do jeskyně, jejíž spodní část byla zatopená vodou. Vypnuli jsme motor a vzali jsme do ruky pádla, z jiskřící hladiny moře jsme vpluli do tmy a chladu kamenné chodby, jež se ztrácela v nitru skály. Člun hladce klouzal po vodě, kamenná klenba, v jejíchž výčnělcích a dutinách probouzelo světlo elektrické lampy neklidné stíny, klouzala nad námi tak nízko, že jsme někdy museli sklonit hlavu. Mlčeli jsme, v tichu bylo slyšet jen šplouchání pádel. Pronikali jsme stále hlouběji do nitra skály. Na jednom místě kolem nás jako snový oblak prolétlo hejno drobných modrých ptáčků, které jsme vyplašili v jejich skalních hnízdech, jinde dopadaly na ohlazenou kamennou desku z výšky těžké kapky, jejichž jasné tóny se spojovaly v melancholickou skladbu, po chvíli se zjevilo místo, kde z klenby klesaly desítky bílých krápníků, jejichž dolní konce byly ponořeny pod hladinu; proplouvali jsme mezi nimi jako sloupovou síní zatopeného paláce. Když už jsme začali uvažovat o tom, že bychom se měli vrátit, objevilo se za záhybem chodby vzdálené světlo. Po nějaké době jsme se vynořili ze skály, zalila nás prudká sluneční záře. Když naše oslněné oči opět začaly vidět, užasli jsme…“

U našeho stolu se objevil číšník, aby rozsvítil lampičku. Archeolog na chvíli zmlkl. Pak začal číšník rozsvěcet i lampičky na ostatních stolech, zelenavě svítily do soumraku, jako by na stoly slétli tiší kouzelní ptáci.

„Zjistili jsme, že jsme se octli na dně kráteru jedné z vyhaslých sopek. Úzký kanál, po němž jsme připluli, ústil do jezera, jehož vody zářily uprostřed kráteru. Strmá stěna stoupala nad našimi hlavami do závratné výšky, nahoře se džungle tlačila k okraji kráteru a spouštěla dolů převislé větve, zkroucené vzdušné kořeny a dlouhé liány, které se kolébaly nad propastí. Mezi stěnou kráteru a břehy jezera stály takřka neporušené bílé stavby, kruhový pás menších paláců, letohrádků, altánů a kolonád. Byly postaveny na terasách, jež obemykaly jezero ve třech stupních, takže vypadaly jako…“

Archeolog se zamyslel a kreslil rukou po ubruse, po němž se rozlévalo zelenavé světlo, tři soustředné kruhy. „… jako forma na třístupňový dort, obrácená vzhůru nohama,“ řekl jsem.

„Ano. Stavby na nejvyšší terase měly pravděpodobně některé své prostory zapuštěny přímo do skály, schodiště, jež klesala od vchodů staveb na nejnižším okruhu, se nořila do průzračných vod jezera. Všechny zdi zdobily zkroucené lineární ornamenty z lastur a ulit, dokonce i kolem sloupů se vinuly lasturové spirály. V kolonádách rostly stromy a keře, mezi hustým tmavozeleným listím prosvítaly barevné plody. Snad sem semena stromů navál vítr z džungle, snad byla vegetace na dně kráteru pozůstatkem dávných zahrad.

V místech, kudy vedl kanál, spojující jezero s mořem, byl kruh staveb přerušen, a tak jsme nejprve pluli mezi dvěma zdmi, jež byly nad našimi hlavami ve výškách tří teras spojeny třemi klenutými můstky. Z můstků visely tenké šlahouny, jejichž konečky se dotýkaly hladiny; tvořily jemné závoje, které měkce přejely po našich tělech. Když člun vplul na jezero, složili jsme pádla a dlouho se dívali na bílé zdi a sloupy mezi zeleným listím. Přirazili jsme ke schodišti, jehož stupně bylo vidět ještě hluboko pod klidnou průzračnou hladinou, a vystoupili jsme po něm na nejnižší terasu. Bloudili jsme prázdnými pokoji paláců, kde vířil prach v šikmých paprscích světla, a nádvořími s vyschlými fontánami, prodírali jsme se mezi velkými listy keřů, v jejichž přítmí se nečekaně zjevovaly bílé sochy lidí a zvířat, stoupali jsme a zase scházeli po širokých schodištích a odpočívali v příjemném chladu místností vytesaných do skály. A všude nás jako dlouzí barevní hadi provázely ornamenty z lastur, vinoucí se po stěnách, splétající se do fantastických tvarů a pak se zase rozvolňující a plynoucí v monotónních vlnovkách. Večer, když slunce zmizelo za okrajem kráteru a bílé stavby se ponořily do stínu, jsme leželi na břehu jezera v dosud teplém písku. Díval jsem se na lasturové hady, kteří se s takovou úporností snažili vtlačit do každého koutku zdi, a pořád jsem se nemohl zbavit dojmu, že toto nehybné hemžení v sobě skrývá řád, jenž mi uniká. Pak mi napadlo, že význam nemusí spočívat v tvarech, do nichž se linie svinovaly, ale v uspořádání lastur a ulit uvnitř těchto pásů. A najednou jsem si vzpomněl na starou historii, zaznamenanou v knize cestovatele, který touto zemí projížděl v době její slávy, a pochopil jsem: kroutící se řady lastur jsou písmem. Můj pohled se v tom okamžiku proměnil, lastury na zdech přestaly být pestrým vzorem, po jehož vlnách mohl zrak bezstarostně klouzat, a změnily se v text, který vydechoval a přitom chránil své tajemství; jejich barvy za tímto dechem pobledly.“

U našeho stolu se znovu objevil číšník a položil na ubrus talíř se smaženým sýrem a s hranolky. Oddělil jsem nožem kus měkké hmoty a pokoušel se jej zvednout na vidličce k ústům. Odříznutá část hned začala srůstat se zbytkem, a jak jsem ji zvedal, natahovaly se mezi oběma kusy v zelenavém světle dlouhé bledé nitě a postupně slábly, praskaly a kroutily se. Na smíchovském břehu se rozsvítily pouliční lucerny, jejich světlo se odráželo na tmavé hladině v mihotavých sloupcích.

„Už toho večera se nám podařilo některá písmena rozluštit. Nebylo to nijak zvlášť obtížné, protože jsme už znali jazyk nápisů – nářečí, kterým se dodnes v kraji mluví, je mu ostatně pořád blízké –, a kromě toho nám práci dost usnadnila záliba těch, kdo nápisy z lastur do zdi sázeli, v hravých kaligramech: často se stávalo, že linie tvořená řadou písmen nějakého slova byla zohýbána takovým způsobem, aby vytvořila obrys věci, kterou slovo označovalo. Objev lasturových nápisů byl o to významnější, že civilizace, jejíž stopy jsme v Indii zkoumali, po sobě žádné jiné texty nezanechala: byla po celou dobu svého trvání posedlá zvláštní nenávistí k písmu – přesněji řečeno ke všem druhům písma, s jakými se setkáváme v jiných kulturách. To neznamená, že písmena neznala vůbec. Naopak, měla vyvinuté hláskové písmo, kterým se dalo vše vyjádřit a které dokonale sloužilo účelům, jež od písma tato civilizace požadovala. Odmítala však písmo, které trvá, a vládci říše tvrdě potlačovali všechny pokusy o jeho zavedení.“

„Ale trvalost písma je něco, pod čím si každý může představovat něco jiného,“ namítl jsem. „Ve skutečnosti není žádné písmo trvalé. Je jistě rozdíl mezi nápisem v písku na mořském břehu a hieroglyfy vytesanými do kamenné zdi chrámu, ale ani jeden z těchto textů netrvá, čas nakonec setře písmena v písku i rýhy v kameni.“

„Ano, ale dočasnost písma, které jediné bylo povoleno a podporováno v říši, o které mluvím, byla jiného druhu. Tohle písmo na rozdíl od hieroglyfů i nápisů v písku zanikalo tím, že bylo čteno, ničilo je beze stopy samo čtení. Nositelem významu totiž nebyly tvary, ale chutě; nečetlo se očima, nýbrž ústy. Jednotlivé hlásky byly označovány chutěmi masa různých mořských živočichů: ryb, korýšů a měkkýšů. Pak ještě byly chutě, které měly povahu interpunkčních znamének; například chuť masa sépie znamenala středník. Písařské umění bylo vyhrazeno kněžské kastě. Jak víme ze zpráv, které zanechali návštěvníci říše, kněží vytvářeli texty – ať šlo o dopisy, básně nebo teologické traktáty – tím způsobem, že v chrámových kuchyních nejprve vařili mořské živočichy a potom na talíře z hlazeného černého kamene kladli drobné kousky masa do tvaru spirály; začínali při tom ve středu talíře a postupovali k obvodu, takže poslední závit spirály sledoval okraj talíře. V říši povolání kněze, kuchaře a písaře splývalo, čítárny a hostince byly jediným zařízením. Čas od času se ve velechrámu pořádal podnik, který byl čímsi mezi hostinou a teologickou konferencí.

Takový způsob písemného záznamu přímo vybízel k tomu, aby se texty rozšiřovaly ve velkých sériích – měl možná blíže k tisku než k psaní. Po staletích zdokonalování nabyla příprava textů takřka strojového charakteru. Uprostřed chrámové kuchyně stál dlouhý stůl, na němž byla přichystána řada černých talířů. Na vyvýšeném místě seděl kněz, který měl funkci jakéhosi hlavního redaktora, a vyvolával jednotlivá písmena, tak jak šla za sebou. U zdi čekali kněží-sazeči, každý z nich držel v rukou podnos s nakrájenými kousky masa jednoho mořského zvířete. Když kněz-sazeč uslyšel hlásku, kterou chuť jeho zvířete označovala, vyrazil kupředu, běžel podél řady talířů a pokládal na každý z nich jedno sousto. V tom okamžiku už hlavní redaktor vyvolával nové písmeno a ke stolu se rozeběhl další kněz. Na konci stolu se kněží otáčeli a vraceli se podél druhé strany na své místo. A tak chuťové knihy vycházely ve velkých nákladech – jako by si obyvatelé říše vynahrazovali malou trvanlivost písma tím, že se texty objevovaly v tak velkém počtu kopií, jakého bylo později dosaženo až po vynálezu knihtisku. V hlavním městě vycházely dokonce jakési chuťové noviny – kameloti roznášeli každé ráno po ulicích města talíře se zprávami, které byly přes noc připraveny v chrámové kuchyni a které se týkaly nejnovějších událostí u dvora, posledního dění v záhrobí a nejzajímavějších nových zázraků a proroctví.“

„Nebylo ale možné přečíst si text očima, když ještě kousky masa ležely na talíři?“

„Ne, maso živočichů, jejichž chuť byla součástí abecedy, bylo na pohled stejné a bylo třeba je sníst, aby se pochopilo, co sděluje. Četlo se tak, že čtenář napichoval kousky masa, počínaje středem spirály, na zvláštní stříbrný bodec, dával si je do úst, rozžvýkal je a spolkl. Proto bylo možné vzdělance a náruživé čtenáře poznat podle toho, že byli tlustí – otylost byla vůbec pokládána za znak duchovnosti a bůh moudrosti vypadá na sochách a reliéfech, které jsme objevili v pralese, jako zápasník sumo.“

„Po rybách a langustách se ovšem příliš neztloustne,“ namítl jsem. Číšník, který zaslechl něco o langustách, k nám přiběhl a začal nám doporučovat langustu Mánes, specialitu podniku. Chvíli trvalo, než se nám jej podařilo zahnat.

„Ano, ale texty, které se četly, byly často rozsáhlé eposy,“ vysvětloval archeolog. „Talíř představoval pouze něco jako jednu stránku. Četba celé chuťové knihy trvala někdy několik týdnů; během této doby nosily otrokyně od rána do večera před čtenáře nové a nové talíře. Cizinci, kteří navštívili říši a podali o ní zprávu, píší, jak zvláštní podívanou je pohled na osamělé lidi nad talířem, kteří při žvýkání a polykání vzdychají, smějí se nebo pláčí.“

Snažil jsem se představit si, že chuť smaženého sýra, tatarské omáčky a hranolků v mých ústech je součástí textu, že znamená slovo o třech písmenech. Byla pro dávné čtenáře sousta, jež polykali, také potravou, anebo je vnímali pouze jako znaky? Cítili požitek z chutě ryb a krabů, anebo se soustřeďovali jen na význam? A když obědvali nebo večeřeli, nevnímali pokrmy jako zmatený a tajemný text?

„V průběhu dějin říše se pravidelně objevovaly mystické proudy, které odmítaly jakoukoliv artikulaci sdělení jako dílo zlých démonů. Přívrženci těchto proudů tvrdili, že jediné poznání absolutna a jediné sdělení, které je opravdu důležité, poskytují ty texty, jež vznikly rozvařením všech druhů masa na nerozlišitelnou kaši. Potulní kazatelé kaše z mořských zvířat na tržištích sami často vařili a vykřikovali nad svými kotly, z nichž se valila voňavá pára, mystické teze o Jednom a Všem. Kněží takové názory samozřejmě neslyšeli rádi – byly teologicky pochybené, nedaly se nijak použít v běžném životě a obsahovaly vnitřní spor, neboť bojovaly proti identickým formám tím, že je nahrazovaly ještě fatálnější identitou věčně stejné kaše, rozvařené abecedy světa. Ale tyto proudy byly celkem neškodné a obvykle nedalo velkou práci vykázat jim místo na okraji ortodoxie, a tím ztlumit, nebo úplně vyloučit nebezpečí, která by z nich mohla plynout pro řád.

Mnohem tvrději se postupovalo proti opačné herezi, jež se také v průběhu dějin říše vynořovala znovu a znovu a jejíž přívrženci usilovali o to, aby písmu nějakým způsobem dodali trvalost. K takovým myšlenkám ovšem kromě metafyzických důvodů také neustále podněcovala skutečnost, že největší část živočichů, jejichž maso se při tvorbě spirálových textů používalo, tvořili mořští měkkýši, jejichž pevné schránky se jednak navzájem výrazně lišily svými tvary a barvami a jednak nepodléhaly proměnám v čase. Tak se stále nabízela možnost beztvaré a rychle hnijící maso, z něhož se rodí chuťové znaky až v temném vnitřku úst, v okamžiku zániku, nahradit příslušnými lasturami a ulitami, jejichž význam by se odkrýval v jasném světle dne; vyvstání významu by nebylo omezeno na jediný prchavý okamžik čtení a mohlo by se obnovovat. Takovými myšlenkami se ovšem vždy zabývala jen malá hrstka výstředních duchů; všeobecné mínění ve všech dobách pokládalo písmo, které trvá, za rouhání a obscénnost, přivolávající trest bohů. Kněží pak přísně sledovali, jestli nedochází k tajným pokusům o zavedení nějakého druhu trvalého písma. V dějinách říše byla období, kdy se bdělý dozor stupňoval natolik, že dal vzniknout ponuré inkviziční atmosféře. Potom stačilo, když někdo nabyl dojmu, že chrámový kuchař odkládá ulity vařených plžů v určitém pořádku, aby se o něj začala zajímat náboženská policie, stačilo, když se někdo příliš dlouho díval na talíř se spirálou textu, aby upadl do podezření, že je tajným stoupencem nauk hlásajících, že ke čtení byl určen spíše zrak než chuť.

K takovým represím se jistě přistupovalo proto, že učení hlásající trvanlivost písma by zcela zničilo hospodářství chrámových kuchyní, z něhož plynuly kněžstvu a státu obrovské příjmy; pronásledování vyznavačů trvalého písma však mělo také hluboké náboženské důvody. Teologie, která vládla v říši, by se dala označit jako jakýsi platonismus naruby. Věřilo se, že člověk před svým zrodem a věc před svým vznikem jsou součástí božského světa, chaotického ráje, který nezná žádnou totožnost a trvalost. Zrození bytosti nebo stvoření věci nastává tehdy, když zlomyslní démoni ukradnou kapku bezcílně a slastně se převalující rajské kapaliny a uzavřou ji do některé z potupných nádob, které mají přichystány v temných a vlhkých sklepeních, plných šedých pavouků. Nádoba jsoucna je sama o sobě neměnná, její proměny a případný zánik jsou pouze důsledkem toho, že ji zevnitř rozleptává kapka božského chaosu. Se stálostí a totožností sice bylo nutné při každodenním jednání počítat, byla však pokládána za dílo ďábla – jako božské byly oceňovány jen rysy proměnlivosti a zanikání. Ortodoxie tak v sobě obsahovala podobný rozpor jako mystické hereze, neboť trvala na neměnném dodržování učení, uctívajícího nadevše proměny; tento rozpor však nikdo neviděl, protože byl zastřený staletým zvykem – tak to chodí i dnes. Takové představy se pravděpodobně zrodily v pravlasti tohoto lidu – obýval původně nehostinný a vyprahlý horský kraj, kde si začal spojovat trvalost a neměnnost nevlídných skal s působením zlých démonů, zatímco v neuchopitelné proměnlivosti horských bystřin viděl projev božských sil. Tito lidé by četli Kanta s hrůzou, a Platón by jim připadal děsivější než markýz de Sade.

V celých dějinách říše známe jen asi třicetileté období, kdy myšlenka trvalého písma byla podporována přímo z královského paláce. Byla to doba, kdy vládl král, kterého později pokládali za vtělení samotného zla. Jeho otec zemřel, když byl budoucí panovník ještě dítětem, a jeho poručníky se stali nejvyšší kněží, kteří také až do doby, kdy se stal plnoletým, vládli zemi. Když konečně nastoupil na trůn, v jeho povaze se neblaze spojovalo nadšení, jakému snadno propadá mladý duch, s vlivy fanatické výchovy, které se mu dostalo od zlostných starců. A tak mladý král pronásledoval kacíře, a zejména ty, kteří snili o zavedení trvalého písma, ještě krutěji, než jak se to dělo v době, kdy vládli kněží.“

Číšník odnesl prázdný talíř, oba jsme si objednali ještě pivo. Z tajemné souvislosti mezi archeologem, hausbótem a podivnou hudební skladbou se mi tedy zatím neobjasnilo nic. Bylo však zřejmé, že archeologovo vyprávění směřuje oklikami, v nichž se nořilo do vzdálených prostorů a dávných dob, k nějaké bolestné události jeho života; její chladný dech se šířil proti proudu řeči a smutně se chvěl ve zvuku jeho slov a v melodii vět. Cítil jsem, že bádání o historii dávné říše bylo ve šťastnějších dobách největší radostí tohoto muže; i teď se trochu ztrácelo z jeho hlasu napětí, když mluvil o zapomenutých dějinách, a jeho ruce, které zpočátku trhavě proplouvaly v podmořském svitu lampy, se tiše usadily na ubruse. Zdálo se mi, že se úmyslně pouští do dlouhých odboček, aby oddálil okamžik, kdy jej tok řeči donese k neštěstí, které zatemňovalo jeho přítomný život, nenaléhal jsem na něj, nespěchal jsem s řešením hádanky, upíjel jsem pivo a putoval s ním dávnou říší; její obrazy se vynořovaly ve tmě, prostupovány mihotavými světly večerního města.

„V té době se ve spletité a nebezpečné přístavní čtvrti hlavního města rozšířila heretická sekta, v jejímž učení se podivně spojovala výstředně hedonistická etika s jakýmsi kantovským formalismem avant la lettre. Její duchovní vůdce hlásal v šeru těsných a páchnoucích výčepů, že tento svět, kde vládne slastná totožnost forem naší zkušenosti, je rajskou zahradou a náš krátký pobyt v tomto ráji je vklíněn mezi dvojí nekonečné peklo chaosu, mezi peklo, z něhož přicházíme, a peklo, jež nás všechny po smrti – bez ohledu na naše zásluhy a naše viny – opět pohltí. Nejvyšší mravní zákon byl formulován skoro stejnými slovy jako Kantův kategorický imperativ (podle některých teorií šlo dokonce o přímý vliv: je velmi pravděpodobné, že se skupinka vyznavačů této víry dostala až na území pozdějšího Východního Pruska, kde přežila do osmnáctého století); člověk však k tomuto zákonu nebyl připoután, jak je tomu u Kanta, pocitem úcty, ale rozkošnickou, zcela sobeckou slastí, kterou prožitek neměnné jednoty poskytuje a která byla prohlášena za vlastní hodnotu a smysl života. Prorok, který hlásal toto učení, ještě podivnější než říšská ortodoxie, také vytvořil písmo, v němž byly namísto chutí nositelem významu barevné lastury a ulity. Lidé stále častěji nacházeli ráno na zdech domů, dokonce i na kamenné zdi obklopující královské zahrady, lasturové nápisy. Mladý král pořádal na tyto kacíře hony a po čase zajal a nechal popravit i jejich proroka. Sekta však i potom působila dál; v jejím čele stanula prorokova devatenáctiletá dcera. Nakonec náboženská policie dopadla i ji; král nad ní vynesl rozsudek smrti, hned jak mu oznámili, že byla zajata.“

Od řeky zavanul mírný vítr, zplihlé okraje lehkého ubrusu se malátně zvedly a zavlnily se v přítmí, jako by vyplouval zelený rejnok, pak ubrus zase znehybněl.

„Popravy se vykonávaly zvláštním způsobem. Popravčím nástrojem nebyla sekyra ani oprátka, ale písmo. Hlásku v v chuťovém písmu totiž označovalo maso ryby, která byla prudce jedovatá…“

„Vidím, že četba musela být tehdy dost nebezpečná záliba.“

„Ani ne, hláska v se totiž v místním jazyce – stejně jako tomu bylo třeba v attické řečtině klasické doby – vůbec nevyskytovala. Nacházela se pouze v jediném slově: začínalo jí jméno boha moře, které bylo přejato z jazyka původních obyvatel země; lid, který založil říši, přišel z horských oblastí ve vnitrozemí, a proto žádné mořské božstvo ve svém panteonu neměl. Poprava probíhala tak, že odsouzený dostal od soudce, případně od samotného vládce, na talíři chuťový dopis, v němž byla zmínka o bohu moře, a musel jej za přítomnosti posla-číšníka-kata hned přečíst. Často byl dopis jen varováním nebo krutým žertem, mluvilo se v něm neustále o různých událostech ze života boha moře, takže adresát bral všechna sousta, jimiž začínala slova, do úst s hrůzou, že ucítí na jazyku chuť smrtící iniciály, ale nakonec se jméno s jedovatou hláskou v dopise vůbec neobjevilo. A naopak se zase stávalo, že někdo dostal ode dvora dopis plný lichotek, v němž se neustále hovořilo o skvělých povahových vlastnostech adresáta a o jeho zásluhách o říši, a nakonec bylo připojeno jako pozdrav přání, aby jej ochraňovali bozi; všichni byli také po řadě vyjmenováni, včetně mořského božstva: četbu takového seznamu samozřejmě nešťastný adresát dopisu nepřežil.“

„Nechápu jednu věc: jak mohl čtenář poznat, že se jedná právě o chuť, která znamená hlásku v? Říkal jste přece, že ochutnat maso této ryby znamenalo hned zemřít – ale potom jeho chuť nemohl nikdo kromě umírajících znát.“

„Čtenář poznal, že jde o jedovaté v právě proto, že chuť, která vražednou hlásku označovala, neznal. Když ucítil v ústech neznámou chuť, věděl, že je to v a že to s ním vypadá špatně. Poprava odsouzené se měla konat před zraky krále. Stráž dívku přivedla navečer na terasu královského paláce nad mořem. Vládce seděl za širokým stolem ze zeleného mramoru, za ním nehnutě stáli v řadě nejvyšší kněží. Vojáci z palácové stráže posadili dívku naproti králi a kat před ni přisunul talíř z černého kamene, na němž svítila bílá spirála. Talíře byly celkem tři, tři bílé spirály z masa vyprávěly epizodu z eposu o bojích bohů na počátku světa. Byl to text, který se při popravách často používal, dívka jej dobře znala a věděla, že boží jméno se smrtícím písmenem se nachází na konci spirály ležící na třetím talíři. A přesto ještě dříve, než ji k tomu kat vybídl, vzala do ruky stříbrný bodec a docela klidně, jako by si četla ve společenské rubrice chuťových novin, vkládala do úst kousky masa. Král ji s údivem pozoroval, díval se na její lhostejnou a krásnou tvář, vedle níž se červené slunce blížilo k tmavnoucí mořské hladině.

‚Podle tvé nemravné a nesmyslné víry se za několik okamžiků octneš v pekle, které bude trvat celou věčnost,‘ řekl král a snažil se, aby v jeho hlase zněla převaha a výsměch.

‚Máš pravdu,‘ odpověděla dívka, ‚ale ani přicházející peklo nemůže zakalit radost ze skvělé neměnnosti forem tohoto světa. Je mi vás líto, jak jste hloupí. Ničíte naše nápisy, a přitom nevidíte, že jste sami jen písmeny ve velkém textu, že vaše kosti jsou pro bohy týmiž neměnnými znaky, přetrvávajícími staletí, jako pro nás lastury a ulity. Bozi jsou náruživí čtenáři, sestavují si nás do slov a do vět a čtou nás; všechna naše setkání, všechny události, které prožíváme, jsou součástí tohoto textu, této božské knihy. Můj otec jako první zjistil, o čem kniha, v níž jsme písmeny, pojednává: je to příběh o princezně, která bloudí růžovými komnatami paláce, v níž ji vězní něžný a šílený netvor – jeho smutné písně beze slov zní za zdmi jako chvění samotného času, které se probouzí v dění a stravuje je. A některým živočichům umístili bozi tvrdé skořápky na povrchu těla, abychom je mohli jako písmena používat zase my, kteří nejsme jako bozi schopni vidět písmena kostí, skrytá nejdříve v mase a potom pod zemí. Může snad být nějaký očividnější důkaz pro naše učení? Mezi dvěma říšemi chaosu je všechno písmem, písmena čtou písmena, knihy čtou knihy; písmena, slova, která jsou z nich utvořena, a příběhy, jež tato slova vyprávějí, se shlukují do tvaru jiných písmen, a tak je každé písmeno plné jiných abeced, plné slov a dějů, které v nich nadále žijí skrytým životem a svým dechem tajně ovlivňují význam nových písmen a slov, jež jsou z nich složena. Stává se, že báseň o vzdušných vílách, které se něžně hladí a líbají na oblačné pláni, zářící ve světle úplňku, je napsána písmem, jehož písmena jsou spletena z vět příběhu o kovových mechanických zvířatech, pohybujících se tichými a pustými chodbami paláce. Jak je možné, že ty a tvoji kněží nevidíte věci, které jsou samozřejmé? Kromě toho mi vadí, že vaši chrámoví písaři tak mizerně vaří; opravdu není žádným potěšením jíst text tak mdlé chuti. My sice dáváme přednost lasturovému písmu, ale do doby, než tato božská písmena přijme celý svět, musíme ve styku s těmi, kdo naši abecedu ještě neznají, používat chuťového písma – a styděli bychom se předložit někomu něco tak nedobrého, jako je tohle.‘

Za královými zády se ozvalo tiché zuřivé mručení. Zákon sice nedovoloval, aby kněží do průběhu soudu a popravy zasahovali, ale když nejprve museli naslouchat tak nehorázným bludům a potom být ještě svědky znevažování svého umění, nemohli to už vydržet. K dobré pověsti každé chrámové kuchyně totiž patřilo nejenom, že texty, které v ní vznikaly, byly bez chyb, ale také to, že byly chutné; při jejich přípravě se používaly různé přísady a koření, které ovšem nesměly překrýt vlastní chuť písmen. Text, o jehož chuti se prorokova dcera vyjádřila tak pohrdavě, byl připraven v kuchyni velechrámu, která se pyšnila tím, že zaměstnává nejlepší mistry.

Král se s dívkou začal přít o teologických otázkách. A protože se do té doby zabýval daleko více zabíjením heretiků než myšlením, bylo samozřejmé, že se před vzdělanou a bystrou dívkou jen zesměšňoval. Prorokova dcera však nevyužila rozhovoru k tomu, aby udělala přestávku v jídle a oddálila tak svou smrt; dojedla první talíř a – se slovy ‚Doufejme, že tenhle bude lepší‘ – si před sebe přisunula druhý. Za králem se rozhostilo zlověstné ticho. Vládce však na přítomnost kněží zapomněl. Stále více jej okouzlovala moudrost, odvaha a zářivá krása odsouzené.“

Nad našimi hlavami se ozvala siréna policejního automobilu; archeolog se odmlčel. Za chvíli se automobil objevil na mostě Palackého, na jeho střeše blikal modrý maják a záblesky jeho záře se odrážely na tmavé hladině. Pak modré světlo zmizelo mezi domy na Smíchově, hlas sirény slábl, až se rozplynul v šumu města.

„Když dívka dojídala druhý talíř, naklonil se k ní král přes mramor stolu, který oslnivě zářil ve světle zapadajícího slunce, a řekl jí mírně: ‚Věř mi, že ti nechci ublížit. Když odvoláš, mohu ti udělit milost. Prosím tě, abys uvážila jednu věc: jestli je pravdivá tvá víra, oddálí se tím chvíle, kdy vstoupíš do pekla, a jestli je správné to, co vyznáváme my, bude znamenat tvé odvolání jen to, že se zřekneš omylu.‘

V tichu se rozlehl jasný, zvonivý zvuk – velekněz hněvivě udeřil kovovou berlou do mramorové podlahy. Nikdo, ani sám král, neměl právo udílet odsouzenému milost – a vladař to ještě učinil způsobem, který nepřímo zpochybňoval ortodoxii. Král se však neohlédl. Dívka neodpověděla; přisunula před sebe třetí talíř a zabodla stříbrný bodec do středu bílé spirály. Slunce se dotklo hladiny a rychle zmizelo za obzorem, deska stolu potemněla. Král, odsouzená i kněží teď mlčeli, v tichu se ozýval jen hukot vln, bijících do skály, na které stál palác, výkřiky mořských ptáků a tiché ťukání stříbrného bodce narážejícího na talíř. Dívka byla klidná, král se chvěl, kněží se usmívali. Když na talíři zbyl poslední kruh spirály, bledý král vstal a vyrazil dívce bodec z ruky, bylo slyšet, jak zazvonil o podlahu, jak se kutálí po hladkém mramoru, než na konci terasy spadl do moře. Dívka složila ruce do klína, zvedla hlavu a klidně, beze zvědavosti a bez napětí, se králi dívala do tváře. Ten po chvíli prohlásil chvějícím se hlasem, že se mu právě zjevil bůh moře a oznámil mu radostnou zprávu, že slavně zvítězil v mnohasetletém boji s démony. Při té příležitosti mu také sdělil své pravé jméno, které dosud musel z obavy před pikli lstivých démonů tajit. Teď už z jejich strany žádné nebezpečí nehrozí, a bůh si přeje, aby byl nadále nazýván jen svým pravým jménem.“

„A pak se konala slavná svatba. Vsadil bych se, že v pravém jménu mořského boha nebylo písmeno v. Jak se ale potom vykonávaly popravy?“

„Vymyslelo se jiné slovo, které obsahovalo jedovaté písmeno. Ale slavná svatba se opravdu konala. Král svou ženu miloval natolik, že brzy začal úplně podléhat jejímu vlivu a prohlásil herezi, kterou založil její otec, oficiálním náboženstvím říše. Někteří historici tuto událost líčí jako vítězství tupené pravdy nad vládnoucí lží a tmářstvím; byl by to pěkný konec, ale ve skutečnosti byly učení kněží a nová hereze stejně nesmyslné – stará ortodoxie byla dokonce svým protimetafyzickým ostnem sympatičtější a myšlenkově plodnější. Tehdy se všechny zdi pokryly nápisy z lastur a ulit, jež hlásaly články nové víry nebo líčily scény ze života otce nové královny, který byl uctíván jako prorok a mučedník nové víry – o tom, kdo jej dal popravit, se v legendách ovšem nemluvilo.“

„A potom? Co se stalo potom?“

Archeolog pokrčil rameny. „Když král po třicetiletém panování zemřel, jeho syn, jak to chodí, se po čase zase vrátil ke starým zvykům, písmo se opět vařilo a jedlo a všechny lasturové nápisy byly otlučeny. Texty, jež pokrývaly zdi staveb na dně kráteru, byly jedinými, které se zachovaly. Naše výprava se ovšem musela především věnovat práci v původně určené lokalitě, a tak její vedoucí pověřil předběžným průzkumem staveb kráteru pouze mne a Sylvii. Nastaly pro nás nádherné dny. Zařídili jsme si obydlí v kruhovém altánu na nejvyšší terase; jeho střecha ve tvaru čínského klobouku stála na dvanácti štíhlých sloupcích z bílého kamene, mezi nimi se dovnitř skláněly keře, na nichž rostly velké pestré květy. Když nás ráno probudily paprsky slunce, sestupovali jsme po širokém bílém schodišti do jezera a koupali se nazí v průzračné vodě. Pak jsme celé dopoledne četli a přepisovali lasturové texty. Z jejich obsahu jsme poznali, že stavby v kráteru byly útočištěm, které si nechali tajně vybudovat mladí královští manželé a do kterého se uchylovali, když se chtěli skrýt před světem. Četli jsme na zdech vyznání lásky a básně, které opěvovaly krásu a moudrost královny a statečnost krále. Z nápisů ještě po tisíciletích vanula atmosféra dávného opojení. V poledne jsme odpočívali ve stínu a jedli jsme ovoce, které Sylvie natrhala, anebo jsme se osvěžovali koupelí. Když žár slunce trochu polevil, pokračovali jsme v práci až do chvíle, kdy se na obloze nad kráterem objevily hvězdy, a často jsme pak ještě dlouho luštili nápisy ve světle baterky, které vábilo velké můry, jež zmateně poletovaly v jeho kuželi. Pozdě v noci jsme usínali v altánu, kde nám do spánku omamně voněly květy, jež se rozevírají za tmy…“

Jak se archeolog navracel z dávné říše do našeho světa, v jeho hlase vzrůstal neklid a jeho ruce opět začaly popolézat po ubruse jako zmatení krabi. Teď se zarazil, jako by se mu ve vyprávění nechtělo dál, a pil dlouhými doušky pivo. Nenaléhal jsem na něj, trpělivě jsem čekal, jaké nové obrazy se vynoří z ticha. Všiml jsem si, že zataženými závěsy v oknech jeho lodi prosvítá slabé světlo. Čeká snad na něj někdo uvnitř? Jestli je někdo v kajutě, proč jej nepozval ke stolu? Archeolog postavil na stůl prázdnou sklenici a pokračoval ve vyprávění.

„Jednou jsem celé odpoledne luštil silně poškozený text, který vyprávěl příhody z dětství královny. V poledne za mnou přišla Sylvie a přinesla mi na míse plody, jaké jsem ještě nikdy neviděl; říkala, že je utrhla z keře, který objevila v odlehlém zákoutí dávné zahrady. Byly to kožnaté koule, o něco větší než pomeranč; přes jejich průsvitnou, mléčně zabarvenou slupku byl vidět vnitřek, naplněný růžovým rosolem, v němž plula velká, temně rudá semena. Povrch byl poset drobnými póry; když jsem jeden plod vzal do ruky a zmáčkl jej, vytryskly ze všech pórů najednou tenké růžové pramínky, které se třpytily ve slunci jako stříbrné nitky, a vzduch se naplnil jemnou sladkou vůní. Sylvie jeden z plodů nařízla a vymačkala si do úst růžový rosol. Říkala, že šťáva chutná po jahodách a kokosovém mléce. Já jsem však v tu chvíli byl příliš zaujatý svým textem, a tak jsem nechal ovoce ležet na míse. Když jsem pak za pár minut sáhl po jednom plodu, abych jej také ochutnal, uviděl jsem, že Sylvie leží na písku se zavřenýma očima, těžce dýchá a její rty cosi neslyšně šeptají. Volal jsem na ni a třásl jsem s ní, ale stále se neprobouzela. Odnesl jsem ji do člunu a odvezl do tábora. Vysílačkou jsme přivolali vrtulník, který s ní odletěl do nemocnice v nejbližším velkém městě. Tam mi lékaři řekli, že Sylvie snědla plod jedovatého keře, o němž se myslelo, že už v tomto kraji neroste, protože poslední zprávy o něm pocházejí z konce minulého století. Říkalo se v nich, že lidé, kteří okusili růžovou šťávu, upadli do hlubokého spánku plného zlých snů, z něhož se probouzeli – na několik hodin – jen třikrát nebo čtyřikrát do měsíce. Lék, který by nemocného probudil nadobro, anebo který by mu alespoň trochu pomohl, nebyl znám a nikdo jej nezná ani dnes…

Odvezl jsem Sylvii do Prahy a poté, co se ji bez jakéhokoliv výsledku snažili léčit v několika nemocnicích, jsem si ji vzal do svého bytu na Vinohradech a pečoval o ni sám. V době, kdy jsem musel na delší dobu opustit byt, se o spící starala má matka. Měla Sylvii moc ráda, i když s ní mohla mluvit jen v těch hodinách, kdy se Sylvie probouzela. Ve chvílích, kdy byla vzhůru, mi Sylvie vyprávěla o zlém světě, jímž bloudí v živých snech. Zpočátku mluvila o tom, že prochází vedlejšími ulicemi jakéhosi zpustlého Manhattanu, kde se vrcholky omšelých mrakodrapů nořily do tmavých mraků a kde vládlo neustálé přítmí; v ulicích, jež tvořily monotónní pravoúhlou síť, nepotkávala žádné lidi, jen z otevřených dveří všech domů po obou stranách ulice nehybně trčely hlavy a klepeta několikametrových humrů, jejichž těla se ztrácela ve tmě domovní haly. Humři se nepohnuli z místa, když je míjela, jen ji sledovali očima na pohyblivých stopkách, a když se přiblížila, natáhli dlouhá tykadla a jemně jí jejich konečky přejížděli po tváři. Ulevilo se jí, když se v průhledu ulice objevily osvětlené výlohy obchodů na hlavní třídě. Když přišla blíž, uviděla, že se ve výloze pohybují automatické figuríny v životní velikosti. Měly tváře lidí, které znala, jedna z postav představovala ji samu. Po chvíli pochopila, že pohyblivé a mluvící figuríny účinkují ve zlé hře: předvádějí vteřinu po vteřině, aniž cokoliv vynechaly, celý její život; před zraky cizích lidí, v ostrém světle žárovky se tu ukazovalo vše, co se odehrálo za zavřenými dveřmi, ve tmě a o samotě. V nejintimnějších okamžicích se z davu před výlohou ozýval hrubý smích. Šla dál po hlavní třídě a zjistila, že ve všech výlohách je stejná podívaná. Brzy si jí lidé všimli; ukazovali si na ni, smáli se jí a přehrávali některé scény z jejího života v posměšné pantomimě. Raději na nejbližším rohu zahnula do boční ulice, kde už jí kývala vstříc obrovská tykadla, a bloudila dál vedlejšími ulicemi mezi velkými tichými humry.

Někdy se ve snu octla v podivně proměněné Praze. Jednou nastoupila na Balabence do prázdného zadního vozu tramvaje. V Karlíně se na ulicích začaly objevovat palmy a tropické keře a stále jich přibývalo; na Florenci už byla vegetace tak hustá, že si tramvaj musela prorážet cestu takřka neprostupnou houštinou, velké tučné listy se otíraly o sklo, pružné větve se cpaly pootevřeným okénkem dovnitř. Přes spleť listí už nebyly vidět žádné domy, tak nevěděla, kde je, když z tramvaje vystoupila. Prodírala se džunglí, až přišla k ozdobným secesním dveřím; poznala, že je to vchod do hotelu Ambassador. Vstoupila dovnitř a procházela prázdnou kavárnou, tonoucí v přítmí; na sklo velkých oken se zvenčí tlačily stromy a keře džungle. V zadní části místnosti seděl u jednoho stolku anděl a naproti němu žena v tmavozelených večerních šatech a s fialovými očními stíny, kterou odněkud znala; po chvíli si vzpomněla, že je to manekýna, jež vystupuje v televizních reklamách na jakýsi deodorant. Žena se strnule opírala lokty o desku stolu a držela v rukou stříbrnou hůlku, na níž byla navinutá role černého papíru. Anděl z ní papír odvíjel a soustředěně na něj psal perem, naplněným zlatým inkoustem; popisoval černý papír zlatými číslicemi, vypočítával na něm jakousi nekonečnou matematickou rovnici. Jak řešení rovnice pokračovalo, popsaný papír klesal pod stůl; pod stolem seděla agama a vždycky, když se konec role přiblížil na dosah její tlamy, roztáhla nákrčník, urvala papír a snědla jej.

Jindy zase šla Jirchářskou ulicí k řece. Cítila, že v atmosféře je cosi tísnivého, všichni lidé, které potkávala, mlčeli. Když prošla kolem Goethe-Institutu a octla se na nábřeží, strnula: uviděla, že řeka, ostrovy a celý druhý břeh zmizely, za zábradlím na protější straně ulice se až k obzoru prostíralo kalné, studené moře. Lidé kolem ní chodili rychle a se sklopenými hlavami, zdálo se, že se bojí, aby je někdo nezastavil a nechtěl s nimi mluvit o proměně města. Sylvie přesto oslovila starší paní, která nesla síťovku s nákupem, a zeptala se jí, co se stalo s Petřínem a Malou Stranou, ale paní zrudla, omluvila se, že pospíchá, a rychle zmizela.“

Díval jsem se na tmavý svah Petřína, protkaný světly lamp. Ve tmě jako by se ztrácel jeho objem, vypadal teď spíš jako kulisa z lehkého plátna. Připadalo mi, že se vratká kulisa každou chvílí může nahnout a skácet, představoval jsem si, že se za ní objeví poušť, moře nebo třeba fantastické skalní město s ohni planoucími v jeskyních.

„Hledal jsem pomoc u mnoha lékařů, chodil jsem za léčiteli, mágy a kořenářkami, ale nikdo z nich nedokázal ani o chvíli zkrátit Sylviin zlý spánek, nikdo neuměl alespoň zmírnit její těžké sny. Byl jsem v koncích. Když se Sylvie probouzela, podívala se na mne vždycky s úzkostnou nadějí, ale já jí pokaždé musel říci, že se dosud žádný lék neobjevil. Jednou mě v ústavu požádali, abych na ruzyňském letišti přivítal významného hosta, který měl přiletět z Londýna. Bylo to ke konci listopadu, nad městem se celý den sunuly nízké černé mraky. Když jsem jel taxíkem na letiště, uslyšel jsem tiché zabubnování na okénko a vzápětí se strhl prudký liják. Letiště nepřijímalo, a tak jsem si sedl v baru u vysoké skleněné stěny, do níž prudce narážel déšť se sněhem, voda stékala dolů po skle v proudech, které proměňovaly světla přistávací plochy v němé studené ohňostroje. Seděl jsem tam ještě dlouho poté, co už bylo jasné, že toho dne žádné letadlo nepřiletí, pil jsem koňak a díval se na třesoucí se světla. Jak se stmívalo, ztrácely se rozmazané obrysy přistávací plochy a na skle se vynořoval vybledlý, ostrý obraz osvětleného baru, viděl jsem svou vlastní přízračnou postavu a mizící tvář, přes kterou se chvílemi přelévaly roje chladných jisker. Začal jsem být trochu podnapilý a dal jsem se do řeči s vousatým opáleným mužem, který seděl sám u vedlejšího stolku a jedl obložené chlebíčky. Cítil jsem potřebu svěřit se někomu se svým trápením, a tak jsem mu začal vyprávět své indické příhody. Ve chvíli, kdy jsem se dostal k jedovatému plodu, položil nakousnutý chlebíček zpátky na talíř a pozorně naslouchal. Když jsem skončil, řekl, že ví o tomto keři a o účincích jeho plodů a že zná i lék, který může spícího probudit.

Byl to etnograf, který se zabýval studiem života kmenů, jež obývají jakýsi zapomenutý ostrůvek v Indickém oceánu. Žil v jedné z domorodých vesnic a byl svědkem toho, jak šestileté děvčátko vypilo šťávu z růžového plodu s rudými semeny a usnulo. Rodiče to nijak zvlášť nevzrušilo, byli spíš mrzutí z toho, že jim nastanou nečekané výlohy. Otec vyvedl z chlívku kozu, kterou bude nutné zaplatit za léčení, a chystal se na cestu do horské vesnice, kde žije kouzelník, který spavou nemoc léčí. Etnografa to pochopitelně zajímalo, a tak požádal otce děvčátka, aby jej mohl doprovázet. Když dorazili do horské vesnice, kouzelník nejprve pečlivě prohlédl kozu, podíval se na děvčátko, které držel otec v náručí, a pak se vrátil do své chýše. Když za chvíli vyšel ven, měl na zádech objemný kožený vak a za opaskem se mu houpala vydlabaná tykev. Nechal otce s děvčátkem a etnografa čekat na terase a zmizel v džungli, která začínala hned za jeho chatrčí. Objevil se znovu za tři hodiny. Nejdříve šel uložit do chýše kožený vak, ledabyle zatančil krátký magický tanec (aby si klient nemyslel, že za kozu dostává málo), potom přistoupil k děvčátku a přiložil mu k ústům okraj vydlabané tykve. Děvčátko začalo hltavě pít, po tváři mu stékaly pramínky jakési ostře zelené tekutiny. Za několik okamžiků otevřelo oči, přivinulo se k otci a začalo mu vyprávět o zlých snech, v nichž ji pronásledovaly pralesem obrovské opice a házely po ní těžké kameny a zapáchající zdechliny zvířat.

Etnograf se začal domorodců vyptávat na zelenou tekutinu a dozvěděl se, že je to šťáva, kterou vylučuje jeden druh místních mravenců. Mravenci jsou o něco menší než naši lesní mravenci, jsou zcela bílí a mají pozoruhodný způsob obrany: když se octnou v ohrožení, snaží se zastrašit útočníka tím, že se celá mravenčí kolonie semkne těsně k sobě a vytvoří živou sochu nějaké šelmy – obvykle je to ležící tygr s široce rozevřenou tlamou. Tygr je celý bílý, s výjimkou očí: ti mravenci, kteří představují tygří oči, se zabarví zeleně – zřejmě proto, aby se zvýšil odstrašující účinek. Etnograf říkal, že v horských oblastech ostrova není žádnou vzácností se s takovým bílým tygrem, složeným z mravenců, setkat a že on sám jich později v pralese uviděl několik.

Šťávu, která léčí spavou nemoc, vypouštějí za určitých okolností právě mravenci, kteří zezelenali. Není však nijak jednoduché ji získat. Jakmile se totiž mravenčího tygra někdo dotkne, přestává mít pro mravence tento způsob obrany smysl a tygr se bleskurychle rozprchne na všechny strany. A i kdyby se zelené mravence nějak podařilo chytit, nebylo by to stejně nic platné, protože hned potom, co se tygr rozpadne, tito mravenci zbělají. Tajemství, jak získávat tekutinu, kterou zelení mravenci vylučují, zná pouze kouzelník z horské vesnice. Toto tajemství je přísně střeženo – snad proto, že kouzelníkovi zajišťuje slušné příjmy: keřů s uspávajícími plody roste na ostrově mnoho a barva a vůně plodů každou chvíli zláká nějaké dítě, aby je ochutnalo. Plody prý mají tak lahodnou chuť a kouzelníkova léčba je tak bezpečná, že zámožní obyvatelé ostrova si někdy předem objednají kouzelníka s léčivou šťávou a potom uspořádají hostinu, na jejíž závěr se jako vyvrcholení podávají růžové plody. Kouzelník se toto tajemství dozvěděl od svého předchůdce a sám je vyzrazuje pouze svému pomocníkovi a nástupci. Způsob, jak získat mravenčí šťávu, zřejmě souvisí s obsahem koženého vaku, s nímž se kouzelník před každým lékařským zásahem proti spavé nemoci vydává do džungle a jejž jindy pečlivě skrývá ve své chýši.

Chtěl jsem se okamžitě vypravit na ostrov, ale etnograf mi můj úmysl rozmluvil. Řekl mi, že bez znalosti místních jazyků bych na ostrově stejně nic nepořídil. Měl jsem se spolehnout na něj, právě tam znovu odlétá a vrátí se už za měsíc. Kdyby jej nezdržela průtrž mračen, byl by teď už na cestě. Říkal mi, abych byl klidný, že nebude nijak obtížné od kouzelníka za pár slepic zelenou tekutinu koupit. Letadlo, kterým se vracel, mělo přiletět do Prahy v noci před posledním dnem v roce. Navrhl mi, abychom se sešli na Silvestra v deset hodin dopoledne v kavárně U Vojtěcha.

Nemohl jsem se dočkat, až se etnograf vrátí. Když se za několik dní Sylvie opět na chvíli probudila, vyprávěl jsem jí o setkání na letišti a o slibu, který jsem dostal. Byla šťastná, říkala, že by život v přízračných městech už déle nevydržela…“

Archeolog se na dlouhou dobu odmlčel. Po tmavé hladině řeky plul parník ozdobený barevnými žárovkami, z jeho paluby se ozývala veselá hudba, viděli jsme tančící stíny na palubě.

„Etnograf se vrátil se zlými zprávami. Prosklenou stěnou kavárny, kde jsme se setkali, bylo vidět náměstíčko, pokryté čerstvě napadaným sněhem. Vyprávěl mi, že před jeho příjezdem na ostrově vypukla válka mezi znepřátelenými kmeny a že v bojích zahynulo mnoho mužů z kouzelníkovy vesnice. Byl zabit i kouzelník a jeho pomocník a kouzelníkova chýše shořela. Ze záhadného předmětu, který kouzelník ukrýval v koženém vaku, zbyl jen popel. Tajemství léku proti spavé nemoci bylo navždy ztraceno.

Když etnograf skončil své vyprávění, nejistě a s rozpaky řekl: ‚Alespoň něco jsem vám z ostrova přivezl.‘ Sáhl do aktovky a vytáhl z ní válec, zabalený do novin a převázaný provázkem, jakoby s omluvným úsměvem jej postavil na desku stolu a přisunul přede mne. Když jsem dárek vybalil, uviděl jsem, že je to sklenice od kompotu, v níž se jako snové mléko malátně převalovala bílá vlna. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že to jsou mravenci.

‚Je mezi nimi i královna,‘ vysvětloval mi etnograf. ‚Dokáže naklást neuvěřitelné množství vajíček, a tak počítám, že už za dva měsíce bude mravenců tolik, že dokáží udělat tygra. Stačí, když je budete krmit zbytky od oběda. Potom se můžete pokusit přijít sám na to, jak je možné ze zelených očí získat lék proti spavé nemoci.‘ A pak ještě dodal: ‚Nevím, jestli to má nějaký smysl, ale myslím, že je to jediné, co se teď dá dělat.‘

Vrátil jsem se domů a vešel jsem do pokoje, kde spala Sylvie. Oknem pronikalo do místnosti klidné bílé světlo ze zasněženého parku, přes vzorek zatažených záclon byly vidět větve stromů, pokryté sněhem; jemně se kývaly ve větru a padaly z nich bílé chomáče. Posadil jsem se ke kulatému stolu z tmavého hlazeného dřeva, postavil jsem na jeho desku, lesknoucí se chladným světlem, sklenici s mravenci a pozoroval jsem jejich hemžení. V tichu bylo slyšet Sylviin nesrozumitelný šepot, který přicházel z hlubin jejího temného světa. Najednou šepot ustal, Sylvie otevřela oči. Když uviděla sklenici s mravenci, usmála se a řekla: ‚Tak už se tvůj známý vrátil z ostrova? Probudila jsem se už nadobro?‘

Musel jsem jí říci, co se stalo na ostrově. Sylvie dlouho mlčela, dívala se na zasněžené větve stromů za oknem. Pak řekla: ‚Drží mě teď v rozlehlém bytě v přízemí domu, který stojí na kraji města, tak blízko u tmavého studeného moře, že do velkých oken neustále bije prudký příboj, ve dne v noci se ozývají pravidelné dunivé rány, jak voda naráží na silná skla; když procházím kolem oken, vidím někdy, jak mocná vlna udeří o sklo tuleněm nebo velkým černým kalmarem. Sloužím tam jako otrokyně třem bratřím, odporným otylým starcům; nutí mě, abych se s nimi zúčastňovala dlouhých orgií, musím dělat před zraky obecenstva, od kterého vybírají peníze, ty nejhnusnější věci, jaké si kdo dokáže vymyslet, do toho se ještě neustále ozývají ty strašlivé rány příboje…‘

‚Je to jen sen, Sylvie,‘ řekl jsem tiše.

‚Pro mne už jsou teď snem ty krátké okamžiky, kdy se ocitám v Praze. Jednou mí páni odešli a zapomněli zamknout dveře. Vystoupila jsem po mnoha schodištích do nejvyššího patra a dostala se až na střechu domu. Byl večer, viděla jsem, jak dole po ulicích, mokrých od deště, jezdí automobily s rozsvícenými reflektory, slyšela jsem hučet moře. S otevřenýma očima, s radostí, že už bude všemu konec, jsem skočila dolů. Když jsem dopadla na mokrý asfalt, ucítila jsem strašnou bolest v celém těle. Chodci, kteří šli okolo, se kolem mne shlukli, kopali do mne a bili mě pěstí do obličeje. Pak mě dva malí chlapci uchopili za nohy a vlekli mě nazpátek do domu. Uvědomila jsem si, že v tomhle světě smrt neexistuje, že je to jen mlhavá vzpomínka odjinud; a myšlenka, že z přímořského domu nemůžu uniknout ani smrtí, mě naplnila nekonečným děsem.‘

Po chvíli dodala: ‚Musela bych to udělat ve chvílích, kdy jsem tady, jenom tady bych mohla uniknout starcům.‘

Prosil jsem Sylvii, aby to ještě vydržela, říkal jsem jí, že vypěstuji mravenčího tygra a že se mi pak určitě nějak podaří získat zelenou tekutinu. V Sylvii to probudilo novou naději. Když pak slyšela, jak se z velké dálky blíží dunění skel, do nichž bijí vlny příboje, když zaslechla hlasy starců, kteří ji volali, držela se mě za ruku a šeptala: ‚Už musím jít, shánějí se po mně; prosím, pospěš si s těmi mravenci, dávej jim hodně jíst, ať se rychle rozmnožují…‘

A mravenců skutečně rychle přibývalo. Za měsíc jsem pro ně koupil tři metry dlouhé terárium a postavil jsem je na parkety doprostřed místnosti, jejíž stěny pokrývaly police s knihami. Měl jsem zpočátku strach, aby se mravenci nerozlézali po bytě, ale brzy jsem zjistil, že když mají dostatek potravy, nevzdalují se nikdy příliš od královny – a tak mravenci neutíkali, ani když jsem terárium nepřikryl víkem. Celé dny se vlnili na dně jako rozbouřená mléčná hladina. Po nějakém čase začaly z bílých vln vyvstávat zárodky tvarů, na několik okamžiků se vynořila pracka šelmy anebo rozevřená tlama, ale tyto nejisté fragmenty zvířecích těl se zase hned rozplývaly. Z vlnění ovšem také vystupovaly zobáky dravých ptáků a chapadla chobotnic, posetá přísavkami – jako by se mravenci postupně rozpomínali na správnou podobu, jako by ji tápavě hledali v nějaké nepředstavitelné paměti, na níž jsou účastni. Jednoho odpoledne jsem v knihovně hledal jakousi knížku, a náhle se mě zmocnil podivný pocit. Zdálo se mi, že mě kdosi pozoruje; rychle jsem se otočil a uviděl jsem, jak na podlaze za sklem terária leží a dívá se na mne zelenýma očima mohutný bělostný tygr s hrozivě rozevřenou tlamou. Dlouho jsem se na nádherné zvíře fascinovaně díval. Netušil jsem, že mravenci napodobí tvar tygra tak dokonale. Bylo dokonce možné rozeznat jednotlivé chlupy v tygří srsti a dlouhé zježené vousy kolem tlamy. Odklopil jsem víko terária a sáhl po zeleném oku. Když jsem se mravenců dotkl, tělo tygra se rozteklo, proměnilo se ve vířící proud, který se rozlil po stěnách terária, viděl jsem, jak se zelené oči rozstříkly do zelených jazyků, které protkaly bílou hmotu, oddělily se od sebe a zkroutily jako svíjející se červi, přitom bledly, až splynuly s bílou vlnou.“

Do posledních vět, které archeolog říkal, se neustále mísily jakési ostré sykavky. Archeolog se odmlčel a rozhlédl se. Během jeho vyprávění se veranda přece jen trochu zaplnila; u vedlejšího stolu seděl muž se ženou, ženě připadalo, že porce masa, kterou jí přinesli, je příliš malá, a žádala muže, aby zavolal číšníka a jídlo vrátil. Tomu to připadalo trapné a snažil se jí to rozmluvit, žena mu chvějícím se hlasem plným vzteku vyčítala zbabělost. Muž jen sveřepě mlčel, a nakonec přestala mluvit i žena, od té chvíle seděli u stolu beze slova.

„Vyzkoušel jsem všechno možné, abych zelené mravence polapil, abych jim zabránil zbělat a abych je donutil vylučovat léčivou tekutinu,“ pokračoval archeolog. „Nepodařilo se mi však dosáhnout ani prvního úkolu. Kupoval jsem a vyráběl nejrůznější nástroje, kterými jsem se pak snažil vydloubnout tygří oči, zkoušel jsem lžíce, naběračky, pinzety, špachtle, různé skleničky a baňky. Sestrojoval jsem důmyslné pasti s péry a páčkami, pasti, jejichž čelisti se bleskurychle zaklapovaly anebo se k sobě neznatelně pomalu přibližovaly. Abych mravence obelstil, důmyslně jsem se maskoval: navlékal jsem si oblek z listí stromů a větviček, jindy jsem si zase udělal krunýř z knih, abych byl v knihovně co nejnápadnější. Pokoušel jsem se mravence omámit éterem a sám jsem se přitom přiotrávil, stříkal jsem na ně voňavky a spreje, vykuřoval jsem pokoj indickými tyčinkami. Ale v nejlepším případě se mi podařilo chytit několik mravenců – ti stejně hned zbělali a neuronili ani kapku zelené kapaliny. Během svého soužití s mravenci jsem se seznámil se zajímavými rysy jejich života. Zjistil jsem například, že za nocí, kdy svítí úplněk, se mravenci z nějakých nepochopitelných důvodů seskupují do tvaru platónských těles. Jedné noci jsem vstoupil do knihovny a uviděl jsem, jak se ve světle měsíce na podlaze tyčí pravidelný čtyřstěn. Po chvíli se mravenci nesmírně pomalu, jako v nějakém somnambulním transu, přeskupili do tvaru krychle, v němž opět nadlouho strnuli; pak ještě utvořili pravidelný osmistěn a dvacetistěn a nakonec dvanáctistěn, jehož povrch se skládal z rovnostranných pětiúhelníků. Proměny se ve stejném pořadí a ve stejně pomalém tempu ještě několikrát opakovaly a pak náhle ustaly, dvanáctistěn se roztekl do neforemné placky.“

„Jaký může mít takové chování smysl?“ podivil jsem se.

Archeolog pokrčil rameny. „Opravdu nemám tušení. Ptal jsem se na to entomologů, ale nikdo z nich mi nedokázal odpovědět. Po nějaké době mravenci změnili své návyky: pokoušeli se teď vytvořit i ve dne jiné tvary než jen tygra. Jeden zoolog mi vysvětlil, že tyto pokusy souvisí se změnou klimatu, která mravencům signalizuje, že se octli v novém prostředí, a že je tedy třeba vybrat si nové vzory pro zastrašování nepřítele. Mravenci začali znovu tápavě hledat tvary. Připadalo mi, jako by si socha, která vytváří sama sebe, dělala skici před ustavením definitivní verze. Opět ve zmítání bílých vln vyvstávaly staré pralesní a podmořské tvary, ale mezi nimi se teď objevovaly také náčrty věcí, s nimiž se mravenci setkávali v novém prostředí, například glóbusu nebo stěny knihovny, pěkně se jim podařilo udělat záclony i s jejich složitým květinovým vzorem, a jednou jsem dokonce zahlédl vynořovat se z vlnění mravenců svou vlastní tvář, podívala se na mne zelenými bulvami a pak se pozvolna roztekla. Mravenci se ovšem v našem světě těžko orientovali, a tak jejich konečná volba nebyla nejšťastnější: ustálili se na tom, že začali napodobovat velkého plyšového medvěda, který seděl jako památka z dětství ve výklenku knihovny. Také oči mravenčího medvěda byly zelené, ale mravenci, kteří je tvořili, byli stejně nepolapitelní jako ti, kteří dělali tygří oči.“

Po řece plul tmavý člun s lampionem na přídi, byla na něm společnost mladých lidí, pili víno z láhve, dívka v bílých šatech hrála na flétnu. Poslouchali jsme chvíli hudbu, která se nesla nad hladinou, smutná jako obraz v čínské básni.

„Tak jsem celou zimu a jaro strávil tím, že jsem se věnoval pokusům s mravenci. Když přišlo léto, vzdali se mravenci hledání nových tvarů a vrátili se k tygrovi, kterého uměli přece jen nejlépe. Sylvie bloudila temnými městy, a já dosud neměl ani kapku léčivé šťávy. Z neustálého napětí a nikdy neustupujícího pocitu zoufalství jsem začal být také nemocný. Přátelé mě přemlouvali, abych si vyjel někam za město. A tak jsem jednoho rána – poté, co Sylvie po krátkém bdění znovu usnula a já věděl, že se teď zase dlouho neprobudí – dojel metrem na smíchovské nádraží a nasedl na vlak, který odjížděl nejdříve. Vlak jel po trati, která vede podél Berounky. Vystoupil jsem na jedné ze stanic ještě před Karlštejnem. Bylo to v červenci a byl tenkrát stejně horký den jako dnes. Celé dopoledne jsem chodil po lesích, které byly plné houbařů a rodin na výletě. Bylo asi půl jedné, když jsem se dostal k místu, kde cesta vedla ven z lesa. Hned za posledními stromy začínaly zahrádky chatařské osady. Šel jsem podél drátěných plotů, za nimiž se prostíraly záhony s rajčaty a pivoňkami, na verandách dřevěných chat seděli u stolů tlustí muži s rudými zády, zpocené ženy v plavkách nabíraly jídlo z hrnců a rozdělovaly je do talířů. Cítil jsem vůně guláše a koprové, mísící se s pachem automobilového oleje, slyšel jsem cinkání příborů. Chatařská osada se rozrostla kolem původní vesnice, kterou tvořilo několik zděných domků. Jedním z nich byla hospoda, stojící na návsi. Když jsem míjel její otevřené dveře, zavanul na mne chladný a vlhký vzduch venkovských průjezdů, který už jsem dlouho necítil. Vešel jsem dovnitř a vstoupil do lokálu. Okolo jednoho stolu sedělo nad pivem několik mužů v trenýrkách nebo v modrých pracovních kalhotách; bavili se o převodové skříni automobilu, který patřil jednomu z nich. Pod stolem ležel na podlaze s hlavou položenou na pracky a se zavřenýma očima huňatý vlčák. Ostatní stoly byly prázdné, nad deskami z hnědého umakartu bzučely mouchy. Posadil jsem se vedle okna, v němž oslnivě zářily bílé zdi domků. V zadní, poněkud potemnělé části místnosti, vedle dveří na záchod, stál u černé skříně hracího automatu asi desetiletý chlapec v plavkách, držel v obou rukou páčky přístroje a soustředěně jimi kroužil. Na přední desce automatu blikala červená, zelená a fialová světla, bylo slyšet tlumené elektronické zvuky, jaké se obvykle z takových přístrojů ozývají. Za chvíli se jeden z hostů zvedl a zavolal na chlapce. Když spolu odešli, automat si tiše bzučel sám pro sebe a blikal barevnými světélky do přítmí.

Upíjel jsem pivo a pozoroval jsem mouchy, které pobíhaly po desce stolu mezi lepkavými loužičkami. Když jsem se vracel ze záchodu, zahlédl jsem na obrazovce hracího automatu zvláštní obraz. Byla to dlouhá rovná chodba bez oken, osvětlená slabými žárovkami, které visely u stropu; několik žárovek bylo rozbitých, a tak se některé části chodby ztrácely ve tmě. Podél zdí, pokrytých vlhkými skvrnami, se táhly jakési černé kabely a rezavé kovové roury. Obě zdi byly na mnoha místech přerušeny tmavými ústími vedlejších chodeb. Zdálo se mi, že je to technické sklepení nějaké rozlehlé budovy. V horní části obrazovky blikal červený nápis INSERT COINS. Vhodil jsem do škvíry přístroje mince a uchopil jsem páčky. Zakrátko jsem se jejich pomocí naučil ovládat pohyb imaginární postavy, z jejíhož pohledu se chodba na obrazovce ukazovala, brzy mi připadalo, že se sám dívám jejíma očima. Procházel jsem bludištěm chodeb; vždy, když se blížilo ústí příčné chodby, jsem čekal, že z něho vyskočí nějaká monstra nebo bojovníci kung-fu, s nimiž bude třeba se utkat, ale všechny nové chodby, které se objevovaly, byly prázdné, všechny ubíhaly do dálky v monotónní perspektivě a ztrácely se ve tmě. Nic se nedělo, jen čas od času unikala z nedoléhajících spojů potrubí pára. Podivná hra, pomyslel jsem si. Snad jsem měl v labyrintu něco najít, ale netušil jsem, co bych měl hledat. Na jedné z křižovatek jsem v hloubce příčné chodby zahlédl matné nafialovělé světlo. Vydal jsem se tím směrem a došel jsem k úzké plechové skříni, do jaké si ukládají dělníci v továrnách oblečení. Dvířka skříně byla otevřená; uvnitř skutečně visely na háčku zamaštěné modráky. Ve skříni jsem však uviděl ještě něco jiného: na polici stál počítač; jeho součástí bylo zařízení se stejnými páčkami, jaké jsem držel v rukou, na obrazovce jsem viděl noční sídliště. Připomínalo Jižní Město, až na to, že velké paneláky měly tvar ležících nebo sedících zvířat; stovky oken svítily v bocích, šíjích a hlavách obrovských panelových psů, opic, vepřů a krokodýlů. Bylo po dešti, na chodnících i na vozovce zůstaly louže, na jejichž klidné hladině se ostře odrážela rozsvícená okna. Během hry jsem se ztotožnil s postavou bloudící sklepením, teď mi připadalo, že bych měl uchopit do rukou páčky přístroje, který stál ve skříni, a řídit cestu nové imaginární postavy nočním sídlištěm. Jak to však udělat? Ukázalo se, že k tomu postačí, aby se postava na chodbě přiblížila k počítači tak blízko, až okraje jeho obrazovky splynou s obvodem obrazovky automatu v hospodě. Od toho okamžiku páčky, které jsem držel v rukou, ovládaly přímo pohyb postavy na nočním sídlišti. Za chvíli jsem úplně zapomněl na sklepení a ztotožnil se s novou postavou, s nočním chodcem, bloudícím po sídlišti s domy ve tvaru zvířat. Chodil jsem teď podél dlouhých řad zamčených dveří z matného skla, kolem kontejnerů ve studeném světle blikajících zářivek, přes tmavá a vlhká asfaltová hřiště. Už jsem tušil, co mám hledat. Za parkovištěm, kde stály řady temných automobilů, se tyčil panelák ve tvaru ležícího losa; okna svítila i v lopatkovitém paroží, na jeho dvou nejvyšších výběžcích zářila červená signální světla. Nad jedněmi dveřmi v losím boku se kroutil ostře fialový neon, fialové světlo se rozlévalo po střechách temných zaparkovaných automobilů. Když jsem přišel blíž, uviděl jsem, že neonová trubice vytváří slova nápisu nad vchodem do baru. Dveře byly otevřené; vstoupil jsem jimi do špinavé haly. Vedle šatny, kde na věšácích viselo několik kabátů, stál hrací automat, nad nímž se skláněl mladík v černé kožené bundě. Čekal jsem, až skončí; a když se po chvíli vrátil do lokálu, postavil jsem se na jeho místo. Obrazovka ukazovala velkolepé opuštěné město zalité prudkým slunečním světlem, město s gigantickými klasicistickými stavbami, jejichž bílá průčelí byla skryta za obrovitými kolonádami, s širokými schodišti a s žulovými sfingami na nábřežích mohutné řeky, s rozlehlými náměstími, v jejichž středu vrhal jezdecký pomník krátký tmavý stín na bílý mramor, rozžhavený sluncem. Ve stínu jednoho z pomníků jsem objevil další počítač; na jeho obrazovce byl zimní les, bloudil jsem pak mezi bizarními tvary stromů pokrytých sněhem, než mezi kmeny zazářilo v závěji světlo dalšího počítače. Tak jsem jakoby po nekonečném schodišti sestupoval do stále nových labyrintů, jež se otvíraly v zákoutích jiných labyrintů. Některé z nich byly ponuré a připomínaly krajiny ze Sylviiných snů, jiné byly chladné a lhostejné, v některých z těchto světů jsem se dokonce cítil příjemně. Přestal jsem si lámat hlavu s tím, s kterou postavou se mám ztotožnit a na které úrovni se vlastně nacházím, všechny postavy mi připadaly stejně skutečné, i když to byly jen obrazy v obrazech, i když se zrodily z řetězce imaginárních rukou, ovládajících páčky přístrojů, které nikde neexistují. Začínal jsem mít pocit, že i postava stojící ve venkovské hospodě u Karlštejna se od postav bloudících v hlubinách obrazovek nijak zvlášť neliší, že nezakončuje jejich řadu, ale je spíše její součástí. Netušil jsem, kde začíná schodiště, po jehož stupních jsem sestupoval do nitra obrazů, a kde má konec. Nevěděl jsem a dodnes nevím, jestli byla řada obrazovek konečná, nebo jestli nikde nekončila. Když jsem se pak na to ptal hostinského, řekl mi, že se žádný prostor dosud neopakoval, ale že hrací automat stojí v hospodě jen několik měsíců.“

„Je ještě třetí možnost: počet prostorů může být konečný, a přitom jejich řada nemusí mít žádný počátek a konec. Řetěz světů může tvořit kruh. Pak by krajina, ve které stojí přístroj s obrazovkou, na níž je jiná krajina, byla současně prostorem, který se – zprostředkovaně přes dlouhou řadu dalších obrazovek – nachází na obrazovce přístroje, jenž v ní stojí.“

„Nestačil jsem sice úplně přesně sledovat, jaké podměty ve vaší větě patří k jakým přísudkům, ale myslím, že jsem pochopil, co chcete říci. Pokud by se obrazy spojily do kruhu, otvíralo by to zábavnou možnost, že jsme postavami z her, které hrají světelní panáci z našich her, že žijeme ve snech, které sní postavy z našich snů…

Asi po půlhodině jsem se dostal do nočního města, jehož bílé domy vyrostly na příkrých svazích hory, vystupující z moře. Ostrov vypadal jako velká krystalová drúza. V jasném světle úplňku svítil labyrint bílých zdí, rovných střech, které byly zároveň terasami domů, jež byly postaveny nad nimi, labyrint schodišť, mostů a můstků, které se křižovaly v několika úrovních nad sebou, balkonů, arkýřů, arkád a náměstíček s kašnami, na jejichž temné hladině se odrážel měsíc. Na úpatí hory-města se rozkládal přístav, kde se na tmavém moři pohupovaly jachty a čluny, na vrcholku hory se tyčila mohutná pevnost se čtyřmi kulatými věžemi v rozích. Město spalo, nikde jsem neviděl ani jedno rozsvícené okno, nikde se na bílé zdi nemihl stín opožděného chodce. Procházel jsem uličkami a zastavoval jsem se na náměstích, stoupal jsem a sestupoval po strmých schodištích vroubených zahradami, procházel jsem atrii domů, kde v dřevěných truhlících rostly stromky s bílými květy. Zdálo se mi, že cítím vzduch horké jižní noci, dech dosud teplých zdí, mísící se s vůní květů a slaným pachem moře. Dveře, které z atrií vedly do bytů, byly otevřené; většinou za nimi byly přímo pokoje a ložnice. Někdy jsem zahlédl postel, na níž ležel spící. Cítil jsem se ve městě, zalitém měsíčním svitem, dobře, toulal jsem se přívětivým labyrintem a nikam jsem nespěchal, nehledal jsem další obrazovku. Snad má tahle hra, tenhle sestup do hlubin neskutečného přece jen svůj konec, říkal jsem si, snad cílem bloudění je samo tiché město, které od hosta nic nechce a nic mu nevnucuje, snad už žádná další hra nebude následovat.

Brzy se ovšem ukázalo, že se věci mají jinak. Na kamenném roubení kašny jsem objevil další počítač, jeho obrazovka ukazovala jakési ponuré Benátky, jejichž černé mosty se klenuly nad kanály, kterými proudila žhavá rudá láva. Město v měsíčním světle tedy nebylo koncem; kdybych vstoupil do rudočerných Benátek, pokračoval bych v cestě, přišel bych asi do ještě strašlivějších a do ještě přívětivějších měst. Byl jsem však unavený a nechtělo se mi město, v němž jsem se cítil dobře, opouštět. Uvědomil jsem si, že mě nikdo nemůže donutit, abych dodržoval pravidla hry. Zaplatil jsem deset korun a mohu se zdržovat v každém ze světů, které mi hrací automat nabízí, tak dlouho, jak se mi zlíbí. A tak jsem počítač nechal být a dál jsem bloumal bez cíle úzkými ulicemi a po nekonečných schodištích. Když jsem se octl v atriu jednoho domu a procházel kolem otevřených dveří, napadlo mi, že bych se mohl podívat dovnitř. Nemohl jsem se sice zbavit pocitu, že je to něco neslušného, ale říkal jsem si, že jediné, co se stane, je to, že se promění seskupení barevných světel na obrazovce. A tak jsem vstoupil do bytu a procházel místnostmi, až jsem se octl v pokoji, kde pod lehkou přikrývkou spala snědá dívka. V okně svítil měsíc, věci v místnosti se jasně rýsovaly v jeho světle. Na stole u okna stál pravidelný čtyřstěn z leštěné žuly – vzpomněl jsem si, že to byl jeden z tvarů, které za noci vytvářeli mravenci – a květina ve váze, ležela tu otevřená tlustá kniha. Od moře zafoukal vítr, rozvlnil bílé záclony po stranách okna, rozechvěl lehké okvětní lístky květiny a obrátil několik stran knihy. Podíval jsem se na rozevřené stránky; světlo měsíce bylo tak jasné, že se při něm dalo číst, a tak jsem uviděl, že kniha je nějaká německá encyklopedie, tištěná švabachem. Začal jsem číst text, který začínal nahoře na levé straně uprostřed věty; bylo to pokračování slovníkového hesla z předchozí strany, které se týkalo jakéhosi hudebního nástroje. Název toho nástroje, jeho popis a hlavní údaje o něm byly na neviditelné a nepřístupné předchozí stránce. Ve zbytku hesla, který jsem si mohl přečíst, byla už jen zmínka, z níž se dalo usoudit, že se k výrobě tohoto nástroje používá jantar, varaní kůže a kůstky z pásovce, a mluvilo se o tom, že díky zvláštní stavbě nástroje je na něm možné hrát tóny, které jsou přechodem mezi tak různými zvuky, jako je kupříkladu troubení a rozechvívání struny smyčcem. V okamžiku, kdy jsem četl tuto pasáž, zafoukal silněji vítr a zvedl vedlejší list; ten se chvíli kýval sem a tam, už se mi zdálo, že se položí na stránku, kterou jsem četl, a že se o podivném hudebním nástroji z jantaru a kostí pásovce nikdy nedozvím nic víc, ale nakonec si list přece jen opět lehl na své staré místo a já mohl pokračovat v četbě. Když jsem začal číst další větu, roztřásl jsem se. Říkalo se v ní, že zvuky hudebního nástroje mají tu zvláštní vlastnost, že uvádějí do stavu nehybné strnulosti mravence; proto se prý na jistém ostrově v Indickém oceánu za pomoci tohoto nástroje loví bílí mravenci, kteří vylučují tekutinu, jíž se používá k lékařským účelům. Na závěr byl ještě připojen notový záznam hlavní melodie skladby, která se při lovech na mravence hraje – byla to melodie, která mi od té doby zní neustále v hlavě a kterou jsem dnes uslyšel z vašich úst.“

Vyprávění se tedy konečně dostalo přes zaniklou říši v Indii, vinohradský byt a hospodu na Karlštejnsku k záhadnému hudebnímu nástroji, díky němuž jsme se oba zastavili na své cestě a posadili se k jednomu stolu. Celou dobu, kdy archeolog mluvil, jsem čekal, ve kterém z prostorů, jež otvírala jeho slova, se nástroj objeví; bylo zvláštní, že se vynořil v hospodském hracím automatu. Snad k jeho povaze patřilo skrývat se a zanechávat po sobě jen nejisté a dočasné stopy znaků zjevující se na nezvyklých místech. Pohltil jej opravdu oheň, zbyl z něho jen lehký popel tónů a chvějících se světelných slov? Anebo jeho skutečnost vždy spočívala jen ve vlnících se spletích znaků? Lišilo se tím však jeho bytí od způsobu, jakým pro nás jsou ostatní věci?

„Zapomněl jsem, že stojím ve venkovské hospodě u Karlštejna, že kniha, kterou čtu, je jen hrou elektronických světel, řadících se podle naprogramovaných signálů, a vztáhl jsem ruku, abych otočil stránku a dozvěděl se víc o tajemství mrtvého šamana, které mohlo vysvobodit Sylvii z moci příšer. Ale vzápětí jsem si bolestně uvědomil svou bezmoc, znovu jsem uslyšel cinkání půllitrů a hlasy hostů v hospodě, které jsem už dlouho nevnímal. Připadal jsem si jako ochromený, kniha ležela přede mnou, a přece jsem se jí nemohl dotknout, nemohl jsem pohnout lehkou stránkou, kterou rozechvíval a nadzvedával mořský vánek, jako by se mi nějaký démon vysmíval a chtěl mě trápit. Dlouho jsem čekal s nadějí, že vítr přece jen převrátí stránku a já si budu moci přečíst, jak hudební nástroj vypadá; říkal jsem si, že si pak seženu kosti pásovce, varaní kůži a všechno ostatní, co je zapotřebí, že si nástroj vyrobím a zahraju na něj mravencům. Stránka se chvěla a nadzvedávala stále více, několikrát se skoro vztyčila, ale pak se vždy zase položila zpátky. Najednou se na obrazovce objevila štíhlá ženská ruka a knihu prudce zaklapla. Nechal jsem postavu v nočním pokoji poodstoupit od stolu a uviděl jsem jejíma očima, že dívka, která spala v posteli, se probudila a stojí teď – nahá, s černými vlasy sahajícími až k pasu – u stolu. Otevřela zásuvku pod deskou stolu, uložila do ní knihu a zásuvku zabouchla. Pak otočila hlavu a usmála se. Dívala se na postavu, která stála vedle ní v pokoji, anebo hleděla do očí mně, který jsem stál v hospodě v jiném světě, přes všechny obrazovky, jež nás oddělovaly? Byla snad spojenkyní snových démonů, kteří mučili Sylvii? Hraničily někde v hlubinách světy zlých snů se světy skrytými v automatu, byly mezi těmito dvěma říšemi nějaké temné přechody? (Když se později Sylvie opět na chvíli probudila, nakreslil jsem jí tvář dívky z hracího automatu. Sylvii se zdálo, že ji ve svých snech zahlédla mezi hosty, kteří přicházeli k jejím mučitelům, nebyla si tím však jistá.) Pak si dívka opět lehla do postele, otočila se ke zdi a zdálo se, že hned usnula. Chvíli jsem se ještě zdržoval v pokoji, osvětleném měsícem, ale nic se už nedělo, jen dívka se občas se zavřenýma očima na posteli obrátila z boku na bok. Potom se ozvalo pípání a nad spící dívkou začal blikat červený nápis GAME OVER. Tak jsem se konečně dozvěděl, jak se loví bílí mravenci.

Toto poznání mi však k ničemu nebylo, protože jsem neměl takřka žádnou naději, že získám nástroj, který jsem k lovu potřeboval. Vyptával jsem se hostinského na hrací automat, ale řekl mi jen, že jej koupil od jakési zprostředkovatelské firmy a že si jej vybral z několika typů, které mu nabízeli, hlavně proto, že byl laciný. Stěžoval si, že lidé o hru nemají příliš velký zájem, a těšil se na nový přístroj, který si nedávno objednal a na jehož obrazovce bude moci hráč střílet na útočící Marťany. Prohlédl jsem si důkladně automat, ale zjistil jsem jen – podle malého kovového štítku na jeho boku –, že byl vyroben v Hongkongu. Za chvíli se k přístroji postavil jeden z hostů; viděl jsem, jak nechal imaginární postavu vyjít ven z pokoje, nějaký čas pak bloudil nočním městem, až našel počítač na kašně, potom vstoupil do kovových Benátek a procházel dalšími a dalšími světy.“

„Třeba naše buňky drží pohromadě ve tvaru lidského těla také jen za určitých podmínek. Možná že se naše tělo nerozpadá jen proto, že tyto podmínky dosud nebyly nikdy narušeny. Co když však existuje kupříkladu nějaká kombinace vůní, tónů nebo hlásek, při níž se naše buňky rozprchnou a začnou se protloukat na vlastní pěst, anebo alespoň začnou žít jako mravenci ve volnější kolonii? Třeba si postaví cosi jako mraveniště a budou je obývat. Když pak zase nastanou běžné podmínky, vrátí se do starého tvaru, tak jako se mravenci ve stavu ohrožení vrací do tvaru tygra.“

Archeolog však na mé biologické úvahy nereagoval a pokračoval ve svém vyprávění. „Začal jsem pátrat po tajemném hudebním nástroji – vyptával jsem se hudebníků, skladatelů a hudebních teoretiků, ale nikdo z nich o něm nic neslyšel. Když jsem jim řekl, že se hudební nástroj, který mě zajímá, dělá z varaní kůže a kostí pásovce a že je patrně něčím mezi klavírem, trubkou a bubnem, přestávali se většinou tvářit přívětivě. O tom, že jsem se o existenci tohoto nástroje dozvěděl z hracího automatu ve venkovské hospodě, jsem raději ani nemluvil. Neměl jsem těm lidem za zlé, že mi nevěřili a nechtěli se se mnou bavit. Mne samotného neustále doprovázel pocit, že mé pátrání je nesmyslné, říkal jsem si, že encyklopedie, stejně jako noční město, v němž jsem ji našel, je jen hrou elektronicky vyvolaných světel, jejichž seskupování a proměny se dějí podle programu, který vymyslel pro zábavu kdosi v Hongkongu. Nepřímým důkazem toho, že hudební nástroj je jen hongkongská fantazie, byl i údaj, že se vyrábí z kostí pásovce – pásovec žije v Jižní Americe, jak by se jeho kosti mohly dostat na ostrov ztracený v Indickém oceánu? To, že se hra v něčem shodovala s mými zážitky z poslední doby, byla s největší pravděpodobností jen náhoda. Třeba byly tyto údaje pravdivé jen ve světě, jehož součástí je město v moři. Třeba v tomto světě žijí pásovci na ostrovech v Indickém oceánu, třeba v něm žádná Jižní ani Severní Amerika vůbec neexistuje…“

„Třeba v něm každý večer při západu slunce pásovci vylézají do korun stromů a zpívají krásným, čistým hlasem ruské dumky.“

„Uvědomoval jsem si také, že i kdyby údaje v encyklopedii byly pravdivé také v našem světě a i kdyby se mi podařilo dozvědět se o nástroji víc, stejně by mi to nejspíš k ničemu nebylo. Znamenalo by to, že hudební nástroj je tou věcí, kterou kouzelník nosil při lovu mravenců v koženém vaku do džungle. Podle toho, co vyprávěl etnograf, však byl takový nástroj pouze jeden, a ten shořel s kouzelníkovou chýší; pochyboval jsem o tom, že bych sám byl schopen nový nástroj vyrobit.“

„Když ale uvěříme tomu, co říká encyklopedie z hracího automatu, totiž že hudba tohoto nástroje je s to znehybnit mravence, netkví tato moc spíše v melodii skladby než v druhu nástroje, na který se hraje?“

„Bohužel ne. Hned jak jsem se vrátil z výletu, běžel jsem do knihovny, levou rukou jsem hrál melodii na hřeben a pravou jsem se snažil chytit mravence, ale samotná melodie na mravence nezapůsobila. Jen jsem si všiml, že než se tygr začal rozpadat, mravenci na zlomek sekundy zaváhali, jako by se na něco rozpomínali. Přesto jsem podnikal ještě další pokusy, utratil jsem spoustu peněz za to, že jsem si najímal hráče na různé nástroje a nechával je, aby před bílým tygrem se zelenýma očima hráli melodii, jejíž notový záznam jsem jim předložil. Tyto podivné koncerty však nepřinesly žádný výsledek. Hudebníci překvapeně hleděli na velké bílé zvíře – domnívali se, že je to socha, a já neměl odvahu říci jim předem, jak se věci mají –, s úžasem mě sledovali, jak se během jejich hraní kradu po špičkách k tygrovi se zvláštními nástroji v rukou a snažím se mu pak vyloupnout oči. Když se pak tygr roztekl, obvykle to nevydrželi, přestali hrát, prchali v hrůze pokoji a přitom vráželi do nábytku a zamotávali se do závěsů; já běžel za nimi, dostihl jsem je ve dveřích bytu, nebo až na schodech a snažil jsem se je zadržet, strkal jsem je dovnitř, přísahal jsem, že tygr je naprosto neškodný, a prosil jsem je, aby se vrátili a zahráli melodii ještě jednou.

Po nějaké době začalo být zřejmé, že sama melodie nestačí na to, aby udržela tygra pohromadě. Bylo nutné mít hudební nástroj, který popisovala německá encyklopedie. Chodil jsem každý den do univerzitní knihovny a pokoušel se najít v knihách nějakou zmínku o něm. Pročetl jsem stovky stránek, ale nesetkal jsem se se sebemenší poznámkou, která by potvrzovala, že takový nástroj skutečně existuje. Znovu jsem propadal beznaději. Když se jednoho odpoledne Sylvie probudila, byla zamlklejší než jindy a dívala se na mne s úzkostí. Zpočátku mi nechtěla říci, z čeho má strach, ale pak mi vyprávěla svůj poslední sen. ‚Zdálo se mi, že jsem se probudila v tomhle bytě,‘ říkala, ‚a uviděla jsem, že na nočním stolku vedle postele stojí sklenice se zelenou tekutinou. Přišel jsi ke mně a řekl jsi mi, že se ti konečně podařilo získat mravenčí šťávu. Vypila jsem sklenici do dna a cítila jsem nesmírné štěstí. Prosila jsem tě, abychom se prošli po městě. Scházeli jsme dolů Vinohradskou třídou, na fasádách domů leželo sluneční světlo. Prošli jsme Václavským náměstím, na Havelském trhu jsme si koupili ovoce, a po Karlově mostě jsme přešli na Malou Stranu. Navrhl jsi, abychom se šli podívat na Petřín. Stoupali jsme po cestičkách mezi stromy, a když jsme míjeli Nebozízek, řekl jsi, že se na chvíli posadíme. Seděli jsme u bílého kulatého stolku, pila jsem džus a dívala se na město ve slunci. Najednou se na obzoru za žižkovským vysílačem vynořila několik kilometrů vysoká černá hlava mrože, na město padl stín. Vykřikla jsem hrůzou, chytila jsem tě za ruku a podívala se ti do tváře, ale uviděla jsem v ní zlý úsměšek. Dívej se přece na město, je tu krásná vyhlídka, pochechtával ses a obracel jsi mi násilím hlavu. Také lidé, kteří seděli u ostatních stolků, se na mne dívali a pobaveně se usmívali. Pochopila jsem, že mé probuzení nebylo skutečné, že zelená šťáva byla jen obraz ve snu. Křičela jsem zoufalstvím, ale už mě chytili číšníci a vtáhli mě do restaurace, vlekli mě dlouhými chodbami do dalších děsivých krajin a temných domů.‘ Sylvie si nebyla jista, jestli i její poslední probuzení není jen sen. Pořád se se strachem dívala na mou tvář, bála se, že se na ní objeví zlý škleb, že se promění ve tvář nestvůry. ‚Jsem to já, nemusíš se bát, opravdu to jsem já,‘ pořád jsem opakoval, i když jsem věděl, jak je takové ujišťování nesmyslné. Vstala a šla ke dveřím, ale bála se stisknout kliku, držela ji v ruce a opřela si hlavu o dřevo, říkala: ‚Mám strach, že když otevřu dveře, bude za nimi nekonečná poušť nebo pláň studených ohňů, bojím se, že za dveřmi bude stát zlý klokan, který mě pronásleduje městy mezi davy chodců, chodí pořád za mnou a co chvíli mě hryzne, takže mám šaty stále prosáklé krví, ale nikdo z lidí na ulici mi nepomůže, kdežto klokana si chce každý pohladit.‘ Otevřel jsem dveře a byla za nimi jen kuchyň, nestálo za nimi žádné zvíře, ale Sylvie se přesto strachu nezbavila; za kuchyní bylo ještě mnoho dalších dveří, mnoho zdí a rohů, za nimiž se mohly vynořit ponuré krajiny a krutá zvířata.“

V dálce projížděl po Železničním mostě vlak, světla jeho oken se míhala mezi kovovým mřížovím.

„Jednou jsem opět celý den strávil v univerzitní knihovně. Večer jsem zašel do bufetu u hlavního vchodu a koupil si bramborový salát s rohlíkem. Když jsem hledal volné místo u stolu, viděl jsem, že v koutě místnosti sedí můj bývalý spolužák z filosofické fakulty. Neviděl jsem jej od konce studií, ale čas od času jsem se setkával s jeho jménem, protože publikoval několik filosofických studií. Udivily jej knihy o hudbě, které jsem si vypůjčil a nesl k prostudování domů, a já mu vyprávěl o paláci v kráteru sopky, o uspávající rostlině, bílých a zelených mravencích a hracím automatu ve venkovské hospodě. Řekl jsem mu, že pořád hledám nějakou stopu po hudebním nástroji, i když už jsem vlastně přestal věřit, že vůbec existuje. Bývalý spolužák se zamyslel a řekl: ‚Ale já jsem o tomhle hudebním nástroji docela určitě někde četl.‘ Naléhal jsem na něj a on si zoufale pokoušel vzpomenout, probíral se v duchu desítkami knih, které přečetl, ale v žádné z nich nenašel zmínku o hudebním nástroji z varaní kůže. Když jsme se loučili, utěšoval mě, že si určitě vzpomene; v příštích dnech jsem mu telefonoval několikrát denně – chtěl mi opravdu pomoci a zdálo se, že už nemyslí na nic jiného, ale mlhavou vzpomínku na slova o hudebním nástroji pořád nedokázal nikam zařadit.

Jak dny ubíhaly, začal jsem se opět vzdávat naděje. Jednou mě však ve tři hodiny ráno probudilo zvonění telefonu. Byl to můj spolužák a začal mi vzrušeně vykládat, že měl sen, v němž byl průvodcem na zámku Hluboká. Zámek navštívila skupina mlčenlivých a nerudných turistů. Čtyři z nich nesli v plachtě mrtvého tapíra, kterého odmítli před prohlídkou odložit v hale zámku. Všichni si navlékli papuče a klouzali se dlouhými tahy po naleštěných podlahách rozlehlých místností. Snažil se jim něco říci o pamětihodnostech, které míjeli, ale turisti dávali okázale najevo, že je to nezajímá a že chtějí mít prohlídku co nejdříve za sebou. Pořád zrychlovali své bruslení v papučích, ani ti, co nesli tapíra, nezůstávali pozadu; spolužák jim přestával stačit a s vypětím všech sil se klouzal na konci skupiny. Před ním jela dáma s dlouhým pleteným šálem kolem krku, který za ní vlál v průvanu chodeb a sálů, třásně na konci šálu jej šimraly na tváři. Když projížděli místností, v níž visel velký rokokový obraz, představující skupinu hudebníků v napudrovaných parukách, žena s šálem se otočila a řekla mému spolužákovi nespokojeně: ‚Franz Brentano se mýlí, když tvrdí, že odeznělý tón hudební skladby je v následujícím okamžiku prostě obnoven původní asociací.‘ Spolužák se probudil a uvědomil si, že slova, která právě uslyšel, pocházejí z Husserlových Přednášek k fenomenologii vnitřního časového vědomí. A hned nato si vzpomněl: o podivném hudebním nástroji kdysi četl v jedné z poznámek, které byly k textu přednášek připojeny. Poznámka se vztahovala k pasáži, v níž se mluvilo o tom, že při poslechu melodie je nadcházející tón předznačen určitým očekáváním na základě povahy odeznělých tónů. Říkalo se v ní, že Husserl do svého příručního exempláře Přednášek právě k těmto větám připsal na okraj tužkou slova ‚Jardas Schallplatte‘. Komentář se odvolával na svědectví Ludwiga Landgrebeho: podle něho se Husserl setkal v Praze, když tu v roce 1935 přednášel na filosofickém kongresu, s rodinou svého prostějovského bratrance. Bratranec byl o dvanáct let mladší než filosof a měl neklidnou a dobrodružnou povahu. V patnácti letech utekl z domova a dal se v Hamburku najmout na zámořskou loď jako plavčík, sjezdil celý svět jako námořník, obchodník a později dopisovatel britských a amerických listů. Znal dobře Indii a jeden čas působil jako poradce indického místokrále. Po konci první světové války, když už mu bylo přes padesát let, se vrátil do Čech a usadil se v Praze. Oženil se tu s českou dívkou, téměř o třicet let mladší, žili poklidně kdesi na okraji města a měli spolu syna Jaroslava. Když Husserl přijel do Prahy na filosofický kongres, byl už jeho bratranec dva roky po smrti – zemřel na následky nemocí, které prodělal v tropech –, ale filosof se setkal s jeho ženou a synem, kterému v té době bylo čtrnáct let. Jaroslav mu s pýchou předváděl exotické památky z otcových cest, a kromě jiného mu také pouštěl gramofonovou desku, kterou jeho otec nahrál na jakémsi ostrově. Melodii hrál místní šaman na podivný hudební nástroj. Šlo o tajnou skladbu, kterou nesměl slyšet nikdo nezasvěcený; kouzelník Husserlovu bratranci dovolil, aby si ji poslechl, a dokonce zaznamenal na gramofonovou desku, z vděčnosti za to, že mu zachránil život – Jaroslavův otec totiž duchapřítomně vystřelil na levharta, který ze stromu skočil na kouzelníka a zahryzl se mu do ramene. Hudba byla zvláštní tím, že v ní zaznívaly zcela neočekávané přechody mezi různými druhy zvuků, a Husserl se prý o ní jednou zmínil v rozhovoru s Landgrebem jako o příkladu situace, kdy jsou všechna očekávání neustále zklamávána a kdy posléze uplynulé nepředznačuje takřka nic kromě čiré časové následnosti. Spolužák pak mluvil o tom, že ve chvílích, kdy absurdní proměny rozbíjejí všechny navyklé souvislosti, obnažuje se sama tkáň času, poslední nezničitelné tkanivo světa, jindy neviditelné pod navyklými vztahy, které je překrývají. Pamatuji si, že říkal, že tehdy náhle cítíme vůni samotného času. To už ale asi byla jeho vlastní interpretace a já ani nebyl v té chvíli schopen o takových věcech přemýšlet. Když jsem zavěsil sluchátko, vstal jsem z postele a chodil po pokoji, slabě osvětleném noční lampičkou. Pak jsem dlouho stál u okna a díval se do tmavého parku, kde mezi keři studeně svítily lucerny. Z toho, co spolužák říkal, vyplývalo něco, v co jsem do té doby ani nedoufal: že se možná zvuk hudebního nástroje zachoval, i když ze samotného nástroje zbyl jen popel.“

Archeolog se zamyslel. Začínalo být chladno; od hladiny foukal vítr, palmy na archeologově tričku se rozvlnily. Do ticha se ozýval opilý zpěv z vedlejší restaurace.

„A tak jsem začal pátrat po Husserlově synovci. Obcházel jsem matriční úřady, psal jsem dopisy do Prostějova a korespondoval s Husserlovým archivem v Lovani, ale zdálo se, že všechny stopy zmizely. Opět jsem v labyrintu narazil na zeď a nevěděl jsem, jak dál. Sylvie bloudila temnými světy, probouzela se se stále otupělejší hrůzou v očích a o tom, co prožila ve snu, mlčela. Když po jednom takovém mlčenlivém bdění opět usnula, chodil jsem v zoufalství celý den po městě. Bylo to vloni na podzim, procházel jsem rozlehlými parky, kolem továren a velkých nádraží, po nábřežích, kde foukal studený vítr. K večeru jsem šel mdle osvětlenými pasážemi v Lucerně, podél výloh, které patřily realitním kancelářím a ve kterých dlouhé řady lístků s barevnými fotografiemi nabízely na prodej nebo k pronájmu domy a vily. Zdálo se mi, že jsem koutkem oka zahlédl podobu ležícího tygra, ale nevěnoval jsem tomu pozornost, byl jsem neustále tak ponořený do svých myšlenek, že jsem bílé tygry a nejpodivnější hudební nástroje viděl všude kolem sebe – když jsem se pak na tvar, který mě oklamal, podíval pozorněji, zjistil jsem vždycky, že je to skvrna na zdi, cár papíru, záhyb látky nebo nějaké zátiší ve výkladě obchodu. Obrazy v mé hlavě číhaly na příležitost, kdy by se mohly vtělit do nějakého tělesa ve vnějším světě. Ale když jsem vyšel z pasáže, pořád jsem si říkal: ‚Co když to byl tentokrát opravdu bílý tygr?‘ Před McDonaldem jsem se zastavil a vrátil jsem se. Pečlivě jsem si prohlížel výlohy v pasáži obrázek po obrázku, i když jsem čekal, že se nakonec domnělý tygr promění v zasněžený keř nebo ve skalku na zahradě. Pak jsem uviděl fotografii omšelého rodinného domku, postaveného v dekorativním stylu z dvacátých let. Půlkruhový štít nad vchodem byl ozdoben mozaikovou lunetou. Mozaika zobrazovala ležícího bílého tygra se zelenýma očima; mezi nataženými předními prackami zvířete vyrůstal keř, jehož větve se nad tygří hlavou rozvinuly a sledovaly v ornamentálních propletencích oblouk lunety. Na větvích visely růžové plody, jejichž slupkou prosvítala velká rudá semena.“

Zatímco jsem poslouchal archeologovo vyprávění, musel jsem myslet na to, jak by vypadal život tohoto člověka, kdyby do něho nevnikl jed z Asie. Proměnila jeho život až chvíle, kdy mezi tmavým listím zasvítil růžový plod, anebo labyrint, který jej pohltil, uzrával dlouho v jeho krvi? Nebyly zprávy v dávných kronikách, které jej vábily do minulosti a do asijské džungle, jen ozvěnou temných a lákavých hlasů ozývajících se z chaotických okrajů řádu? Připadalo mi, že labyrint už byl dávno připravený a že zoufalství pouze obnažilo jeho chodby, tak jako pouštní bouře odhalí město zasypané pískem.

„Požádal jsem v kanceláři o adresu vily a hned jsem se tam vypravil. Vila stála kdesi v Hodkovičkách. Když jsem vystoupil na Kačerově z metra, byla už tma. Dlouho jsem čekal v mrazivém větru na autobus, v dálce se mihotaly stovky světel vzdálených sídlišť. Takřka prázdný autobus projížděl tmavou vilovou čtvrtí, vystoupil jsem na zastávce v opuštěné ulici, kde blikala nafialovělá zářivka a vítr honil suché listí po asfaltu. V hloubce zahrad svítila mezi stromy okna vil. Našel jsem branku s číslem, které mi řekli v kanceláři, a zmáčkl tlačítko zvonku. Ozvalo se štěkání psa a rozsvítila se lampa nad vchodem do domu. Nad korunami stromů se ze tmy vynořil obraz bílého ležícího tygra. Za chvíli se na schodech objevil podsaditý holohlavý muž v teplákách a okřikl psa. Když zjistil, že jsem nepřišel kvůli koupi vily, mluvil se mnou jen přes zavřenou branku. Řekl mi, že domek koupili s manželkou před deseti lety od starého pána, který v něm žil už v dětství. Hodně v životě cestoval, a tak to snad byla láska k dobrodružství a vzpomínky z cest, co způsobilo, že toho roku, kdy šel do důchodu, se rozhodl, že vilu prodá, koupí si hausbót a bude žít na řece. Zdědil asi neklidnou krev po svém otci, který byl velkým cestovatelem a strávil většinu života v daleké cizině. Dům prý vypadal jako etnografické museum, byl plný věcí, které si bývalý majitel a předtím jeho otec přivezli z cest, všude se kupily zvířecí kůže, vyřezávané sošky, oštěpy a pomalované štíty, ale starý pán předtím, než se odstěhoval, všechno prodal. Zeptal jsem se, jestli v domě nezbyly nějaké gramofonové desky; muž v teplákách řekl, že nějaké staré desky viděl mezi haraburdím, které zůstalo na půdě, ale před rokem tam dělali s manželkou pořádek a vyhodili všechny věci do popelnice.“

Věděl jsem, že se vyprávění chýlí ke konci. Díval jsem se na archeologovu tvář, která se v zeleném přísvitu lampičky vznášela jako tenká maska, a myslel jsem na to, jak rozdílné byly naše cesty po městě: každý krok toho muže směřoval k jedinému cíli, zatímco pro mne se už před lety všechny cíle rozpustily zpět do lehkého, bezejmenného tlaku, který se jako jemná vlna dotýká břehu viditelného, rozlévá se na vše, co se zjevuje, a nic nemíjí. A přece byly půdorysy našich cest tak podivuhodně podobné; z našich kroků se rodilo jediné město, spletitá metropole téže utajené říše. Právě proto jsme se mohli setkat. Vyčítali mi, že jsou pro mne sítě nahodilých prasklin stejně naplněné významem jako slova. Ale odpovědi se nerodí ve slovech, rodí se už v říši šumů, z nichž slova vyvstávají, obrazy nevznikají z jiných obrazů, ale z beztvarých spletí a skvrn. Právě proto může zoufale hledajícímu pomoci ten, kdo nic nehledá. Oba opustili svět pevných tvarů a vymezených cest a žijí v téže tiché zemi, naslouchají šelestům, v nichž se vynořují a opět zanikají znamení.

„Naděje, že Husserlův synovec bude pořád ještě mít desku s hudbou z ostrova, byla mizivá; přesto jsem se dal do hledání hausbótu, pátral jsem po něm na březích a ve slepých ramenech řeky, v přístavištích a v opravnách lodí. Pozvolna jsem pronikal do zvláštního světa, který se prostírá podél řeky, hluboko pod našima nohama. Letos na jaře jsem dal v práci výpověď, koupil jsem za všechny ušetřené peníze loď a nastěhoval jsem se do ní i se Sylvií. S lodí jsem mohl proniknout i do míst, kam jsem se ze břehu nedostal, na soukromé pozemky a do uzavřených přístavů. Vydávám se na cestu každý den brzy ráno, kdy na hladině leží mlha a kdy potkávám jen nákladní lodě s hromadami písku, proplouvám podél opuštěných nábřeží, pod oblouky mostů, čekám mezi vysokými zdmi zdymadel, až voda stoupne nebo klesne. Kapitáni parníků a hlídači propustí už mě znají a zdraví mě přes sklo. Obědvám a večeřím v bufetech na navigaci, jen málokdy vystupuji nahoru do ulic. Dívám se teď na město jen zezdola, od hladiny, z domů se staly fantomy, které se vznášejí ve světě výšek, u oblohy, stejně jako přicházejí z jiného světa zvuky automobilů a tramvají. Ale až do dnešního dne jsem se nesetkal s žádnou stopou po člověku, kterého jsem hledal, po muži, který snad vlastní nahrávku, zachycující hlas hudebního nástroje, jenž shořel na vzdáleném ostrově…“

Archeolog se odmlčel. „Ano,“ řekl jsem, „už bude deset, je čas, abychom vyjeli.“ Zaplatili jsme piva a smažený sýr a vstoupili jsme na palubu člunu, který se houpal u břehu. Pootevřel jsem dveře a nahlédl do kajuty, slabě osvětlené stolní lampičkou. Zdi a strop byly natřeny bíle, na podlaze ležel měkký bílý koberec. Nalevo jsem uviděl velké terárium, v němž se pohyboval bílý vír; když mě mravenci zpozorovali, semkli se rychle k sobě a vytvořili podobu ležícího tygra, který na mne cenil dlouhé špičaté tesáky. Napravo stála postel, s níž v klidných záhybech splývala na koberec bílá přikrývka. Na polštáři se z vln zrzavých vlasů vynořoval profil krásné bledé tváře. Rudé vlasy a zelené oči tygra byly jedinými barevnými skvrnami v prostoru, který byl vymodelován odstíny bílé. Tiše, jako by hrozilo, že dívku probudím, jsem zase zavřel dveře. Archeolog rozsvítil reflektory na přídi, na tmavé hladině se rozzářil neklidný světelný pruh. Potom spustil motor a postavil se ke kormidlu. Člun se zachvěl a prudce vyrazil kupředu, propluli jsme pod obloukem mostu Palackého, minuli jsme parník se šňůrami barevných světel a zhoupli se na vlnách, jež se za ním táhly, mířili jsme ke kovovému mřížoví Železničního mostu, které se temně rýsovalo proti noční obloze plné hvězd. Za mostem člun vklouzl do úzkého, tichého ramene řeky mezi ostrovem a smíchovským břehem. Teď jsme pluli pomaleji, ve světle reflektorů se ze tmy postupně vynořovaly lodě a hausbóty kotvící u břehu ostrova; okna jejich kajut byla většinou tmavá. Mlčky jsem ukázal na hausbót, který jsem odpoledne navštívil, za kývajícími se větvemi smuteční vrby se v jeho oknech proměňovala namodralá zář televizoru. Člun zahnul doleva a za chvíli jeho příď lehce ťukla do okraje plovoucí plošiny. Když utichl motor, uslyšeli jsme zevnitř vzrušený hlas reportéra, který komentoval fotbalový zápas.

Lístky smuteční vrby mi jemně přejely po tváři, když jsem přelézal ze člunu na hausbót. Zaklepali jsme a po chvíli se ve dveřích objevil vysoký bělovlasý muž ve vytahaných manšestrových kalhotách a flanelové košili. „Potřebuji vaši pomoc, pane Jaroslave,“ řekl archeolog. „Má přítelkyně snědla přede dvěma lety v Indii růžový plod a usnula.“

Starý pán kývl hlavou. „A bílé mravence máte?“ Ve světle reflektoru se v jeho opálené tváři ostře rýsovaly stíny v hlubokých vráskách.

„Mám je s sebou v člunu, a moje přítelkyně je tu taky.“

„Tak chvíli počkejte,“ řekl starý pán, „musím všechno připravit.“

„Myslíte, že na mravence bude účinkovat pouhá nahrávka?“ zeptal se archeolog s obavami.

„Nebojte se,“ uklidňoval jej majitel hausbótu. „Znám chování bílých mravenců dobře z vlastní zkušenosti. Když jsem byl malý, otec je přivezl z cest a nějaký čas jsme je chovali ve skleníku na zahradě naší vily. Matka chodila do skleníku každé ráno pro zelenou šťávu, získávala ji tím, že mravencům pouštěla gramofonovou desku, kterou otec nahrál při své první cestě na ostrov, kde mravenci žijí. Desku už sice nemám, ale přehrál jsem si šamanovu hudbu na kazetu. Občas si ji pouštím a vzpomínám při ní na dětství.“

„Co jste s mravenčí šťávou dělali?“ podivil jsem se. „Copak bylo třeba v Praze někoho léčit ze spavé nemoci?“

„To ne, ale zelená šťáva je výživná a zdravá, zvyšuje odolnost proti chřipce, a kromě toho má lahodnou chuť, připomínající vanilku. Jako dítě jsem ji dostával každé ráno k snídani. Ještě dnes se někdy ráno v polospánku těším na její chuť.“

„Ale jakým způsobem je mravence možné přinutit, aby zelenou šťávu vylučovali?“ vyptával jsem se, i když jsem viděl, že archeolog je už netrpělivý.

„Když se zelení mravenci oddělí od zbytku kolonie, cítí touhu vrátit se k ostatním, ale přitom je hudba paralyzuje. To v nich vyvolává zmatek a úzkost; zelená tekutina, kterou vylučují, je pravděpodobně cosi jako úzkostný pot. Tak si to alespoň vysvětluji, ale nic bližšího o tom vlastně nevím, bohužel jsme o mravence brzy přišli: jednou v zimě praskla pod tíhou sněhu skleněná střecha skleníku a mravenci zmrzli… Ale teď se dáme do práce, ať ještě stihnu aspoň druhý poločas zápasu.“ Rozhlédl se po příkrém zarostlém břehu a řekl: „Tady máme málo místa, musíme mravence i nemocnou vynést nahoru na volné prostranství.“

Starý pán zmizel uvnitř hausbótu a za chvíli se vrátil, v jedné ruce držel rozsvícenou baterku a v druhé kazetový magnetofon a naditou igelitovou tašku. Vešli jsme s archeologem do kajuty; uchopil terárium vepředu a já vzadu, s vypětím všech sil jsme je zvedli a vypotáceli se s ním na palubu. Když starý pán slyšel, jak supíme, poradil nám, abychom terárium nechali na lodi a nesli jen mravence. Řekl, že když půjde před námi s hrajícím magnetofonem, tygr se nerozpadne. V Hodkovičkách tak prý mravence přenášeli také.

Majitel hausbótu zapnul magnetofon, opět zazněla podivuhodná hudba. Sundali jsme víko terária, opatrně jsme vyzvedli bílého tygra – když jsme se jej dotkli, ani se nezachvěl – a položili si jej na ramena. Mravenci byli i bez terária pořád dost těžcí. Pomalu jsme přešli s mravenci na ramenou vratkou lávku a pak jsme po cestičce stoupali k lucerně, která svítila nahoře za plotem. Starý pán šel před námi s magnetofonem, z něhož se linula znepokojivá a krásná melodie. Když jsme přišli na asfaltovou cestu, chtěl jsem si tygra přehodit na druhé rameno, ale uchopil jsem jej tak nešikovně, že se mu ulomil zahnutý ocas a spadl na zem. Věděl jsem, že ocas asi k seanci nebudeme potřebovat, ale pro jistotu jsem zavolal na archeologa, aby se zastavil, a zvedl jsem ocas z mravenců ze země. Když to viděl starý pán, vzal mi tygří ohon z ruky a strčil jej do igelitové tašky. V jednu chvíli nás s rozsvícenými světly předjížděl automobil, který zřejmě mířil do blízkého kempinku, museli jsme se s tygrem na ramenou přitisknout ke křoví, jež rostlo po straně cesty. Když nás automobil míjel, přehlušil na okamžik rachot motoru hudbu, ucítil jsem, jak se tygří tělo začíná vlnit a stékat mi dolů po zádech, ale naštěstí hudba nebyla slyšet jen zlomek vteřiny, a tak se mravenci hned zase semkli do původního tvaru. Došli jsme ke kempinku a procházeli jsme podél jeho plotu, za plotem stály v řadě tmavé zaparkované automobily s německými a holandskými poznávacími značkami, za nimi seděla u táboráku skupinka mužů a žen. Starý pán nás zavedl na trávník, který se prostíral před nízkými budovami, jež asi patřily nějakému vodáckému oddílu.

Tam jsme pomalu skládali těžkého tygra na zem. Přesto se nám však vysmekl a upadl do trávy na bok; museli jsme se do něho opřít a převrátit jej do správné polohy. Nakonec starý pán přiložil k tygrovi jeho ulomený ocas. Teď tu tedy tygr nehybně ležel v bledém světle zářivky, která stála u cesty. Majitel hausbótu u něho čekal s magnetofonem a my se vrátili pro Sylvii. Na lodi byla nemocniční nosítka; přinesli jsme na nich spící dívku a položili ji vedle tygra. Starý pán vyndal z tašky pivní půllitr, cedník z umělé hmoty a polévkovou lžíci. Postavil půllitr do trávy, dal na něj cedník, a potom začal jemně lžící oddělovat zelené tygří oko. Tygr se rozechvěl, ale nerozpadl se. Měl jsem nepříjemný pocit, jako by Husserlův synovec oslepoval skutečné zvíře. Když bylo oko venku, vzal je mezi palec a ukazovák, prohlédl je ze všech stran, oškrabal z něho hranou lžíce zbylé bílé mravence a pak oko vložil do cedníku. Totéž udělal i s druhým okem. Sedli jsme si na zem a se zatajeným dechem jsme pozorovali, jak z cedníku začínají na dno půllitru dopadat první zelené kapky, padaly stále hustěji, až se slily v tenké zelené pramínky. Asi po deseti minutách, když byla sklenice do třetiny plná, začal zelený proud slábnout. Starý pán zvedl půllitr proti světlu zářivky – sklenice se rozzářila jako velký smaragd – a pozorně zkoumal zelenou tekutinu. Z cedníku ještě dopadaly na hladinu poslední těžké kapky. Potom filosofův synovec vrátil zelené bulvy zpátky do prázdných důlků v tygří hlavě a sundal cedník. Sklonil se s půllitrem v ruce nad Sylvií, jemně jí nadzvedl hlavu a přiložil jí sklenici k ústům. Sylvie se zavřenýma očima lačně pila. Stáli jsme mlčky, tygr se chvěl, z magnetofonu se zrovna ozývaly vysoké zvonivé zvuky. Po chvíli Sylvie otevřela oči. Překvapeně se dívala na trávník, na bílého tygra ve světle zářivky, na vysoké topoly a na tmavou siluetu Vyšehradu za řekou. Možná jí připadalo, že se octla v novém snu, ale archeolog ji vzal za ruku a řekl jí: „Už je všemu konec, Sylvie.“ Dívka nejistě vstala, přikrývka se svezla do trávy. Archeolog ji za ruku vedl ke člunu, její bílá noční košile svítila na cestě, než zmizeli za stromy. Myslel jsem na to, jestli už konečně budou žít život, o jakém snili za nocí v džungli, anebo jestli archeolog už navždy uvázl v labyrintu, který se otevřel, jestli Sylvie celý život bude sahat po klikách v obavách, že se za dveřmi objeví rozšklebená tvář nestvůry. Starý pán pomalu skládal své nářadí do igelitové tašky.

„Vyprávěl vám otec někdy o tom, jak hudební nástroj z ostrova vypadal?“ zeptal jsem se jej.

„Jednou o tom mluvil, ale byl jsem tenkrát příliš malý na to, abych něco pochopil, a taky jsem moc nedával pozor, protože mě to nudilo. Pamatuju se jenom, že něco říkal o varaní kůži a kostech z pásovce.“

„Pásovec ale žije v Jižní Americe – jak se mohl dostat na ostrov ztracený v Indickém oceánu?“

„To je záhada. Ale teď už budu muset jít. Jsem rád, že to šlo tak hladce, možná ještě stihnu konec prvního poločasu. Opravdu mě těšilo, že jsem vás poznal, jsem rád, že jsem mohl pomoci té dámě.“ Poděkoval jsem mu i za archeologa, který na to v rozrušení zapomněl; starý pán mi podal ruku, vzal magnetofon a tašku a odcházel přes trávník autokempinku. Zůstal jsem sám s bílým tygrem, jehož tělo se ve světle zářivky nafialověle lesklo, jako by bylo z perleti.

Jak se majitel hausbótu vzdaloval a hudba z magnetofonu slábla, začínal se povrch tygra vlnit a v pravidelném rytmu otřásat; vypadalo to, jako by byl tygr z želé a ležel na korbě jedoucího nákladního automobilu. Postupně však začal připomínat spíš obraz v křivém zrcadle v petřínském bludišti. Současně se tygří oči proměnily v zelené hvězdice, jejich cípy se na bílém pozadí protahovaly, zužovaly a rychle bledly. Nakonec se mravenci seskupili do tvaru vysokého bílého plamene, vlnícího se a kmitajícího svou špicí ze strany na stranu; úzký plamen se ještě více protáhl, sehnul se a přitiskl k zemi, jako had se bleskurychle a bezcílně plazil mezi trávou. Nechal jsem mravence být a vydal se na zpáteční cestu. Když jsem se blížil k mostu, který ostrov spojuje se Smíchovem, uslyšel jsem za sebou tiché šelestění. Ohlédl jsem se a uviděl jsem, jak se po asfaltu valí vlna mravenců; když mě dostihla, rozdělila se do dvou proudů a obtekla mě. Přede mnou se opět spojila, viděl jsem, jak se pohybuje po mostě a mizí za křovím na smíchovském břehu. Setkám se s mravenci ještě někdy v pražských ulicích? Je pravděpodobné, že je sezobají ptáci, anebo že je zahubí první mrazy, ale může se také stát, že najdou úkryt ve skulinách města a přežijí v nich zimu, třeba se rychle rozmnoží a vytvoří nové kolonie, třeba budu na svých cestách městem potkávat v nočních ulicích a na náměstích bílé tygry se zelenýma očima. Anebo se stanou jen bílým tvarem, matně probleskujícím v houštinách paměti, kde zrají a rozpadají se obrazy, z nichž se rodí nové obrazy, slova a myšlenky. To teď ještě nebylo možné rozhodnout, a tak jsem o tom nepřemýšlel. Došel jsem na autobusovou zastávku u smíchovského nádraží, kde stál hlouček mlčících lidí, posadil se na lavici a čekal jsem na autobus.

Zénónovy paradoxy

Celou noc a celý den padal sníh, odpoledne sněžení ještě zhoustlo a zesílil vítr. Byla už tma, když jsem šel od filosofické fakulty na Václavské náměstí. Chvílemi se vítr utišoval, a pak náhle a prudce narážel do zad a tlačil mě kupředu. Lidé, kteří mě míjeli, šli v hlubokém předklonu, jako by na nábřeží za mými zády stála nějaká gigantická modla, s očima přivřenýma do úzkých štěrbin se namáhavě prodírali vánicí. Pozoroval jsem sněhové roje, točící se ve světlech luceren, bylo příjemné cítit, jak chladné vločky dopadají na obličej a tají na tvářích, měl jsem radost z víření, v němž se objevovaly a zase rozplývaly náznaky postav, keřů a ptáků a jež jako by bylo zmateným snem města. A tak když jsem v Melantrichově ulici míjel ústí tmavého průchodu, na jehož konci se ve světle skryté lucerny vlnil magický perlový závěs, nechal jsem se zlákat a sešel jsem z cesty, ponořil se do vlhké tmy průjezdu a pak už jsem jen bloudil bez cíle uličkami a ulicemi, průchody, které vedly přes dvorky, na nichž ležel dosud neporušený sníh, přecházel jsem bílá náměstí, nad kterými se ztrácely vrcholky věží v neklidných sněhových oblacích. A ve chvíli, kdy jsem šel proti větru, jsem přivíral oči a viděl jsem jen rozpitá světla plující ve tmě. V Michalské uličce byl vítr tišší, na jejím konci se přede mnou otevřel Uhelný trh; nad vzdáleným podloubím, v němž se skrýval vchod do hospody, svítil neon a barvil poletující vločky sněhu na zeleno. Cítil jsem se už promrzlý a unavený, a tak jsem přes zasněžené náměstí zamířil k zelenému světlu. V podloubí jsem vytřepal ze záhybů bundy sníh, setřel si kapesníkem z obličeje roztálé vločky a vešel do dveří hospody.

Ve velké místnosti bylo přeplněno. Prodíral jsem se mezi židlemi a hledal volné místo, až se mi nakonec přece jen podařilo vtěsnat na okraj lavice, která stála u podlouhlého stolu. Rozhlédl jsem se po svých sousedech, jejich tváře byly zastřené bílým dýmem, jako bych se na ně díval přes mléčné sklo. Naproti mně nehybně seděl pán s hladkým růžovým obličejem, pravou rukou svíral ucho sklenice na stole, levou k sobě tiskl jakýsi pracovní nástroj, který mu ležel na klíně a který byl zabalený do silného papíru a pečlivě převázaný provázkem; z papíru nahoře vyčníval kus kovu, zakončený dřevěnou rukojetí. Jinak seděli u stolu samí mladí lidé; byli to asi studenti, neboť mezi sklenicemi piva se povalovaly knihy, poznámkové sešity a skripta. Pil jsem horký grog a naslouchal příjemnému šumu, do něhož se slily hlasy kolem, uklidňující hudbě hospod. Čas od času se z šumu vynořilo slovo nebo fragment tajemné věty. Všiml jsem si, že v mé blízkosti několikrát zazněla řecká jména – bylo zkouškové období zimního semestru, a tak se studenti asi připravovali na zkoušku z antické filosofie. Po čase se jejich debata stala vzrušenější a hlasitější. Byl jsem mrzutý z toho, že teď bylo slyšet tolik slov, která mě rušila a zabraňovala mi, abych se opět ponořil do slastného apeiron hospodského šumu. Ukázalo se, že studenti se dohadují o paradoxech, jimiž Zénón z Eleje dokazoval nemožnost pohybu. První tři paradoxy – „dělení“, „letící šíp“ a „Achilleus a želva“ – nedělaly potíže, studenti se však nemohli shodnout, jaký je význam čtvrtého paradoxu, který je znám pod jménem „stadion“. Student v tlustém svetru, jehož vzor tvořila stylizovaná řada sobů, obcházejících kolem dokola studentův hrudník, otevřel jednu z knih, které ležely na stole. Zahlédl jsem přitom nápis na vazbě: byla to Aristotelova Fyzika. Vyhledal v ní pasáž, kde Aristotelés podává zprávu o Zénónových paradoxech, a začal předčítat: „Čtvrtý důkaz je o tělesech, která se pohybují na závodní dráze ve stejném počtu stejnou rychlostí z opačných stran, jedna tělesa z konce závodiště a druhá z prostředka: přitom, jak myslí Zénón, se poloviční čas rovná dvojnásobnému. Buďtež například stejná stojící tělesa AA, druhá pak BB, počínající od středu těles A a stejná počtem i velikostí s nimi, a třetí CC, počínající na konci.“ Všichni u stolu pozorně naslouchali, i pán se záhadným nástrojem se naklonil, aby mu v hluku hospody neuniklo ani slovo. Ucítil jsem na hřbetu ruky teplý a vlhký dotyk; podíval jsem se pod stůl a zjistil jsem, že mi přátelsky olizuje ruku kudrnatý černý kokršpaněl, který asi patřil některému ze studentů a který se začal pod stolem nudit. „Nuže stane se, že se první B dostane na konec závodiště zároveň s prvním C, když se pohybovala kolem sebe. Dále se stane, že i tělesa C projdou podél všech B, ale B jen podél polovice A, takže čas je poloviční, neboť obojí je stejně dlouhý čas podél každého…“

Student skončil a rozhlédl se kolem stolu. Jako první promluvil pán s balíkem na klíně. „To je pravda,“ řekl zasmušile, „ve sportu se dneska strašně podvádí. Každému jde jen o peníze.“

Studenti tento výklad pominuli a začali se přít o smyslu Aristotelových slov. V knize bylo v poznámce pod čarou připojené schéma, na němž dění na stadionu zobrazil Alexandros z Afrodisiady; student, který předčítal, nechal knihu kolovat kolem stolu, ale ani potom nebylo jasnější, jak vlastně Zénón své vyprávění o stadionu myslel. Na těchto nesnázích měly asi stejnou měrou vinu podivný nesoulad Zénónova myšlení se zkušeností, nejasnost Aristotelova výkladu i množství alkoholu, které bylo toho večera už u stolu vypito. Hovor, který nikam nevedl, po čase trochu ztichl a opět splynul s hospodským šumem. Vnímal jsem jen mimiku tváří zastřených bílou gázou, jen gesta rukou poletujících nad deskou stolu. Líbila se mi černě oblečená studentka s dětskou tváří a dlouhými světlými vlasy, která seděla na druhém konci stolu; vzrušeně se přela s chlapcem, který předtím četl z Aristotela, a přitom po stole přejížděla sem a tam špičkami štíhlých ukazováčků, které v tom maňáskovém filosofickém dialogu měly jistě představovat řecké atlety. Pán s kovovým nástrojem už do debaty nezasahoval, ale když se studenti pořád nemohli dohodnout na tom, jaký je vlastně smysl tohoto paradoxu, zeptal se, proč si situaci popsanou v knize venku názorně nepředvedou. Všem to připadalo jako skvělý nápad, vyskočili od stolu, obklopili vrchního, který právě šel kolem, a zatímco počítal útratu, už se navlékali do huňatých bund, omotávali se dlouhými šálami a natahovali si kulichy s pestrými střapci. Zůstali jsme s pánem s růžovým obličejem sami u stolu plného prázdných i nedopitých sklenic. Najednou jsem také zatoužil poznat, jak je možné, že se poloviční čas rovná dvojnásobnému, chtělo se mi zakusit pocity atleta na řeckém stadionu. Rychle jsem dopil zbytek posledního grogu, zaplatil jsem a vyběhl z hospody.

V tmavé lunetě, kterou vykrojila klenba podloubí, stále ještě vířil sníh, obarvený zeleným světlem neonu. Uprostřed náměstí se míhaly temné postavy, slyšel jsem veselé hlasy a nadšené štěkání. Přešel jsem vozovku a připojil se k houfu pobíhajících stínů. Uhelný trh měl představovat stadion; student v sobím svetru rozděloval účastníky do skupin A, B a C a určoval jim místa na náměstí podle schématu Alexandra z Afrodisiady. Až zazní znamení, měla řada A zůstat stát, úkolem řady B bylo utíkat ke Kotcům, zatímco řada C měla běžet opačným směrem k ústí Skořepky. Po zmateném hledání, kdy se všem pletl pod nohy rozjařený kokršpaněl se sněhovými hrudkami přilepenými k lemu uší, konečně všichni zaujali svá místa a čekali na znamení. Stál jsem jako první v řadě B, která měla utíkat ke Kotcům. Rozhlédl jsem se po ostatních, ale neviděl jsem jejich tváře, všichni byli zachumlaní do šál a měli kulichy naražené hluboko do čela; ve tmě svítily jen oči a nos, jako by to byly bílé maškarní škrabošky na tělech nějakých huňatých živočichů slavících karneval. Když už se zdálo, že všichni pochopili, co mají dělat, zakřičel student „Teď!“ a dvě řady zakuklených postav s šálami vlajícími ve větru, s pohupujícími se střapci na čepicích se daly do běhu; utíkaly proti sobě podél třetí, nehybné řady. Běžci, omámení alkoholem a oslepení sněhem, do sebe vráželi a padali do závějí, byly slyšet výkřiky a smích, pes běhal od jedné řady k druhé a zuřivě štěkal.

Utíkalo se špatně; čerstvý vlhký sníh se lepil na podrážky, měl jsem pocit, že se přisává k botám a snaží se mi je stáhnout z nohou. Běžel jsem k ústí Kotců; ulička byla opuštěná, lucerny, připevněné v pravidelných rozestupech na fasády domů, mdle osvětlovaly úzký pruh sněhu mezi dvěma zdmi, na němž nebyly vidět žádné stopy. Ze stánků, kde ještě odpoledne prodavači v péřových bundách a tlustých kabátech vystavovali své zboží, teď zbyly jen křivé konstrukce z kovových tyčí. V tmavé mezeře mezi posledními domy se občas mihla světla automobilu, projíždějícího Melantrichovou ulicí, a na okamžik probudila sněhové přízraky. Když jsem doběhl do poloviny uličky, znejistěl jsem, protože jsem za sebou neslyšel žádné hlasy. Uvědomil jsem si, že jsme se zapomněli dohodnout, které místo bude představovat konec stadionu a kdy Zénónův běh skončí. Napadlo mi, že už se možná ostatní vrátili a že běžím zasněženou ulicí sám. Zastavil jsem se a chtěl se ohlédnout, ale v tom okamžiku do mne prudce vrazila tmavá zakuklená postava, která utíkala za mnou. Oba jsme ztratili rovnováhu a upadli do sněhu. Když jsme vstávali, zahlédl jsem pod černou kapucí ve světle lucerny pramínek světlých vlasů – byla to dívka, které jsem si všiml v hospodě. Byli jsme v ulici sami, ostatní se už vrátili na náměstí. Ozvaly se odtamtud tlumené hlasy a štěkot psa, snad se studenti chystali eleatský běh zopakovat, snad teď chtěli v zasněžených ulicích zinscenovat i další Zénónovy paradoxy. Zvolna se snášely velké vlhké chomáče sněhu, nad našimi hlavami tiše vrčela zářivka v lucerně, připevněné k oprýskané zdi. Opuštěné Kotce se táhly mezi Uhelným trhem a Melantrichovou ulicí jako tichá spící rokle. Dotkl se mě démon smutku, který na mne často číhal v zákoutích města. Co tady dělám, co hledám za noci a v mrazu uprostřed prázdné zasněžené ulice? Proč nesedím doma, jaké hry se to zase zúčastňuji? Copak bude celý můj život jen spletí podivných her, strávím jej v opuštěných ulicích a mezi cizími tvářemi, vynořujícími se ze tmy a zase mizícími, mezi tvářemi, jež jsou ve svitu tajemství, které vyzařují, všechny krásné, ale jen o málo skutečnější než světelné fantomy v tmavých sálech kin?

Dívce se při pádu svezla z ramenou taška a věci, které byly uvnitř, se vysypaly do sněhu. Probral jsem se ze zamyšlení a pomáhal jsem jí je sbírat; našel jsem peněženku a kožené pouzdro s klíči – a pak se ve stínu u odpadkového koše zableskla jasná rudá jiskra, sehnul jsem se a uviděl jsem na sněhu nachový kámen, jenž ve svém nitru zachycoval a barvil na rudo paprsek lucerny. Opodál ležely na sněhu další kameny: tmavomodrý, zelený, fialový a žlutý. Jeden po druhém jsem je zvedal a nechával je prosvítit světlem lucerny. Měl jsem rád nerosty a často jsem si je při svých cestách městem prohlížel na pultech obchodů a na stáncích tržišť, měl jsem také v knihovně několik tlustých knih o minerálech s mnoha barevnými obrázky, ale podobné kameny jsem nikdy předtím neviděl. Všechny byly průsvitné; uprostřed rudého kamene se ukrývala srostlice velkého množství drobných krystalků – když jsem ji pozoroval, zdálo se mi, že se dívám na vzdálené fantastické město, zalité magickou září zapadajícího slunce. Uvnitř tmavomodrého kamene se leskly stříbrné šupinky, uspořádané do spirály; vypadalo to, jako by v kameni zamrzly v okamžiku vířivého pohybu, kterým buď mířily ven do prostoru, anebo kterým se naopak šroubovitě zavrtávaly do středu tmavomodré hmoty. Zelený kámen byl méně průsvitný než ostatní kameny, ale když jsem jej zvedl proti světlu lucerny, viděl jsem v jeho prostředku jako na dně tajemné tůně chuchvalce šedých řas, zdálo se, že obrůstají krystalický útvar, který jimi byl skoro celý zakryt; když jsem otáčel kamenem, jen v jedinou chvíli se ozval fialovým zábleskem, který zasvítil mezi řasami. V nitru fialového kamene jsem uviděl řadu drobných černých tyčinek, které připomínaly písmena nějakého textu. Ve žlutém kameni byla změť špinavě zelených nití. Podal jsem kameny dívce a zeptal se jí na jejich jména.

„Jsou to umělé kameny,“ usmála se, „jestli chcete, můžete je pojmenovat sám.“

Stále znovu jsem si prohlížel kameny; nechtělo se mi věřit, že nejsou dílem přírody. Poprosil jsem dívku, aby mi o nich něco řekla.

„Seznámila jsem se s člověkem, který je vyrábí, v říjnu, scházela jsem tehdy strmou ulicí na Žižkově do středu města…,“ začala vyprávět, ale pak se zarazila a řekla: „Ne, měla bych vlastně začít odjinud. Předloni v dubnu jsem seděla na lavičce na branickém nádraží a čekala na vlak do Mníšku.“

„Počkejte,“ přerušil jsem ji. Léta jsem bloudil po městě, setkával se s lidmi a naslouchal jejich vyprávění. Měl jsem už za tu dobu vycvičený sluch, dokázal jsem ve zvuku slova uslyšet tóninu dosud nevysloveného příběhu, z něhož se první slova vynořovala, jeho ladění – jednotlivá slova je v sobě uchovávají, tak jako osamělá věc stále vydechuje atmosféru pokoje, ve kterém žila, atmosféru, v níž se rozpustily všechny události, které se v pokoji odehrály a které v tomto dechu podivným způsobem přetrvávají. Tato schopnost slyšet světy, které se ozývají v chvění zvuků, mi pomáhala, abych se úplně neztratil v labyrintu města: město, v němž žijeme, je vytvořeno ze slov mnohem více než z cihel a kamenů. Povrchy, které vidíme, tvoří jen nepatrnou část města, obklopují nás potemnělé zahrady slov, rozrůstající se za přítomnými a viditelnými povrchy, za zdmi domů a za zavřenými dveřmi skříní v cizích bytech a tajemně jimi prosvítající, jako záhadní mořští živočichové kolem nás plují bledá těla ze slov pod vlnící se hladinou látek. Většina věcí, s nimiž se setkáváme, a většina obyvatel města jsou fantomy utvořené ze slov, z chvění dechu a z barev zvuků. Jsou to prchavé přízraky, které blednou a proměňují se, které si navzájem vyměňují tváře jako lehké masky a rozplývají se ve tmě, z níž vystupují – a jindy zase osvědčují podivuhodnou vytrvalost, podílejí se na jakési úporné a obtížné nesmrtelnosti, když se vracejí a obývají s námi naše prostory ještě dlouho po tom, co jejich dvojníci, vytvoření z trochu skutečnější látky barev a tvarů, už odešli nebo zemřeli. A dokonce i viditelné povrchy, přítomné zdi a obnažené tváře, s nimiž se setkává náš pohled, jen vyplouvají z moře řeči, v němž tráví většinu života, a jsou stále prosáklé jeho vodami, pořád v nich pulsuje rytmus jeho vln.

V dívčiných slovech jsem zaslechl hudbu dlouhého a neobvyklého příběhu, v němž se stře hladina oceánu a jehož cesta vede lesem a cizími pokoji. Měl jsem strach, že zima a padající sníh přeruší putování krajinami slov dřív, než dospějeme ke konci cesty. Rozhlédl jsem se a uviděl jsem nade dveřmi blízkého domu potemnělý štít jakéhosi podniku, jehož nápis nebylo možné ve tmě přečíst; vedle dveří svítilo bledou načervenalou září okno ze silného neprůhledného skla. Viděl jsem, že se dívka začíná třást zimou, a tak jsem navrhl, abychom si v teple vypili skleničku dobrého vína a aby mi přitom vyprávěla svůj příběh.

Vstoupili jsme do těsné místnosti zalité kalným červeným světlem; připadalo mi, že jsem se ocitl ve fotografické laboratoři. Prostor ještě zmenšovalo to, že byl rozdělen do několika hlubokých boxů. Jejich sedadla byla potažena tmavou koženkou; nad každým z boxů svítila na špinavé zdi slabá žárovka, skrytá v kuželi z potrhané a propálené rudé látky. Nad přepážkou jednoho boxu byl vidět silný zátylek staršího muže a vedle něho drdol z vlasů nabarvených na zrzavo, o barový pult se nehybně opíral vysoký hubený číšník. Stáhli jsme ze sebe zasněžené bundy a vsoukali se do jednoho z prázdných boxů. Dívka položila barevné kameny na desku stolu. Číšník se náhle pohnul, jako když se ve filmu rozhýbá zastavený záběr, dvěma kroky přešel místnost a sklonil se nad naším stolem. Objednal jsem víno. Když číšník přinesl láhev a nalil víno do sklenic, začala dívka znovu vyprávět.

„Předloni v dubnu jsem na branickém nádraží čekala na vlak do Mníšku; byla sobota dopoledne a já odjížděla za rodiči na chatu. Přišla jsem na nádraží dost brzy, a tak jsem si koupila jízdenku a sedla si na lavičku, jejíž opěradlo se dotýkalo zdi nízké nádražní budovy, na kterou svítilo slunce. Na druhém konci lavičky už seděl štíhlý muž, kterému mohlo být asi pětačtyřicet let, s řídkými vlasy, které mu poletovaly nad hlavou ve větru, a s jemným úsměvem, který byl zřejmě natrvalo vrostlý do tváře. Měl na sobě vatovanou pracovní bundu; vyhříval se na jarním slunci a právě dojídal z papírového tácku zbytek připálené klobásy. Hned vedle lavičky byl vchod do úschovny zavazadel. Seděla jsem a dívala se na koleje lesknoucí se ve slunci, na dosud holé stromy na stráni za tratí, na cihlovou budovu branického pivovaru, když jsem si všimla, že u dveří do úschovny je nějaký rozruch. Vlastně se nic zvláštního nestalo: pán ve slaměném klobouku ztratil zavazadlový lístek a snažil se popsat tašku, kterou si uložil do úschovny, ale ukázalo se, že neví, jak taška vypadá, nebyl si dokonce jistý ani její barvou. Byl tím sám vyvedený z míry, bral totiž tašku do ruky, jak říkal, už mnoho let skoro denně. Taška se nakonec přece jen našla; když se s ní konečně shledal, prohlížel si ji udiveně, jako by to bylo nějaké neznámé zvíře, které s ním po léta žilo v bytě a kterého si všiml až teď. Musela jsem se zasmát, a viděla jsem, že příhoda pobavila i mého souseda na lavičce. Podívali jsme se na sebe a usmáli se.

‚Není od nás moc hezké, že se tomu zmatenému pánovi smějeme,‘ řekl. ‚Taková věc by se docela dobře mohla stát i nám. Obvykle vidíme věci jen v okamžiku, kdy vstupují do našeho života a kdy jsou ještě cizí. Naše nejbližší věci, které po celé roky denně používáme, se pokrývají povlakem samozřejmosti a stávají se pod ním neviditelnými, a tak prostor kolem našeho těla, kde tyto věci žijí, je pro nás záhadnější krajinou než vzdálená exotická města, o kterých čteme v časopisech a na která se díváme v televizi. Skutečná džungle je v krajině blízkého; je to džungle, kterou nikdy neopouštíme.‘

Slova mého souseda mě překvapila, připadalo mi, že je to nějaký vrátný nebo skladník, a vrátní ani skladníci se obvykle úvahami o neviditelnosti blízkých věcí nezabývají. Ale ať byl muž ve vatované bundě kdokoliv, musela jsem mu dát za pravdu. ‚Vlastně se mi před měsícem přihodilo něco podobného,‘ řekla jsem. ‚V prádelně se nějak pomíchaly hromady vypraného prádla; chtěli po mně, abych jim popsala, jak vypadá ubrus, na kterém od dětství snídám a večeřím, a já si vůbec nemohla uvědomit, jaký má vzor. Když se ubrus konečně našel, s údivem jsem zjistila, že jej pokrývá ornament z pravidelně se opakujících malých postaviček tučňáků. Zjevení tučňáků na ubruse pro mne bylo stejně překvapivé a matoucí jako setkání zapomnětlivého pána se svou taškou. Jak to, že tučňáci byli celá ta léta neviditelní?‘

‚Byli skryti pod hladinou samozřejmosti,‘ řekl muž ve vatované bundě a pak dodal, že i on zažil překvapivé setkání s blízkou věcí a že to byla zkušenost, která změnila celý jeho život. Byla jsem zvědavá, jak může taková příhoda mít tak vážné důsledky, a prosila jsem jej, aby mi o tom vyprávěl.

Složil promaštěný tácek a hodil jej do koše. Pak si ke mně přisedl blíž a začal vyprávět příběh o psacím stroji. Řekl mi, že je spisovatel; vydal prý v sedmdesátých letech dva romány a také napsal scénář k televiznímu seriálu. Příhoda s psacím strojem se stala v době, kdy pracoval na své třetí knize – na knize, kterou nikdy nedokončil. Měl to být příběh inženýra ve středním věku, který prožívá životní krizi. Má pocit, že propadá pohodlnému způsobu života a zapomíná na ideály mládí, ještě ke všemu se mu líbí mladá spolupracovnice ve výzkumném ústavu, kde pracuje, takže se mu začne rozpadat manželství; nakonec se vše mělo vyřešit za pomoci moudrého zemitého dědečka nebo strýčka z moravské vísky, k němuž tápající inženýr utekl z Prahy a jenž mu v rozhovorech na vinici vysvětlil, jaké jsou skutečné hodnoty, a tak se nakonec inženýr měl vrátit z Moravy, znovuzrozen, do lůna rodiny i společnosti. Prý se tenkrát takové romány psaly. Jednoho červencového odpoledne, někdy na počátku osmdesátých let, se posadil k psacímu stroji a chtěl pokračovat v rozepsané klíčové kapitole, jejíž děj se odehrával na Moravě, v kapitole, v níž dědeček nebo strýček vodí inženýra po vinici a vykládá mu své moudrosti. Ale psaní se mu toho dne nedařilo, vždycky napsal jen několik vět a pak vytáhl papír z psacího stroje, zmuchlal jej a vyhodil do koše. Když do válce vsunul čistý papír po páté a cítil, že stále není schopen se soustředit, řekl si, že pro ten den raději práce na románu nechá. A protože byl neklidný a chtěl se něčím zaměstnat, rozhodl se, že vyčistí klávesy psacího stroje. Uvědomil si, že to nikdy nedělal, i když psací stroj vlastnil už osm let a napsal na něm všechny knihy i televizní scénář.

Navlhčil hadřík a začal pečlivě, jednu po druhé, otírat klávesy. Přitom každou z nich levou rukou přidržoval, aby příliš neklesla a aby se páčka, která ke klávese patřila, nevztyčila tak vysoko, že by se dotkla dosud čistého papíru. Když čistil dolní řadu, dospěl nakonec na jejím levém konci ke klávese, které si předtím nikdy nevšiml, a nevěděl ani, k čemu slouží, ačkoliv musela být celá ta léta, kdy psal, přítomná na okraji jeho zorného pole, protože byl zvyklý psát jen dvěma prsty a s pohledem upřeným na klávesnici. Na klávese byl znak, skládající se z šesti rovných čar, které se ve svém středu protínaly a tvořily tak hvězdu s dvanácti paprsky. Přestal s čištěním a díval se na záhadnou klávesu stejně udiveně jako pán ve slamáku na svou kabelu a já na tučňáky. Položil ukazovák levé ruky na klávesu a chtěl ji zmáčknout – a uvědomil si, že zakouší zvláštní, nepříjemný pocit. Když pocit, který se v něm zrodil, zkoumal, zjistil, že je to strach. Cítil neurčitý neklid, bezejmennou úzkost z beztvarého nebezpečí, které bylo nablízku. Ukázalo se, že předmět, který pokládal za důvěrně známý a zcela ochočený, má svá tajemství a neznámá místa, dokonce na té straně, kterou se obrací k rukám a k pohledu člověka – a připadalo mu teď, že mu předmět může provést cokoliv, že možná celá léta pod maskou pokory a odevzdanosti čekal na příležitost, kdy bude moci svému pánovi ublížit. Jak málo vlastně psací stroj znal, jak málo znal všechny věci, které s ním po léta žily v jeho bytě, věci, po nichž klouzal jeho pohled a jejichž výčnělky a dutiny se hladce a bez odporu přimykaly k jeho rukám v temném světě hmatu! Jestliže jsou záhadná místa přímo na povrchu a přední straně věcí, co se teprve ukrývá ve vnitřcích a na odvrácených stranách? Myslel na vnitřek psacího stroje, jehož hlubiny s chuchvalci prachu se pootevíraly v mezerách mezi klávesami a mezi páčkami typového koše a odkud vanul cizí a lhostejný dech. S čím je klávesa, kterou objevil, v nitru stroje spojena, jaké zařízení uvádí do chodu? Chvíli přemýšlel o tom, jestli by nebylo rozumnější nechat neznámou klávesu být; věděl, že by se za čas zase rozplynula v mlze samozřejmosti, z níž se tak nečekaně vynořila. Stále se nemohl zbavit tísnivého pocitu, že se po zmáčknutí klávesy stane něco zlého, že se rozvine a vztyčí cosi, co po léta nehybně odpočívalo složené, svinuté nebo stlačené ve spletitých hlubinách stroje, že se odněkud ze stroje vysune tryska, z níž na něj vystříkne parfém s vůní orientálních zahrad, anebo z níž začne stoupat opiový dým, že se jej dotkne podezřelé klepeto, zavlaje vlajka temného ostrova, zazní Wagnerova hudba, vylétne střela. Ale nakonec se zastyděl za svou ustrašenost, řekl si, že je to všechno nesmysl a že se určitě nic zvláštního nestane, a klávesu zmáčkl.

V tom okamžiku se na levém okraji typového koše vymrštila černá páčka – a zvláštní bylo, že přitom opsala oblouk, který stoupal od prázdného papíru ke klávesnici, tedy opačným směrem, než v jakém se zvedají ostatní páčky. Vypadalo to, jako by po něm stroj sekl drápem, a spisovatel, kterého pořád ještě neopustil neklid, se lekl, vykřikl a rychle zvedl prst z klávesy. Tmavá páčka zase klesla do typového koše, stroj stál před ním na stole, jako by se nic nestalo, a tvářil se nevinně. Spisovatel stiskl klávesu znovu, teď už ji však mačkal pozvolna, a páčka se vztyčovala pomalým a trhavým obloukem. Dokud držel klávesu, stála páčka nehybně u levého předního okraje typového koše. Prohlédl si ji, byla to tenká kovová trubička, nahoře zakončená protáhlým válcem, jehož plášť byl částečně z černě natřeného plechu a částečně z tmavomodrého skla. Spisovatel seděl s prstem na klávese a přemýšlel, k čemu může být páčka, která se nedotýká papíru. Napadlo jej, že vypadá jako komín, měl pocit, že se z tmavého válce na jejím vrcholu začne kouřit a že psací stroj odjede. Za stolem, na kterém stál psací stroj, bylo okno, v němž se nořil do soumraku svah nízkého městského kopce, zarostlý hustým křovím. Spisovateli se několikrát zdálo, že se na prázdném listu papíru, který byl vsunutý do psacího stroje, mihl slabý záblesk modrého světla, ale řekl si, že to jsou mžitky před očima, anebo odlesky venkovních světel. Ale modré světlo se stávalo silnějším a chvíle, kdy se objevovalo na papíře, se stále prodlužovaly, až bylo zřejmé, že nejde o klam unavených očí ani o odraz světla zvenčí, za nějaký čas modré záblesky zesílily a spojily se a papír nepřetržitě zářil v zešeřelém pokoji jasným modrým světlem. Teprve teď si překvapený spisovatel uvědomil, že světlo vychází z válce na konci vztyčené černé páčky. Jeho plechový kryt byl tvarován tak, aby hlavní kužel světla směřoval na papír a slabší vedlejší proud paprsků na klávesnici, která tak připomínala tlumeně osvětlený prostor orchestru pod zářící scénou. Teď se tedy vše vyjasnilo: páčka byla lampičkou či malým reflektorem, zařízením, které umožňovalo psát na stroji i za tmy.

Přemýšlel, odkud lampička čerpá energii; nejdřív jej napadlo, že je napájená z baterie, ale pak si uvědomil, že za dlouhá léta, po která už stroj vlastní, by se baterie musela vybít, a tak nakonec usoudil, že zdrojem energie bude pravděpodobně malé dynamo, které je skryté někde v nitru psacího stroje a které se nabíjí psaním. Zkoušel zvolna uvolňovat stisk klávesy: páčka klesala a její světlo bledlo; když na klávesu přitlačil, páčka se začala znovu zvedat a světlo se rozjasňovalo. Modré světlo se mu líbilo, připadalo mu, že psát na papíru zalitém modrou září musí být příjemné, a litoval, že klávesu neobjevil dřív. Vadilo mu jen, že má ke psaní volnou pouze jednu ruku; tušil však, že bude nějaký způsob, jak reflektor upevnit. A brzy skutečně přišel na to, že stačí, když zmáčkne klávesu lampy současně se zámkem přeřaďovače, aby páčka se svítící hlavou zůstala stát.“

„Co je to, zámek přeřaďovače?“ zeptal jsem se.

„Zámek přeřaďovače je na každém psacím stroji, jeho stiskem je možné upevnit klávesu, která zařídí, aby stroj psal jen velká písmena. Teď měl tedy obě ruce volné; položil je na klávesy a díval se na modře zářící papír. V pokoji už byla téměř tma, papír, prosvícený modrým světlem, se odrážel ve skle okna, vypadalo to, jako by se uprostřed potemnělé stráně rozlilo magické jezero. Když otočil hlavu, uviděl, jak si skla v místnosti posílají přeludný obraz: modrý list svítil na zasklené knihovně, na vitríně, která stála u protější zdi, zářil v hloubce zrcadla v temné zadní části pokoje jako kouzelná květina v lesní jeskyni.

Dlouho se díval na zářící stránku. Radost, kterou přitom cítil, byla něčím víc než jen potěšením z objevu neobvyklého světelného zařízení. Zpočátku vůbec nechápal, proč jej modrá záře tak fascinuje. Pak si pozvolna začal uvědomovat, že došlo k setkání, jež bylo daleko významnější než nahodilý objev klávesy, kterou před ním psací stroj po léta tajil. Díky modré záři, jež rozleptala krycí povlak zvyku, se poprvé setkal s prázdnou stránkou, kterou předtím nikdy neviděl. Až v této záři si uvědomil existenci papíru, který pro něj byl do té doby jen němým nástrojem k vyjádření myšlenek a obrazů, jen podkladem, který sám neměl co říci a jen trpělivě a pokorně přijímal rány, jež na něm zanechávaly černé stopy a špinily jeho čistotu. Slova, která papír zjevoval, přicházela vždy odjinud, nerodila se na něm; věty, příběhy a myšlenky nebyly zakořeněny v tom prázdnu. Nebylo to poprvé, co se setkal s prázdnem. V mysli mu vyvstaly zážitky z dětství, které na dlouhá léta zapomněl, okamžiky podivného rozechvělého štěstí a tichých extází, které prožíval na okrajích města při pohledu na vysoké dřevěné ploty a na dlouhé zdi továren, anebo ve chvílích, kdy z knihovny rodičů vytáhl starou knihu a díval se na její předsádku nebo na starou jaspovanou vazbu, jejíž kroutící se vlny jako by jen zviditelňovaly proudy tvořící život prázdna. Vazby a předsádky v něm vyvolávaly představy kouzelných dobrodružství; vzpomínal si, jak potom býval dějem knihy zklamán, neboť byl vždy všední a nudný ve srovnání s těmi příběhy, jež se chvěly v prázdnu a v nichž jiskřily ve tmě velké barevné drahokamy, zdi spletitých měst uprostřed pouště sálaly žárem a v přítmí vily štíhlé ženské prsty otvíraly flakon se zeleným jedem. A stejně jako tehdy měl i teď pocit, že to, co všichni pokládali za prázdno, není vůbec prázdné, připadalo mu, že na modravé stránce pulsuje podivuhodný život. Zdálo se mu, že vnímá dosud bezejmenné a beztvaré proudění, které však směřuje k řeči a k tvaru, proudění, jehož magický šum se bude ozývat ještě z hloubek a zákoutí zrozených vět, bude stále znít, když slova opět začnou mizet ve tmě.

Na prázdné stránce se chvěl neviditelný rodící se text; nebyla to ještě slova, bylo to podhoubí, z něhož se slova teprve zrodí, spleť jemných kořínků slov, vrostlých do prázdna a živících se jeho šťávami. Věděl, že to budou zcela jiná slova, než jaká znal, třebaže se budou skládat z týchž písmen a písmena budou seřazena v témže pořadí. Cítil, že slova, která krystalizovala na modrých pláních prázdna, jsou podivuhodně samostatná, nepotřebují žádné okolí k tomu, aby něco sdělila, protože každé z nich v sobě nese celý svět, pulsující vlastním životem – ale zároveň měl pocit, že tato slova jsou součástí jakéhosi dlouhého textu, který daleko přesahuje stránku, jež před spisovatelem modře zářila, textu, který jí pouze protéká, stejně jako prosakuje jinými listy papíru v jiných pokojích a zanechává na nich černé a modré stopy. Nevěděl toho ještě příliš o podivném mýtu, který si vybral desítky rozptýlených písařů, aby mu pomohli vynořit se na povrch našeho světa v místech, kde se dotýká papíru hrot pera nebo páčka psacího stroje. Cítil, že věty, které se chystaly zrodit, mu nepatří a že by mu dřív připadaly nesmyslné, nemorální a nehodné toho, aby byly zaznamenány, ale přitom jej neodolatelně přitahovaly, nemohl se dočkat chvíle, kdy šum těchto vět vstoupí do tvaru, a zdálo se mu, že je důvěrně zná z jakési země, kde kdysi žil.

Na rozepsaný román o utrpení nešťastného inženýra přestal myslet; představa, že by znečistil záři papíru slovy, jež se nezrodila z čirého prázdna, jej teď děsila. Tiché dění na prázdné stránce neustávalo, pořád se vyvíjelo, stále častěji se stávalo, že se na rozvlněné hladině prázdna mihlo takřka hotové slovo a zase se rozplynulo; někdy to byl fragment věty, který byl stále ještě spíše zvučícím dechem, v jehož záchvěvech se členění do slov teprve probouzelo. Spisovatel byl stále napjatější, číhal nad prázdným papírem a jeho prsty se chvěly na klávesách jako lovečtí psi, několikrát už chtěl vyrazit za nezřetelnými, prchavými obrazy; nad okrajem krytu psacího stroje se pak objevovaly neklidné, třesoucí se hlavy páček, někdy se přiblížily k papíru skoro na dotek, ale nakonec se před ním vždy zastavily a zase klesly zpátky do tmavé prohlubně. Pořád měl strach, že jako lstiví vetřelci proniknou na papír stará slova, že naruší čistotu stránky a linie jejich písmen potrhají jemné tkanivo rodícího se textu. Ale pak nastal okamžik, kdy se tiché vlnění na zářícím papíře, chvění rukou a soustava táhel, pák a kloubů v nitru psacího stroje propojily do okruhu, kterým začal protékat jednotný proud. Prsty zmáčkly klávesy, ozvaly se první údery. Teď už věděl, že černé znaky, kterými se papír začal pokrývat, vyrůstají z podhoubí stránky, že papír sám přivolává typy, aby pod jejich dotykem mohly vyvstat tvary, přicházející z prázdna.

Na papíře se začal rodit příběh. Byl to příběh muže, který pluje v záchranné vestě oceánem, nad jeho hlavou žhne nelítostné tropické slunce. Snad počáteční obraz mořské hladiny ve slunci vyvstal z modré záře prázdné stránky. Muž v plovací vestě jako jediný přežil havárii letadla, které se zřítilo do moře mezi kontinenty, daleko od všech břehů. Teď plul teplými vodami, na všech stranách se až k obzoru prostírala klidná hladina oceánu. Po čase přestal dělat tempa; uvědomil si, že je to nesmyslné, ať dopluje kamkoliv, uvidí kolem sebe stejný kruh mořského obzoru a nad sebou stejné nebe bez mraků. Zavřel oči a nechal se unášet teplým mořským proudem, který jej lehce kolébal, cítil na čele palčivý, otupující žár slunce.

Ale ani ten, kdo psal jeho příběh na listu, po němž se rozlévala modrá záře, netušil, kam až trosečník dopluje, nevěděl, jestli jej mořský proud zanese na písečný břeh, kde se budou nad vlny sklánět palmy s těžkými plody, na městskou pláž, nad níž se budou tyčit bílé mrakodrapy, na opuštěný sopečný ostrov, nevěděl, jestli zahyne žízní uprostřed oceánu, nebo jestli jej roztrhají žraloci. Přitom však přicházející slova nebyla úplně neočekávaná a neznámá: slova, která se už objevila na papíře, vyzařovala auru, z níž pozvolna krystalizovala slova, která teprve měla přijít, tak jako se vynořují z mlhy obrysy stromů rostoucích podél cesty. Trosečník, kterého nesl teplý oceán, bydlel v Praze, ve velkém klidném bytě na Starém Městě, byl to astronom a letadlem, které se zřítilo do moře, letěl na vědeckou konferenci do Jižní Ameriky. Čas od času otevřel oči, ale stále viděl týž mořský horizont a totéž jasně modré nebe. V době, kdy slunce stálo vysoko na obloze, usnul. Když se probudil, cítil, že sluneční paprsky už nepálí tak silně, pomyslel si, že jeho spánek zřejmě trval několik hodin a že už slunce sestoupilo níž k obzoru. Měl stále zavřené oči, zvolna se otáčel ve vodě. Chvílemi se mu zdálo, že se do šplouchání vln mísí tichá hudba a tlumené lidské hlasy, ale říkal si, že to jsou přeludy, které se zrodily z napětí, žízně a slunečního žáru. Pak otevřel oči a užasl. Ve vzdálenosti několika desítek metrů vyrůstaly z moře první domy rozlehlého města.

Viděl výstavné budovy a bohaté paláce, vroubené vysokými kolonádami, kde mezi sloupy šplouchaly vlny; zdi všech staveb se vynořovaly přímo z vody, mezi frontami domů se namísto ulic jemně vlnila mořská hladina, po níž pluly veslice, ozdobené pestrými vlaječkami. Nikde nebyly žádné chodníky, mosty, ochozy; s výjimkou balkonů a palub lodí neviděl žádný kus pevné hmoty, který by byl vodorovný. Všechny plochy stoupaly zpod hladiny vzhůru, i střechy domů a paláců měly tvar strmých, zaoblených kuželů. Mořský proud jej nesl přímo k městské bráně; tvořily ji dvě gigantické kamenné sochy, postavy muže a ženy v jednoduchém obleku, splývajícím z ramen v pravidelných tvrdých záhybech, postavy jednou rukou vzpíraly nad hlavou jakýsi kus hladké skály, zatímco v druhé ruce držely lucernu ve tvaru stylizovaného liliového květu: zřejmě se v lucernách večer zažíhaly ohně a brána pak sloužila také jako maják ukazující cestu lodím. Ženská postava měla náhrdelník ve tvaru meandru ze svinujících se a zase rozvinujících spirál, vlasy jí obepínala čelenka, kterou tvořily tři řady ležících oválů, jež byly zřejmě z lazuritu a jež od sebe byly navzájem odděleny zlatými vlnovkami. Čelenka mu cosi připomínala, pak si náhle vzpomněl: měla stejný tvar jako ornamentální pás, který obtáčí věž paláce Koruna na Václavském náměstí. Trosečníka už uviděli z oken domů, jejichž fasády se obracely k mořské pláni, na balkonech se začali shromažďovat lidé v dlouhých bílých košilích, připomínajících římské tuniky nebo arabské burnusy, a ukazovali si na něj. Zanedlouho se v bráně objevil rychlý člun, na jehož zádi pádlovali čtyři svalnatí opálení veslaři, uprostřed seděl pod slunečníkem vysoký bělovlasý muž. Pádla se v mechanickém rytmu nořila do vody; za chvíli byl člun u trosečníka, veslaři mu pomohli dovnitř, uložili jej na polštáře, kterými bylo vystláno dno loďky, a zabalili jej do přikrývek.

Bělovlasý muž se k astronomovi naklonil a podal mu láhev s chladnou vodou. Přivítal jej ve městě, řekl, že je královým rádcem a k jeho úkolům patří také péče o trosečníky, které někdy k branám města zanesou mořské proudy. Říkal, že jej nejprve zaveze do svého paláce, kde se bude moci najíst a odpočinout si, a jestli se ráno bude cítit už dost silný, ukáže mu město. Rád by jej také zítra představil králi; doufá, že si král najde volnou chvilku na setkání, třebaže je zítřek zrovna dnem hlavního náboženského svátku města a s přípravou slavnosti bývá v královském paláci a ve velechrámu hodně starostí a práce. Dal pokyn veslařům a člun vyrazil k městu, proplul bránou a lehce klouzal po hladinách ulic. Trosečník s hlavou položenou na kupě polštářů pozoroval fasády domů, které se nad ním sunuly, sloupořadí, která před průčelími rozlehlých paláců vyrůstala z moře, dlouhé řady oken, čas od času se otvíraly široké laguny, v jejichž středu vystupovaly z vody kašny a mohutné pomníky a jež asi obyvatelé města pokládali za svá náměstí. Když loďka míjela otevřené brány paláců, všiml si, že ani za branami se nezvedá nad vodu pevná půda, že průjezdy tvoří vodní úžiny, které spojují hladinu ulice s jezírkem patia, prosvítajícím na konci tmavé klenuté chodby. Před očima se mu míhaly v těsné blízkosti barevně natřené boky lodí a rychle kmitající okraje vesel, z nichž crčela voda, člun míjely lodě s nákladem lesklých ryb a chvějících se langust, rychlé poštovní lodě, honosné koráby ozdobené erby, v jejichž polích byli namalováni krabi a medúzy, pomalu plující lodě, na jejichž palubě cinkaly příbory a hrála veselá hudba.

Jak se člun blížil k hlavní laguně, ruch na mořských ulicích rostl, veslaři museli hledat mezi loděmi volné místo, kudy by člun mohl proklouznout; trosečník nad sebou viděl zvedající se řady vesel, slyšel volání a jasné hlasy lodních zvonů. Pak se před nimi otevřela rozlehlá laguna; člun zahnul a plul podél fasád paláců, na které dopadalo tiché světlo slunce, jež zářilo mezi kupolemi rozlehlé budovy na protější straně laguny. Trosečník si pomyslel, že je to jistě sídlo krále; kanál, který ústil do laguny, odděloval královský palác od hladkého bílého průčelí stavby, která byla zřejmě chrámem. Člun vplul do otevřené brány jednoho z paláců. Když loďka proplouvala chladným tmavým průjezdem, zahlédl na jeho konci malé vodní nádvoří, nad jehož hladinu vystupovala kašna s postavami tritonů foukajících do ulit, ze kterých tryskaly tenké proudy vody a stékaly po kameni soch zpátky do moře. Člun zahnul z průjezdu do úzké postranní chodby; i tato chodba byla zatopená vodou a také další chodby, které se z ní větvily, měly místo podlahy vodní hladinu, moře sahalo až hluboko do nitra paláce. Kdy se z vody konečně vynoří břeh? pomyslel si astronom, zabořený do polštářů. Člun proplouval mezi dvěma řadami vysokých dveří, vystupujících z vody, chodby byly tak těsné, že se občas ozval skřípavý zvuk, když některé pádlo přejelo po omítce zdi nebo dřevu dveří, na tmavé hladině se chvěla světla křišťálových lustrů, visících v pravidelných rozestupech ze stropu. U jedněch dveří veslaři zastavili, bělovlasý muž otevřel obě křídla dveří a člun vplul dovnitř.

Astronom se octl v pokoji, který byl zařízený lehkým nábytkem, jehož hrany vroubily pásy jednoduchých ornamentů, jako jemný zářící prach leželo na čalounění židlí zlatavé světlo, které do místnosti vstupovalo vysokým oknem, záchvěvy hladiny byly posledním slabým echem mořských vln, jež se pozvolna ztišovaly a usínaly v ulicích, na chodbách domů a v pokojích, až se proměnily v tiché chvění. Nad hladinu se zvedala podlaha, pokrytá starým kobercem, jehož okraje splývaly do vody; třásně, které koberec lemovaly, se ve vodě vlnily jako chaluhy. Na koberci stála široká postel, do jejíž pelesti byly zasazeny intarsie s motivy stylizovaných mořských koníků a chobotnic s elegantně zkroucenými chapadly, a stůl, na jehož lesklé oválné desce ležely porcelánové mísy, na nich se vršily pečené ryby, vaření humři a neznámé ovoce. U stolu stály na tenkých prohnutých nohách čalouněné židle. Podlaha byla tak nízko nad hladinou, že se o něco vyšší vlnky přelévaly přes její okraj a jejich pěna se vpíjela do koberce. Za pruhem vody, kterým moře pronikalo do pokoje, se u zdi až ke stropu tyčila knihovna s řadami silných svazků v kožených a pergamenových vazbách, na vedlejší zdi visely popraskané staré obrazy. Všechny zachycovaly mořské město ve stejné hodině, jaká byla nyní, byly to pohledy na dlouhé rovné ulice, kterými bylo možné dohlédnout až na vzdálený horizont oceánu, k němuž se blížilo zlaté slunce. Obrazy astronomovi připomněly Clauda Lorraina, lišily se však od jeho maleb tím, že na nich nebyl nikde vidět žádný kus krajiny nebo přístavního mola, byla tu jen hladina, protkaná září, jež prosvětlovala vrcholky vln, zdi, pokryté měkkými stíny lezén a říms, a u dolního okraje obrazů loďky s drobnými postavičkami. Astronom nejistě vystoupil na břeh pokoje; člun tiše odplul, dveře se neslyšně zavřely. Svlékl se a lehl si do postele; ještě pomyslel na to, že když naposledy usínal, bylo to v jeho posteli v Praze a že přitom slyšel zvony z chrámu svatého Jakuba, pak už se propadl do snů, v nichž se propletly staroměstské uličky s mořskými bulváry do jediného bizarního města.“

Poslouchal jsem dívčino vyprávění a díval se na její klidný obličej, zalitý červeným světlem, na ruce, které nehybně spočívaly na ubruse vedle barevných kamenů. Zpočátku často umlkala a hledala slova, ale teď mluvila bez přerušení tichým, trochu monotónním hlasem, jako by se octla v lehkém hypnotickém transu.

„Když se probudil, svítilo slunce a zvenčí se ozývalo volání lodníků a hlasy lodních zvonů. Oblékl se do dlouhé bílé košile, která byla přehozená přes pelest, pak se postavil k oknu a díval se na lodě plující po laguně. Královský palác a chrám na druhé straně teď oslnivě zářily ve slunci, zatímco hladina pod oknem a fasády paláců se nořily do chladného stínu, který dosud sahal téměř až doprostřed laguny. Posadil se ke stolu a pustil se do jídla; všiml si, že v době, kdy spal, někdo vyměnil všechny pokrmy za čerstvé. Za chvíli se ozvalo zaklepání, otevřely se dveře a do pokoje vplul člun s jeho hostitelem a s veslaři. Bělovlasý muž jej pozdravil a zeptal se jej, jestli bude ještě odpočívat, nebo jestli by se chtěl projet po městě. Astronom řekl, že už se cítí docela dobře a rád si mořské město prohlédne. Jeho hostitel mu hned také sdělil, že mluvil s králem a ten mu přislíbil, že je odpoledne přijme ve svém paláci. Večer se pak astronom bude moci zúčastnit na čestné tribuně náboženské slavnosti, hlavního svátku mořské bohyně, ochránkyně města. A tak astronom vstoupil do loďky, usadil se pohodlně na měkké sedátko naproti královu rádci a nechal se vozit vodními ulicemi. Jeho průvodce mu ukazoval paláce předních velmožů, divadlo, justiční palác a vodní stadion, proplouvali po širokých mořských bulvárech, ale také úzkými křivolakými uličkami staré části města; některé z těchto stinných uliček sloužily jako městské tržiště – ty byly tak přeplněné loďkami, na nichž prodavači vyložili své mořské zboží, i čluny nakupujících, že takřka nebylo možné zahlédnout vodní hladinu. Pak se dostali do tichých okrajových čtvrtí, kde z vody vystupovaly oprýskané domy s prádlem visícím na balkonech a kde už nepotkávali skoro žádné lodě, byly vidět jen hlavy dětí, hrajících si s míčem ve vlnách, jež vydechovaly mastnou a kyselou vůni. Když dopluli na samotný okraj města, míjeli prámy se zahradami, kde se pěstovala zelenina, a plovoucí dílny a doky. Domy mořského města měly obvykle nad vodním podlažím ještě jedno nebo dvě patra; v těchto vyšších patrech však byly, jak vysvětloval králův rádce, jen pokoje pro služebnictvo, komory a spíže, bydlely tu jen ty nejchudší rodiny – obyvatelé města měli rádi rozhraní pevné půdy a moře a zařizovali si svá obydlí, pokud to bylo možné, právě na těchto rozeklaných pobřežích, která se táhla vnitřkem domů a bohatě se větvila, takže voda pronikala tisíci jazyky až ke stolům a postelím a přinášela s sebou do interiérů mořské vůně. Domy prý byly postaveny na podmořských korálových útesech a měly také několik podlaží pod hladinou – v nich byly sádky, anebo se v místnostech zatopených vodou pěstovaly ústřice a mořské řasy.

Králův rádce během cesty vykládal, že město je zasvěcené mořské bohyni. Je to nové božstvo, pečuje o město teprve sedm let; před ní městu vládl mrzutý a náladový bůh, který obvykle připlouval do ulic v podobě černé velryby. Když se ve městě objevila bohyně, utkala se s ním v zápase na velké laguně, v zápase, který obyvatelé města s úzkostí a mlčky sledovali z oken paláců. Většina z nich cítila rozpaky; obyvatelé nevěděli, komu mají přát vítězství – starého boha nemilovali, ale už si na něj a na jeho vrtochy zvykli, také jim vyhovovalo, že se o ně příliš nestaral a nechával je na pokoji, třebaže čas od času vyžadoval plnění nesmyslných a ponižujících příkazů (obyvatelé museli například několik týdnů chodit převlečeni za plyšová zvířata). Když se velryba rozzlobila, narážela hlavou do zdí paláců, až se uvnitř třásly skleničky ve vitrínách a zvonily, ale ve skutečnosti nikdy nikomu neublížila, a někdy dokonce projevovala vůči obyvatelům jakousi sentimentální náklonnost a dovedla se jich zastat proti nepřátelským bohům a démonům. Naproti tomu o bohyni, která se náhle objevila ve vodách města, obyvatelé nic nevěděli, neměli tušení, jak jim bude vládnout a co od nich bude požadovat. V strašlivém zápase, který trval tři dny a tři noci, mladá bohyně zvítězila; černá velryba zahanbeně odplula a už se do města nikdy nevrátila. Za krátký čas se ukázalo, že vítězství bohyně bylo pro město požehnáním. Všichni ji mají rádi, říkal králův rádce, je mírná a laskavá, starostlivě ochraňuje město, varuje obyvatele, když se blíží bouře, a mírní nebezpečné vlny, odhání od města žraloky a někdy pro potěšení obyvatel inscenuje na noční hladině královské laguny živé pohyblivé obrazy ze světélkujících různobarevných medúz – medúzy se pod jejím vedením přeskupují, a na hladině se tak rozvíjí barevný film, který obyvatelé sledují z balkonů a oken; většinou to jsou dojemné a půvabné příběhy, které se odehrávají v městech ze zeleného mramoru. Od obyvatel přitom bohyně vyžaduje jen krátkou ranní a večerní modlitbu a na znak úcty první plody z mořské sklizně.

Bylo zřejmé, že rádcova zbožnost je upřímná a hluboká – když mluvil o bohyni, jeho řeč se rozjasňovala a hlas se chvěl vroucností. Astronom se svého hostitele vyptával na založení města a jeho dějiny, ale o počátcích osídlení uslyšel jen obvyklé legendy, jaké se vyprávějí o mnoha městech; tyto legendy byly pouze přizpůsobené mořskému prostoru. Také se zdálo, že město nemá žádné dějiny, život tu asi probíhal ve všech dobách skoro stejně, obyvatelé necítili potřebu na svém způsobu žití něco měnit. Nedocházelo patrně ani k žádným velkým událostem, které by běh času členily, a tak jedinými změnami, které paměť obyvatel alespoň mlhavě uchovávala, byly pády starých bohů a příchody nových. Nebylo zřejmé, jestli periody, ohraničené takovými změnami, trvaly desetiletí nebo tisíciletí – když se na to astronom vyptával králova rádce, ukázalo se, že to není jasné ani jemu. Bylo však vidět, že jej to nijak zvlášť netrápí – ve městě se o chronologii asi příliš nestarali, vše, co přesahovalo paměť dvou generací, splývalo do jediného času, v němž se prolínala vyprávění dědečků a babiček o jejich dětství se starými mýty o stvoření. K nejasnosti dějin přispívalo také to, že postavy některých bohů v paměti města pravděpodobně splynuly, zatímco zase jindy se jediný bůh rozestoupil do několika postav. Podle toho, co říkal králův rádce, se také zdálo, že byla období, kdy se stávalo městským náboženstvím křesťanství nebo islám, ale i bozi těchto náboženství byli opouštěni a zase se vraceli.

Obědvali v luxusním podniku blízko hlavní laguny. Byl to rozlehlý sál s velkými okny, zatopený vodou; nad hladinu se zvedaly malé nízké plošiny, na každé z nich stál stůl a několik židlí. Hosté na svých loďkách připlouvali až k těmto ostrůvkům, a také číšníci se pohybovali mezi kuchyní a stoly hostů na drobných člunech. Zrovna když spisovatel vyprávěl o obědě v mořské restauraci, ozvalo se houkání vlaku; všimla jsem si, že závory na přejezdu před pivovarem jsou spuštěné. Vlak do Mníšku, na který jsem čekala, přijížděl na nádraží. Spisovatel se omlouval, že mě zdržel svým vyprávěním, rozloučil se se mnou a chystal se odejít. Já jsem ale byla tak zvědavá na další osudy českého astronoma v mořském městě, že jsem se rozhodla nechat vlak ujet, a prosila jsem spisovatele, aby mi dál vyprávěl o své knize. Nakonec se mi jej podařilo přemluvit, a tak jsme se opět vrátili do mořského města.

Po obědě králův rádce s astronomem zamířili do královského paláce. Jejich loďka proplouvala labyrintem vodních chodeb, potemnělými halami a zrcadlovými síněmi, kde se po obou stranách ve sklech zrcadel do nekonečna střela klamná hladina, až se dostali do rozlehlého sálu bez oken, kde z vody stoupaly bílé sloupy a ztrácely se ve tmě výšek. U sloupů kotvily čluny, v nichž nehybně seděly mlčenlivé stráže, občas se ve tmě zablesklo bělmo jejich očí. Mezi sloupy bylo vidět vzdálené světlo – byla to lampa, která visela na šňůře, klesající od neviditelného vysokého stropu, nad malým ostrůvkem, jenž vystupoval z vody ve středu tmavého sálu a na němž stál stůl, pokrytý papíry. Nad stolem se skláněly dvě postavy v bílých košilích. Hostitel astronomovi pošeptal, že je to král a velekněz. Kulatá lampa visela tak nízko, že o ni občas některý z mužů zavadil temenem hlavy; pak se lampa rozkývala a její dlouho doznívající kmitání rozhýbalo stíny sloupů, které ležely na hladině jako velká černá pavučina. Když člun přirazil k ostrůvku, král a velekněz se pozdravili s rádcem a pak přivítali cizince. Vyptávali se jej na havárii letadla, na jeho povolání, na jeho zemi a na město, kde žil. Velekněz se zajímal o místního boha jeho rodného města; byl překvapen tím, že město v současné době žádného zjevného boha nemá, a utěšoval astronoma, že se to jistě brzy obrátí k lepšímu. Pak se král omluvil, že mají ještě hodně práce s přípravou večerní slavnosti, a řekl, že doufá, že se brzy opět setkají a budou si moci pohovořit déle. Také velekněz zval astronoma do svého sídla a sliboval, že mu ukáže velechrám.“

V tom okamžiku do potemnělé vinárny vběhl zasněžený kokršpaněl, sníh na jeho hřbetě ve světle lamp zrůžověl, takže to vypadalo, jako by psa někdo ozdobil jahodovou šlehačkou. Zastavil se uprostřed místnosti a otřepal se tak mocně, že jsem ucítil na tváři mokrý sníh. Za ním vešel chlapec ve špičatém kulichu a nakrátko ostříhaná studentka v kulatých brýlích, kteří s námi seděli u stolu v hospodě a kteří se pak také zúčastnili Zénónova běhu. Dívka přerušila vyprávění a zeptala se: „Už jste přišli na to, jak je to s elejským stadionem?“ Výraz lehkého transu, do kterého se v řeči propadala víc a více, z její tváře i z jejího hlasu v jediném okamžiku zcela zmizel.

„Pořád jsme se nemohli shodnout, jak to Zénón myslel,“ řekl student, zatímco se snažil vytáhnout ruku z rukávu bundy, který se ucpal shrnutým tlustým svetrem, „také nám byla zima, a tak se většina vrátila do hospody. My jsme ještě zkoušeli předvést Achilla, dohánějícího želvu, a došli jsme až sem.“

„Nic si z toho nedělejte,“ snažila se jej utěšit dívka se světlými vlasy. „V minulém semestru jsem měla referát o Platónově dialogu Parmenidés a v něm říká Sókratés Zénónovi, že jeho a Parmenidovy řeči přesahují rozum ostatních lidí. Zénón tam dokonce tvrdí, že spis, v němž líčí své paradoxy, nelze brát úplně vážně, protože jej napsal v raném mládí a v náladě bojovného nadšení proti nepřátelům učení, že jsoucno je jen jedno. Nechtěl prý svůj spis ani uveřejnit, ale někdo mu jej ukradl.“

Napadlo mě, jak je zvláštní, že nebýt této dávné krádeže, k níž došlo v jižní Itálii, nepobíhali bychom dnes večer po Uhelném trhu, abychom oživili schéma, které Alexandros z Afrodisiady nakreslil v egyptských zahradách, a také bych neseděl v této potemnělé místnosti a nenaslouchal vyprávění o mořském městě. Bál jsem se, že si chlapec s dívkou budou chtít přisednout a že se zase bude mluvit o Zénónovi z Eleje. Měl jsem Zénóna docela rád, líbilo se mi, jak nacházel podivné lineární a jednosměrné labyrinty i na těch nejkratších a zdánlivě nejpřehlednějších úsecích našich cest, oceňoval jsem, že vlastně přitom šlo o poťouchlý způsob, jak přivést k setkání s jediným zářícím a podivným bytím – ale teď jsem chtěl naslouchat vyprávění o mořském městě. Naštěstí si spolužáci dívky sedli do vedlejšího boxu, kde na ně nebylo vidět. Pes si lehl, přitiskl hlavu k podlaze a zavřel oči.

„Před večerní slavností astronom odpočíval ve svém pokoji v domě králova rádce,“ pokračovala dívka ve vyprávění a v jejím hlase se opět probouzel klidný, jednotvárný tón, který v něm zněl předtím. „Ležel v posteli a na nic nemyslel, nechal jen v mysli vyvstávat obrazy, které toho dne viděl a které se mísily s obrazy z posledních dnů, strávených v Praze. Pozvolna se setmělo, na zdi tmavého pokoje se mihotaly odlesky světel z hladiny. Pak uslyšel klepání na dveře a do místnosti vplul jeho hostitel; byl už čas vypravit se na slavnost. Pluli po laguně, na níž se kolébaly slavnostně osvětlené lodě. Ke sloupům královského paláce byla ze strany, kterou se obracel k velechrámu, těžkými řetězy připoutána plovoucí tribuna, na jejíchž stupních seděli muži a ženy v bílých košilích a se zlatými šperky, uprostřed měli svá místa král a velekněz. Pořadatel se králova rádce a astronoma ujal a dovedl je k jejich sedadlům. Všichni hleděli na hladké bílé průčelí chrámu. Mořská hladina mezi tribunou a chrámem byla jediným místem, kam nesměla vplout žádná loď, v tomto prostoru plavalo jen dvanáct mladých dívek v bílých koupacích úborech; každá z nich držela v ruce jakousi uzavřenou nádobu. Astronom seděl se svým hostitelem v blízkosti krále; všiml si, že na stole před králem leží reliéf, zobrazující medúzu s mnoha zkroucenými a propletenými chapadly, podobala se nejspíš měchýřovce portugalské. Z rubu reliéfu vycházely jakési šňůry, které končily pod hladinou.

Ozvalo se táhlé zatroubení a vše ztichlo. Astronom viděl, jak se král dotkl jednoho z chapadel; vzápětí se z moře zvedla lucerna na vysoké kovové noze a vztyčila se, po chvíli se v ní rozsvítilo modré světlo, jehož paprsky dopadaly na průčelí chrámu. V napjatém tichu bylo slyšet jen šplouchání vody. Král podal reliéf veleknězi a ten teď začal mačkat konce různých chapadel. Když se dotkl nějakého chapadla, vynořila se vždy na některém místě zpod mořské hladiny mezi tribunou a chrámem hlavice na konci štíhlého kamenného sloupu, z hlavice visely dlouhé trsy chaluh, ze kterých crčela voda. Dívka, jež byla hlavici, která se právě vynořovala, nejblíž, k ní rychle doplavala a vylezla na ni, a zatímco se sloup zvedal, očistila ji od chaluh a škeblí, pak odklopila víko nádoby a polila hlavici černou barvou. Obvykle byly dívky s touto prací hotovy, až když se už hlavice octla za vrcholem oblouku, který opisovala, a blížila se ke zdi chrámu. Bylo to dost nebezpečné, dívkám hrozilo, že je hlavice přimáčkne ke zdi a rozdrtí, ale každé z nich se vždy podařilo na poslední chvíli seskočit do moře. Nato se ozvala silná rána, když hlavice udeřila o stěnu chrámu, vzápětí bylo slyšet šplouchnutí, jak dívka dopadla do vody. Hlavice se pak opět odtáhla od chrámové zdi a sloup se skláněl zpátky do moře. Na zdi zbyl černý otisk, nepřehledný znak vytvořený složitě se proplétající linkou. Černé znaky byly tak spletité, že astronomovi připadalo takřka nemožné je od sebe odlišit. Tak se postupně na průčelí chrámu rodil text, za chvíli byla celá stěna pokrytá tímto nesrozumitelným sdělením. Králův rádce se naklonil k astronomovi a pošeptal mu, že je to text v tajném písmu, kterému rozumějí pouze král, velekněz a bohyně. Řekl, že nápis během monzunového období smyjí deště, a než nadejde čas nové slavnosti, bude stěna chrámu opět čistá. Astronom se ptal, o čem text je, ale králův rádce řekl, že se o tom lidé jen dohadují, jedni říkají, že je to apokalyptická píseň o tom, jak se na obloze jednoho rána objeví černé kamenné mraky, na nichž budou stát velké zlaté sochy andělů se vztyčenými meči, které se budou oslnivě lesknout ve slunci, jiní se domnívají, že text je dávnou ódou na zapomenuté prastaré božstvo, které žije na mořském dně, na svazích podmořských pohoří, a má podobu obří sasanky, veliké jako dospělý člověk.

Když všechny sloupy klesly pod hladinu a také modrá lucerna zhasla a ponořila se do vody, dívky odpluly. Velekněz sestoupil k moři, vsedl do připravené loďky a vesloval doprostřed temné prázdné hladiny. V tichu, které nastalo, bylo slyšet jen zvuk vesel, nořících se do vody, a občas zacinkání zlatého šperku. V hlubinách zazářilo nafialovělé světlo, které sílilo, pak se z vody vynořila hlava a ramena mladé dívky. Dívka se zachytila rukou okraje loďky; měla na sobě řásnité šedorůžové šaty, které se vlnily ve vodě, nafialovělé světlo vycházelo z jejího náhrdelníku a z náramků na obou rukou. Kněz poklekl a podal jí malou skříňku, vykládanou drahokamy. Astronom se šeptem zeptal rádce, jestli je to bohyně. Ten přikývl a položil prst na ústa. Kněz a bohyně spolu asi čtvrt hodiny rozmlouvali, potom dívka zmizela pod hladinou, bylo vidět, jak fialové světlo slábne, až zmizelo v hlubině. Propukl jásot a zazněla hudba, slavnost se změnila ve veselici, která se přenesla na lagunu a do mořských ulic. Ještě když astronom uléhal ve svém pokoji, zněla pod okny hudba a veselé hlasy.

Spisovatel psal celou noc. Když popisoval slavnost, už svítalo a modrý svit lampičky se začínal ztrácet ve studeném ranním světle. Uvolnil zámek přeřaďovače, nechal lampičku klesnout do typového koše a vytáhl papír z psacího stroje. Chvíli se díval z okna na řadu rezavých stažených rolet nízkých garáží, které stály pod svahem kopce na druhé straně liduprázdné ulice. Nějaký pták šramotil na římse, něco vykřikoval a zase umlkal. Spisovatel vstal, vyčistil si zuby a lehl si do postele. Probudil se po poledni, se zavřenýma očima chvíli přemýšlel o rozhovoru inženýra s moravským strýčkem na vinici, a pak si najednou vzpomněl, že včera vstoupil do jiného světa a začal psát novou knihu. Vyndal z ledničky máslo, namazal si chleba a uvařil silnou kávu. Až do večera jen bloumal po pokoji, nebyl schopen se na nic soustředit, nemohl se dočkat, až se setmí, až bude moci zmáčknout klávesu vztyčující modrou svítilnu a pokračovat v psaní mořské prózy. Několikrát se posadil k psacímu stroji a chtěl začít psát už za denního světla, ale měl strach, že by při pohledu na stránku v osvětlení, na jaké byl vždy zvyklý, přestal vnímat dění prázdna, s nímž se včera poprvé od dětství znovu setkal, a opět by se octl v pokušení klást na papír cizí, předem hotová slova. A tak čekal až do večera, a hned jak slunce zmizelo za křovím na kopci, usedl k psacímu stroji, rozsvítil modré světlo a položil prsty na klávesy.

Astronom ležel na posteli v tmavé místnosti a nemohl usnout. Díval se do tmy a naslouchal posledním hlasům slavnosti, která doznívala na laguně, a tichému šplouchání vody u zdí pokoje. Najednou uviděl, že u knihovny vychází zpod hladiny nafialovělé světlo. Záře stále sílila; zmocnila se jej úzkost, posadil se na posteli a díval se na zářící hladinu v koutě pokoje. Z vody se vynořila dívčí hlava a světélkující náhrdelník, na koberec se položily dvě jemné ruce se svítícími náramky. Dívka v šedorůžových šatech se lehce vyhoupla na břeh pokoje, bosýma nohama tiše přešla po koberci a posadila se na okraj postele.

Usmála se na něj. ‚Můj velekněz mi pověděl, že se ve městě objevil cizinec z Prahy,‘ řekla, a když viděla, jak je její návštěvou zmaten, uklidňovala jej: ‚Nemusíš se mě bát, přišla jsem si s tebou jen popovídat. Předtím, než jsem se stala bohyní, jsem totiž žila také v Praze; často na ni myslím a občas se mi po ní stýská. Když proplouvám pokoji svého paláce na mořském dně, připomene mi někdy světélkující medúza nebo sépie za oknem světla města – semafory na opuštěné noční křižovatce, blikající signály na přejezdu, koncová světla automobilů na výpadové silnici. Přivírám oči a představuji si, že jsem opět na jedné ze svých nočních procházek po Praze. Myslím na místa, která jsem měla ráda, na vysoké kamenné viadukty v Hlubočepích, na rozlehlé vnitřní dvory v Nuslích, jejichž jednu stranu tvořil násep železniční trati porostlý zaprášeným křovím, na zpustlé parky, na kiosky na konečných tramvají, na smíchovské a radlické schody, zarostlé trávou, na rozlehlé nádražní haly.‘

Dlouho si povídali o Praze, žasl nad tím, jak proměněná paměť bohyně uchovávala všechny detaily města, nápisy a čmáranice křídou na všech zdech, záhyby štukových ornamentů, přesné tvary všech dlažebních kostek. Díval se na ni a naslouchal jejímu hlasu; vypadala jako dvacetiletá dívka a mluvila přirozeně a živě, jako by to byla studentka, která se baví s přítelem v kavárně, ale současně se v jejím hlase chvěla zvláštní projasněnost, jako by její slova přicházela přímo z nějakého čistého pramene zvuků, a také slyšel na dně jejího hlasu tón temných mořských hlubin.

‚Nezlob se,‘ řekl, ‚ale jak je možné, že ses proměnila ze smrtelného člověka v bohyni?‘

‚To se může stát každému, kdo překročí hranici,‘ vysvětlovala. ‚Ve skutečnosti je takové proměně každý neustále blízko, i když jen málokdo si hranice, která je vždy na dosah ruky, všimne, a ještě méně je těch, kteří se ji odváží překročit. Dveře do tajemné komnaty nejsou ani zamčené, jsou jen zavalené nástroji a obrazy, tím starým harampádím, které s sebou všichni vlečou, bojí se je vyhodit, protože tuší, že by se jejich podoba rozplynula ve zlatém proudu a jejich jméno by se rozpustilo v původním šumu. Většinou je třeba, aby pomohla náhoda, aby se objevilo znamení, aby se ozval hlas ze světa na druhé straně. Já jsem si uvědomila, že je nablízku jiný svět, když jsem jednou v Libni uviděla na skládce u zdi továrny rezavou konstrukci z pokroucených kovových tyčí, bylo to v sedm hodin ráno v červenci, na počátku parného dne – kovová konstrukce přede mnou náhle vyvstala jako hieroglyf, který je součástí textu vyjevujícího tajemství vesmíru. S úžasem jsem si vzpomněla, že toto hieroglyfické písmo znám z jakési zapomenuté vlasti, a jako bych se probouzela ze sna, vstoupila jsem do otevřených dveří.‘

Zeptal se jí, kolik je bohů. ‚Na zemi nás je teď sedmnáct,‘ řekla, ‚a v celém kosmu osmdesát devět. Někteří z nás odešli do vesmíru a putují od hvězdy ke hvězdě, někdy se také stane, že na Zemi přiletí bůh pocházející z nějaké jiné galaxie a vypráví o hvězdách z drahokamů, nad nimiž svítí barevná slunce, a o hvězdách, jejichž krásní obyvatelé žijí v ohni, kterým plane celý povrch hvězdy, o planetách pokrytých džunglí, o spletitém bílém paláci, který si vystavěl zádumčivý a divoký aristokratický rod na kometě, řítící se vesmírem. Myslím, že jednou odejdu do vesmíru také, ráda bych poznala všechny hvězdy, planety a meteory, o kterých jsem slyšela vyprávět, ale na to je ještě čas, mám spoustu času…‘

‚A co bůh, který tu vládl před tebou? Říkali mi něco o černé velrybě.‘

‚To byl vlastně jen démon, i když dost mocný; lidé to moc nerozlišují. Démonů je hodně, je jich daleko víc než bohů. Někteří z nich na sebe berou podoby lidí, zvířat nebo věcí. V době, kdy jsem odcházela z Prahy, tam žili tři démoni, vtělení do věcí. Byla to jedna popelnice v Křižíkově ulici, Husův pomník a Národní divadlo. Spřátelila jsem se po své proměně zejména s Husovým pomníkem. Je to démon s jemnou a plachou duší, který na Staroměstském náměstí tiše sní a vzpomíná na hvězdy, na kterých žil. V té době to byla bytost, se kterou jsem si nejlépe rozuměla, můj jediný přítel. Docela se mi po něm stýská, byla bych ráda, kdyby mě navštívil v mém podmořském paláci a nějaký čas u mne zůstal.‘

Astronom se podivil, jak by se pomník mohl dostat do moře; bohyně odpověděla, že se démoni ve skutečnosti dokáží pohybovat velice rychle v jakémkoliv těle, ale obvykle se hýbou neradi, a tak stojí na místě. ‚Husovu pomníku by trvalo asi týden, než by doběhl do Portugalska,‘ vypočítávala, ‚a potom další dva až tři týdny, než by se ke mně dostal po mořském dně, tam to jde pomaleji.‘

Astronomovi také připadalo zvláštní, že si pražští démoni vybrali jako tělo věci vyrobené člověkem. ‚Démoni se rádi vtělují do výrobků, budov, nebo uměleckých děl,‘ vysvětlovala bohyně. ‚Vedou ruku výrobce nebo umělce a vytvářejí si tak sami tělo, jaké jim vyhovuje. Takové tělo se obvykle podobá jejich bývalým tělům. Tak můj přítel démon, který je nyní Husovým pomníkem, byl dlouhá staletí velkou medúzou, žil v této podobě statisíce let na planetě ve vzdálené části vesmíru, na planetě, kterou celou pokrýval zamrzlý oceán, z něhož se nikdy nevynořil žádný kontinent, žádný ostrov. Démon byl jediným obyvatelem té planety, plul studeným oceánem pod ledem, pohazoval si s kameny z mořského dna jako s míčem a vymýšlel si dlouhé příběhy o přátelích a rodině, které si vysnil; jen za krátkého léta, které přicházelo jednou za století, se stávalo, že zamrzlý oceán na některém místě roztál – tehdy se démon vysoukal otvorem z vody, ulehl na led a díval se na nekonečnou pláň, na níž se leskl svit modrého slunce. To je důvod, proč kruhový plochý podstavec pomníku připomíná klobouk medúzy a vztyčené postavy její chapadla. Někdy se stává, že si démoni na nové tělo nezvyknou a rozhodnou se vrátit ke své starší podobě. Je docela možné, že se Husův pomník přes noc promění ve stejně velkou rosolovitou medúzu, která bude ležet na Staroměstském náměstí a vlnit svými chapadly.‘

Vyptával se jí na její život předtím, než se stala bohyní. Ukázalo se, že se narodila o dva roky později než on a až do své proměny žila v Praze. Znal jméno jejího otce, který byl v té době dost známý marxistický filosof. Když byla ještě smrtelnou dívkou, míjeli se v týchž kavárnách a hospodách na Starém Městě, stejně jako on sedávala v kavárně Columbia v podloubí Staroměstského náměstí a u Zelené lípy v Melantrichově ulici, navštěvovali stejné koncerty a výstavy. Měli dokonce společné přátele a astronom jeden čas chodil s její sestřenicí. Dívka se stala bohyní v roce 1974, v době, kdy studovala na právnické fakultě. Zeptal se jí, jestli odešla z Prahy hned poté, co se proměnila.

‚Ne, ještě jsem nějakou dobu žila ve svém pokoji v bytě u rodičů,‘ řekla, ‚ale bylo to pro všechny trapné a často bolestné. Nerada na to vzpomínám. Chodila jsem v té době s jedním chlapcem; když jsem se proměnila, nechtěla jsem mu to hned říct, ale poznal to sám. Procházeli jsme se po Lhotce, šli jsme podél plotů, za nimiž byly zahrady, kde se ze stromů snášely první zvadlé listy. Dlouho jsme mlčeli, a pak se ke mně otočil a s úzkostí v hlase mi řekl, že tuší, co se se mnou stalo. Bylo nám oběma zle, cítila jsem, jak jeho láska ve mně zoufale hledá slábnoucí ozvěny lidské bytosti a jak její vlny, když nenalezly člověka, zoufale a pomateně vířily ve tmě a v prázdnu. Bylo to pro něj tím těžší, že byl katolík. Také vztah k rodičům se stal tíživým. Nevěděli, jak se mají ke mně chovat, a tak když jsme seděli u večeře, vládlo trapné ticho, v němž bylo slyšet jen zvonění příborů o talíře. Když jsem někdy uprostřed noci odcházela z domova, matka se mě ze zvyku chtěla začít vyptávat, kam jdu, ale pak se v polovině věty zarazila a rychle odešla do kuchyně. Navíc byl otec v té době zástupcem ředitele Filosofického ústavu a pracoval na novém překladu Materialismu a empiriokriticismu; bylo vidět, že se neustále děsí toho, že se jeho nadřízení dozvědí, co se se mnou stalo.‘

Trochu posmutněla a zamyslela se, nějaký čas bylo v pokoji ticho, ani z laguny se už neozývaly žádné hlasy. Za chvíli bohyně zvedla hlavu, podívala se na astronoma a znovu se usmála. Vzala jej za ruku a řekla: ‚Pojď, něco ti ukážu.‘ Vstal z postele a nechal se vést k temné vodní hladině v koutě pokoje. Bohyně zmizela pod vodou; pak se nad okrajem koberce znovu vynořila její tvář. Zeptala se: ‚Tak kde jsi? Neboj se a pojď za mnou!‘

‚Zapomínáš, že nemohu žít pod vodou jako ty,‘ namítl.

‚Nedělej si starosti; když budeš se mnou, nic se ti nestane. Bozi sice nejsou všemocní, nedokážu zastavit rozpínání vesmíru ani zrušit platnost zákona sporu, ale tohle je maličkost.‘

A tak se v nočním obleku ponořil do vody. Bohyně jej znovu vzala za ruku, pluli spolu mezi korálovými útesy, na kterých stály základy domů a paláců, jejichž horní patra vystupovala nad hladinu; tmu hlubin prosvětloval jen zářící náhrdelník a náramky, v jejich bledém svitu trhavě proplouvaly pestrobarevné ryby, cukaly se medúzy a vlnily svými chapadly mořské sasanky. Pak zahlédl v dálce mezi malátně se houpajícími chaluhami matné světlo. Když připluli blíž, uviděl, že světlo vychází z velkých přízemních oken zvláštní stavby, která stála na mořském dně hluboko pod hladinou. Vypadala jako jeden ze smutných činžáků v historizujícím stylu z konce minulého století, jaké je možné vidět v Praze na Žižkově, v Michli nebo na Smíchově, byla však celá slepená z perel různých velikostí a barevných odstínů. S úžasem se astronom díval na římsy, pseudorenesanční reliéfní ornamenty, truhlíky s pelargoniemi za okny a na vývody plynového topení, sestavené z perel. V oknech nebylo žádné sklo, a tak jedním z nich vplul do přízemní místnosti. Také zdi této místnosti a všechno vnitřní zařízení bylo z perel, proplouval nad podlouhlými perlovými stolky na vysokých perlových nohách, nad perlovým výčepním pultem s nedopitými perlovými půllitry, v nichž si udělaly hnízdo malé krevetky, a s dřezem, jehož dno spojoval s kohoutkem tenký perlový sloupek, představující proud tekoucí vody. Nějakou dobu si zmateně prohlížel plochá tělesa vedle výčepního pultu, která byla také vytvarovaná z perel – a pak náhle pochopil, co podivné perlové sochy zobrazují: byly to mísy s různými druhy salátů. Teď, když už měl klíč k těmto tvarům, dokázal dokonce rozpoznat bramborový salát od rybího a vlašského. Vedle perlových salátů našel perlové sochy zavináčů a obložených chlebíčků s kusy vajíček a svinutými kolečky salámu, pečlivě vytvarovanými z drobných perliček. Pak zvedl hlavu a uviděl, že bledé světlo, které se lesklo na perleťovém povrchu salátů a chlebíčků, pochází z houfu světélkujících medúz, které pulsovaly u stropu místnosti jako živé lampy. Nad perlovými sochami pokrmů proplouvaly pestré ryby a občas se na některé z nich usadily. To, co kolem sebe viděl, mu připadalo povědomé, jako by se ve spánku ocitl ve známé místnosti, proměněné snem. Rozhlížel se kolem sebe a snažil se hádanku rozluštit.

‚Poznal jsi, kde jsme?‘ zeptala se s úsměvem bohyně.

Díval se na hospodské zařízení z perel, na saláty a pivní sklenice, na jejichž perleti se neklidně lesklo světlo medúz i svit šperků bohyně, a náhle si vzpomněl. Okouzleně vydechl: ‚Bufet na rohu Otakarovy a Bělehradské ulice v Nuslích!‘

Bohyně měla radost, že poznal, co bylo předlohou jejího díla. Řekla, že studovala na střední škole, která byla nedaleko, a když skončilo vyučování, chodili často do bufetu se spolužáky; nad malým pivem a vestoje se tu u stolků hádali o spisovatelích a filosofech, které v té době objevovali. Když pak v podmořském paláci přicházely chvíle, kdy jí bylo smutno, napadlo ji, že by si na korálových útesech mohla postavit z korálů, ulit nebo perel nějaké místo v Praze, které měla ráda. Nejdřív myslela na Železniční most, Bohdalec nebo smíchovské nádraží, ale pak si vzpomněla na bufet v Nuslích. Díky dokonalé paměti, které nabyla po své proměně, mohla vytvořit jeho naprosto přesnou kopii v té podobě, jak vypadal v půl jedenácté dopoledne dvacátého května 1972, kdy jej viděla naposledy. Astronom řekl bohyni, že bufet také dobře znal, chodil tam ve stejné době jako ona – možná že v něm stáli vedle sebe stejně jako teď v jeho perlové podmořské kopii.

Chtěl si perlový dům prohlédnout i zvenčí, a tak vyplul oknem a stoupal podél fasády, přejížděl rukou po perlových ornamentech a lístcích perlových pelargonií. Po perlovém vlysu se rozlila fialová záře: připlula za ním bohyně; vzala jej za ruku a zamířila k blízkému chaluhovému houští. Mezi vlnícími se chaluhami se zableskl tlumený svit, který zářící šperky probudily ve skryté perleti. ‚Promiň, trochu mi to tu zarostlo plevelem,‘ omlouvala se bohyně. V chaluhách stála tramvaj z perel, propluli oběma jejími vozy podél řad prázdných sedadel. Sedl si na místo řidiče, uchopil do rukou perlovou řídicí páku a díval se do tmy před sebou. Kdyby bohyně postavila celou podmořskou Prahu z perel, pomyslel si, byl by před ním most přes Botič, nízký viadukt a ještě dál Nuselské schody. Chvíli měl pocit, že se tramvaj rozjede do tmy, že jej poveze podél perlových zdí, lesknoucích se ve světle medúz, že na konci cesty bude odpočívat pod perlovými schody na Petříně anebo se vznášet u vrcholků klenby perlového Chrámu svatého Víta. Tramvaj se však nehýbala. Bohyně mu zezadu položila ruku na rameno. ‚Budu to tu muset vyplet,‘ řekla, ‚a taky tu zařídím světlo, aby tramvaj byla vidět z okna bufetu.‘

Pak se vrátili do domu, opírali se o perlový stolek, po němž váhavě lezl malý krab, a povídali si o Nuslích a o Praze. Bohyně byla na svou stavbu pyšná a prozradila astronomovi, že není ještě u konce. ‚Chtěla bych postavit také domy na protější straně Otakarovy ulice a pak Botič s oběma břehy. Těším se, až budu dělat krásnou zchátralou továrnu na druhém břehu potoka, její magická okna s vytlučenými tabulkami, dvůr zarostlý trávou a cihlový komín. Možná udělám ještě násep železniční tratě zarostlý křovím a na kolejích vlak s lokomotivou a s jídelním vozem, kde bude stát na stolku šálek s kávou a na sedadle se budou povalovat noviny, rozevřené a zkroucené průvanem. Ale potom už bych se chtěla vydat na cestu do vesmíru, ráda bych viděla všechny divy, o kterých mluvili cizí bozi, průhledné hvězdy a chvějící se hvězdy z rosolu, kovová souhvězdí, jejichž hvězdy jsou spojeny mosty, vroubenými obrovskými sochami s planoucími pochodněmi, chtěla bych plout zářícími barevnými víry, z nichž se za miliony let zrodí nové galaxie, meditovat o samotě na hladkém povrchu mramorové hvězdy. Možná že se mi tam podaří rozpustit poslední ztuhlé krystaly vědomí a rozplynout se v rytmech kosmického dechu – potom bych se stala prvním z bohů, nejvyšším božstvem celého kosmu.‘

Do místnosti vplula chobotnice, prohlédla si zblízka jejich tváře velkýma strnulýma očima, pak si sedla na perlovou pípu a svěsila chapadla. Zeptal se bohyně, jestli by se nechtěla vrátit do Prahy, když na ni tak vzpomíná. ‚To ne,‘ usmála se, ‚někdy se mi sice stýská, ale mám také ráda svůj podmořský palác, mám ráda svou nádhernou samotu a temné hlubiny moře, cítím se šťastná na svých dlouhých výletech k podmořským pohořím. Už bych nemohla žít mezi vámi, stačí mi vzpomínky a perlové sochy. Kromě toho cítím zodpovědnost za obyvatele mořského města, nemohu je tu teď nechat samotné.‘

‚Všiml jsem si, že tě tu mají rádi,‘ řekl. ‚Asi bys jim chyběla.‘

Vysoko nad nimi se uprostřed tmy objevila matná skvrna růžového světla. ‚Nad hladinou vychází slunce,‘ řekla bohyně, ‚měl by ses už vrátit.‘ Doprovodila jej do jeho pokoje, rozloučila se s ním a slíbila, že se za ním brzy přijde podívat a že mu ukáže svůj palác.

Už také svítalo, když spisovatel dopisoval tyto řádky. Uvolnil klávesu a nechal modré světlo klesnout pod kryt psacího stroje, kde zvolna zhaslo. Přikryl si oči, unavené celonočním psaním, dlaněmi. Končila teprve druhá noc práce na jeho nové knize. A přece mu doba, kdy psal o problémech rozkolísaného inženýra, připadala jako dávná minulost, anebo spíš jako divný sen. Věděl teď, že dílo, které předevčírem započal, bude psát ještě dlouho. Celé jeho tělo bylo prostoupené radostí, jakou předtím nikdy nepoznal, radostí, kterou mu přinášela práce na textu, jehož smyslu naprosto nerozuměl a jenž patrně vůbec žádný smysl neměl. Extáze, která se jej zmocnila, když se nad modře osvětlenou stránkou poprvé od dětství setkal s prázdnem a jeho naléhavým šepotem, se rozestřela v čase a proměnila v tichou blaženost, projasňující všechny okamžiky jeho života, i chvíle, kdy nepsal, i kalné zátoky času, kde dříve vládla jen nuda. Dílo, které vznikalo, neopouštělo pevnou formu, necítil potřebu rozbíjet a trýznit jazyk, jeho dlouhé věty se v modrém světle poklidně rozlévaly do rozvětvených vedlejších vět a mnohonásobných větných členů jako oceán do ulic, chodeb a pokojů mořského města, a stejně jako v mnoha různých zálivech vládl týž rytmus stoupajících a klesajících vln, zůstávaly vzdálené části dlouhých vět spjaty jemnými harmoniemi a nenápadnými symetriemi. Věděl však, že prostor tohoto poklidného jasu tvarů, tohoto snového mořského klasicismu se stře nad temnou a páchnoucí hlubinou šílenství a je od ní oddělen jen tenkou blánou, stávalo se, že zahlédl v těsné blízkosti, v mezerách mezi slovy, šklebící se tváře oblud. Věděl také, že mohou kdykoliv vtrhnout do jeho světa a rozervat pevné tvary, a přece jej číhavá přítomnost nebezpečných přízraků nezneklidňovala, očekával jejich příchod s úsměvem.

Rozepsaný román o inženýrovi uložil do zásuvky a už se k němu nikdy nevrátil. Každého večera usedal k psacímu stroji a nechal na modře svítící stránce vyvstávat příběhy muže, který se zachránil po havárii letadla nad oceánem, psal o jeho návštěvách v podmořském paláci a dlouhých rozhovorech s bohyní, o návratech z těchto návštěv, kdy za ranního chladu plaval opuštěnými vodními ulicemi dosud spícího města a v oknech domů a na vlnících se hladinách zářilo oranžové světlo slunce, stoupajícího nad oceán. Psal o jeho dlouhých projížďkách ulicemi starého města, o rozmluvách s králem a mudrci, piknicích na moři, o návštěvách divadla, kde hráli starobylé mořské tragédie, o astronomově lásce k zamlklé dceři královského architekta, s kterou se objímal v pokoji tichého paláce na okraji města, z jehož okna byla vidět jen mořská pláň. Odpoledne se spisovatel většinou procházel po Praze, a často se stávalo, že večer a v noci denní setkání v podivně přetvořené podobě vstupovala do jeho románu. Tak se řada přízemních venkovských domků, které objevil v Záběhlicích, proměnila v uličku v odlehlé čtvrti mořského města, kde se astronom na vodním dvorku u rybích sádek, připomínajících králíkárnu, setkal se starým knězem předminulého boha a v zatuchlé temné světnici s pachem zpuchřelého dřeva pak naslouchal vzpomínkám na božstvo, které odešlo a které už si ve městě skoro nikdo nepamatuje; z budovy penzijního pojištění na Smíchově se zrodil rozlehlý dům, v němž sídlil královský daňový úřad, dům, v jehož dusných kancelářích se poprvé objevila dravá ryba s ostrými zuby, která dokázala dolézt na souši do vzdálenosti několika metrů a která pak nějaký čas ohrožovala obyvatele mořského města, z dřevěného bufetu na navigaci pod Železničním mostem se stalo bistro na prámu na periferii mořského města, kde astronom v jednom období svého života sedával skoro každý den, pil pivo z mořských řas a díval se na západ slunce. Někdy se také rodily věci, postavy a události z překlepu, který se objevil na papíře. Zvláštní bylo, že všechny tyto proměny nahodilých osobních zkušeností v děj románu vůbec nepocítil jako něco, co by bylo v rozporu s vědomím, že je sám pouhým nástrojem k tomu, aby se zjevil příběh, jenž žije mimo něj svým vlastním životem; naopak nahodilá setkání a nepředvídaná seskupení písmen jako by pootvírala skuliny, jimiž bylo možné zahlédnout stránky tajné knihy, kterou měl za úkol opsat na stroji.

Nějaký čas ještě dostával dopisy ze Svazu spisovatelů, posílali mu pozvánky na schůze a z literárního časopisu jej upomínali o ukázku z připravovaného románu, kterou jim slíbil. Na žádné dopisy neodpovídal, ale když mu pořád nedávali pokoj, poslal do redakce časopisu úryvek z mořského románu, epizodu, v níž bohyně vzala astronoma na cestu do vzdáleného podmořského pohoří, kde navštívili prastaré božstvo – byla to ta velká sasanka, o níž se údajně mělo mluvit v textu na chrámové zdi; sasankovité božstvo se vyjadřovalo vlněním chapadel a rytmy jejich stahů, a tímto způsobem jim vyprávělo o podstatě tohoto kosmu i minulých kosmů a o opojné kráse chaosu. Jak předpokládal, už se mu z redakce ani ze Svazu spisovatelů neozvali.

Když mu došly peníze, které dostal za televizní seriál a za překlad jednoho svého románu do bulharštiny, našel si zaměstnání jako vrátný ve skladu dřeva u branického nádraží. V té době už nepotřeboval modrou lampičku k tomu, aby se setkal s původním prázdnem a zahlédl rodící se slova, jež se v něm chvějí. Psal často i za denního světla, ale přesto byl nejraději, když na papír dopadala modrá záře. Míval často noční služby; pak si nosil psací stroj do práce a psal ve vrátnici, zatímco mu u nohou podřimoval služební hlídací vlčák. Jako z nesmírné dálky doléhaly do mořského města, kde prodléval, zvuky vagonů posunovaných na nádraží. Čas od času přerušoval psaní a šel se psem na obchůzku, zastavoval se u drátěného plotu a díval se na světla nočního nádraží, pak se vracel do vrátnice, usedal ke stolu a přenášel se znovu do mořského města.“

„Vzpomínám si, že jsem jednou jel v noci autobusem do Hodkoviček a všiml jsem si v tmavých oknech malého domku naproti branickému pivovaru zvláštní modré záře,“ řekl jsem.

„Když jsem se předloni na jaře se spisovatelem setkala, psal svou knihu už čtrnáct let, popsal za tu dobu tisíce stránek. Přitom v románu vlastně nebyl žádný příběh a v některých částech se nedělo takřka nic, někdy se na stovkách stran líčilo jediné malátné odpoledne, kdy astronom ležel na posteli, poslouchal šplouchání vln a pozoroval, jak se po zkroucených ornamentech tapet pomalu sune sluneční světlo. Od roku 1986 do roku 1988 psal rozsáhlý oddíl, který se týkal bibliotéky mořského města. Na počátku období dešťů zastihl astronoma prudký tropický liják, zrovna když plul na malém člunu po jedné z širokých, ale takřka liduprázdných ulic na okraji města. Dopádloval do nejbližšího průjezdu a díval se z loďky na proudy vody, jež se zmítaly nad hladinou jako průsvitný snový prales. Když déšť neustával, začal se astronom rozhlížet v průjezdu a objevil ústí tmavé vodní chodby; na jejím vzdáleném konci dopadal na hladinu šikmý proud světla z otevřených dveří. Připlul tmavou chodbou ke dveřím a nahlédl dovnitř: uviděl rozlehlou místnost, kde z hladiny vyrůstaly police s knihami. Proplouval vodními meandry mezi knižními stěnami; police s knihami se nořily ještě hluboko pod hladinu, čas od času sáhl do vody, vytáhl nějakou knihu a obrátil v ní několik listů, které byly z nepromokavé látky, pak knihu zase vrátil na její místo. Za jednou knižní stěnou se na hladině houpala loďka, na níž stál muž s pečlivě sestřiženým šedivým plnovousem a rovnal na polici knihy. Tak se astronom seznámil s městským knihovníkem. Spravoval knihovnu úplně sám, nebyl však přitom nijak zavalen prací – obyvatelé mořského města nebyli náruživí čtenáři, milovali přítomnou chvíli, šelestění vln v pokojích a hru odlesků světla a na četbu se dívali jako na poněkud bizarní, i když neškodnou zábavu. Astronom se za léta, kdy žil v mořském městě, naučil radosti ze hry barev a šepotu hladiny a ze sledování tiše šumícího toku času, neznečišťovaného žádnými událostmi – ale stále jej neopustila touha dozvědět se něco více o minulosti mořského města. A tak začal dojíždět do knihovny a vypůjčovat si knihy, a spisovatel ve vrátnici branického skladu dřeva vyprávěl obsah svazků, které astronom ve svém pokoji četl. Líčil dlouhé mořské eposy, filosofické traktáty i pojednání o geometrii, partitury skladeb pro vodní nástroje, složité rovnice v matematických knihách i napínavá dobrodružství na moři, staré modlitební knížky, obracející se k bohům, kteří dávno odešli a jejichž jména byla buď zapomenuta, nebo se z nich staly pohádkové postavy ve vyprávěních pro děti – neplatné modlitební knížky se většinou ukrývaly až na nejspodnějších policích hluboko pod hladinou, až tam, kde úpatí knižních stěn spočívala na korálových útesech mezi trsy sasanek a trubýšů. Když spisovatel v Braníku líčil obsah knih, které ve svém pokoji četl astronom, nezapomněl vždy také popsat světlo, jaké dopadalo na rozevřené stránky knihy, vůni papíru a tvary hnědavých skvrn, které se objevovaly na listech – jako by sám žil v mořském městě a naučil se od jeho obyvatel zálibě v chvění a dechu povrchů. Někdy přijel nákladní automobil se dřevem až pozdě večer a bylo třeba potvrdit dodací list; spisovatel pak vystupoval z dějů knih, které četl astronom, a když vše vyřídil, zase se vracel: nejdřív do astronomova pokoje v paláci, a potom se nořil ještě hlouběji, do ještě vzdálenějšího světa knihy, kterou astronom držel na kolenou a četl.

Mezi knihami byl také románek Král nomádů. Odehrával se v mořském městě – ale možná to bylo jiné mořské město, než v jakém žil astronom, nebo to bylo stejné město, jen pozměněné fantazií autora, to z knihy nebylo zcela jasné. Druhé mořské město bylo postaveno z tmavého kamene, uprostřed jeho vodních náměstí čněly z hladiny místo pomníků vysoké štíhlé obelisky, kužely střech nebyly vypouklé, ale vyduté, a zejména se od města, kde žil astronom, lišilo tím, že je čas od času navštěvovali nomádi, mořští kočovníci – to byl lid, který žil v malých plovoucích obydlích; někdy obyvatelé města nomády celé měsíce neviděli a pak se jednoho rána jejich plavidla objevila u okraje města, připlouvali na loďkách do městských tržišť a prodávali tam vzácné ryby, ozdobné předměty, které vyráběli z korálů a lastur, a rohože z chaluh, které sušili na rovných střechách svých plovoucích chatrčí. Kniha vyprávěla příběh člověka, jenž u mořských kočovníků prožil mnoho let a stal se jejich náčelníkem. Narodil se ve městě a až do osmadvaceti let v něm žil. Byl ladičem vodních varhan; každý den objížděl ve své loďce se žlutou ladící rybkou v akváriu domy, kde si jej objednali, a ladil tyto krásné, zázračně znějící nástroje, jež přinášely radost nejen svými zvuky, které jako by stoupaly z mořských hlubin, ale také tím, že posluchače za horkých dnů osvěžovaly gejzíry vody, které tryskaly ze zúžených vrcholků píšťal. Po práci pak odpočíval ve svém pokoji v úzké uličce, která se každý den ráno proměňovala v tržiště, pozdě odpoledne začínalo prolukou mezi domy svítit do pokoje slunce, a tak zatahoval bílý závěs v okně; přesto však bylo v místnosti dusno a vlhko. Seděl schoulený v hlubokém křesle a díval se na stíny, které nízké slunce promítalo na bílý závěs: stíny kupujících, kteří vybírali zboží vystavené na loďkách, i živě gestikulující stíny prodávajících, slyšel změť vět a výkřiků a cítil směs nahnilých pachů. Pomalé vodní proudy zanášely odpadky z tržiště až do jeho bytu; ještě v noci, když trh utichl, se u zdí jeho pokoje houpaly na hladině slupky od ovoce a zmuchlané mastné papíry a nasládlý dech doléhal do jeho snů. Ve stínové hře na závěsu někdy vídal siluety špičatých čepic nomádů a slyšel ostrý přízvuk, jakým se vyznačovala jejich řeč. Nomádi pro něj byli pitoreskními stínovými loutkami; netušil, že v knihách osudu, uložených v knihovně z růžového korálu na mořském dně, je psáno, že mezi nimi bude žít čtyřicet let a stane se jejich králem.

Jednou přijel naladit vodní varhany do velkého, přepychově zařízeného domu. Vystoupil v salonu z loďky a čekal, až přijde pán domu. Prohlížel si mezitím mořské obrazy na stěnách a bronzové sošky na nábytku, otevřel tlustou knihu v zelené vazbě, která ležela na nízkém stolku, přečetl v ní několik řádek – psalo se v nich o nějaké ženě, která si líčí oči před zrcadlem – a zase ji odložil. Za chvíli do salonu vplula na bohatě intarzovaném domácím člunu dívka se zelenými prsteny a sponou ze zelených mořských kamenů v černých vlasech, jejichž konečky se chvěly v průvanu, který protahoval místnostmi rozlehlého domu. Byla to dcera vysokého královského úředníka, kterému dům patřil, a další část knihy líčila trýznivou lásku ladiče vodních varhan k této chladné a kruté dívce, jeho bloudění mořskými ulicemi, beznadějné pitky v nočních podnicích, kde vysoké barové židle vyrůstaly z tmavé hladiny, na níž se vlnila barevná světla. Byl to však nejslabší oddíl románu, autor v něm propadal sentimentalitě a příliš často používal otřepané mořské metafory a přebujelá přirovnání, v nichž se složité věty splétaly a vlnily jako chaluhy. A tak astronom tuto část knihy jen prolistoval a začal číst pozorněji, až když narazil na stránku, na níž autor líčil, jak v poledne jednoho parného dne, kdy vládlo naprosté bezvětří a nad městem ležel horký těžký vzduch jako žhavá pasta, proplouval zoufalý a ponížený ladič bez cíle vylidněnými ulicemi města a v průhledu dlouhé rovné třídy zahlédl v dálce na moři několik tmavých bodů. Byla to obydlí nomádů, kteří po čase opět připluli k městu. Vydal se k nim prázdnou ulicí, minul poslední domy města a za nějaký čas se octl u plovoucích ostrůvků, na které se nikdy nedíval zblízka, viděl opálené děti, hrající si na terasách, tlusté muže, kteří pokuřovali ve stínu verand, v tmavém otvoru dveří zahlédl ženskou tvář pod pestrým šátkem, staženým hluboko do čela. Připlul k jednomu z obydlí blíž a pozdravil, tetovaný muž s mohutným knírem a se zlatou náušnicí kývl hlavou. Od té doby ladič vodních varhan žil s nomády a po dvaceti letech se stal jejich náčelníkem, mořským šejkem. Když kotvili v blízkosti města, seděl večer na verandě a díval se na jeho vzdálená, chvějící se světla, někdy se do města vypravil, projížděl na loďce ulicemi, ve kterých prožil dvacet osm let, jako cizím městem a zase se vracel ke svému plujícímu obydlí. Ke knize byl připojen doslov, jehož autor se snažil dokázat, že román je třeba chápat jako mystickou alegorii, ve které ladič je symbolem lidské duše, město představuje smyslový svět a obydlí nomádů říši idejí; tento výklad však připadal astronomovi násilný a nepřesvědčivý.

Spisovatel obvykle nečetl stránky, které v branické vrátnici nebo ve svém bytě napsal, stačilo mu pobývat v mořském městě ve chvílích, kdy seděl nad psacím strojem a kdy se postavy a děje rodily z dechu prázdna, jež bylo k prasknutí naplněno tvářemi, gesty a příběhy. Také se jen málokdy vracel k napsaným stránkám, aby na nich něco opravil. Ale když dokončil své líčení románu o nomádech a věnoval se další knize z knihovny mořského města, knize, jež obsahovala libreto opery Mořský had – a jež byla mnohem zajímavější než průměrný románek o zamilovaném ladiči –, cítil stále zvláštní neklid a nebyl s to se soustředit na práci. Pořád jej cosi nutilo, aby se vrátil k napsanému textu. A tak jednoho srpnového odpoledne vytáhl ze zásuvky psacího stolu ve vrátnici papíry, které popsal v minulých dnech; a když se jimi probíral, padl jeho pohled na pasáž, ve které psal o tom, jak ladič vodních varhan čekal v saloně, kde měl poprvé uvidět dívku, kvůli níž později odplul na mořské pláně. Uvědomil si, že jej znepokojuje a přitahuje zmínka o několika řádcích, jež si ladič přečetl v knize na stolku v salonu a v nichž se psalo o ženě, která si líčila oči fialovými stíny a dívala se přitom do zrcadla, stojícího na toaletním stolku. Před zrcadlem byly srovnané lahvičky a flakony, ležely tu zlaté hodinky, náramek z jakýchsi rudých kamenů a černá zavřená krabička. Krabička byla uvnitř vystlaná fialovým sametem a byla v ní skryta brož: orel, jehož tělo s rozepjatými křídly bylo vytvořeno z kousků tyrkysu zasazených do zlata. V zrcadle bylo kromě zadních stran flakonů vidět město za oknem; setkání vzdáleného a blízkého na ploše zrcadla způsobilo, že skleněné lahvičky vypadaly jako bizarní barevné věže tyčící se mezi domy. Město bylo postavené na pohoří, jež mělo stejnou rozlohu a výšku jako Alpy; v tomto pohoří nebylo jediné místo, na kterém by nestál dům, nebo které by nepokrývala šedivá dlažba ulice či náměstí; dokonce i příkré skalnaté srázy byly obestavěny lidskými příbytky. Nad pustými širokými ulicemi se rychle sunuly nízké tmavé mraky. Na stránky knihy, do níž nahlížel ladič vodních varhan, dopadal tlumený svit z okna, jež vedlo ze salonu do malého vodního patia a před nímž se vlnila neklidná záclona, na stránce Krále nomádů, kde byla scéna ze salonu líčena, leželo ve chvíli, kdy ji astronom ve svém pokoji četl, narůžovělé světlo poklidného večera na laguně, list, na kterém spisovatel vylíčil, jak astronom čte o ladičově čekání v salonu, a který teď v Braníku znovu pročítal, zářil v palčivém světle letního odpoledne, kdy slunce stálo na jasné obloze vysoko nad barrandovským kopcem.

Ladičovo letmé nahlédnutí do neznámé knihy nehrálo v románu o mořských nomádech žádnou roli, v dalším ději už o něm nebyla žádná zmínka a nic na ně nenavazovalo: bylo zřejmé, že jediným důvodem, proč se tato pasáž v románu octla, byla záliba obyvatel mořského města v pozorování bezúčelných detailů, která se projevovala i v literárním vkusu. Ale spisovatel se nad těmi několika řádky v branické vrátnici zastavoval a četl si je znovu a znovu. Zdálo se mu, že tyrkysový orel je vpleten do podivných temných dějů, které z něho neurčitě vyzařovaly. V těch okamžicích ještě neviděl celý spletenec dobrodružství, lstí, osudných náhod a rafinovaných ďábelských plánů, vynořovaly se a zase rychle hasly jen jednotlivé obrazy – zápasy v nočních kupé vlaku, drahokamy třpytící se ve tmě, malátné rozhovory o metafyzice s krásnými špionkami u bazénů bílých vil, přestřelky mezi jachtami pod hvězdnou oblohou na nočním moři. Spisovatel náhle cítil pokušení opustit mořské město, proklouznout tímto průchodem do nového světa a další roky psát román o městě na svazích pohoří. Zmocnila se jej závrať. Mořské město se za léta, kdy psal svůj román, stalo jeho domovem víc než Praha – co se stane, když z něho odejde? Vrátí se do mořského města, až převypráví obsah knihy v zelené vazbě, poté, co se všechny děje uzavřou, až budou nalezeny ukradené diamanty na dně zásuvek a pomstěny rány dýkou ve večerních pokojích? Zůstane v městě-pohoří, jehož obyvatelé nemají tušení, že jsou jen postavami v knize, o níž je zmínka v jiné knize? Bude pokračovat v bloudění, v sestupu do jiných světů? V horském městě jsou jistě další knihovny a jiné knihy a v nich nová města a země, jiné planety, neznámé kosmy, v nichž je mnoho knih se zlatými, zářícími, slizkými, chvějícími se, pulsujícími, plápolajícími a vlnícími se písmeny, s písmeny z vody a kouře, s rostoucími a hnijícími písmeny. Neobjeví se v textu, napsaném některým z těchto písem, znovu Praha? Snad to nebude úplně táž Praha, třeba bude na Václavském náměstí místo pomníku svatého Václava stát socha héroa, bojujícího s netvorem, jež bude slepena z barevných drahokamů, třeba bude město postaveno na vrcholku vysoké hory, který se bude tyčit nad oblaky. Bude se děj odehrávat i ve vrátnici v Braníku, stane se sám postavou, kterou si vysní jeho postavy? A neobjeví se pak znovu v ještě vzdálenějších hlubinách, nezmnohonásobí se jako znepokojivá holandská selka z našeho dětství, která na plechovce s kakaem držela v ruce stejnou plechovku, jako byla ta, na níž byla namalována? Zazáří v některém z kosmů bílá hvězda, před níž se bude moci zastavit a zapomenout na všechna města, vystupující z moří a světélkující na vrcholcích hor, zapomenout i na mořské město, zapomenout na Prahu? Objeví se při jeho sestupu čisté světlo, které bude stejně jednoduché jako modrá záře prázdné stránky a u kterého bude moci skončit dlouhá cesta bludištěm slov a obrazů, do něhož před lety modře osvětlenou stránkou vstoupil? Zapomene v proměnách světů své jméno, zapomene jména všech věcí? Setká se s nějakým vyšším Buddhou, který se odevzdá tomuto labyrintu, skládajícímu se z labyrintů, s úsměvem a který možná bude s to zaslechnout jednotný rytmus, ozývající se v melodii všech vynořujících se kosmů? Seděl ve vrátnici a díval se na vily na barrandovském kopci, pod okny zněla cirkulárka a hlasy dělníků ze skladu. Stále váhal, kterou cestou se má dát. Nakonec si vzpomněl na mořskou slavnost s ohňostrojem, která se v mořském městě chystala a na kterou se těšil, a tak se vrátil do astronomova pokoje a pokračoval v líčení jeho dalších příhod…“

Vzpomněl jsem si na hrací automat ve venkovské hospodě, o němž vyprávěl archeolog na navigaci, na obrazy v obrazech; přemýšlel jsem, jestli se tyto řady ze dvou vyprávění někde setkávají, jestli vyrůstají ze stejného počátku, protínají se v jedné nebo v několika křižovatkách, anebo se navždy míjejí, ovíjejí se ve tmě, aniž by se dotkly…

„Bohyně ještě několik let skládala z perel podmořské Nusle, ale jak postupně na Prahu zapomínala, věnovala se stavbě čím dál méně, až ji nakonec opustila, ve chvíli, kdy byla továrna na pravém břehu Botiče téměř hotová a její komín byl rozestavěný asi do polovice výšky. Zanedbávala teď i záležitosti města, myslela už jen na svou cestu do kosmu. Stávala se zamlklou, k astronomovi chodila jen zřídkakdy a nakonec jej přestala navštěvovat vůbec. Ale té noci, kdy odletěla k souhvězdí Lyry zářícímu vysoko na obloze, se ještě objevila v jeho pokoji, aby se s ním rozloučila. Potom slavnosti na laguně utichly, město žilo ve vzpomínkách a v očekávání příchodu nového boha, v naději a v úzkostech. Astronomovi zůstala schopnost žít pod vodou, a tak se někdy vydával na výlet k podmořským Nuslím a procházel se po březích podmořského Botiče nebo sedával na perlové lavičce v parku s perlovými stromy a pozoroval plující ryby.

O odchodu bohyně do kosmu psal spisovatel v létě roku 1989. Když se na podzim změnil režim, zůstal ve vrátnici a pokračoval v psaní. Přitom se vůbec nepokusil román, nebo alespoň jeho část publikovat. Říkala jsem mu, že otec je redaktorem v jednom pražském nakladatelství, a přemlouvala jsem spisovatele, aby mu přinesl strojopis ukázat, ale jen se usmíval, bylo mu zřejmě úplně lhostejné, jestli jeho dílo bude někdo číst. Jednoho rána uviděli lidé, žijící na okraji mořského města, na obzoru černý plovoucí ostrov. Ostrov pak dlouhé měsíce číhavě obeplouval město, v noci jeho silné reflektory svítily do oken bytů. Nikdo nevěděl, jaké mají jeho obyvatelé úmysly. Objevily se náznaky, že jeho špehové pronikli do města, lidé si přestali důvěřovat, podezírali se navzájem, že jsou agenty plovoucího ostrova. I astronom byl předvolán k výslechu, kde se jej podrobně vyptávali na havárii letadla a na jeho život v Praze. Zrovna když spisovatel vyprávěl o tomto temném období života mořského města, přijel na nástupiště vlak do Mníšku. Nemohla jsem už odjezd odkládat, a tak jsem spisovateli poděkovala za jeho vyprávění, rozloučila se s ním a nastoupila do vlaku.

Dívala jsem se na krajinu, ubíhající za oknem, a přemýšlela jsem o příběhu, který mi spisovatel vyprávěl. Poslouchala jsem jej na nádraží s napětím, jako dobrodružný příběh, bizarní verneovku, ale také jsem k němu trochu cítila nechuť. Vlastně jsem nevěděla, jestli bych takovou knihu chtěla číst.“

„Vadila vám fantastičnost příběhu?“ zeptal jsem se.

Dívka se zamyslela, pak řekla: „Ne, výstřední fantazie obvykle nezneklidňuje; má své místo v našem světě a vytvářejí ji síly, které známe. Ale v příběhu, který vyprávěl spisovatel, až na postavu bohyně, démona-velrybu a několik výstřelků, jako byl pobíhající Husův pomník, nic zvlášť fantastického nebylo, nevystupovaly v něm žádné nestvůry, žádná mluvící zvířata. Město, které spisovatel líčil, zřejmě nikde neexistuje, ale nebylo o moc fantastičtější než arabská skalní města nebo plovoucí sídla na andských jezerech. Příběh mě sice zvláštním způsobem přitahoval, ale nechápala jsem, proč byl vlastně napsán, nerozuměla jsem podivné směsi imaginace s klidnými rozvláčnými popisy, ani průzračně logickým vztahům mezi částmi celku, který byl sám o sobě nelogický a nesmyslný. Měla jsem také pocit, že autora nezajímají lidé, anebo že ho jejich příběhy zajímají stejně jako vlnění hladin a kroutící se obrazce dýmu, že se pro něj neodlišují od těch nesmyslných pohybů ničím podstatným. Připadalo mi, že je jen náhoda – anebo přetrvávající působení starého zvyku –, že v románu vystupovaly lidské postavy, zdálo se mi, že by celá ta léta mohl spisovatel klidně popisovat jen vlnění záclon v prázdné místnosti anebo měnící se světla na vodní hladině.“

„Já bych si tisícistránkový román o vlnění bílých záclon docela rád přečetl,“ řekl jsem. „Možná bychom na stránkách takové knihy nečekaně objevili i člověka, možná se s člověkem setkáme až tehdy, když přestaneme jeho tvář oddělovat od života povrchů, na jejichž pozadí se zjevuje. Mám tušení, že bychom se ve světě neuchopitelných tvarů a pohybů mohli naučit řeči, kterou nám těla a hlasy lidí sdělují to nejpodstatnější, řeči, z níž vyrůstají všechny ostatní jazyky.“

„Tomu nevěřím; myslím, že ten, kdo se vydá do šelestícího a chvějícího se labyrintu, se už nevrátí, propadne jeho bezútěšným slastem, ztratí se v únavném ráji a nebude se moci s nikým domluvit, protože se jeho slova rozplynou v jednotvárném šumění. Příběh inženýra, který spisovatel psal před lety, byl možná naivní, banální a hloupý, ale jeho děj byl alespoň odleskem skutečných otázek, které se rodí v lidském světě, alespoň vzdálenou ozvěnou živé bolesti a radosti, zatímco mořský román jako by byl jen výrazem pošetilé touhy vrátit se do nerozlišeného stavu na počátku kosmu, anebo alespoň nalézt zbytky jeho monotónnosti v našem světě.“

„Myslím, že by mě přece jen víc bavil epos o vlnících se záclonách než román o životní krizi inženýra,“ řekl jsem. Ale nebyl jsem si tím úplně jist. Dobře jsem rozuměl dívčině úzkosti a snad jsem ji také trochu cítil, byl jsem však odedávna zvyklý stavět se při střetech řádu s temným chaosem, který jej ohrožuje, na stranu chaosu. Říkal jsem si vždycky, že tím obhajuji křehké tvary, které se z chaosu rodí a které chce řád zničit – nebyl však tento postoj spíše výrazem temné fascinace chaosem samým a jakési staré nenávisti k těm, kteří jsou v řádu zabydleni jako v bezpečném domově? Ale už se mi to nechtělo dál rozebírat. Byl jsem netrpělivý, abych se něco dozvěděl o osudu barevných kamenů, kvůli kterým jsme do vinárny přišli a které přede mnou jiskřily na ubruse, a tak jsem je dívce připomenul.

„Můj příběh má ještě pokračování,“ řekla. „Studuji na univerzitě filosofii a historii, a vloni jsem také navštěvovala přednášky o archeologii. Byl to jeden z předmětů, které jsem měla nejraději. Profesor, který nám přednášel, se právě vrátil z Indie, byl vedoucím výpravy, která tam zkoumala památky po jedné zajímavé staré civilizaci. Vyprávěl nám poutavě o troskách paláců, zarostlých džunglí, o sochách, které obtáčejí liány, o podivném písmu z lastur, které objevili a rozluštili dva členové jeho výpravy. Jednou přišel na přednášku, a hned jak usedl za katedru, začal mluvit o zvláštním a nevysvětlitelném nálezu, ke kterému došlo v jižních Čechách, v lesích mezi Landštejnem a Slavonicemi na Jindřichohradecku. Geologové tam při jakémsi průzkumu podhrabali jeden z velkých kamenů na vrcholku lesního svahu, a s údivem objevili gigantickou kamennou ruku, která kámen zespodu podpírala. Řekli o kamenné ruce archeologům; ti se hned do landštejnského lesa vypravili a odkryli zbytek ruky až k rameni. Za nějaký čas se z hlíny vynořila i velká kamenná hlava. Byla to hlava ženy, jejíž vlasy obepínala čelenka, kterou tvořily tři řady ležatých oválů, oddělené zlatými vlnovkami. Nález vzbudil velký rozruch, protože vzhled sochy nepřipomínal žádný známý styl, a tak nikdo z odborníků nebyl s to určit, z jaké doby socha pochází a k jakému kulturnímu okruhu patří. Do Landštejna se hned sjeli přední archeologové a historici umění; jeden viděl v rysech sochy sumerský vliv, jinému její stylizace připomínala perské umění a další nacházel ve výrazu kamenné tváře cosi egyptského, ale nakonec všichni stáli před kamennou hlavou a rukou bezradně.

Když jsem slyšela o zahrabané landštejnské soše, byla jsem překvapená možná ještě víc než archeologové, protože jsem si hned vzpomněla na bránu mořského města, o které mluvil spisovatel na branickém nádraží. Nedalo mi to a zeptala jsem se, jestli socha neměla kolem krku náhrdelník spletený ze spirál a jestli nedržela v druhé ruce lucernu ve tvaru lilie. Profesor řekl, že kolem krku sochy byl skutečně spirálový náhrdelník; o lucerně nic nevěděl, protože druhá ruka sochy stále ještě vězela v zemi. Myslel si asi, že jsem se o náhrdelníku dozvěděla od některého z lidí, kteří se v lese podíleli na vykopávkách. Ale za pár dní archeologové vyhrabali i druhou ruku, a ukázalo se, že opravdu drží lucernu, která má tvar lilie. A tak když se profesor objevil na příští přednášce, zamířil hned ode dveří k lavici, kde jsem seděla, a začal se vyptávat, odkud jsem se o podzemní lucerně dozvěděla. Řekla jsem mu o setkání se spisovatelem a o jeho mořském románu. Profesor si myslel, že je to spíš jen podivná náhoda, ale přesto se rozhodl, že doporučí archeologům, aby na opačném konci podlouhlého kamene pátrali po druhé soše. Netrvalo dlouho, a pod kamenem objevili ruku další postavy. Profesor se sám těchto prací zúčastnil; když přijel do Prahy, zatelefonoval mi a poprosil mě, abych za ním přišla do jeho pracovny na fakultě. Seděli jsme tam, dokud nezavřeli budovu, a potom ještě dlouho do noci v hospodě u Městské knihovny a zoufale jsme se snažili záhadu rozluštit.

Bylo tu několik možností. Především mohla být skutečnost, že se líčení v knize shodovalo s archeologickým objevem, pořád ještě jen náhoda. Pravděpodobnějším vysvětlením ovšem bylo, že existuje nějaký pramen, který se o landštejnských sochách zmiňuje, nějaká zpráva, kterou spisovatel znal a kterou ve svém díle využil – sám mi přece říkal, že ve svém díle využívá zkušenosti ze skutečného světa. K takové proměně četby v literární motiv nemuselo ani dojít vědomě, při psaní se mohla vynořit zasutá vzpomínka na nějaký článek nebo pasáž knihy, kterou kdysi četl, v podobě literárního nápadu a spisovatel si v té chvíli mohl myslet, že jde jen o výtvor jeho fantazie. Na té domněnce ale zaráželo, že spisovatel, který byl zřejmě v oboru archeologie laik, znal pramen, který byl zcela neznámý všem domácím i zahraničním odborníkům – v té době už totiž zpráva o sochách vyvolala pozornost i v cizině. Bylo také možné, že landštejnské sochy byly replikami a spisovatel se někde setkal s originálem – anebo naopak byly landštejnské sochy původní a spisovatel někde viděl kopii. Ale domněnka, že by někde stály podobné sochy a nikdo z archeologů ani historiků umění o nich nevěděl, se zdála být ještě nepravděpodobnější než předpoklad, že spisovatel vycházel z nějaké neznámé zprávy.“

Je ještě jedno řešení, které by záhadu beze zbytku vysvětlovalo, pomyslel jsem si: je možné, že sochy vůbec neexistují, že neexistuje ani spisovatel, ani psací stroj s modrým světlem, ani strojopis pojednávající o mořském městě. Dívka si všechno mohla vymyslet. Už dlouho mi bylo podezřelé, jak přesně dokáže tlumočit vyprávění, které slyšela téměř před dvěma lety, jaké podrobnosti z knihy se jí vybavují a jak ochotně mi mořské příběhy vypráví. Možná že všechno, co mi říkala, byl jen obsah románu, který napsala sama, a teď, aby se pobavila, nebo aby vyzkoušela, jaký má její příběh účinek, mi jej vypráví jako skutečnou událost. Možná také, že příběh jen nosí v hlavě; vzpomněl jsem si, že jsem v jejím věku před spaním skládal v duchu na pokračování dlouhé romány, z nichž jsem nezaznamenal ani řádku a jež jsem pak všechny zapomněl. Také mi bylo nápadné, že hlavní ženská postava jejího vyprávění měla ve svém životě období, kdy studovala na pražské univerzitě stejně jako ona – nepromítala si snad do té postavy nějaké své soukromé mýty?

Na druhé straně svědčilo o pravdivosti vyprávění to, že jsem skutečně viděl modré světlo ve vrátnici naproti branickému pivovaru. To samo o sobě ovšem dokazovalo málo – třeba dívka modré světlo, ať už to bylo cokoliv, také zahlédla z autobusu a toto setkání se stalo podnětem, od něhož začala rozvíjet svou fabuli. Důvěryhodnost jejího vyprávění také zvyšovala postava profesora archeologie, který byl zřejmě totožný s vedoucím výpravy, o němž se zmiňoval archeolog v létě na navigaci, ale ani to nebyl žádný přesvědčivý důkaz. A myslel jsem na to, jak obtížné je najít skutečnost ve městě, kde je většina věcí a postav vytvořena ze slov a kde má vše jen fantomatickou existenci. V tu chvíli se mi zdálo, že Praha není o mnoho skutečnější než mořské město a že sochy na průčelích domů nad našimi hlavami jsou stejně snové jako kamenné postavy odpočívající v zemi uprostřed lesa.

„Rozřešení záhady soch jsme se mohli dozvědět jen od spisovatele. Slíbila jsem profesorovi, že jej vyhledám, a hned příštího dne jsem se vypravila do Braníka. Tam jsem se ale dozvěděla, že sklad dřeva byl před několika měsíci zrušen a firma, která jej vlastnila, zanikla. Pozemek i budovy teď patřily jinému majiteli a ze starých zaměstnanců už tu nikdo nezbyl. Snažila jsem se dozvědět něco o osudu zaniklé firmy, nebo najít někoho, kdo v ní pracoval, ale – jak to v takových případech často bývá – stopy firmy se zcela ztratily. Chodila jsem po úřadech, ale sledovala jsem jen kruh úředních listin, které poukazovaly jedna na druhou. Nakonec se mi po vyčerpávajícím a marném hledání nepodařilo zjistit ani jméno spisovatele. Profesor si vzpomněl na to, co jsem mu vyprávěla o spisovatelových literárních začátcích, a pátral v Obci spisovatelů a v Ústavu pro českou literaturu, ale ani on nic neobjevil. Mezitím se odkrývání soch v lese přerušilo; bylo nejprve třeba upevnit svah, neboť hrozilo, že se půda sesune a kámen se zřítí. A tak v lese zůstaly fragmenty nevysvětlitelných mořských soch.“

„Pokouším se představit si, jak asi vypadaly.“

„Jednou jsem je viděla. O prázdninách jsme s přáteli putovali po jižních Čechách. Jednoho rána jsme vyšli z Nové Bystřice a celý den jsme chodili lesy u rakouských hranic. Večer se les rozevřel a objevilo se několik stavení, nad kterými se mezi kmeny stromů tyčila mohutná čtverhranná věž zříceniny středověkého hradu. Na dvoře venkovského stavení jsme objevili zahradní restauraci. Když jsme seděli kolem dlouhého stolu, zeptal se někdo vrchního, jak se jmenuje hrad, na jehož věž jsme se dívali. Řekl, že je to Landštejn, a já si hned vzpomněla, že někde u Landštejna mají být lesní sochy. Zeptala jsem se na ně číšníka a ten položil prázdné sklenice, které držel v rukou, na stůl a ukázal přes naše hlavy do lesa. Řekl, že sochy jsou asi půl hodiny cesty odtud a že je snadné je najít, protože kolem nich vede značená turistická cesta. Chtěla jsem sochy vidět a naléhala jsem na ostatní, abychom se hned vypravili do lesa. Nikomu se moc nechtělo, ale když jsem jim vyprávěla o podivném tajemství soch, začali být i oni zvědaví, a tak jsme hned po večeři znovu zmizeli v lese. Rychle se setmělo, museli jsme hledat značky na stromech ve světle baterek. Ve světelných kuželích se vynořovaly kmeny stromů a velké šedé kameny a zase mizely ve tmě. Pak jsme náhle uviděli sochy. Na vrcholku svahu, na kterém rostly vysoké smrky, ležel velký tmavý kámen, připomínající obrovskou želvu, a pod ním vystupovala ze země torza dvou postav. Na jedné straně vzpírala rukou kámen žena, ponořená po pás do hlíny, s čelenkou kolem hlavy a s lucernou ze silného kalného skla v druhé ruce. Žena se dívala do dálky; připadalo mi, že je to pohled, který se upírá přes mořskou pláň k vzdálenému obzoru. Na druhém konci byla pod kamenem vykopaná jen menší díra, která vypadala spíš jako ústí nory nějakého zvířete; v jejím vnitřku byla vidět vztyčená svalnatá ruka, jejíž dlaň podpírala kámen.

Rozbalili jsme spacáky na malém paloučku pod strání. Někoho napadlo, že bychom mohli rozsvítit lucernu, kterou držela kamenná žena v ruce. Otevřeli jsme skleněná dvířka a naplnili lucernu šiškami a větvičkami, pak jsme dovnitř vložili zapálený papír a zase jsme dvířka zavřeli. Oheň hořel dlouho. Ostatní brzy usnuli, ale já pořád ležela, zachumlaná do spacáku, a dívala se na lesní maják. Jeho neklidné světlo čeřilo stíny stromů a velkých kamenů. Byla jsem pořád ještě vzhůru, když na dně lucerny zbyla jen vrstva žhavých oharků; ozařovaly slabým načervenalým svitem jednu polovinu tváře sochy, zatímco les zmizel ve tmě. Najednou se mi zdálo, že za rudě ozářenou tváří je mořská hladina, ze které vystupují horní patra domů, šumění lesa se proměnilo v tiché hlasy klidného moře, měla jsem pocit, že se každou chvílí vynoří ze tmy světlo na lodní přídi. V tom okamžiku jsem byla s to uvěřit, že mořské město někde uprostřed oceánu opravdu existuje a že kdosi nechal za nějakým záhadným účelem tajně převézt jeho bránu do slavonických lesů a zakopal ji tu.

Po prázdninách už přednášky z archeologie nepokračovaly. Setkala jsem se s profesorem na chodbě fakulty a mluvili jsme krátce o sochách; už se vzdal naděje, že by spisovatele našel. Ani já jsem tomu nevěřila. Koncem října jsem byla na návštěvě u přítele, který bydlí na Žižkově. Večer jsem se vracela domů, scházela jsem podél oprýskaných domů strmými a takřka opuštěnými ulicemi, podél širokých průjezdů, z nichž se ozývaly zvuky vrtaček a brusek. Když jsem se v jednom okamžiku náhodou podívala na protější stranu ulice, uviděla jsem v dolní části okna ve zvýšeném přízemí jasné modré světlo. Světlo bylo omezené na malý prostor, zbytek místnosti byl ponořený do tmy. Ihned mě napadlo, že je to světlo psacího stroje a že se snad konečně objasní záhada lesních soch. Přeběhla jsem ulici, otevřela těžké křídlo dveří a vešla do domu. Vystoupila jsem po několika schodech, mezi zdmi obloženými ozdobnými kachlíčky. A pak už jsem stála přede dveřmi cizího bytu v tmavé hale, jen na schodiště, které stoupalo k vyšším patrům a bylo vroubené zábradlím ze složitě kroucených kovových tyčí, dopadal seshora, z nějakého okna, které nebylo vidět, pruh studeného světla. Jméno majitele bytu bylo vyryté do mosazné destičky na dveřích, ale nemohla jsem je ve tmě haly přečíst. Zmáčkla jsem rozviklané tlačítko zvonku.

Za chvíli se za dveřmi ozvaly kroky. Pak se dveře otevřely a objevil se v nich asi třicetiletý bledý muž v brýlích, s dlouhými černými vlasy, sčesanými dozadu. Měl na sobě světlou košili, na níž byly hnědočervené skvrny – zpočátku jsem se lekla, že je to zaschlá krev, ale pak jsem si všimla, že má na rukávech ještě skvrny jiných barev, a napadlo mě, že by to mohl být malíř, kterého jsem vyrušila z práce. Předsíň byla jen slabě osvětlená; na protější zdi viselo na věšáku šedivé sako, jeho zplihlý rukáv se dotýkal krémově natřených oprýskaných dveří, do jejichž horní třetiny byla vsazena tabule matového skla, v tmavém obdélníku svítily rozstříknuté kapky modrého světla. Vysvětlovala jsem trochu zmateně muži, jenž mi přišel otevřít, že hledám spisovatele, který píše na psacím stroji s modrou lampičkou. Byl také zaražený, zdálo se, že není zvyklý na návštěvy. Ujišťoval mě, že takový stroj nemá a že kromě něho v bytě nikdo nebydlí. A jako by mi chtěl dokázat, že přede mnou psací stroj ani spisovatele neukrývá, otevřel dveře s matovým sklem a zval mě dovnitř. V pokoji, do něhož dveře vedly, bylo přítmí, jen před oknem svítil modrý ovál, který byl součástí podivné konstrukce, jež se tyčila na stole. Byla jsem zvědavá, co to je, a tak jsem vešla do tmavé místnosti. Na desce stolu, přes kterou byl přehozený igelit, stál složitý přístroj, skládající se z mnoha skleněných nádob nejrůznějších tvarů, některé z nich byly upevněny na kovových stojanech a spojeny navzájem skleněnými trubicemi. Modrým světlem zářila kapalina, kterou byla naplněna baňka ve tvaru svislého oválu. Baňka byla připevněna ke stojanu asi tři čtvrtě metru nad deskou stolu a z jejího horního konce vycházelo deset skleněných trubic. Osm z nich stoupalo mírným obloukem, pak zvolna klesaly a ke konci se opět trochu zvedaly. Dvě trubice byly delší a užší, byly ohnuté do strmějšího oblouku a jejich ústí se nalézala až za obvodem kruhu, který opisovaly konce ostatních trubic. Přímo pod ústím těchto dvou trubic stály na nízkých podstavcích dva špinavě zelené předměty, které vypadaly jako vejce, postavená na špičku. Mezi nimi ležela na dvou kloubových ramenech stojanu plechová deska; jeden její konec se nacházel nad otevřenou skleněnou nádobou ve tvaru válce, která byla naplněná tmavofialovou kapalinou, jejíž hladinu pokrýval špinavě žlutý povlak, připomínající žluklou smetanu. Skleněný válec stál na jakési kovové pánvi, která se na jedné straně zužovala v protáhlý žlábek. Ten ústil nad jinou skleněnou nádobu, která stála o něco níž. Tato druhá nádoba měla tvar krychle a byla prázdná. Přemýšlela jsem, jaký má tento spletenec z baněk, stojanů, trubic a desek smysl. Dostala jsem se do bytu tajného alchymisty, anebo jsem se octla v doupěti šíleného vědce, který mě omámí a bude na mně provádět nějaké strašlivé pokusy? Ale muž v brýlích nevypadal nijak hrozivě, nevypadal dokonce ani jako vědec, a alchymistu nebo mága už nepřipomínal vůbec.

Rozhlédla jsem se po místnosti. V modravém přítmí jsem viděla těžké leštěné skříně s kulatými rohy, jaké se vyráběly v třicátých letech, zhasnutá elektrická lampa na lesklé kovové noze se skláněla nad nízkým kulatým stolkem, který stál mezi dvěma křesly, v jejichž ošoupané černé kůži svítily trhliny, za sklem vitríny se kupily skleněné figurky zvířátek, na zdi visela olejomalba se selkou ve slováckém kroji. Připadalo mi, že muž v brýlích byt zdědil po rodičích nebo příbuzných a že jej prostor, ve kterém žije, zajímá tak málo, že mu nestojí za to, aby se o něj staral nebo na něm něco měnil. Jak se však do toho smutného pokoje, vydechujícího zatuchlou vůni, dostal aparát, který by spíš patřil do chemické laboratoře? Otočila jsem se k muži v brýlích a chtěla jsem se jej na to zeptat, ale mlčky mi pokynul, abych se dívala na přístroj.

V tom okamžiku se skutečně v baňce, v níž svítila modrá kapalina, něco začalo dít. Objem zářící kapaliny se zvolna zvětšoval a kapalina pomalu stoupala trubicemi; když dosáhla jejich vrcholku, začala klesat. Za nějaký čas bylo všech deset trubic naplněno kapalinou až po okraj. Napadlo mi, že baňka s trubičkami teď v tmavém bytě vypadá jako světélkující sépie s jejími chapadly, z nichž dvě – ty, které vystřelují po kořisti – jsou tenčí a delší než ostatní. Zašpičatělé konce trubic byly uzavřeny drobnými skleněnými zátkami, takže z nich zatím kapalina nevytékala. Zanedlouho však její tlak zesílil natolik, že začal jednu po druhé zátky vytlačovat; s jemným cinkáním dopadaly na kovovou desku. Z konců kratších trubic počaly vytékat tenké pramínky modře zářící kapaliny a dopadaly přesně do osmi vrcholů oktogonu, který byl, jak jsem si teď všimla, vyryt do povrchu desky. Současně kapalina, která byla v baňce, přestala svítit. Představa sépie vznášející se v mořských hlubinách zmizela, teď mi připadalo, že se dívám do noční zahrady na snový pavilon s osmi svítícími sloupky, podpírajícími fantastickou střechu. Kapalina zřejmě během své cesty trubicí houstla a tento proces pokračoval i poté, co vytekla z ústí trubice, takže v okamžiku, kdy se její proud dole dotkl kovové desky, už byla natolik ztuhlá, že se neroztekla, a tak ve vrcholech osmiúhelníku vyrůstaly proti proudu stékající kapaliny jakési modře zářící stalagmity. Oba jsme mlčeli a dívali se na modré čáry ve tmě, z vedlejšího bytu se ozývala z rádia dechovka. Kapalina houstla stále víc, až se pravidelný proud přerušil, neonové sloupky pavilonu se napjaly a přetrhly a z otvorů trubic bobtnavě, v nepravidelných návalech vylézalo modře svítící lepkavé těsto, v některých okamžicích se hromadilo u ústí trubice v narůstajících boulích, pak zase rychle klesalo dolů jakoby na pružné gumě. Nakonec se nad hroty osmi protáhlých modrých kuželů, vyrůstajících z desky, natahovaly a zase stahovaly kusy modrého těsta, aniž se jich dotkly.

Mezitím vytlačila kapalina i zátky na koncích obou delších trubic a její první hutné kapky dopadly na zelené ovály. Na jejich povrchu se okamžitě objevila síť světlých prasklin. Ozvalo se syčení a trhlinami počala unikat bílá pára. Zdálo se, že modře svítící stalagmity ji zvláštním způsobem přitahují – pára k nim ze dvou stran proudila, obtáčela je spirálovým pohybem, v němž se postupně formovala do tvaru mléčné bílé koule. Teď pohasla kapalina i v trubicích, takže skleněná konstrukce visela nad deskou jako velký tmavý pavouk. Také krápníky, vyrůstající na desce, začaly odspodu hasnout, a tak za chvíli jedinými světly v tmavé místnosti byly kromě odlesků pouliční lucerny na oblých rozích skříní jen modře zářící špice krápníků v bílé mlze. Mlžná koule zpomalovala své otáčení, až se zastavila; měnila se v sukovitou hmotu, která pořád houstla a stávala se neprůhlednější, modrá světla v jejím nitru byla stále méně zřetelná. Chtěla jsem je ještě zahlédnout, a tak jsem se sklonila a podívala se do koule ve výši zářících hrotů: uviděla jsem řadu rozpitých modrých světel, jejich matný svit v bílé kouli mi připomněl modrý neonový nápis ‚Praha-Smíchov‘ na smíchovském nádraží, tak jak jsem jej vídala v noci a za mlhy z okna svého pokoje v době dětství, kdy jsem bydlela v jednom z domů, které stojí naproti nádražní budově. Nakonec přestala být světla vidět, i když jsem věděla, že patrně pořád svítí uvnitř bílé, nepravidelné koule, ve kterou se nakonec pára, unikající z prasklin zelených oválů, proměnila. Ztratily se také poslední modré záblesky na sklech a leštěných plochách nábytku, pokoj teď osvětloval jen slabý svit venkovní lucerny.

Jak bílá pára tuhla v sukovitou hmotu, zvyšovala se její váha. Kloubové rameno stojanu, na kterém bílá koule stála, se začalo prohýbat, deska se pozvolna nakláněla a mléčné gumovité těleso po ní sklouzávalo; trhavě popojíždělo a na konci každého sklouznutí se otřáslo jako kus huspeniny. Bylo zřejmé, že za malou chvíli těleso sjede až k okraji desky a přepadne přes její hranu do fialové tekutiny. Podívala jsem se znepokojeně na muže v brýlích, ale ten sledoval sunutí bílého, natřásajícího se kusu aspiku zcela klidně, jen mi jemně rukou naznačil, abych se postavila trochu dál od přístroje. Za okamžik bílý sulc skutečně dojel na okraj desky, převalil se přes něj a spadl do nádoby. Fialová kapalina vystříkla široko do stran a na půl metru vysoko.

Přitom se stala zvláštní věc. Kapalina už nedopadla zpátky do nádoby ani na podlahu, protože ve zlomku vteřiny ztuhla. Byla to zřejmě nějaká látka, která při setkání se vzduchem neuvěřitelně rychle přechází do tuhého skupenství; a žlutý škraloup, který ležel na její hladině a který teď stekl na igelit a na parkety, pravděpodobně sloužil k tomu, aby předčasnému styku se vzduchem zabránil. Kapalina, ztuhlá v okamžiku, kdy se rozstříkla, vytvořila podivný útvar, jakousi nestvůrnou mořskou sasanku z průsvitné sklovité hmoty, vymršťující do stran dlouhá tenká chapadla; v jejím středu, v místech, kam dopadla koule, se vytvořila dutina. Kapky, které se ještě stačily oddělit, dopadly na stůl a na podlahu už jako tvrdé kuličky; znělo to, jako by se rozsypaly drobné korálky.

Po náhlém šplouchnutí a po tichých zvucích ztuhlých kapek šramotících na parketách opět nastalo ticho, v němž se ozývala jen tlumená hudba z rádia za zdí. Dívala jsem se na průsvitnou fialovou rostlinu, která přede mnou tak náhle vyrostla. Tyčila se před oknem, které vyplňovala fasáda na protější straně ulice. V nitru skleněné rostliny bylo stále vidět bílé těleso, které způsobilo, že se zrodila, a které teď bylo pevně zarostlé v tvrdé sklovité hmotě. Za chvíli se na povrchu bílé koule začaly objevovat jedna za druhou modře svítící tečky, protáhly se v jakési světelné brvy a stále se prodlužovaly. V neviditelném vnitřku bílého tělesa se něco muselo dít, zářící hroty zřejmě začaly růst a pronikat bílou látkou, a když tyto modře svítící žíly dosáhly povrchu koule, uviděla jsem je přes průsvitnou hmotu podivné rostliny. Pak už jsem jejich pohyb mohla sledovat; modře svítící žilky prorůstaly hmotou k jejím okrajům, navzájem se proplétaly a donekonečna větvily do stále užších a užších vlásečnic – vytvářely tak síť připomínající nervovou tkáň. Přitom se jejich světlo rozlévalo fialovou látkou, takže sasanka zářila před oknem slabým přísvitem, do kterého byla zasazena spleť jasně svítících žilek.“

Přátelé dívky odcházeli; ještě se zastavili u našeho stolu, i když je kokršpaněl na vodítku táhl nedočkavě ke dveřím, a domlouvali se, že se zítra dopoledne sejdou ve studovně univerzitní knihovny. O Zénónovi už nikdo nemluvil. Když zmizeli, vrátila se dívka do smíchovského bytu.

„Zatímco jsem sledovala dění uvnitř skleněné sasanky, ucítila jsem zvláštní pach. Připomínal mi vůně, jaké cítíme, když za horkého letního dne nahlédneme na chodbě venkovské hospody do dveří, které vedou do prázdného sálu, kde se v zimě pořádají hasičské a myslivecké plesy. Rozhlédla jsem se, abych zjistila, odkud tato vůně stoupá, a uviděla jsem, že hmota uvnitř zelených oválů začala červeně svítit; prasklinami teď unikala rudá, jemně světélkující pára. Po chvíli tento rudý dech náhle ustal a vejce pohasla. Rudé světélkující obláčky se daly do pohybu. Jeden se vznesl ke stropu, kde se v jeho světle objevily vlhké mapy, odrazil se, klesl k podlaze a nakonec zmizel pod postelí, odkud se pak rozléval rudý přísvit. Druhý obláček plul kolem skříně – rudé světlo se zablesklo ve skle figurek –, podél zdi, kde se v jeho svitu vynořovaly zkroucené tvary staré malby válečkem, a osvítil tvář selky na obraze. Když se k nám opět přiblížil, zahnal jej muž v brýlích mácháním rukou k fialové sasance. Obláček se jí dotkl; potom odplul a usadil se v koutě místnosti. Za chvíli se na místě dotyku začal z tělesa oddrolovat jemný prášek; drolení se jako vyrážka šířilo po celém povrchu tělesa, s tichým šelestem se sasanka rozsypávala, až se nakonec před oknem tyčilo obnažené tkanivo splétajících se a větvících modrých žilek jako chladně planoucí keř, v němž se zjevuje nějaký nesrozumitelný nebo pomatený bůh. Svit se stupňoval a přitom začal pulsovat, ale pak jsem viděla, jak se větve keře náhle kroutí a odlamují, jak padají do fialového prášku, ve který se proměnila skelná hmota. Prášek začal pěnit jako navlhčený šumák; hustá pěna stékala po skle nádoby do nízké misky, v níž nádoba stála, a žlábkem odtékala do nádoby ve tvaru krychle, kde se měnila v kapalinu zářící slabým namodralým svitem.

Po nějakém čase začala kapalina krystalizovat do zvláštních tmavých útvarů. Čtvercová stěna nádoby, za níž matně svítila namodralá kapalina, poněkud připomínala obrazovku televizoru, připadalo mi, že se dívám na program nějaké temné televizní stanice. Viděla jsem růst tvary, pro které není žádné jméno. Z tvarů, zpočátku uzavřených, začaly pučet výrůstky, které se protahovaly, a když se dotkly jiného útvaru, ovíjely jej a vrůstaly do něho. Stávalo se také, že se nějaký výčnělek oddělil od těla, z něhož vyrostl, a obrátil se proti němu, obtočil jej a pohltil, dokonce se stávalo, že někdy napadl tělo, s nímž byl stále ještě spojen. Sledovala jsem tyto děje beze jména, jako by to byla hudební skladba, která používá měnící se tvary místo tónů. Pak se náhle všechny útvary rozpustily a utvořily na dně nádoby souvislý povlak. V něm začal krystalizovat zvláštní rovinný geometrický útvar. Nejdřív se objevil bílý rovnostranný trojúhelník, potom se všechny tři strany vyduly tím způsobem, že v jejich středu vyrostl další rovnostranný trojúhelník, takže vznikla šesticípá hvězda. Prohýbání linie, která hvězdu tvořila, pokračovalo dál stejným způsobem: opět uprostřed každé ze stran – kterých teď už bylo dvanáct – narostl rovnostranný trojúhelník o straně, jejíž délka byla jednou třetinou délky původní strany, a pak se se čtyřiceti osmi stranami útvaru, který tak vznikl, stalo totéž… Útvar nabýval tvaru sněhové vločky; proměny se přitom stále zrychlovaly a bílá linie se zužovala. Sledovala jsem tuto podivnou hvězdu a uvědomila jsem si, že se na nepatrné ploše dna nádoby rodí útvar, jehož obvod bude tvořit nekonečně dlouhá čára, čára, která by po rozvinutí prošla celým vesmírem. Za chvíli se však hvězda rozplynula a po krátké přestávce nastalo v nádobě třetí dějství. Opět začaly krystalizovat útvary, které vyvolávaly klamný dojem, že jsou naplněny životem. Tentokrát to však byl zcela jiný svět než v prvním aktu. Vznikající tvary připomínaly nejspíše tiché rostliny, v nádobě pomalu vyrůstalo houští fantastických tvarů, jež byly uzavřeny do sebe a nereagovaly jeden na druhý; pak se mezi větvemi této magické zahrady začala rozsvěcet a zase pozvolna zhasínat červená, žlutá a modrá světla. Trvalo to dost dlouho, ale pak se i tyto tvary rozplynuly a kapalina v nádobě ztmavla, takže už nebylo vidět, jestli se v ní něco děje. Muž v brýlích rozsvítil lampu, která stála mezi černými koženými křesly. V hranaté nádobě bylo černé bahno, které rychle vysychalo – vydávalo přitom pach, připomínající dech starých čtvrtí středomořských měst v létě –, a po nějakém čase se změnilo v černý prášek. Muž v brýlích do něho ponořil ruku, chvíli v něm šátral a pak z něho postupně vytáhl pět barevných kamenů.

‚Ty jsou nádherné!‘ vydechla jsem, když jsem je uviděla. Zeptala jsem se jej, jestli se kameny k něčemu používají, nebo jestli se vyrábějí jen pro ozdobu. Řekl, že barevné kameny jsou vlastně jen vedlejším produktem celého procesu; látkou, o kterou ve skutečnosti jde a kvůli které celý proces probíhá, je černý prášek. Jeho strýc, který tento chemický postup objevil, prý kameny vyhazoval do popelnice.

‚A k čemu se používá černý prášek?‘ zeptala jsem se.

‚K nejrůznějším věcem,‘ odpověděl trochu nejistě. ‚Například ke klimatizaci amerických vojenských ponorek, k výrobě dámského prádla, k luštění starého krétského písma a k chytání australských ptáků.‘

Zeptala jsem se jej, proč si ze mne dělá legraci. Posadil se do křesla pod lampu, položil kameny na skleněnou desku kulatého stolku a poprosil mě, abych si sedla do druhého křesla. A pak mi začal vyprávět o svém strýci chemikovi. Strýc emigroval v polovině sedmdesátých let a žil v Německu, ve Francii a ve Spojených státech. Když odjížděl, bylo jeho synovci teprve deset let; občas si psali, ale moc toho o strýci nevěděl, jen to, že pracuje ve výzkumných laboratořích nějaké velké mezinárodní firmy. V dvaadevadesátém roce se vrátil do Prahy. Neměl tu skoro žádné přátele ani před svým odjezdem a zdá se, že i v cizině vedl osamělý život a věnoval se jen své práci. Jeho synovec v té době obýval velký žižkovský byt už sám, protože oba rodiče, s nimiž v bytě odmalička bydlel, zemřeli v osmdesátých letech – a tak, když se v Praze objevil strýc, nabídl mu, že může žít v jedné místnosti. Strýc si do bytu nastěhoval své chemické náčiní a celé dny se zavíral ve svém pokoji, kde prováděl nějaké pokusy. Muž v brýlích pracoval jako hlídač zdymadla na jednom pražském ostrově, míval často noční směny a přes den spal. A tak se vídali většinou jen v kuchyni u snídaně nebo u večeře, a i tehdy spolu příliš nemluvili. Když hlídač zdymadla procházel předsíní, obvykle viděl, jak se škvírou pode dveřmi strýcova pokoje rozlévají po podlaze barevná světla, často se ozývalo bublání a syčení a bytem se šířily podivné pachy, krásné i odpudivé. To všechno se až příliš shodovalo se scénkami z humoristické literatury a z filmových veseloher, v nichž vystupují potrhlí amatérští vynálezci, se scénkami, které vždy končí tím, že laboratoří otřese výbuch a z oblak dýmu se vynoří nešťastný vynálezce v rozervaném obleku a s komicky začerněnou tváří. Jednou se strýce opatrně zeptal, jestli jsou jeho pokusy opravdu bezpečné. Strýc se usmál, zašel do svého pokoje a vrátil se se svazkem dopisů. Byly mezi nimi listy od francouzských akademiků a od amerických a japonských nositelů Nobelovy ceny, kteří se všichni vyslovovali s úctou o jeho práci a zajímali se o jeho názory na různé odborné otázky.

Uvědomil si, jak málo toho o strýci ví. Jednoho nedělního rána se u snídaně snažil vyzvídat, proč strýc žije z toho, co si uspořil v cizině, a proč pracuje s jednoduchými přístroji v tmavém žižkovském pokoji s oknem do dvora. Strýc vzhlédl od míchaných vajíček na slanině a řekl, že v cizině objevil postup, jak vyrobit podivuhodný černý prášek. Tento objev, říkal, způsobí převrat ve vědě a bude mít také velké možnosti využití v mnoha oborech. Už černý prášek vyzkoušel při řešení úkolů z různých oblastí a výsledky předčily všechna očekávání. Teď jen potřebuje propracovat některé detaily postupu a k tomu malý přístroj úplně stačí. Žižkovská klauzura jej měla uchránit od všeho rozptylování a také zaručit, že zatím jeho práce zůstane v tajnosti. Pak ještě svému synovci řekl, že ví, jakým byl špatným a obtížným spolubydlícím, a že mu chce všechno vynahradit tím, že jej učiní svým společníkem. Říkal, že pro něj samotného je objev zajímavý především z vědeckého hlediska, že je však jisté, že jeho využití vynese miliony. Synovec se jej zeptal, jakým způsobem se černý prášek ve všech oborech vlastně používá, a strýc řekl, že je s ním třeba udělat jen několik úkonů, které je velmi snadné provést, ale dost obtížné vysvětlit; slíbil, že mu všechno vyloží, až bude víc času. Následující týden na to čas nebyl, strýc vylepšoval poslední detaily postupu a byl pořád zavřený ve svém pokoji. Hlídač zdymadla prožil týden ve snění. Netoužil nikdy po penězích a nikdy jej nenapadlo budovat si kariéru, ale odmalička si přál cestovat po exotických zemích. Když teď uslyšel o milionech, začaly se v jeho mysli probouzet představy, které v ní dřímaly od dětství, představy palmových pobřeží, rušných tržišť mezi hliněnými zdmi rozpálenými sluncem, tichých hotelových chodeb, teras nad mořem a zasklených verand horských domů. Pak přišla další neděle, večer do jeho pokoje nahlédl strýc a řekl, že konečně skončil svou práci a že se půjde trochu projít. Za hodinu zazvonil telefon a cizí hlas ve sluchátku oznámil, že strýce zachytil automobil, když přecházel ulici, a že zemřel v sanitce, která jej vezla do nemocnice.

Když se hlídač zdymadla trochu vzpamatoval ze strýcovy smrti a opět si zvykl na prázdný byt, začal prohlížet strýcovy záznamy, aby se něco dozvěděl o jeho objevu. Ukázalo se, že strýc celý výrobní postup zdokumentoval velmi pečlivě a že není nijak obtížné jej podle těchto údajů uskutečnit a černý prášek vyrobit. Strýc přitom zapomněl jen na jedinou věc: napsat, jakým způsobem se černý prášek používá, co je s ním třeba udělat, aby se dosáhlo všech těch podivuhodných účinků, které měl vyvolávat. Když se o tom nic nedočetl ve strýcových papírech, vyptával se na to mnoha chemiků, ale všichni jen bezradně krčili rameny.

Přitom se zdálo, že využití prášku je opravdu velmi různorodé. Objevil ve strýcově pozůstalosti desky, v nichž byla uschována korespondence, která se vztahovala k těm několika případům, kdy strýc účinky prášku vyzkoušel. Byly tu dopisy z hlavního štábu amerického válečného námořnictva, v nichž se jakýsi admirál vyslovoval pochvalně o strýcově řešení klimatizace ponorek, dopis od ředitele firmy Christian Dior, který se zajímal o umělé vlákno pro výrobu dámských punčoch, jehož vzorek strýc zřejmě firmě nabídl, koncept dopisu oxfordskému profesorovi, v němž strýc psal, že je schopen za pomoci svého vynálezu rozluštit krétské piktografické písmo, a dopis, v němž australský ministerský úředník strýci děkoval za to, že se mu podařilo chytit ptáka, kterého do té doby nikdo nedokázal ulovit. Bylo zřejmé, že i při lovu australského ptáka nějak pomohl černý prášek. Hlídač zdymadla si měsíce lámal hlavu s tím, co mohou mít všechny tyto případy společného, jaký rys spojuje ponorku, dámské punčochy, australského ptáka a krétské obrázkové písmo, ale nepřišel vůbec na nic, v jeho mysli všechny tyto věci strnule tkvěly vedle sebe bez jakéhokoliv vztahu jako na nějakém Magrittově obraze.

Dovedla jsem se vcítit do jeho smutku, beznaděje a vzteku, ale přece jen mě z jeho vyprávění asi nejvíc zaujal nepolapitelný australský pták, a zeptala jsem se, jestli o něm něco ví. Řekl, že je to pták, který se podobá ptáku kiwi, i když vlastně oba živočichové nepatří k příbuzným druhům – má s ptákem kiwi společné to, že se mu peří změnilo v jakousi srst, a také to, že dobře běhá, i když mu na rozdíl od kiwi ještě zbyla zakrnělá křídla a zachoval si zbytky schopnosti létat. V oblastech, kde žije, se mu kvůli jeho zvláštnímu způsobu obstarávání potravy říká garden party bird. Tito ptáci se totiž v určitém období svého života vydávají na cestu z buše k okrajům velkých měst a tam za teplých večerů naslouchají u plotů vil zvukům zahradních slavností. Mají zvláštní schopnost nejenom si tyto zvuky dobře zapamatovat, ale také je dokonale napodobit, a této schopnosti využívají – když se zase vrátí do buše – při získávání potravy. Garden party birds obvykle loví v dobře secvičeném hejnu. Jeden z ptáků se skryje v křoví nebo ve vysoké trávě u cesty, vystrkuje ven hlavu s dlouhým zobákem a rozhlíží se na obě strany cesty. Když vidí, že se po cestě blíží nějaký člověk, přikrčí se a začne vydávat své klamné zvuky. Poutník, který uprostřed pustiny náhle slyší cinkání sklenic, útržky rozhovorů, smích, bouchání zátek od šampaňského, hudbu a šplouchání vody v bazénu, je překvapen a obvykle se jde podívat, odkud tyto hlasy přicházejí. Pták před ním ustupuje, stále skryt v trávě, a nepřestává přitom vydávat zvuky zahradní slavnosti; tak zmateného poutníka nakonec přivede k místu, kde čekají ostatní ptáci. Ti se na poutníka vrhnou, jedna část hejna proti němu nalétává a útočí na něj dlouhými zahnutými zobáky, aby odpoutala jeho pozornost, zatímco druhá část proklove batoh nebo tašku a vytáhne z něho všechno jídlo. A chytit tohoto ptáka se nikomu nepodařilo proto, že si hejno v místech, kde loví, buduje spletitou síť podzemních nor s mnoha dobře zamaskovanými východy, v níž ptáci před pronásledovateli vždy zmizí.

Když mi tyto podivuhodné věci vyprávěl, tvářil se docela vážně. Nemohla jsem to už vydržet; zeptala jsem se jej, jestli tomu opravdu věří, a podotkla jsem, že to byl asi nějaký strýčkův žert nebo mystifikace. Hlídač zdymadla místo odpovědi vstal, otevřel dveře do předsíně a zavolal: ‚Samueli!‘; pak se zase posadil do křesla a čekal. V předsíni se ozvalo harašení, uslyšela jsem rychlé dupání a za chvíli se v místnosti objevil hnědý chlupatý pták, velký jako slepice, s dlouhým zahnutým zobákem a s mohutnými pařáty, uzpůsobenými zřejmě k hrabání v zemi. Pták došel před nás a zastavil se. ‚Strýc si jednoho ptáka z Austrálie přivezl a já jej po něm zdědil,‘ řekl muž s brýlemi. ‚Nemusíte se jej bát, je ochočený.‘ Pták naklonil hlavu na stranu a z jeho zobáku se ozval klokotavý zvuk, jaký je slyšet při nalévání vína, k tomu se přidaly nesrozumitelné útržky rozhovorů, vzdálená hudba a ženský smích.

‚To stačí, Samueli,‘ řekl za chvíli hlídač zdymadla. Pták hned zmlkl, přišel ke křeslu, v němž seděl jeho pán, a s neohrabaným mácháním krátkých křídel mu vylétl na klín, kde se stočil do klubíčka jako kočka. Muž v brýlích pokračoval ve vyprávění a přitom ptáka hladil rukou po hřbetě. Když se nic nedozvěděl od chemiků a když neobjevil žádnou souvislost mezi jednotlivými případy, v nichž strýc černý prášek úspěšně použil, zrodila se v něm myšlenka, že tajemství užití prášku musí být ukryté ve způsobu, jakým se tato látka rodí, že její vznik musí být předznamenáním a obrazem jejího působení. Znovu a znovu opakoval podle zachované dokumentace celý výrobní postup. Přenesl si strýcův aparát do obývacího pokoje, dlouhé hodiny před ním seděl se Samuelem na klíně a pozoroval vypařující se a zkapalňující, roztékající se a tuhnoucí, rozsvěcející se a zhasínající hmoty, sledoval tekoucí kapaliny a vlnící se páry, jako by pořád dokola četl větu napsanou neznámým světelným písmem a zoufale se jí snažil porozumět. Zářící písmena však zůstávala němá. Přicházely chvíle, kdy měl pocit, že v příštím okamžiku už vše pochopí, ale po zoufalém vypětí se nakonec díval na světelný text, který zůstával stejně nesrozumitelný jako předtím. Když sledoval chemický proces, vynořovaly se mu stále v mysli obrazy cizích měst, promenád na pobřeží a bílých teras hotelů mezi palmami. A stále zřetelněji si uvědomoval, že nic z toho asi nikdy neuvidí, že nebude odpočívat za odpolední siesty v pokoji, kam žaluzie vrhají pruhovaný stín a kde je slyšet monotónní hlas příboje, že nebude pít kávu v přítmí kavárny, odkud je otevřenými dveřmi vidět na náměstíčko, zalité prudkým sluncem, kde na dřevěných stolech leží v ledové tříšti lesklé mořské ryby. Rostla v něm úzkost z myšlenky, že stráví zbytek života ve vlhkém bytě starého žižkovského domu. Když jednoho večera opět seděl před hranatou nádobou a pozoroval metamorfózy bezejmenných tvarů, pochopil, že světelné větě nikdy neporozumí, nikdy nepřijde na to, jaký má toto dění smysl, nenalezne jeho pokračování, které by jej spojilo s jinými ději a tak zasadilo do tkáně světa.

V tom okamžiku prožil něco daleko horšího, než byl smutek z toho, že nikdy nepozná vzdálené země. Barevná světla a pohybující se tvary se před ním zjevily v naprosté uzavřenosti do sebe, v děsivé obnaženosti pouhé přítomnosti, pouhého bytí. Zdálo se mu, že sestoupil na samé dno propasti, že už nemůže existovat místo, které by bylo ještě níž. Děsivé však nebylo, jak mi vysvětloval, setkání s obludnými tvary v nádobách přístroje. Hrůzná nebyla skutečnost, že existují útvary, které nemají jméno a místo v našem světě. Nejhlubší děs v něm vyvolalo vědomí, že poprvé zahlédl lhostejnou látku, která se jindy skrývá pod tvary, pod jmény a syntaxemi, do nichž je vpleten náš život, látku, z níž je utvořeno vše, všechny věci a všechny bytosti. Dění na stole se stalo snětí, která se rozšířila na celý vesmír. Uviděl, že jména a tvary jsou jen nahodilými sny této materie, že tvary se zrodily jen z jejího lhostejného přelévání a bobtnání a že se v něm zase rozplynou, že jména jsou jen útržky jejího nekonečného šumu. Každá bytost a každá věc se stala něčím obludnějším a hnusnějším než nestvůrný obří hmyz, který vídal ve fantastických filmech. Ten ještě nevystoupil ze světa smyslu – teď se však i sám smysl ukázal nesmyslný, anebo se spíš vyjevil jako něco, co je mnohem strašnější než nesmyslnost a pro co není a nemůže být žádné jméno. Byl uvězněn v těsném teráriu kosmu, které bylo do posledního místa zaplněné slizkými příšerami, a co víc: také on sám se proměnil v kosmickou nestvůru. I vzduch, který jej obklopoval a který pronikal do jeho plic, byl jen jednou z forem této odporné materie; cítil větší hnus, než kdyby mu násilím cpali do úst hnijící a roztékající se zdechliny. Věděl, že z děsivého snu tohoto kosmu nemůže uniknout ani sebevraždou, protože ani jeho zánik by nic nezměnil na skutečnosti, že hrůzný, lepkavý oceán bytí existuje – a že mimo něj neexistuje a nemůže existovat nic jiného.

Ale vzápětí zaznamenal, že se kdesi v hlubinách děsu a hnusu ozývá zárodek jiného pocitu: po chvíli si s údivem uvědomil, že je to pocit jakéhosi podivného, dosud neznámého štěstí. Tyto zárodky rychle rostly, až sílící vibrace štěstí zaplavily celé jeho vědomí, celé jeho tělo a rozlily se povrchem kůže do prostoru; všechny věci, které viděl, se chvěly v rytmu tohoto blaženého naplnění. Uvědomil si, že to podivné blaho se zrodilo v okamžiku, kdy v prostoru děsu sklouzl ještě o něco níž, třebaže se mu předtím zdálo, že už to není možné. Do té chvíle byl stále ještě vpleten do sítě syntaxí, které spojovaly svět, stále se jí úzkostně držel a pozoroval z tohoto místa víření toho, co je pouze přítomné. Jakýsi náhlý nápor hrůzy však způsobil, že se pustil a padl přímo do vířící hladiny. Když se začal topit, ucítil rytmy jejího vlnění, trochu se uvolnil a nechal se těmito vlnami nést; a náhle pochopil, že pravidelnost všech řádů, udílejících věcem a událostem smysl, je jen ozvěnou těchto podivných rytmů, pochopil, že tyto rytmy samy už nejsou výrazem ničeho jiného a že nemůže ničím jiným jejich smysluplnost či nesmyslnost poměřovat. Chaos se mu zjevil jako pramen všech řádů, a tím jako nejdokonalejší a ničím nenarušitelný řád. To, co bylo před chvílí nesmyslnější než sama nesmyslnost, sice nenabylo smyslu, ale stalo se až bolestně palčivou září, ve které smysl i nesmyslnost zanikly, jako mizí odlišené barvy, když od čistého zdroje světla oddálíme skleněný hranol, jenž rozkládal světlo v barevné prisma. A protože se všechny tvary zjevily jako nahodilé meze, rozepjaté prouděním této látky samé, prosvítila tato záře všechna jsoucna a celý vesmír pulsoval v jediném slastném rytmu. Pocit hrůzné a groteskní nesmyslnosti všeho se proměnil v extatické štěstí. Lítost nad tím, že nenavštíví cizí země, se rozplynula. Věděl teď, že ve tvarech, které se osvobodily od jména, se mu bude na každém kroku otvírat prostor neznámého, který bude tajuplnější a zázračnější než exotická pobřeží a stinná zákoutí měst v hloubce Asie, věděl, že se v každém okamžiku bude moci koupat v záři, která je oslnivější než slunce Jihu. Byla to podivuhodnější proměna, než kdyby přes noc na žižkovském svahu vyrostl rozlehlý palác ze zlata, který by střežili tygři procházející se mezi sloupy kolonád. Jeho sny o dobrodružných cestách a nečekaných setkáních se mu podivným způsobem vyplnily. Zjevila se mu džungle, ukrývající se v našich prostorech, stal se cestovatelem po vlastním pokoji, po zaprášených fasádách domů, které viděl z okna. Čas od času se vracel ke strýcově přístroji a opakoval proceduru; teď už ne proto, aby odhalil tajemství černého prášku, ale aby si tímto obřadem připomněl chvíli, kdy se stal obyvatelem jiného kosmu.

Během jeho vyprávění Samuel namáhavě přeletěl vzdálenost mezi našimi křesly a přistál na mém rameni, usadil se tam a hrabal se mi dlouhým zobákem ve vlasech. Musela jsem myslet na to, co mi na branickém nádraží říkal spisovatel o zjevení prázdna. Připadalo mi, že setkání, která oba muži zažili a která byla v obou případech doprovázena modrým světlem ve tmě, měla mnoho společného. A tak jsem muži v brýlích stručně vyprávěla o modře osvětlené stránce a o zrození mořského města. Poslouchal pozorně, ale nesouhlasil s tím, že by obě události byly podobné. Zdálo se, že myšlenka, že je třeba napomáhat zrodu slov, vyvstávajících z chvění prázdna, jej dokonce pobuřovala, připadalo mu, že je to zrada na poselství, které prázdno zjevuje. Rozdíl mezi slovy, kterými lidé zakrývají záři prázdna, a slovy, která se z této záře zrodila, mu nepřipadal příliš důležitý. V obou případech, jak se domníval, se na beztvaré pohlíží jako na něco, co je tu kvůli tvaru, a na ticho jako na pouhý předstupeň slov. Záře prázdné stránky, říkal, bude vždy opojnější než příběhy, které se z ní mohou zrodit; paláce v džungli, mořská města a zahrady uprostřed pouští, jejichž vůně se chvějí v dechu prázdného listu, jsou vždy krásnější než ty, jejichž půdorys se počíná rýsovat ve slovech. Nechápal, jak mohl spisovatel věnovat dlouhá léta svého života tomu, že ničil původní záři prázdna, s níž se setkal, tím, že ji proměňoval ve slova. Řekl, že jeho zkušenost je vlastně opakem toho, co zažil spisovatel. Ten se stal svědkem zrození slov, zatímco on sám se setkal s tím, jak slova zanikají. Písmena se přestala odlišovat od ostatních skvrn, pokrývajících povrchy věcí, stejně jako zvuky slov splynuly s ostatními hlasy domu a města, které slyšel ve svém pokoji, s vrzáním jakéhosi přístroje, které se ozývalo z dílny ve dvoře, se zvuky automobilů, chrčením odtokové roury v hloubce domu, s šelestěním záclon. Rozprostřel se kolem něho nekonečný němý text bez jediné mezery, text, k němuž neexistoval žádný klíč a který sděloval svou září jen svou skvělou nesmyslnost.

Samuel sevřel v zobáku boltec mého ucha a začal jím cloumat, a tak jsem ptáka raději sundala z ramene a položila si jej na klín. Dívala jsem se na ruce hlídače zdymadla, který si při vyprávění natahoval a kroutil pramínky dlouhých vlasů. Napětí, jež svíralo jeho tělo, mě zaráželo. Čekala bych, že ze setkání se září látky, kterou nemůže zastřít žádný tvar, se zrodí velká trpělivost a hluboký klid bytosti, která je už vždy u cíle a nemusí nikam spěchat, které nemůže nic scházet. Jako by uhodl, na co myslím, začal mluvit o tom, jak po několika dnech opojného štěstí, kdy se koupal v bílé záři vycházející ze všech věcí, se tento blažený stav – stejně nečekaně, jako přišel – opět proměnil v pocit hnusu a děsu, který mu předcházel. Jeho život se od té chvíle stal neustálým střídáním okamžiků kosmické radosti, kdy se slastně ztotožňuje s tepem vesmíru, a okamžiků temné hrůzy, kdy se topí v odporné látce bytí, vyteklé z jakéhokoliv tvaru, smyslu a hodnoty. Neznal už nic než tyto dva stavy, každý z nich se proměňoval v druhý náhle a bez přechodu. Řekl, že teď žije ve tmě už několik týdnů a proměna, na kterou zoufale čeká, pořád nepřichází. I když věděl, že příchod žádného z obou stavů nemůže ovlivnit, vrátil se toho dne k strýcovu přístroji s nadějí, že se mu snad přece jen podaří stav blaženosti vyvolat, když bude sledovat dění, při němž jej zakusil poprvé. Řekl, že už se nemůže vrátit k životu, jaký žijí jiní lidé, ani kdyby chtěl; už bude asi do konce života prožívat jen neustálé přepadání z temného děsu do extatického štěstí a zase zpět. Zeptala jsem se jej, jestli by se vrátil do světa druhých lidí, kdyby pro něj byla ještě nějaká cesta zpátky. Chvíli přemýšlel a potom řekl, že by zvolil život, jaký žije nyní. Nechtěl se vracet, už propadl tomuto ráji a tomuto peklu.

Nevěděla jsem, co mu mám říci, jestli jej mám litovat, nebo mu závidět, nevěděla jsem, jestli bych jej měla přemlouvat, aby se pokusil vrátit do našeho světa, anebo jej povzbudit, aby vydržel na podivném území, kde žije. Nějaký čas jsme oba mlčeli, i Samuel ležel na mém klíně klidně a bez hnutí, zdálo se, že usnul. Byla už skoro jedna hodina, a tak jsem opatrně položila ptáka na kulatou desku stolku vedle kamenů, zvedla jsem se a řekla, že budu muset odejít. Hlídač zdymadla mi dal barevné kameny na památku a vyprovodil mě do předsíně. Samuel se probudil a utíkal za námi. Jako by se ještě chtěl pochlubit, co všechno umí, předvedl v tmavé předsíni rozjařené výkřiky hostů padajících do bazénu, šplouchání vody a šumění listí v nočním vánku. Průvan zvedl z kouta rudý obláček; proplul otevřenými dveřmi do předsíně, a potom, když jsem vycházela z bytu, proklouzl nad mou hlavou pootevřenými dveřmi na chodbu. Rozloučila jsem se s hlídačem a s ptákem; dveře se zavřely. Stála jsem na tmavé chodbě sama, za jakýmisi dveřmi se ozývaly televizní zprávy, rudý obláček chvíli bloudil podél zdí, a pak začal stoupat nad schodištěm vzhůru, až mi zmizel. Vyšla jsem z domu a seběhla na stanici tramvaje.“

Dívka se odmlčela. „A co se stalo se spisovatelem a se sochami?“ zeptal jsem se. Pokrčila rameny: „Spisovatele se nám nepodařilo najít a sochy pořád stojí, napůl vyhrabané ze země, v lese u Landštejna, můžete se jet na ně podívat.“

Na dně láhve zbyla poslední troška vína, rozlil jsem je do sklenic. Dívka dopila sklenici a řekla: „Už je pozdě. Pozítří mám zkoušku, zítra budu muset brzy vstát a celý den se učit.“

„Já vím,“ usmál jsem se. „Zénónovy paradoxy.“

Nasoukali jsme se do kabátů, stále ještě prosáklých roztálým sněhem, a vyšli jsme do mrazu. Už přestalo sněžit, v uličce ležel čerstvý, neporušený sníh. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem v úzkém pruhu oblohy mezi dvěma řadami temných domů několik hvězd. Zamířili jsme k Melantrichově ulici, kde se koulovala skupina mladých Američanů, kteří se zřejmě vraceli z vinárny. Šli jsme mlčky, na konci ulice Na Můstku blikala oranžová světla strojů odklízejících sníh. Bylo po půlnoci a za několik minut měl jet poslední vlak metra, a tak když jsme došli na Václavské náměstí, dívka se rychle rozloučila a seběhla do podzemí po schodišti, osvětleném studeným svitem zářivek. Vydal jsem se vzhůru po zasněženém náměstí, pokračoval jsem v cestě, kterou jsem přerušil, když jsem odpoledne zahnul do tmavého průjezdu.

Michal Ajvaz
Tyrkysový orel

Fotografie na obálce Rich Carey / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 17. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4758-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4759-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4760-2 (prc)