Návrat starého varana

Michal Ajvaz

Znění tohoto textu vychází z díla Návrat starého varana tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2012.

§

Text díla (Michal Ajvaz: Návrat starého varana), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 7. 11. 2025.

Úvodem

V poslední době jsem si častokrát položil otázku, zda současný spisovatel, který jede nočním autobusem, do něhož přistoupí nahluchlý lachtan a sedne si hned na vedlejší sedadlo, ačkoliv je autobus zcela prázdný, má ještě právo připojovat ke svým knihám resumé v chetitštině. Vím, že se jako odpověď na tuto otázku okamžitě vnucují obvyklá slova o tučňácích stepujících za mdlých letních odpolední na zavřené desce klavíru v kavárně Slávii. Můžeme to však dnes ještě pokládat za skutečnou odpověď? Známe přece i tučňáky, kteří – jak píše Rilke v dopise Heleně von Nostitz-Wallwitz – jsou svými majiteli speciálně vycvičeni ve vyhledávání bestsellerů v antikvariátech; jsou to zvířata vyznačující se bezpříkladnou bezohledností, klovnou vás do ruky, jíž saháte pro knihu, vytáhnou zobákem svazek z regálu a utíkají pryč. Jistě jste už sami někdy potkali na Národní třídě tučňáka, proplétajícího se mezi chodci s knihou v zobáku. Zůstává však otázkou, do jaké míry by se tito ptáci dali použít i v oněch neosvětlených knihkupectvích, která se za noci otevírají v předměstských ulicích a ve kterých na policích odpočívají knihy, vytištěné růžově a tyrkysově zářícími písmeny. Velkou výhodou těchto knih je, že je můžeme číst, i když se nacházíme uprostřed mnohakilometrové roury a nemáme s sebou baterku. Dnes už se nepochybuje o tom, že tučňák ani lachtan nemohli být autory traktátu Pistis Sofie, jak ještě vcelku jednomyslně věřila pozitivistická věda devatenáctého století (z mnoha argumentů stačí uvést jen výmluvný fakt, že tučňáci dodnes neprodávají v mostecké věži bandasky), vědci dnes připouštějí autorství jednoho z těchto zvířat nanejvýš u pojednání o sjezdové lyžařské dráze, procházející setmělými pokoji, i když i tady je pravděpodobnější, že autorem je Maurice Merleau-Ponty. Ostatně: je lachtan skutečně nahluchlý? Je na čtenáři, aby si na tuto otázku odpověděl.

Brouk

Konečně jsem objevil informaci, kterou jsem léta hledal, zprávu o tom, kde se nachází vchod do tajné chodby, vedoucí k malachitovému paláci na břehu podzemní řeky, k paláci, kam jsem byl před dvaceti lety pozván na slavnost. Přečetl jsem, marně, kvůli této informaci čtyřicet šest svazků oxfordské encyklopedie, které mě teď tíží v hlavě, a když se v noci obracím v posteli, bolestivě narážejí do lebeční kosti – a najednou nacházím podrobný popis cesty v poznámce pod čarou, v brožurce o chovu králíků, kterou vydal na špatném papíře Svaz chovatelů drobného zvířectva v jednom okresním městě – to se dalo čekat, samozřejmě. Poznámky pod čarou nikdo nečte, všichni spěchají, aby už byli na konci knihy, jako by byli za přečtené placeni od metru, učí se podle speciálních metod číst ještě rychleji, byli by nejraději, kdyby jim obsah knihy vstříkli v nějakém koncentrátu do hlavy najednou a kdyby se vůbec nemuseli zdržovat čtením. Nikomu se nechce přerušovat cestu, sestupovat do temného suterénu stránky a zase se vracet; částečně je omlouvá skutečnost, že v poznámkách pod čarou se stejně většinou setkáváme jen s poukazy ke knihám, jež jsou, pokud vůbec existují, tak jako tak nedostupné, neboť se obvykle nacházejí v norách ve skále, kromě toho bývá do prostoru poznámek pod čarou smetená různá veteš z celé knihy, včetně jedovatých slov, která mohou způsobit bolestivý zánět v hlavě – nicméně naši čtenáři by byli líní odbočit z cesty, i kdyby věděli, že si v poznámce pod čarou budou moci přečíst návod, podle kterého by si mohli podomácku uvařit kámen mudrců s použitím toho, co mají v kuchyni. Není mi zcela jasné, kam tak zarputile spěchají; zdá se, že si neuvědomují, že to, co v knize uříceně honí, nemohou nikdy dostihnout z toho důvodu, že to neustále předbíhají. Se skutečným poselstvím knihy se setká jen ten, kdo se pomalu courá řádky jako po břehu moře a naslouchá tichému vlnobití řeči. Loudající se předhání nejrychlejšího běžce. Co by asi řekli knižní sprinteři mému příteli archeologovi, který prováděl průzkum hlavního města jakési dávno zaniklé říše v Asii, jež bylo zčásti zatopené vodami horského jezera: četl ústavu říše, vytesanou v hieroglyfech do kamenného průčelí vysokého chrámu, pohyboval se přitom po zdi po mělkých a kluzkých výčnělcích, na kterých mohl spočinout jen špičkami prstů na nohách, jiných výčnělků se namáhavě přidržoval rukama. Hlavní potíž byla v tom, že skoro v každé větě byl odkaz k poznámce pod čarou; přítel však nebyl líný pokaždé, když narazil na hvězdičku vznášející se nad koncem slova, slézt po zdi dolů a ponořit se do ledových vod jezera, neboť poznámky už byly hluboko pod hladinou. Zatímco se zdi odstraňoval chaluhy a přisáté mlže, aby mohl přečíst hieroglyfický text, slyšel kolem sebe zvuk, připomínající drnčení kastanět: bylo to cvakání zubů nesčíslných dravých ryb, jež kolem něho kroužily a stahovaly se ve stále užším a užším kruhu. Pak znovu šplhal po strmé stěně zpátky, promáčený a ověšený chaluhami, které na něm vlály v chladném horském větru, pokousaný od dravých ryb, aby pokračoval ve čtení textu na místě, kde je přerušil, a aby za malou chvíli začal znovu sestupovat pod hladinu. Čtu v poznámce pod čarou, že dveře do chodby, která vede k malachitovému podzemnímu paláci, se nacházejí v zadní stěně přecpaného šatníku v jednom smíchovském bytě, je tu uvedeno číslo bytu i domu, jenom nemohu přečíst název ulice, protože zrovna na tom místě sedí brouk s kovově lesklými krovkami a cení na mne mohutná kusadla. Snažím se jej odstrčit tužkou, ale brouk se do ní zahryzne, vyrve mi ji z ruky a odhodí na zem. Celý večer zápasím s broukem, už mi zničil tužku, pero, hřeben a kartáček na zuby, nakonec se na něj vrhám holýma rukama, do kterých se s chutí zakusuje, ale za celou tu dobu se nepohne ani o píď ze svého místa, neodhalí ze jména ulice ani písmenko. Děje se to ve všeobecné studovně univerzitní knihovny a já vím, že kniha o chovu králíků už se mi podruhé nikdy nedostane do ruky, protože v univerzitní knihovně se každý večer všechny knihy, které si toho dne někdo vypůjčil, musí z hygienických důvodů spálit (je vypočítáno, že zásoby knih vydrží 258 let; potom se v prostorách univerzitní knihovny zřídí tržnice). Proč mám pořád takovou smůlu? Tak často už jsem byl blízko velkému vítězství, a vždycky se mi nakonec postavila do cesty nějaká osudná maličkost. Málem jsem vyhrál jubilejní ročník Běhu pražskými kavárnami, ale byl jsem diskvalifikován, protože jsem snědl dr. Winterovi briošku. Pozvali mě, abych se zúčastnil eleusinských mystérií, která se konala v sokolovně v Kunraticích, ale nic jsem neviděl, protože paní, která seděla v řadě přede mnou, měla na hlavě vysoký fialový klobouk a já jsem se styděl ji požádat, aby si jej sundala. Všichni, kteří shlédli mystéria, se stali zasvěcenci, dosáhli, jak tvrdí, onoho bodu, o němž říká André Breton, že „z něho život a smrt, skutečno a neskutečno, minulost a budoucnost, sdělitelné a nesdělitelné, vysoké a nízké přestává být vnímáno jako protiklady“. A nejenom že tohoto bodu dosáhli, ale zdá se, že se v něm pohodlně zabydleli jako v nějakém komfortním obýváku. Založili bratrstvo zasvěcených a pravidelně se scházejí v restauraci U Horymíra – já ovšem do bratrstva patřím také a také chodím každý pátek k Horymírovi, protože mi bylo trapné se přiznat, že jsem nic neviděl a žádného bodu jsem nedosáhl (přitom by mi pro začátek stačilo, kdybych dospěl alespoň k tomu bodu, v němž by se nějak rozřešil protiklad mezi touhou žít tiše a nikým nepovšimnutý v ústraní a touhou upozorňovat na sebe všechny podivnými provokacemi, často přesahujícími meze dobrého vkusu). A tak chodím na schůzky zasvěcenců, poslouchám jejich řeči a vůbec nevím, o čem mluví, zabavuji se tím, že medituji nad tajuplnou mozaikou tlačenky, připomínající středověké inkrustace, nad tvary loužiček piva, rozlitého po hnědé umakartové desce stolu: vyvstávají z nich mytologické scénky s draky, vílami a okřídlenými koňmi. Musím vymýšlet pořád nové rafinované způsoby, jak zakrýt, že vůbec nerozumím, o čem se zasvěcenci baví, žiju proto stále ve strašlivém napětí a trpím neustálou hrůzou, že můj podvod vyjde najevo, že se na mne zasvěcenci vrhnou, vyženou mě od Horymíra a budou mě rozhořčeně honit nočními pražskými ulicemi. Návštěva v podzemním paláci by mohla mimo jiné leccos radikálně změnit i v této nesnesitelné situaci, ale teď se zase objevil ten tvrdohlavý a zlý brouk. Když pomyslím, na kolika jiných místech by brouk mohl sedět – mohl by usednout na nádherné a opojně vonící květy, na ňadro spící panny, mohl by se usadit na pestře iluminovaném gotickém rukopisu, na vzácných bibliofiliích, a když už trvá na tom, že musí sedět zrovna na knize o králících, která je tak negramotně napsaná, že to vypadá, jako by ji napsal také králík, mohl by si sednout alespoň o dvě řádky výš. Brouk se však uvelebí na jediné místo na světě, z něhož může zničit mé štěstí. Co se dá dělat, budu na to muset jít jinak, budu se seznamovat s lidmi, kteří bydlí na Smíchově, a když mě pozvou na návštěvu k sobě domů, budu čekat, až na chvíli odejdou z pokoje, pak rychle vlezu do skříně a tam budu ve tmě šátrat rukama a hledat za pověšenými kabáty kliku dveří vedoucích do tajné chodby. Potíž je v tom, že dveře k nějaké tajné chodbě se najdou skoro v každé skříni, jenže nevedou k podzemnímu paláci, ale obvykle nanejvýš k nějakému zapomenutému skladu vyřazených recitačních figurín, anebo k zakopanému parníku (zakopaných zaoceánských parníků se pod Prahou našlo už sedmnáct; příčina tohoto jevu zatím nebyla objasněna, snad celá záležitost nějak souvisí s pokusy s podáváním rozdrcených fenomenologických studií do krmiva jatečného skotu). Také prodrat se šaty a kabáty visícími na ramínkách k zadní stěně šatníku není žádná legrace; jejich těžké omamné vůně mohou snadno vyvolat nepříjemné halucinace, já sám jsem měl poté, co jsem se nadýchal těchto nebezpečných výparů, živou vizi, v níž jsem šel po Karlově mostě a viděl jsem, že na místě Chrámu svatého Víta leží obrovský tygr a rozhlíží se přimhouřenýma očima po městě. Proust popisuje, jak mu chuť koláčku, namočeného do lipového čaje, umožnila vybavit si ztracený svět dětství v Combray – mně se nedávno, když na mne v cizím bytě zavanula vůně pootevřeného šatníku, vybavil onen rok mého života, kdy jsem žil s jednou dívkou v chaloupce na palouku uprostřed hlubokého lesa, který se skládal ze samých věšáků, na nichž visely kabáty, saka a těžké huňaté kožichy. Živili jsme se pamlsky, které jsme sbírali z kapes kabátů; každý den ráno jsme se vydávali s proutěným košíkem do lesa na jejich sběr, cestou jsme si dělali zářezy do věšáků, abychom v rozsáhlém a nepřehledném lese nezabloudili. Nejtěžší doba nastala v zimě, kapsy byly zaváté sněhem, nebylo co jíst. Těžce jsme se prodírali závějemi mezi zasněženými kabáty, a když se zvedla sněhová vánice, zmítaly se ve větru těžké, zledovatělé rukávy a bily nás do zmrzlých tváří, vlněné šály létaly vzduchem jako strašidla, kožešinové čepice se kutálely po sněhu, pronásledované liškou a vlkem, kteří si mysleli, že to utíká nějaké zvíře. Je to už dávno, co jsem dívku, s níž jsem strávil rok v kabátovém lese, viděl naposledy. Slyšel jsem o ní letos v espresu v Uměleckoprůmyslovém muzeu, že udělala velkou kariéru a je nyní náměstkyní ministra – vzpomene si někdy na naše bloudění mezi zasněženými kabáty? Kapsy jsou ovšem vždy tajemné a znepokojivé. Na nejnovější módě je chvályhodné ono nadbytečné a nefunkční množství kapes. Hegel sice v Estetice praví, že moderní oblek, který je plný švů, knoflíků a kapes, je charakterizován ve srovnání s volnými, nepřerušovanými liniemi antického šatu „veskrze nesvobodnými formami, záhyby a plochami“, že moderní oblek napuchlý kapsami „zakrývá právě to, co je smyslově krásné na organickém utváření údů (…), totiž to, jak se živě zaoblují a vydouvají; místo toho poskytuje jen smyslovou podívanou na mechanicky zpracovanou látku“, ale my víme, že množství kapes, o kterých většinou sám majitel obleku nemá přehled, je nanejvýš poetické, neboť dělá z bundy nebo z kalhot věc stejně tajemnou, strašidelnou a nevyzpytatelnou, jako je komoda s tajnými šuplíky či ponurý labyrintický Elsinor. Kapsy jsou prostory, které se zpěčují vydat se nám, v kapsách si oblek uchovává své temné Für-sich-sein, kapsy jsou rezervoárem zázračných setkání a zjevení, způsobují, že se náš oblek dostává do podivných souvislostí s Výklenkovou pyramidou v El Tajínu, jsou tajnými zálivy našeho prostoru, v nichž věci, které tu uvázly, nabývají znepokojivých a démonských významů. Obvykle mechanicky saháme jen do několika kapes a ostatní kapsy odpočívají jako třinácté komnaty; když něco z nějakého důvodu zasuneme do nepoužívané kapsy a pak na to zapomeneme, máme jen mizivou naději, že se s věcí opět shledáme. Věc, ukrytá ve tmě na dně kapsy, se proměňuje, jedy kapes a sliny zvířat, která v nich žijí a která věci olizují, pozvolna rozleptávají ochrannou slupku běžného neproblematického smyslu; pod ní se obnažuje uhrančivá tvář, objevují se nezařaditelné tvary a neznámá látka, která je zřejmě aristotelskou „první materií“. Někdy se stane, že něco hledáme, a uděláme pak důkladnou prohlídku všech kapes: naše ruce bloudí kapsami jako bezbranná slepá zvířata cizími norami, špičky prstů nejistě a s bázní ohmatávají mnohoznačné tvary, s nimiž se setkávají v těsném a tmavém prostoru, vynášejí je na světlo – a my se rozpačitě díváme na podezřelé předměty, o nichž vůbec nevíme, jak se v našich kapsách octly, a často ani co znamenají a odkud jsou. Kapsy našich obleků jsou jedním z nejpozoruhodnějších archeologických nalezišť; bude třeba založit novou vědní disciplínu, zabývající se kapsami, vědeckou sinusologii, disciplínu, v níž se bude stýkat speleologie s filosofickým transcendentalismem, bude třeba rozpracovat základní poznatky z chemie, biologie, paleontologie a metafyziky kapes. Nedávno jsem v tramvaji nemohl najít lístek a při té příležitosti jsem prohledal všechny kapsy; nejzajímavějším nálezem byl několikrát složený papír se zahnutými a zčernalými rohy – když jsem jej rozložil, uviděl jsem, že je to obálka, na níž je napsáno mé jméno a má adresa, obálka byla otevřená a byl v ní dopis tohoto znění: „Drahý příteli! Jakou nepopsatelnou radost mně i mé choti způsobil Váš moudrý a laskavý list! Celou noc jsem musel přemýšlet o Vašem skvělém příměru s pumpou – myslím, že jste se jasnozřivě dotkl živého nervu veškeré metafyziky, problému, který vyhnal mého strýce z ozářených balkonů do chladu pouště. Langusty, které tak rád jídal, se na svých vratkých nožkách, jak jste tušil, tiše vydaly za ním, jejich smutný průvod šel úzkou stezkou vinoucí se ve křoví zahrady, ztratil se nám z očí u staré rozpadající se zdi, porostlé břečťanem. Co se dá dělat, budeme trpělivě přikládat k uchu chladné konzervy, budeme do sebe mlčky soukat dlouhé špagety, poněkud slizké, bledě svítící v měsíční záři, aniž bychom věděli, kde vlastně končí. Ostatně, stalo se to už před sedmdesáti lety, v Bad Ischlu. Historie se strašidelnou televizí je dílem komická, dílem velmi hrůzná, není mi jen jasné, kdo je ‚Fanoušek‘ – není to ten bledý logický novopozitivista, jehož medijní sestra materializovala v bistru kompresor? Vzpomínám si, že nás naučila krásnou hru, z níž někteří zešíleli, jiní onemocněli a zemřeli. Mnoho z toho, co jsme prožívali v čase koleček citronů a transcendentálních pláží, mezitím dozrálo ve tmě pod schodištěm a teď se na nás zvolna valí Vinohradskou třídou, míjejíc právě filatelistickou prodejnu, kde v zavřeném albu, dosud nikým nepovšimnuta, odpočívá modrá známka z ostrovů, na níž jsou vyryti naši chrti, kteří nás nakonec zapřeli a pokousali. To bylo, tuším, na slavné vzducholodi Laetitia. Dospěl-li jste k názoru, že tato drobná známka toho prozrazuje více, než lze připustit, neříkám ani, že přesně skloubený plán, který se v této chvíli patrně rodí ve vašem mozku, schvaluji, ani že jej neschvaluji, vše však mluví pro to, že budu mít značnou míru pochopení pro jistá nutná opatření, která, jsouce vytržena ze sítě přísných souvislostí, známých jen dvěma osobám v tomto městě, budou mít pro nezasvěceného pozorovatele patrně poněkud makabrózní přídech. Posílám Vám tisíceré pozdravy a má choť taktéž, netrpělivě očekáváme Váš příští dopis.“ Pod tím byl nečitelný podpis. Pročítám dopis znovu a znovu a vůbec si nemohu vzpomenout, kdo jej psal, ani nerozumím, o čem je v něm vlastně řeč. Přitom už jsem jej musel kdysi číst, protože na okraji listu je na jednom místě připsaná mou rukou poznámka „ledvinky!!!“ (nějaký symbol nebo tajné heslo?). Snad se dopis vztahuje k tomu období mého života, kdy jsme na betonových pódiích v zahradních restauracích v Braníku, na Zbraslavi a v Chuchli se skupinou přátel předváděli pantomimické scénky, alegoricky znázorňující dvanáct Kantových kategorií. Z této veselé doby se mi vybavuje řada obrazů, které jsou velmi poučné, je však již naléhavě třeba tento text nějak zakončit, a to z toho důvodu, že se hrot mého pera nezadržitelně blíží ke spodnímu okraji papíru, jako břeh kalného moře se stále více přibližuje špinavě zelená deska stolu ve studovně univerzitní knihovny, kde tyto řádky píšu, vidím na ní vybledlý nápis „Remember!“ vedle zaschlé skvrny od krve, poslední stopy po podivných a dosud nevysvětlených událostech, které se tu odehrály před dvanácti lety a o kterých bych mohl napsat osmisetstránkový hrůzostrašný román (snad jste něco zaslechli o „případu lezoucí knihy“), prostor na psaní se stále zužuje, musím psát drobná písmenka a stlačovat slova jako harmoniku, jaká škoda, chtěl jsem toho ještě tolik říci o své pouti do malachitového paláce, o sestupu po mramorových schodech, vroubených bílými sochami jelenů a klesajících do husté, teplé a nasládle páchnoucí fialové kaše, o nečekaném setkání ve skříni, o souboji s pěti maskovanými nindži na střeše Národního divadla, o plačtivé nestvůře v kupé vlaku jedoucího zasněženou krajinou, o tom, kdo byl vlastně oním broukem na knize o králících, čím byla ona kniha a kým byli králíci, ale do stále se zužující mezery se už nic nevejde, snad by se to dalo vyřešit tak, že bych pokračoval pod dolním okrajem papíru a napsal konec vyprávění na desku stolu, sdělil bych vám, o který stůl se jedná, a vy byste si to tam mohli jít dočíst, ale uvědomuji si, že jednak by se někdo při té příležitosti mohl začít zajímat o různé šifrované zprávy, psané propisovací tužkou na desky stolů, což by mohlo vyzradit jisté přísně utajované mimogalaktické spojení, jednak se místa stolů stejně denně mění – každý večer se totiž stoly odstraňují, protože přes noc funguje všeobecná studovna jako kluziště. A tak zkoumám obrazy, které vytékají z pera, a přemýšlím, který z nich by se dal použít k uzavření této strašlivé historie, ale žádný z nich se mi nehodí, bude to asi tím, že naše představy o konci jsou falešné, rozřezáváme dění na ukončené děje, abychom si je mohli v hlavě přehledně složit jako polena ve dřevníku, žádná událost není o nic více koncem než začátkem a prostředkem, „není rození, není též konce záhubné smrti, nýbrž je míšení jen a vzájemné střídání věcí smíšených“, říká Empedoklés; kdyby to šlo, slepil bych popsaný papír do Möbiovy pásky, takže by próza neměla žádný začátek a žádný konec, teď by to bylo zrovna vhodné, protože jsem se v textu dostal do stejného prostoru, ve kterém jsem byl na počátku, totiž do čítárny v univerzitní knihovně – ostatně proč by to vlastně nešlo; když jste byli před chvílí ochotni vypravit se do univerzitní knihovny jenom proto, abyste si přečetli zakončení příběhu na desce stolu, jistě vám nebude zatěžko si text potřebným způsobem slepit. Slyšeli jste o mytickém hadu Úroborovi, který se hryže do ocasu? Tedy: konečně jsem objevil informaci, kterou jsem léta hledal, zprávu o tom, kde se nachází vchod do tajné chodby, vedoucí k malachitovému paláci na břehu podzemní řeky, k paláci, kam jsem byl před dvaceti lety pozván na slavnost…

Psací stroj

Chodil jsem po mokrých silnicích v blízkosti města, chvílemi se za tmavým polem vynořila šedá stěna sídliště a zase se tiše potopila, čas od času mě předjel automobil, který měl rozsvícené reflektory, ačkoliv bylo teprve po poledni, byla sychravá a ponurá listopadová neděle, čas, kdy chodí na procházku jen ti, kteří sbírají obrazy, z nichž si pak doma vaří jedy, chodil jsem vesnicemi, ve kterých jsem nepotkal ani jednoho člověka, v oknech svítila modravá světla televizorů, na opuštěné autobusové zastávce na návsi drnčel ve větru utržený kus vlnitého plechu. Byl jsem už unavený; když se v ohbí silnice opět zjevily paneláky, sešel jsem z cesty a dal se napříč rozmoklým holým polem k městu.

Mokrá hlína se mi lepila na podrážky, takže jsem za chvíli vrávoral na vysokých hliněných kothurnech jako potápěč, který zabloudil na zem a nemůže najít cestu zpátky pod hladinu. O něco jsem zakopl a upadl jsem do bláta. Když jsem vstal a ohlédl se, uviděl jsem: z hlíny vyčnívá ženská hlava, vyřezaná z černého ebenového dřeva, s vlasy ze zlata. Dívala se přivřenýma očima k městu a jemně se usmívala. Chtěl jsem ji zvednout, ale nešlo to, hlava vězela pevně v hlíně. Sedl jsem si na bobek a začal jsem hlavu odhrabávat, nejprve z hlíny vystoupil ebenový krk, potom ramena, ňadra a břicho, mé ruce zajížděly do studené hlíny a vysvobozovaly z ní tvrdé černé tělo. Asi po půl hodině jsem vyhrabal celou sochu. Pečlivě jsem ji otřel dlaněmi od zbytků hlíny a poodstoupil jsem, abych si ji mohl dobře prohlédnout. Byl to akt mladé ženy v životní velikosti, vyřezaný z černého ebenu, jen vlasy, náramky, hroty ňader a trojúhelník klína byly z tepaného zlata. Pravou ruku měla nataženou před sebe, svírala v dlani konec napjatého ebenového řetízku; řetízek prozatím končil v hlíně. Postupně jsem jej vyprostil: na jeho konci se objevil ebenový obojek, v obojku vězela tygří hlava se strašlivě rozevřenou tlamou, hlava byla ze zlata, oči ze smaragdů, vnitřek tlamy byl vysázen rubíny. Po nějakém čase jsem vyhrabal celého zlatého tygra: neznámý umělec zachytil zvíře právě v okamžiku, kdy se jeho krásné mohutné tělo vzepjalo ke skoku, dotýkalo se země jen zadníma nohama, stoupalo šikmo vzhůru, napjaté do posledního svalu jako tětiva, přední pracky s vystrčenými drápy byly natažené dopředu. Napadlo mi, že k sousoší možná ještě patří oběť, na kterou se tygr vrhá, a dal jsem se do dalšího hrabání. Za chvíli se v hlíně pod tygřími drápy objevila druhá hlava, tentokrát mužská. Začal jsem hrabat ještě usilovněji, a po nějakém čase vystoupilo z hlíny celé umělecké dílo. Tím, jak jsem kolem sousoší odhrabával hlínu, vznikla v poli rozsáhlá jáma, z jejíhož středu teď vyrůstaly obnažené sochy. Stál jsem vedle sousoší v jámě a podrobně jsem si celé dílo prohlížel.

Bylo celé vyřezáno z ebenu, s výjimkou zlatého tygra a několika detailů ze zlata a drahokamů; zobrazovalo mladou ženu, držící na řetízku tygra, který zezadu skákal na nic netušícího muže ve středním věku, jenž seděl v trenýrkách a ve vytahaném tričku na kuchyňské stoličce u stolu a psal na psacím stroji. Na desce stolu se kromě psacího stroje nacházelo ještě několik jiných věcí, vesměs velmi pečlivě vyřezaných z ebenového dřeva, byla tu hromada papírů, popelník ve tvaru ledové rokle, nad níž se sklání lední medvěd, na okraji popelníku ležela cigareta, ze které vysoko stoupal vlnící se proužek dýmu, samozřejmě také vyřezaný z ebenu, byl tu plátek ebenové tlačenky s nakousnutým drobícím se rohlíkem na pomuchlaném ebenovém papíru, na kterém hodovala ebenová moucha, byla tu otevřená láhev piva, úzkým hrdlem bylo vidět, že v jejím vnitřku je z ebenu pečlivě vyřezaná i pivní pěna (muselo to dát víc práce než známé čínské koule ze slonoviny, které jsou vyřezávané jedna v druhé), konečně tu byla sklenice, kterou sochař zachytil právě v okamžiku, kdy do ní vrazil válec psacího stroje – muž v trenýrkách zřejmě zapomněl, že vedle stroje stojí sklenice s pivem a po dopsání řádky prudce přirazil válec doprava, sklenice tedy byla zobrazena ve fázi, kdy se naklonila a kdy z ní vyšplíchlo pivo: tekutina rozstříkávající se do prostoru byla také vyřezána ze dřeva, její tvar poněkud připomínal losí paroží. V příštím okamžiku polije pivo papíry ležící na stole a zničí tak práci mnoha hodin či dní. Na druhé straně tato nepříjemnost ztrácela na váze vzhledem k okolnosti, že se v témž okamžiku tygr zahryzne spisovateli do zátylku. Ale strašné drápy se stále nepohnutě vznášely několik decimetrů nad temenem hlavy muže, pivo trčící ve vzduchu stále nedopadalo na popsaný papír.

Všiml jsem si, že sochař byl tak důkladný, že na listu, který ležel na vrcholu hromady papírů na stole, i na papíru, který byl vsunutý do psacího stroje, zpodobnil i text, který muž píše; učinil to pomocí jemných zlatých plíšků, vsazených do ebenu – tyto plíšky velmi přesně napodobovaly typy psacího stroje, byly tu dokonce vystiženy i některé běžné nepravidelnosti: chybějící vršky u majuskulí, vyskakování písmen nad linii řádky. Dal jsem se nejprve do čtení textu, kterým byl popsán ležící list, nad nímž čnělo rozšplíchnuté pivo.

Četl jsem: „Byl jsem nemocný, ležel jsem na dně loďky, zachumlaný do těžké, teplé peřiny, loďka pomalu plula kamenným korytem nejvyššího patra akvaduktu, vysoko nad krajinou, kterou jsem neviděl; když jsem vytáhl ruku zpod peřiny a natáhl ji přes okraj loďky, ucítil jsem proudění ledové vody, když jsem rozpažil ruce, mohl jsem se dotknout současně obou okrajů úzkého kamenného koryta, kterým jsem proplouval, nade mnou byla jen mrazivá, jasně modrá obloha bez jediného mráčku, když jsem nadzvedl hlavu z polštáře, uviděl jsem přímé, jednotvárné koryto akvaduktu, které perspektiva zužovala v ostrý hrot, zabodnutý do chladné modři, když jsem se otočil, uviděl jsem stejný hrot na druhé straně, vypadalo to, jako by loďka na své pouti roztahovala pružné linie, které se za její zádí opět tiskly k sobě, čas od času se v modři nad kamennou obrubou vynořil vrcholek skalnatého štítu se závějemi sněhu v šedivých prohlubních, sunul se ke mně po okraji akvaduktu jako po bezhlučném běžícím pásu a snově rostl, až mi zmizel ze zorného pole. Usnul jsem, a když jsem se probudil, byla tma, akvadukt vstoupil do města, plul jsem kolem zkroucených neonů, zářících ostrými barvami, a kolem rozsvícených oken v podkroví činžáků, v nichž lidé rozestlávali postele a chystali se ke spánku, vzpomněl jsem si na okna, která jsou vidět z Negrelliho viaduktu v Karlíně a o kterých jsem chtěl napsat román, jenž by končil v opiovém doupěti v Hongkongu. Jmenoval by se Záhada zlatého schodiště. Opět jsem usnul, a když jsem otevřel oči, plul jsem úzkým průplavem mezi dvěma rovnoběžnými stěnami králíkáren, táhnoucími se až k obzoru, v zadrátovaných kójích leželi bílí angoráci, velcí jako ovce, prohlíželi si mě červenýma očima…“

Dál se text nedal číst, protože na papíru ležela otevřená ebenová krabička cigaret, začal jsem tedy číst text na listu vloženém do psacího stroje. Začínal uprostřed věty: „… po hladině potoka protékajícího nočními pokoji, lampa na přídi loďky se odrážela na skle knihoven, její odraz často zasvítil ze zrcadla v hloubce temné místnosti, plul jsem kolem zamčených skříní a kolem bíle nalakovaných dveří, zásuvka šatníku byla vytažená nad hladinou, proplul jsem pod ní, přejel jsem špičkou nosu po jejím dně a ucítil jsem pach dřeva a klihu, lehce se mého obličeje dotkly vlnící se záclony, plul jsem kolem pomačkané postele, vypadalo to, jako by z ní právě někdo vstal, na nočním stolku vedle budíku, prášků na spaní a brožované knížky s barevným obrázkem na obálce, na kterém se dvojice milenců objímala na písečném břehu tropického ostrova pod sehnutými korunami palem, stálo malé transistorové rádio, které tiše hrálo, vzal jsem je a přiložil jsem si je k uchu, ozýval se v něm monotónní ženský hlas, slyšel jsem: ‚Nenáviděli tě kvůli tvé teorii o organickém původu telefonních přístrojů a kvůli tomu, že jsi své filosofické spisy opatřoval na spodní straně stránek hedvábnými třásněmi. Zesměšňovali tě kvůli tvému rozsáhlému plátnu Kentauři ovládli ponorku, třebaže jeho reprodukci používal tajemný televizní vysílač jako monoskop. Netroufli si na tebe, ale tvému psu, který po tobě všude opakoval tvé paradoxy, brali jídlo a oblékali jej do komických krepových šatiček. Chtěli jej otrávit a vycpat, ale nakonec vycpali velké chlupaté zvíře, které jezdí nočními tramvajemi, ožmoulává ospalým pasažérům rukávy a snaží se je přimět, aby s ním diskutovali o nemocech skřítků a o vlivu Franze Brentana na Edmunda Husserla. Umístili je pak do haly kavárny Slávie, vedle šatny. Za tento bezbožný čin stihl kavárnu zasloužený trest: když se jednoho večera hosté podívali z okna, zjistili, že za sklem jsou zelenavé mořské hlubiny, v nichž se vlní krásné světélkující medúzy. Byli ještě tak ochotní tě přijmout jako vynálezce pojízdných pomníků, ačkoliv šlo tenkrát vlastně o překlep. Když nedokázali zabránit tvému rychle se šířícímu věhlasu, dosáhli alespoň temnými intrikami toho, že se tvé jméno octlo v encyklopedii vedle odporného mořského zvířete, pod hloupou záminkou, že to tam patří podle abecedy. Byla to zlá ryba, z jejíchž očí vyzařuje krutost a lstivost. Za nocí skáče na molo, plazí se ulicemi a žere odpadky, které se povalují okolo popelnic, leze vzhůru po tmavých schodištích domů, často se jí podaří proniknout do bytů. Zakousne pudla, který spí v předsíni na houni. Pak někam zaleze, do botníku, za skříň, do rukávu kožichu visícího v šatníku, každý byt má tolik koutů a tolik temných dutin, tolik neznámých a nezvládnutých prostorů, že už nemáme šanci rybu najít, v noci vylézá a šmejdí po bytě, leze k nám pod peřinu, většinou se jí zbavíme, až když sejde sešlostí věkem, pak po letech nacházíme při stěhování v zaprášeném koutě její bílou kostru. Vím, že to všechno je ti už lhostejné, od okamžiku, kdy jsi náhodou objevil, co si pro sebe říká tvá elektronická přítelkyně, když se domnívala, že je sama, v prázdném zhasnutém pokoji, s očima upřenýma do tmy, dodnes nevíš, jednalo-li se jen o poruchu, o náhlé zajiskření ve spleti drátů. Později jsi objevil v hlubinách paměti computerů prales a jakási zapařená Asie se svými skalními chrámy začala vyvstávat uprostřed matematiky. Z rovnic vanulo šílenství. Za znaménkem rovnosti se v mlze začala objevovat bílá zvířata, kvantity se rozpustily v mýtu. Ostatně už dříve sis často připadal jako číslice, krčící se ve stínu pod zlomkovou čarou, nad tebou se ozýval rámus, svědčící o nepřetržitých orgiích, v nichž se násobil a dělil každý s každým, často jsi zezdola do zlomkové čáry vztekle bušil násadou koštěte, ale nikdo si tě nevšímal, nikdo ti nepřinesl talíř obložených chlebíčků, viděl jsi, jak přes okraj zlomkové čáry padají japonské barevné televizory s Wagnerovými operami na obrazovce, syrové hovězí kýty, prapory, telegrafní sloupy, generálové a fotbalisté, skleněné rakve se Sněhurkou…‘ Hlas v transistorovém rádiu zeslábl natolik, že už mu nebylo rozumět, odložil jsem rádio na poličku s čínskými soškami, kolem které jsem právě proplouval. Možná že slova, která jsem právě slyšel, byla poselstvím, určeným pro mne, mnohé pro to svědčilo. Zlé ryby, číslice, vycpané zvíře – jistě, tento okruh problémů jsme přežvýkávali na mnoha planetách, veselých i smutných. V iglú nám o tom promítali instruktážní film. Ale já nebyl vynálezcem pojízdných pomníků, byl jsem vychovatelem infantky, v Mokropsech, v blízkosti zámku Daemonstein; podařilo se mi získat důvěru regenta tím, že jsem mu pro parné dny sestrojil šachové figurky, kterým z hlavičky stříkala do výšky chladná osvěžující tekutina, a tak než regent prohlédl mé skutečné poslání, vzdělával jsem infantku nerušeně v zakázaných vědách, vysvětloval jsem jí trpělivě alternativní násobilku a vědeckou sémantiku vzorků, kterými jsou vymalovány zdi venkovských hospod, milovali jsme se za mrazivé noci zavěšeni do deltaplánu, který se vznášel nad zasněženou Nerudovou ulicí, od Bonaparta vycházely rozjařené hloučky posledních hostí, nad Morzinským palácem jsme zavadili o hlavu sochy na atice, snesli jsme se na šikmou střechu, leželi jsme přitisknuti k sobě ve sněhu, kterým byla střecha pokryta, dole zpívali opilci…“

Tady text končil. Přemýšlel jsem, co jím chtěl autor říci, když se náhle ozvalo tlumené zvonění telefonu. Rozhlédl jsem se kolem sebe, ale nikde jsem žádný telefon neviděl. Zdálo se, že zvonění přichází odkudsi ze země; začal jsem hrabat v místě, odkud se ozývalo, a po chvíli jsem z hlíny vytáhl moderní, jasně červený telefonní aparát s tlačítkovým číselníkem. Otřel jsem sluchátko a přiložil jsem si je k uchu.

„Haló, haló, tak je tam sakra někdo?“ slyším netrpělivý, arogantní mužský hlas.

„Musel jsem aparát vyhrabat z hlíny,“ vysvětluji. „S kým si přejete mluvit?“

„Podívejte se, jedná se o sochu. Máte tam doufám sochu?“ Otázka byla položena výhrůžným tónem. Řekl jsem, že socha tu skutečně je.

„Zobrazuje… moment, tady to je… muže s býčí hlavou, sedícího za katedrou, vedle stojí asi desetiletý chlapec a píše něco křídou na tabuli.“ Bylo zřejmé, že čte popis sochy z nějakého seznamu; mluvil tónem, který vůbec nepřipouštěl, že by se mohl mýlit. Sdělil jsem mu, že se jedná o sousoší mladé ženy, tygra a spisovatele. Na druhém konci drátu dost dlouho trvalo užaslé ticho, pak jsem uslyšel vzrušené a nesrozumitelné domlouvání několika hlasů, do kterého se mísilo štěkání, mečení a kokrhání. Nakonec lidské i zvířecí hlasy rázem umlkly a ze sluchátka se ozvalo: „To nevadí. Prohlédněte pečlivě celé sousoší a podívejte se, jestli někde na něm není zmínka o kentaurech nebo o ponorce.“ Když jsem řekl, že už jsem se na sochu díval a že se na ní skutečně píše o kentaurech i o ponorce, propuklo opět rozčilené domlouvání, štěkání, mečení a kokrhání a zase náhle, v jediném okamžiku, utichlo. Pak hlas vztekle zaskřehotal: „Musíte sochu bezpodmínečně okamžitě zničit! Rozuměl jste? Nějaké výbušniny budou určitě v šuplatech v podstavci. Tak se ničím nezdržujte a dejte se hned do toho. Za chvíli budu u vás.“

Neznámý prudce zavěsil sluchátko, aniž počkal na mou odpověď. To, co říkal, se mi vůbec nelíbilo a vůbec jsem neuvažoval o tom, že bych jej poslechl. Začal jsem vyhrabávat podstavec sousoší, který dosud vězel v hlíně; chtěl jsem se dostat k výbušninám, ne proto, abych sochu vyhodil do vzduchu, ale abych ji mohl bránit. Podstavec byl také z ebenu, uprostřed se skvěl zlatý nápis „TUM BENE NAVIGAVI, CUM NAUFRAGIUM FECI“ („kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá“) a po obou stranách nápisu bylo po třech šuplatech. Když jsem je vytahoval za kruh ze zlata, vyvalovalo se z nich zmuchlané špinavé prádlo, páchnoucí potem, které bylo do zásuvek napěchované, a přepadávalo přes jejich okraje do bláta. Pod prádlem bylo skutečně na dně každé ze šesti zásuvek několik ručních granátů.

Jen co jsem si srovnal granáty na hromádku, ozval se zvuk motorů, v ohbí silnice se objevily dva velké černé mercedesy s rozsvícenými reflektory, sjely z cesty na pole a drkotavě se ke mně blížily po oranici. Uchopil jsem do každé ruky granát. Stál jsem na dně jámy, kterou jsem při odkrývání sochy vyhrabal a která se mi teď hodila jako zákop, nad úroveň pole vyčnívala jen má hlava, jako prve ebenová a zlatá hlava dívky. Asi padesát metrů ode mne se automobily uprostřed pole zastavily, jejich světla zhasla. Několik minut se nic nedělo. Pak se z okénka jednoho z automobilů vysunula hlava s tlampačem u úst, z tlampače se ozvalo: „Odhoďte zbraň, dejte ruce nad hlavu, odříkejte zvolna vybraná slova po b a vylezte z díry!“

„Merde!“ vykřikl jsem, zatáhl jsem za šňůrku visící z granátu a hodil jej k automobilům. Dopadl několik metrů před nimi a rozprskl se v krásný mnohobarevný ohňostroj, jehož modré, tyrkysové, rudé, fialové, zlaté a růžové kapky chvíli vířily v šeru, které se pozvolna snášelo na pole, a pak se sestavily v zářivou barevnou mozaiku zkrouceného čínského draka, která zůstala nehybně trčet ve vzduchu. Z každého automobilu vyběhli v předklonu čtyři muži ve světlých balonových pláštích, stažených páskem, a v kloboucích, naražených hluboko do čela, přískoky se rozvinuli do rojnice a zalehli v pravidelných rozestupech do brázdy v poli. Jeden z nich nesl velký prak ze svařených lešenářských trubek, druzí dva táhli těžkou bednu, ve které byly pravděpodobně náboje. To už jsem házel druhý granát, opět z něho vyšlehl ohňostroj mnoha barev, které tentokrát ztuhly do obrazu velkého fantastického květu, z něhož vyskakoval jaguár s hlavou Marilyn Monroe. Muž s prakem a nabíječ zaujali palebnou pozici, viděl jsem, jak natahují gumu a kladou do ní oválný předmět, přikrčil jsem se v jámě – a už mi náboj svištěl nad hlavou. Proletěl mezi zlatými drápy tygra a temenem hlavy spisovatele a zaryl se do zadní stěny jámy. Byla to živá želva, zabořila se do hlíny přední polovinou těla a vztekle mrskala zadníma nožičkama a ocáskem, za chvíli se jí podařilo z hlíny vyprostit a odkutálela se na dno jámy. V příštím okamžiku přilétla další želva, vší silou narazila krunýřem do ebenových ňader stojící ženy, odrazila se od nich a uhodila mě bolestivě do kolena. Rozpoutala se nelítostná bitva. Želvomet byl nepřetržitě v akci, želvy mi svištěly kolem uší, bušily do sochy a zarývaly se všude kolem mne do hlíny. Ani já jsem nelenil a vrhal jsem granáty, po nichž zůstávaly ve vzduchu barevné světelné obrazy: automobil, z jehož karosérie vyrůstaly květiny, běžící velbloud, jehož dva hrby tvořila těla objímajících se milenců, žena-pták, lednička, která v kněžském ornátu celebrovala mši, anděl, zamyšleně sedící u mramorového stolku v kavárně, chobotnice, jejíž chapadla byla zakončena hlavami Číňanů s dlouhými svislými kníry, nevěsta v bílých šatech, která stála před oltářem, držela za tlapu velkého, dobrácky se tvářícího bernardýna ve fraku a šťastně se přitom usmívala. Ale psychedelické granáty mi brzy došly, zatímco želví munice nepřátel jako by byla nevyčerpatelná, občas dokonce přiletěl místo želvy živý krab, muži v baloňácích se blížili přískoky mezi houštím světelných obrazů, mohl jsem se bránit už jen tím, že jsem po útočnících házel nazpátek želvy a kraby, kteří spadli do jámy. Měl jsem několik dobrých zásahů, ale nepodařilo se mi zabránit tomu, aby se kruh kolem mne neuzavíral stále těsněji. V okamžiku nepozornosti jsem dostal velkou želvou přímo do čela, ztratil jsem vědomí, ve tmě, do které jsem padal, ještě chvíli zářily světelné obrazy čínského draka a jaguára s hlavou ženy, pak se rozplynuly v barevný vír, který uletěl.

Když jsem se probral, ležel jsem na poli s obličejem ve studené hlíně. Byla už tma, na konci pole svítila okna sídliště. Barevné obrazy zmizely, zmizely také automobily a muži v pláštích. Nikde jsem neviděl ani sochu, ani jámu, kterou jsem vyhrabal. Zvedl jsem se a šel jsem k světlům města. Ještě jsem stihl večerní filmové představení, na které jsem měl koupený lístek, přišel jsem jen o žurnál.

Po několika letech jsem se u Dvou slunců setkal s horolezcem, který vyprávěl o svých zážitcích z cesty do Himálají. Mluvil o podivné příhodě, která se mu stala při výstupu na himálajský štít: bylo to už v říši věčného ledu, vysoko nad posledními lidskými příbytky, při prvovýstupu příkrou stěnou se dostal na zasněženou skalní římsu a s údivem uviděl, že tu na bělostném sněhu, před zvlněným ledovým závěsem stojí sousoší z ebenu a ze zlata zobrazující nahou dívku, tygra a muže píšícího na psacím stroji. Zdá se, že uklidili sochu opravdu důkladně.

Letní noc

Přicházel jsem k Chrámu svatého Víta od Starých zámeckých schodů; byla už tma, na jasném nebi vyvstaly první hvězdy. Přede mnou vystoupilo kněžiště chrámu, černá silueta pletence pilířů, opěrných oblouků a fiál. Hradní nádvoří, které se otevřelo po levé straně, bylo prázdné, v tichu jsem slyšel crčení pramínku vody padající z tlamy kovového netvora na kašně obloukem do mělkého bazénku.

Zamířil jsem k tmavému ústí Vikářské uličky, vinoucí se po pravé straně katedrály. Když jsem vstoupil do jejího stínu, z koutu za pilířem, ponořeného do neprostupné tmy, po mně cosi skočilo: zahlédl jsem masivní, ale přitom nepříliš vysokou hmotu, uslyšel jsem úder, jako by na dláždění dopadla tvrdá, neživá věc, a vzápětí nato zvuk prudkého sklapnutí čelistí, při kterém mi přeběhl mráz po zádech, mimoděk jsem vykřikl. Látka mých kalhot uvázla u kolena v čísi strašlivé tlamě. Instinktivně jsem se vytrhl a uskočil stranou. Snažil jsem se proniknout pohledem tmu uličky a zjistit, jaké zvíře to po mně zase skáče.

Na dláždění ležela asi dva a půl metru dlouhá škeble, lehce se po dopadu kolébala na oblině své spodní misky. Teď se opět opatrně pootevírá – myslím, že škeble žádné oči nemají, ale vypadá to, jako by mě úzkou škvírou nevraživě pozorovala. Potom zvolna převalila sulcovitou nohu přes okraj spodní misky, dotkla se dlažby, přitáhla se o kousek směrem ke mně, strčila nohu dovnitř a opět vyčkávala s pootevřenou lasturou. Napadlo mi, že kdyby škeble nebyla tak divoká, mohl bych ji nějak přilákat k sobě domů, vložit do ní biliárovou kouli a pak už ji jen krmit a čekat, až kouli obalí perletí. Žít v garsonce se škeblí, která je delší než já, by sice nebylo nic příjemného, ale za největší perlu na světě by nějaký ten měsíc nepohodlí stál. Třeba by se přece jen dala ochočit. Vytáhl jsem z tašky rohlík, sedl si na bobek a opatrně ke škebli natáhl ruku. Zaklapala miskami tak hrozivě, že jsem raději ustoupil o několik metrů. Zdálo se, že se z pootevřené tlamy ozve temné vrčení, škeble však mlčela. Přinesl jsem si dlouhou lať, která ležela opodál na lešení, a jemně jsem škebli šťouchl do černé skuliny – dřevo ihned zapraskalo pod bleskurychlým stiskem ostrých okrajů misek, stiskem, za který by se nemusel stydět ani krokodýl. Hned nato se škeble zase rozevřela, vztekle vyplivla kus latě, který v ní zůstal, opět vyplázla nohu a posunula se o kousek směrem ke mně. Okraje misek se chvěly, vypadalo to, jako by je rozechvíval nějaký temný vztek, který dlouho uzrával na mořském dně. Na perlu velikou jako pštrosí vejce jsem přestal myslet.

Škeble ležela napříč Vikářskou uličkou a skoro celou ji zatarasila. Bylo mi jasné, že kdybych se pokoušel proklouznout kolem ní, zase by po mně chňapla, a tentokrát by to mohlo dopadnout mnohem hůř. Kdyby mezi ostrými okraji chlopní zůstala má ruka nebo noha, skončily by asi stejně jako lať. Otočil jsem se ke škebli zády a dal se na cestu přes hradní nádvoří.

Po několika krocích jsem za sebou uslyšel pravidelné šoupavé zvuky. Ohlédl jsem se: škeble se za mnou sunula svým podmořským krokem, vysunovala ven nohu, opřela se jí o dláždění a přitáhla se kousek dopředu. Nebylo ovšem čeho se bát, protože tímto způsobem se pohybovala velmi pomalu, i když se zdálo, že do lezení vkládá všechny své síly. Šel jsem zvolna po opuštěném hradním nádvoří, napravo se tyčila vysoká srázná stěna katedrály, za sebou jsem slyšel monotónní, úporné šoupání lastury po kameni. Než jsem vešel do průchodu, ohlédl jsem se: uprostřed prázdného nádvoří, na jehož hladké žule jako na chladné hladině jezera zářily odlesky lamp vroubících zeď paláce, tiše ležela černá oválná silueta; škeble odpočívala po vyčerpávající námaze, noha zplihle visela přes okraj spodní misky jako jazyk unaveného psa. Bylo mi jí líto. Nevím, co proti mně máš, možná že si opravdu zasloužím tvou nenávist; až se setkáme na mořském dně, budu ti vydán na milost a nemilost, ale tady ve městě je tvé vyčerpávající úsilí marné a působí ti zbytečnou bolest – nerozejdeme se proto raději v míru? Ale škeble se opět dotkla nohou chladné žuly a pokračovala ve své pomalé nenávistné cestě. Sunula se za mnou s takovou vytrvalostí, jako by podnikla dlouhou cestu ze dna oceánu až sem jen kvůli mně, kvůli tomu, aby mě chytila, rozžvýkala a sežrala.

Vyšel jsem na Hradčanské náměstí a sestoupil ke kamennému zábradlí, pod nímž vyplula světla města; řekl jsem si, že tu počkám, až se škeble objeví. A skutečně, za nějakou chvíli jsem uviděl v hradní bráně pod sochami zápasících gigantů ostrý černý klín: škeble se sunula užším koncem z Hradu ven. Zastavila se a pomocí nohy se otáčela kolem dokola. Určitě mě hledá, pomyslel jsem si; nemá přece jen uvnitř lastur oči? Ale možná že mě větří jako pes. Škeble se opravdu zastavila ve chvíli, kdy bylo její pootevřené hledí otočené proti mně; nemohl jsem se zbavit dojmu, že mě zevnitř pozoruje malýma, zlýma očkama. Dala se zase umíněně na cestu za mnou. Teď jí to šlo rychleji, protože náměstí se svažovalo, a tak se mohla při každém kroku trochu sklouznout. Přesto pořád neměla žádnou naději, že by mě mohla dohnat. Už mě přestávala bavit, zamával jsem jí a vydal jsem se Nerudovou ulicí dolů na Malostranské náměstí. Začal jsem myslet na jiné věci a na škebli jsem úplně zapomněl.

Když už jsem procházel podloubím paláce Smiřických, uslyšel jsem nad sebou v ulici podivný rámus: drnčení, skřípání a tupé rány. Ohlédl jsem se a strnul jsem. Škeble se řítila strmou ulicí dolů, nadskakovala na dláždění a převracela se z břicha na záda a zase nazpátek, co chvíli narazila na obrubu chodníku, která ji opět vymrštila na druhou stranu ulice, teď vší silou vrazila do zavřené brány v portálu Thun-Hohenštejnského paláce – ozvalo se temné zadunění – a odštípla si přitom kus tenkého okraje lastury, ve světle pouliční lucerny se v lomu zablýskla perleť. Nebyl jsem schopen se pohnout, stál jsem strnule jako barokní sochy na průčelích paláců. Od Kocoura právě vycházela skupinka turistů – byli to Japonci, škeble mezi nimi proletěla jako náboj z děla, podrazila nohy Japonci v balonovém plášti, který k ní byl otočený zády a netušil, co se na něj řítí, ztratil rovnováhu a přepadl přes ni dozadu, ale ještě na zemi vytáhl z brašny videokameru, začal vzdalující se škebli filmovat a přitom něco nadšeně vykřikoval japonsky – domníval se zřejmě, že obří škeble patří spolu s Golemem a popravami na Staroměstském náměstí k atrakcím, které má Praga magica přichystány pro cizince.

Probral jsem se, teprve když se ke mně škeble přiblížila na vzdálenost několika metrů; dal jsem se na útěk, utíkal jsem napříč dolním Malostranským náměstím, proplétal jsem se mezi zaparkovanými automobily a neustále jsem se zděšeně ohlížel po šíleném zvířeti. Z rozsvícených oken kavárny mě zvědavě pozorovali poslední hosté.

Od Klárova zrovna přijížděla osvětlená dvanáctka; nastoupil jsem do zadního vozu. Oddechl jsem si, když se zavřely všechny dveře a tramvaj se s trhnutím dala do pohybu. Stál jsem u zadního skla v prázdném voze, zalitém ostrým světlem zářivek, a viděl jsem, jak škeble přeletěla přes dolní náměstí a zastavila se o pilíř podloubí Malostranské radnice tak prudce, že se převrátila a zůstala ležet na zádech; žalostně rozevírala potlučené misky, jako by lapala po dechu. Tramvaj zabočila do Karmelitské ulice.

Posadil jsem se na zadní sedadlo; hned se mě zmocnila příjemná ospalost. Za chvíli budu ležet doma pod peřinou, pomyslel jsem si, a všechny přízraky, plížící se ulicemi nočního města, budou vzdálené a lhostejné. Chvění tramvaje mě jemně uspávalo, cítil jsem, jak mi těžknou víčka. Náhle tramvaj prudce zastavila. Bylo to mezi zastávkami u vchodu do Michnovského paláce. Okamžitě jsem zneklidněl. Šel jsem se podívat, co se děje, a zjistil jsem, že před tramvají opravují dělníci koleje. Netrpělivě jsem čekal, až se tramvaj opět rozjede, a s úzkostí jsem pozoroval ohyb, za kterým Karmelitská ulice ústí do Malostranského náměstí. Škeble se objevila dřív, než jsem čekal.

Pohybovala se pravidelnými přísuny po lesknoucích se kolejích. Zachvátila mě panika, pobíhal jsem po voze a lomcoval zavřenými dveřmi; ty však nepovolily. Škeble se vzepjala k vrcholnému výkonu, k strašnému finiši, po hladkých kolejích jí to šlo lehce, se strojovou mechaničností natahovala nohu a přisunovala lasturu. Už je za zádí tramvaje, už se zachytila nohou dveří a sune se nahoru. Teď se postavila kolmo k zemi, hřbetem nahoru, a vrazila ostrý konec lastur do škvíry ve středu zavřených dveří. Sedím na sedátku u dveří ztuhlý hrůzou a pozoruji, jak tmavý ovál vniká pravidelnými, úpornými záškuby kousek po kousku dovnitř. Zdá se mi, že slyším škebli funět námahou, ale jsou to asi jen zvuky, které vydává gumový lem dveří. Vyskočím, opřu se o škebli oběma rukama a ze všech sil ji cpu ven z tramvaje. Ale mé síly jsou tak nepatrné proti zuřivému náporu škeble, jejíž nárazy stále mohutnějí. Škeble jako by se celá proměnila v obrovské kladivo, které nelze zastavit, cítím, že se propadla do temné extáze, nárazy jsou stále rychlejší a triumfálnější, zvíře sebou jásavě zmítá ve dveřích. Vím, že za chvíli dveře povolí a škeble celou vahou vpadne dovnitř. Je mi jasné, že až se octnu se škeblí sám ve voze, bude se mnou konec. Léta jsem chodil po Praze, zabýval jsem se fenomenologií, surrealismem, Hegelem a malostranským dandismem a pořád jsem si říkal, jaký to všechno bude mít konec. Počítal jsem s lecčíms, se strašnou porážkou i se zářivým vítězstvím, ale nikdy mě nenapadlo, že budu sežrán škeblí v noční tramvaji. Hlavou se mi honily všelijaké podivné myšlenky, představoval jsem si, jak se nade mnou zavírají misky škeble a jak potom ležím ve tmě a slizkém vlhku, uslyším hluboký hlas škeble: „Chtěl jsi se mnou žít v garsonce, teď budeme dlouho spolu, můžeme si povídat, vést dlouhé rozhovory o filosofii, budeš odpočívat v loži měkčím, než v jakém spí princové, dám ti perly na hraní, budu ti vyprávět o krajinách, kterými budeme putovat, v laskavé tmě si budeš představovat jejich obrazy, ještě krásnější než skutečnost, a nebude tě obtěžovat sníh ani déšť, ani protivný vítr…“

„Ne, ne, jsi laskavá, milá škeble, jsem ti vděčný za tvou nabídku, ale vítr a sníh mi nevadí, jsem na ně zvyklý, mám tu ještě nějaké věci k vyřizování, myslím, že raději zůstanu venku.“

„Jak jsi nevděčný a drzý! Když je to tak, ukousnu ti raději hlavu a ponechám si ji, obalím ji pozvolna krásnou perletí a vytvořím z ní mistrovské dílo, největší, nejnádhernější perlu na světě.“

Škeble už pronikla dovnitř třetinou své délky, už jsem se vzdal marného přetlačování a seděl jsem rezignovaně u dveří, když sebou tramvaj trhla a dala se do pohybu. Škeble trčela ven jako obrovská vysunovací směrovka, chvíli se bezmocně kývala a nakonec vypadla na zem, zrovna v okamžiku, kdy tramvaj předjížděl taxík. Taxík do škeble vrazil a odhodil ji stranou, letěla na chodník, kde porazila několik popelnic: s rachotem se valily po kamenných kostkách, sypaly se z nich prázdné láhve, pomačkané papírové krabice a shnilá jablka.

Doma jsem si hned lehl do postele a okamžitě usnul. Se škeblí jsem se zanedlouho setkal ještě jednou: jeli jsme s přáteli automobilem po dálnici a já uviděl, jak se škeble unaveně vleče v krajním pruhu. Vzdalovala se od Prahy – vracela se do oceánu po neúspěšné misi? Napadlo mi, že teď možná vyšlou někoho jiného, že mě třeba nočními ulicemi města bude honit kalmar.

Konec zahrady

Z přízemního okna, které míjím, se ozývá úpěnlivé volání o pomoc. Vydrápu se na parapet a skočím do místnosti; ocitám se v pokoji s těžkým tmavým nábytkem, s přehozy vroubenými třásněmi, s horami nejrůznějších polštářků, s potemnělým obrazem Neapolského zálivu na zdi. Za masivní manželskou postelí se na zemi cosi zmítá, je slyšet funění, hekání a rány. Spěchám k zápasu a vidím: mladá žena v černých večerních šatech s úzkými ramínky a s hlubokým výstřihem na zádech tu bojuje s ještěrem! Je to zřejmě varan obrovský (varanus komodoensis), který žije na ostrově Komodo v Indonésii a dorůstá délky až tří metrů. Zoologové se domnívají, že na Komodu dosáhli varani tak neobvyklé délky díky tomu, že na ostrově neměli žádné přirozené nepřátele. Jako svatý Jiří skočím na varana, popadnu jej pod krkem za plandavou svraštělou kůži a zatřepu s ním. Zatímco s ním cloumám, stále se ozývá naříkavé volání o pomoc. Najednou mi dojde: o pomoc nevolá žena, ale varan! Pustím zvíře, sednu si na prošlapaný koberec a rozpačitě pozoruji zápas. Skutečně to vypadá, že útočníkem je žena a napadeným varan. Jestli neměl na Komodu žádné nepřátele, říkám si, tady je tomu zřejmě jinak. Varan by udělal patrně nejlíp, kdyby zůstal v Indonésii. Ušetřil by ošklivou situaci nejen sobě, ale také mně: nemohl jsem se totiž rozhodnout, jak se zachovat; na jedné straně byl varan zjevně obětí útoku, na druhé straně mi však připadalo mravně nepřijatelné postavit se v zápase člověka s ještěrem na stranu ještěra. Hegel vyčítá Kantovi, že jeho kategorický imperativ má pouze formální a abstraktně všeobecný ráz, takže není s to nás dostatečně vést v konkrétních situacích. „Jednej tak, aby se princip tvého chování mohl stát všeobecnou maximou“: má se stát všeobecnou maximou spíš „pomáhej napadenému“, nebo „pomáhej ženám, bojují-li s varany“? Kant říká: „Člověk budiž v tvém jednání vždy cílem, a ne prostředkem.“ A co varan, ten se může stát prostředkem? O tom Kritika praktického rozumu neříká zhola nic; zdá se mi, že v tak rozsáhlém díle není o varanech ani zmínka. Kanta sice částečně omlouvá to, že jak známo nikdy neopustil Královec (ačkoliv spekuloval o tom, že po smrti budeme obývat jiná nebeská tělesa), takže se jistě nikdy s komodským varanem nesetkal; na druhé straně se však mohl o tak pozoruhodném zvířeti, jako je třímetrový varan, zmínit alespoň na několika řádcích. Třeba ho nyní pronásleduje varan po nekonečných pustých pláních nějaké hvězdy.

(V tom je myslím neštěstí filosofie: vždycky se na cestách setkáme s nějakou výjimečnou obludou, na kterou se filosofická pravidla nedají aplikovat. Mají pravdu obludy, nebo filosofické zásady? O tomto problému jsem jednou měl přednášku ve výtahu, obloženém jantarem. Na jedné straně je nám přece jen zatěžko vše odbýt nějakým „tím hůře pro obludy“, ale na druhé straně se zase zdráháme uznat, že celý náš krásný myšlenkový systém by měl být závislý na kdejaké ošklivé obludě. Přitom nám uniká jednak relativnost pojmu „obludnost“ – kdyby nebylo člověka s jeho hodnotícími kritérii, nebylo by ani obludnosti –, jednak si neuvědomujeme důkaz v kruhu, kterého se tu dopouštíme: obludné je pro nás to, co se vymyká našemu řádu, ale současně prohlašujeme, že toto selhání našeho řádu vlastně nic nedokazuje proti jeho pravdivosti, protože se tu přece jedná jen o obludu.)

Sledoval jsem tedy zápas naplněn pocity zmatku a rozpolcenosti, až jsem nakonec poklepal ženě, která rdousila naříkajícího varana, na rameno a řekl jsem nejistým hlasem: „Prosím, nechte varana na pokoji,“ a když se nic nedělo, dodal jsem ještě: „Je to vzácné zvíře z Indonésie, všude jinde jsou varani jen malincí.“ Žena konečně varana pustila, ten se se svěšenou hlavou odšoural do nejvzdálenějšího kouta místnosti, kde se schoulil u skleněné vitríny, na jejíchž poličkách leželi porcelánoví psi a mořské mušle, a začal hlasitě štkát. Žena pomalu vstala se země, upravila si šaty a prohlédla si mě přísným pohledem. Měla vlnité černé vlasy a nezvykle krásnou, ostře řezanou tvář s orlím nosem, její oči byly tak výrazně namalované různými odstíny tyrkysové, fialové a zelené barvy, že to vypadalo, jako by na kořeni jejího nosu seděl exotický motýl s roztaženými křídly.

Přistoupila k zasklené knihovně, kde odpočívaly pečlivě vyrovnané řady dobrodružných románů Alexandra Dumase otce a Paula Févala vydaných někdy na přelomu století. Otočila klíčkem v zámku, dvířka se s tichým zaskřípáním otevřela. Sáhla najisto dovnitř, vytáhla silnou starou knihu se zlatou ořízkou, pokrytou prachem, a podala mi ji. S údivem jsem na deskách knihy četl své jméno, vysázené oblými secesními literami a vpletené do úponků rostlinných ornamentů, které se v nepřehledných pletencích plazily po celé vazbě; dole byl titul knihy: Na konci zahrady. Nikdy v životě jsem žádnou knihu nenapsal, ačkoliv jsem vždycky chtěl být spisovatelem, protože by se mi líbilo dopoledne pracovat na knize – představoval jsem si, že by to bylo něco mezi Fenomenologií ducha, Třemi mušketýry a Zpěvy Maldororovými (na tom není nic k smíchu!) – a odpoledne sedět v kavárně, pít sladkou kávu a pozorovat přes sklo tváře chodců na ulici jako rybičky v akváriu. Teď jsem se překvapeně díval na knihu, na jejíž vazbě bylo mé jméno. Uskutečňují za nás démoni díla, o kterých jsme snili a která jsme nevytvořili? Dozrávají naše skryté literární záměry v temných hloubkách cizích knihoven? Jsou knihy, které pokládáme za své výtvory, jen kopiemi textů, vyrytých do skleněných listů a uložených v bibliotéce, která se nachází v labyrintu malachitových chodeb pod městem? V každém případě se zdá, že za nás někdo vyřizuje nesplněné úkoly. Vzpomněl jsem si, že mi přítel hudebník jednou vyprávěl šeptem v hospodě, jak slyšel zpod hladiny večerního rybníka v opuštěné krajině symfonii, kterou si umínil složit, když studoval na konzervatoři, ale z níž pak zkomponoval jen několik taktů.

Otevřel jsem knihu, dílo démona, a začal v ní listovat. Ať jsem ji však rozevřel kdekoliv, zahlédl jsem sice tištěný text, ale písmenka hned začínala blednout a ztrácela se jako staré fresky z katakomb, k nimž pronikl čerstvý vzduch, stačil jsem na každé stránce zachytit vždycky jen pár slov; dávala dohromady tajemnou větu, podivně krásnou ve své nesmyslnosti. Mluvilo se v ní o velkých nádražních halách, o nábřežích z mramoru a o zasklené verandě horského domu. Pod roztáhlým textem zbyl jen zažloutlý, smutně vonící papír, pár hnědých skvrn, jen zřídka se na stránce udrželo osamělé písmenko nebo fragment slova.

Ilustrace však z knihy nezmizely. Když se celý text vypařil, začal jsem si prohlížet alespoň je. Líbily se mi, protože připomínaly naivní lavírované obrázky v knížkách Karla Maye, které jsem četl v dětství, když jsem byl nemocný a ležel jsem sám doma v prázdném bytě. Na všech ilustracích byl zobrazený varan v nějaké situaci, která jej předváděla jako dokonalého padoucha beze špetky cti v dlouhém těle. Tady se vilnýma prackama sápe na nevinnou dívku, která se právě v průsvitné noční košilce chystá ulehnout do svého panenského lože, tady jej vidíme na vrcholku Cheopsovy pyramidy, jak – maskovaný za beduína – sráží pažbou pušky gentlemana ve světlém koloniálním obleku, ten ztrácí rovnováhu a řítí se do strašné hloubky, tropická přilba mu spadla s hlavy – na obrázku strnule trčí ve vzduchu asi půl metru nad špičkou pyramidy. Další ilustrace je obzvláště pěkná: vidíme na ní ponuré tmavé podzemí zatopené vodou, která se sem valí mohutným proudem z ústí jakési roury, vystupující ze zdi. Ke sloupu, který podpírá klenbu, jsou silným lanem přivázáni elegantní mladý muž s knírkem a mladičká dívka (snad je to táž jako na obrázku z ložnice); voda jim sahá už po pás. Varan stojí nad nimi na konci schodů, otevírá dveře, jimiž dovnitř pronikají paprsky denního světla, a obrací hlavu k nešťastníkům. Pod tímto obrázkem vydržel text o něco déle, a tak jsem si jej stačil přečíst celý. Stálo tam: „Je mi líto, drahý hrabě, že už nebudeme mít příležitost dokončit naši zajímavou debatu o Kantově filosofii mravnosti, kterou jsme započali za oněch nezapomenutelných dnů v zahradách el-Amarny,“ pravil varan s ďábelským úsměškem ve své hnusné tváři – str. 427.

Když jsem si doprohlédl ilustrace, podíval jsem se překvapeně na varana, krčícího se v koutě. Zakryl si obličej prackama, jako by se strašně styděl, a snažil se vsoukat celý do výklenku mezi vitrínou a zdí. Jistě teď litoval toho, že jeho předkové dosáhli na Komodu takové délky. Žena mi vzala knihu z ruky a odložila ji na kulatý stolek, přikrytý háčkovanou dečkou. Dívala se na mne se staženým obočím a káravě pokyvovala hlavou. Ačkoliv byla mladší než já, vypadala teď jako paní učitelka. Začal jsem se také stydět, chtělo se mi zalézt k varanovi za vitrínu. Bude na mne paní učitelka žalovat rodičům, že se kamarádím s varany, že neumím v praxi aplikovat kategorický imperativ, ačkoliv v restauracích na Malé Straně žvaním o Kantovi, že jsem nenapsal knihu, kterou jsem dostal za domácí úkol, že místo abych pracoval na svém díle, strávil jsem svůj čas bezcílnými procházkami podél zdí a plotů zahrad, že v mém mozku nic nevzniklo kromě plně nevykrystalizovaných myšlenek, které stále napůl zůstávaly vůněmi prostorů a nepředmětnými rytmy?

Teď varan vstal a stále ustrašeně šilhaje po ženě v černých šatech otevřel pouzdro, které leželo na vitríně. Vyndal z něho violu d’amour a vložil si ji pod spodní čelist, když nejprve odsunul stranou překážející lalok kůže. Do druhé pazoury uchopil smyčec a začal hrát valčík. Do roztřesených zvuků strun se mísil jeho neutuchající kvílivý nářek, chvílemi připomínající vytí psa. Přistoupil jsem k ženě, zvolna a slavnostně jsem se uklonil a uchopil ji kolem pasu. Dali jsme se do tance, toporně jsme kroužili kolem kožených křesel a lamp na dlouhých kovových nohách. Místností se rozléhaly melancholické tóny violy a kvílení a vytí ještěra.

Ale varan zřejmě při hraní zapomínal na svou bolest, hra jej stále více uchvacovala, kvílení pozvolna utichalo a tóny violy zněly stále hlasitěji, důrazněji a jásavěji, melodie se stávala stále rozjařenější a agresivnější. Vstal ze svého kouta a s violou pod bradou se k nám blížil, hrál jako primáš na cikánském plese po půlnoci, výskal a mlátil do taktu ocasem o zem. Jeho rozjařený úsměv se postupně měnil v ďábelský úšklebek. Také s ženou se udála změna. Její tvář už nebyla tváří paní učitelky, ale spíš obličejem vyděšeného děvčátka, s hrůzou hleděla na šklebícího se netvora a ustrašeně se ke mně tiskla. Hladil jsem ji konejšivě po vlasech. Neboj se, jsem tady s tebou, nedopustím, aby tě varan sežral. Šeptala mi: „Mám tě moc ráda, jestli se nám podaří uniknout ze spárů toho hrozného zvířete, odjedeme spolu někam, kde nežijí žádní hnusní varani, takové místo přece někde musí být, ještě nedávno žili třímetroví varani jen na Komodu a teď jich je všude plno; když jedu metrem, sedí naproti mně a klimbají, musím se celou cestu dívat na jejich tupé obličeje, v zaměstnání teď jmenovali mým novým šéfem varana, sahá mi pořád prackama na ramena, když píšu na stroji, dělá mi nestydaté návrhy…“ Varan stál těsně u nás, s otevřenou tlamou, v níž se blýskaly strašlivé zuby, hrál divokou maďarskou melodii, dupal nohou, až se otřásaly stěny a objevovaly se v nich trhliny, které vypadaly jako rozeklané kořeny, a hlasitě výskal. Ale také ze mne spadla tíseň, nebál jsem se zubů varana, necítil jsem už potřebu skládat někomu účty, omlouvat se za to, že jsem nesplnil svůj úkol, věděl jsem teď, že žádný úkol neexistuje, že je jen tiše plynoucí řeka bytí se svými proudy a vůněmi a to neznámé a neplánované, co uvnitř toku uzrává.

Varan přetrhl melodii v polovině taktu, strčil do mne, až jsem odletěl do kouta, a hodil za mnou violu d’amour – to mělo patrně znamenat, že teď mám hrát zase já. Pak popadl ženu do náručí a začal s ní tančit podivné varaní tango. Rozzuřil jsem se, ale vyrazil jsem si pádem dech, a tak jsem nebyl s to hned vstát a skočit na varana. Žena byla polomrtvá strachem, varan ji vláčel po místnosti jako hadrovou loutku, přitom krákoravým hlasem zpíval melodii beze slov a nakláněl se nad bezvládným tělem v excentrických figurách. Při jedné z nich upadli na koberec a varan se s vilným funěním začal na ženu sápat a strkal jí tlamu do výstřihu. Vzpamatoval jsem se, dvěma skoky jsem byl u nich a vší silou jsem praštil varana violou přes hlavu.

Když se hudební nástroj roztříštil o ještěrovu lebku, ozvala se strašná rána a stěny, které nás obklopovaly, se zřítily. Když opadl prach, uviděl jsem, že jsme se octli na rozlehlé pláni, porostlé žlutou trávou a nízkými suchými keři. Pláň na jedné straně vzdáleného obzoru sestupovala k přístavnímu městu, jehož domy vypadaly z té dálky jako kamínky rozsypané kolem oblého mořského zálivu. Jedinou budovou na pusté pláni bylo Národní muzeum. Stálo opodál, stejně veliké jako v Praze, ale celé ze skla; skleněnými stěnami bylo vidět, jak prázdnými chodbami prolétá, zvolna mávaje mohutnými křídly, andský kondor. Varan vrávoravě vstal a držel se přitom oběma prackama za hlavu. Zase se začal bát a schovával se za mne, aby jej žena neviděla. Také mne opustila odvaha. Žena vstala, třásla se zuřivostí a vztekle na nás zasyčela: „Tohle si s váma ještě vyřídím!“ Raději jsem začal couvat a přitom jsem za sebou tlačil varana, který se mě zezadu držel za košili, opíral mi hlavu o záda a brečel. Žena už nás však nechala být, vykročila směrem ke skleněné budově; slyšeli jsme, jak si pro sebe mumlá: „To si pěkně vypijete, kreténi,“ a „Houby ti bude platné, že jsi chráněný živočich, a ten druhý blbeček se má taky na co těšit.“ Po skleněné rampě, podél skleněných soch došla k hlavnímu vchodu a vstoupila dovnitř. Bylo vidět, jak stoupá po skleněném schodišti, jak jde zvolna po chodbách, kondor ji oblétal v kruzích, občas se dotkl křídlem jejích vlasů. Mám odejít za ní? Přitahovalo mě chladné sklo a ostrý zobák kondora. Varan zatím uchopil do zubů jakési lano, které bylo přivázané k pelesti postele. Otočil hlavu a podíval se na mne psím pohledem. Smutně jsem se usmál a lehl jsem si na zatuchlé peřiny. Varan pomalu vykročil s lanem v tlamě, lano se napjalo a postel se dala do pohybu, začala se drkotavě sunout po pláni. Ležel jsem na zádech a díval jsem se na jasné nebe, občas se ozvalo zapraskání uschlého keříku. Varan si po chvíli začal pobrukovat nějakou písničku. Moc jsem mu nerozuměl, zaslechl jsem jen slova:

Na konci zahrady,
v trnitém houští
jsou skryté poklady
arabských pouští.

Uzříš třpyt klenotů
ze stříbrných chrámů,
když plížíš se ke plotu
zahrady k ránu.

K večeru jsme se octli na okraji přístavního města. Varan pořád táhl ze všech sil. Nejprve jsem jel čtvrtí přepychových vil, jejichž bílé zdi prosvítaly mezi tmavnoucím listím zahrad. Pak se postel sunula po asfaltu širokých a skoro prázdných ulic, kde rudé paprsky zapadajícího slunce, pronikající sem prolukami mezi domy, osvětlovaly veliká písmena na průčelích z neomítnutých cihel a zapalovaly ostré, oslepující záblesky, jež vyšlehovaly z chromovaných částí automobilů, které nás čas od času míjely. Nakonec nás pohltily křivolaké uličky staré přístavní čtvrti, které byly někdy tak úzké, že se postel zadřela mezi zdmi; potom se varan vždycky otočil, trpělivě postel vytlačil nazpátek a dal se jinou cestou. Pohyboval jsem se tu v těsné blízkosti mužů a žen, kteří seděli u stolků před malými hospůdkami; potřásali si se mnou rukou, aniž museli vstát ze židle, a cosi na mne vykřikovali v neznámé řeči. Malý černý psík si vyskočil na postel, chvíli se vezl a pak zase utekl. Lidé vstávali, poplácávali varana po hřbetě jako koně, kdosi přinesl džbán a snažil se varana přimět, aby se napil vína, tím, že mu do džbánu strkal hlavu. Varan je všechny dobrácky odstrkoval prackou a táhl svůj náklad pokojně dál. Brzy se na konci jedné z uliček otevřel přístav. Červené slunce se na horizontu už dotýkalo hladiny moře; přístav byl prázdný, jen pár dětí se honilo s míčem po rozlehlé asfaltové ploše, jejich stíny se pohybovaly až na vzdálených průčelích protáhlých administrativních budov, narudlých ve světle zapadajícího slunce. Na druhém konci přístavu vykládal jeřáb zboží z velké bílé lodi.

Varan se zastavil až na molu. Od moře vanul chlad. Jachty se kolébaly na vlnách a tiše skřípaly, voda šplouchala a byla cítit hnilobou. Varan se stočil na zemi do klubíčka a usnul. Chtělo se mi také spát, jaké štěstí, že nemusím běhat po cizím městě a shánět nocleh v nepřívětivých hotelích. Zahrabal jsem se do peřiny. Když jsem zavřel oči, slyšel jsem tiché hlasy opuštěných lodí, šplouchání vln, vzdálené volání dětí.

(Moře, mola přístavů, velká písmena na průčelích, prodřený plyš opěradel v hotelu, světla v nápojích, mramory, pachy chodeb, neznámý živočich probouzející se v gestech rukou, z neopakovatelných a zbytečných setkání, která zapomínáme a jejichž jed přesto zraje v krvi, se možná rodí příští domov, neočekávaný asyl.)

Ráno si varan vylezl na postel. Uchopil jsem do rukou lano a začal jsem pomalu táhnout postel směrem ku Praze. Myslím, že na postel během cesty naskákali ještě nějací další živočichové, protože byla čím dál tím těžší, a kromě toho se za mými zády ozývalo hýkání a kvičení několika hlasů a také zvuky divokých zápasů. Neohlížel jsem se však, táhl jsem postel po prázdných silnicích, nad kterými se válela mlha.

Minulost

Sedím ve Slávii a rozhlížím se po hostech. Tamhle poznávám ostrý ptačí profil muže, který mě pronásledoval s malajskou dýkou v ruce za bouřlivé noci prázdnými uličkami Orient expresu, kolem zamčených dveří kupé, vzpomínám si, jak jeho dlouhá noční košile čas od času zasvítila ve světle blesku, z otevřených oken vlály dovnitř do chodby záclony a bily mě prudce do obličeje. Jak už je to dávno? Pět, nebo snad deset let? A jaký jsme to vlastně tenkrát vedli spor? Tuším, že šlo o rubíny na dně závěje v lese, anebo snad o otázku, jsou-li jazykové znaky motivované, nebo nemotivované. S tamtou ženou, která si zamyšleně rozčesává vlnité zrzavé vlasy, jejichž roztřepané konečky září v nízkém slunci tohoto říjnového odpoledne, jsem žil sedm let ve zpustlém domě, který stál na betonových pilířích uprostřed zahnívajícího jezera, obklopeného ze všech stran džunglí, v domě s prázdnými místnostmi, kde na bílých zdech vystupovaly tajemné mapy plísně a kde bylo neustále slyšet kapání vody, každý večer jsme seděli na terase, dívali se na chladnou hladinu a na tmavnoucí džungli, z níž se ozývaly skřeky zvířat, a mluvili jsme o životě, jaký spolu povedeme, až se vrátíme do Evropy. U barového pultu se hádá s číšníkem bývalý přítel, s nímž jsme ve Freiburgu in Breisgau napsali tisícistránkovou knihu Grundstrukturen der Wirklichkeit, o níž jsme věřili, že bude převratem ve filosofii, největším filosofickým dílem po Aristotelovi (nakonec jediný exemplář rukopisu při kterémsi dobrodružství, které jsem už zapomněl, sežral krokodýl). Vidím tu ještě několik obličejů, s nimiž jsem se setkal v podzemních chodbách, v cele buddhistického kláštera, v noci na úzké římse osmdesátého poschodí mrakodrapu nad spícím městem, setkávám se s tvářemi, které jsem zahlédl, zkroucené extatickou křečí, na slavnostech voodoo, s očima, které na mne zlověstně hleděly na mořském dně kulatým okénkem ve skafandru. Teď všichni děláme, že se neznáme. Nezdravíme se a dáváme pozor, abychom o sebe nezavadili pohledem, třebaže po sobě po očku pokukujeme, když si myslíme, že se druhý nedívá.

Někdy, vlastně poměrně dost často, dochází k trapným situacím. Jednou jsem čekal ve Slávii na přítelkyni, která měla nějaké jednání v televizi. Objevila se ve skleněných dveřích s mužem, asi pětačtyřicetiletým, s krátce ostříhanými vlasy, sčesanými do čela po způsobu pražských intelektuálů. Je mi povědomý, ale nemohu si vzpomenout, odkud jej znám. Když najdou můj stůl, přítelkyně mi svého průvodce představuje: „To je dramaturg M. z Krátkého filmu.“ Najednou si vzpomenu: je to muž, s nímž jsem jednou celý den zuřivě bojoval v kterémsi městě na opuštěném mramorovém náměstí s fontánami, ve strašlivém, otupujícím vedru, slunce nelítostně sálalo nad našimi hlavami, v tichu prázdného náměstí byl slyšet jen hukot vody padající ve fontánách, údery našich těžkých mečů a jejich ozvěny, které se vracely od fasád paláců s monotónními řadami korintských sloupů. Bylo vidět, že mě také poznal, kysele jsme se na sebe usmáli, dotkli jsme se zplihlýma rukama a něco jsme zamumlali. Jak strašná jsou setkání s příšerami nezkrocené minulosti! Oba jsme se snažili nedat na sobě nic znát, ale konverzace nám působila větší utrpení než kdysi zápas na mramoru rozžhaveném sluncem. Nemluvili jsme nikdy jeden na druhého, obraceli jsme se vždy na přítelkyni a složitými způsoby jsme se vyhýbali přímému oslovení. Mohli jsme si vykroutit oči, abychom se navzájem nesetkali pohledem – ale občas jsem po něm zašilhal a za rozpačitým brunátným obličejem se mi vybavila tvrdá tvář samuraje na pozadí bílého sloupořadí paláce. Měl tenkrát na hlavě špičatou přilbu ze zlata, která svým tvarem poněkud připomínala velkou ředkvičku. Blyštěla se ve slunci a její zlý lesk se mi vpaloval do unavených očí.

Strastiplný rozhovor se točil kolem nějakého připravovaného loutkového filmu o jezevčících; dramaturg-samuraj začal hledat v aktovce technický scénář, a jak byl ze mne nervózní, nemohl jej pořád najít, třesoucíma se rukama vytahoval z aktovky pomuchlané papíry a pokládal je na stolek, odkud padaly na zem, k dovršení všeho vypadla na zelenou mramorovou desku stolku zlatá přilba ve tvaru ředkvičky a zazvonila tak jasným a vyzývavým hlasem, že celá kavárna zmlkla a hleděla na přilbu, jemně se kolébající na zeleném mramoru před ztuhlým dramaturgem, do ticha se ozývala jen melodie písně L’important, c’est la rose, kterou hrál na klavír, zasněně se usmívaje, oteklý seladon v červené vestičce. (Proč s sebou neustále taháme v taškách a v aktovkách zbraně z utajovaných nočních válek, krystaly ztuhlého jedu v krabičkách vystlaných rudým sametem, hlavu Gorgony Medúsy, jazyky vyříznuté z dračí tlamy, mumii skřeta, kompromitující korespondenci v sumerštině, proč s sebou vláčíme strašné vnitřnosti minulosti, třebaže se jich bojíme a cítíme z nich hnus a třebaže víme, že neúprosná moira chce, aby nám to vždycky někde v hospodě, v kavárně nebo na návštěvě vypadlo na stůl?)

Výtah

Malá místnost, ve které bydlel zchudlý hrabě Lozenský, se mi docela líbila, jen mi nebylo příjemné, že se nacházela na dně hluboké výtahové šachty. Výtah byl skoro pořád v činnosti, ale většinou se pohyboval ve tmě vyšších poschodí; z temné výšky k nám neustále doléhalo bouchání dveří výtahové kabiny a zvuky zapínání a vypínání motoru ve strojovně na střeše. Jen málokdy kabina sestoupila níž, její dno, protkané kabely a dráty, pak vyjíždělo ze tmy do prostoru osvětleného malou stolní lampou se zahnědlým stínidlem, s monotónním drnčením zlověstně sestupovalo a zastavilo se asi metr nad našimi hlavami, uvolněný kabel, který se jemně chvěl, mě poškrábal na čele obnaženým štětečkem měděných drátků. Hrabě byl vzdělaný a příjemný společník, přesto jsem se však nedokázal plně věnovat rozhovoru, protože jsem se neubránil tomu, abych pořád nesledoval zvuk výtahu a abych, kdykoliv se dno kabiny vynořilo ze tmy, nevyskakoval z křesla a neutíkal zděšeně ke dveřím. Hrabě se spokojeně rozvaloval na odřené pohovce a pil své víno. Se smíchem mě uklidňoval: „Není třeba se bát: tohle je suterén výzkumného ústavu, je tu jen archiv a do něho skoro nikdo nejezdí. Za celý loňský rok sem výtah sjel jenom dvakrát, a to jsem zrovna nikdy nebyl doma.“

Zeptal jsem se hraběte, jak se mu spí, protože jsem věděl, že se v ústavu často pracuje a jezdí výtahem i v noci. Spí prý výborně, pravidelné klapání motoru výtahu uklidňuje a uspává. „Říkám vám přece, že pravděpodobnost, že někdo pojede do archivu, je mizivá. Opravdu nemá smysl si kvůli tomu kazit náladu.“

„A co nábytek?“ zeptal jsem se. „Z nábytku přece nemohlo potom, co se někdo rozjel do archivu, moc zbýt.“

„To máte pravdu,“ řekl hrabě, který strávil dětství a mládí v rodinném paláci s dlouhými řadami průchozích pokojů, jimiž elegantními plavnými skoky probíhali lokajové s vysoko zdviženými stříbrnými podnosy a s šosy, vodorovně za nimi vlajícími v neustálém průvanu, „nábytek jsem si musel pokaždé koupit nový. Ale stačí mi, jak vidíte, pár starších kousků z bazaru, které moc nestojí. Kromě toho psychologové doporučují občasné změny v zařízení bytu, působí to příznivě na psychiku. Je mi tu dobře, jsem s tímto bydlením opravdu velmi spokojený.“

Hádanky

Zvíře mi dává každý večer hádanky, a když je neuhodnu, tak mě kope a kouše. Je podobné malému levhartu a za jiných okolností bych řekl, že vypadá docela roztomile. Zatím jsem neuhodl hádanku ani jednou.

Najde si mě vždycky, ať jsem kdekoliv. Někdy se zdržuji pozdě do noci ve společnosti, třebaže mě to tam nijak nebaví, protože doufám, že si zvíře netroufne obtěžovat mě před lidmi. Skutečně se před nikým jiným než přede mnou neukazuje, ale nějakým způsobem se ke mně za všech okolností dostane: když jdu na záchod, uslyším nad sebou harašení, v rezervoáru začne nadskakovat víko a za chvíli se z něho vykloní malá chlupatá hlava, kývne na mne a říká: „Co se skrývá v nitru veliké, fialovo-bíle pruhované koule, která se v létě za rozednění zvolna kutálí po mokrém asfaltu parkoviště na dosud spícím sídlišti?“ Všechny hádanky jsou takhle pitomé.

Anebo ležím v posteli v bytě přítelkyně; už spí a já taky usínám, říkám si, dneska už snad žádná hádanka nebude, když se za polštářem vysune hlava zvířete, polechtá mě vousy a šeptá mi do ucha: „Ráno to má čtyři nohy, v poledne dvě a večer sedmnáct, sedí to ve studených kamnech, která stojí v tmavé, vlhce zapáchající čekárně na nádraží v Týnci nad Labem, a zpívá to hlubokým hlasem zhudebněnou stať Jana Mukařovského Estetická funkce, norma a hodnota jako sociální fakty.“ Jindy sedím s přáteli ve Slávii a najednou ucítím lehké škrabání na koleně. Sehnu se pod desku stolu a tam se srazím s vlhkým čenichem, zvíře mě obejme prackou kolem krku, přitáhne si mě k sobě ještě hlouběji pod stůl, strčí mi čumák až skoro do ucha a šeptá: „Dneska to bude lehké: je to rozpláclé na talíři, který leží na pultě kavárny U Dvou magotů na bulváru Saint-Germain v Paříži, a ječí to tak hlasitě, že je to slyšet až na pláži v Beaulieu-sur-Mer.“ Když se vynořím pobledlý z podsvětí a koktám něco o tom, že mi upadla propisovací tužka, cítím zase tahání za kalhoty. Rychle se znovu potápím do hlubiny a slyším: „Napovím ti: je to hnědé (alespoň ve všední dny) a nikdy to nečetlo komentáře Sigera z Brabantu k Aristotelovi.“

Jak jsem řekl, ještě nikdy se mi nepodařilo žádnou hádanku uhodnout; přesto o hádankách neustále přemýšlím – jednak proto, že mám ze zvířete strach, nejenom z jeho kopání a kousání, ale i z jeho nepříjemných ironických poznámek (jako: „No jo, koruna tvorstva, homo sapiens,“ – dělá přitom pitvorné grimasy – „ale co to je, když je to v létě hranaté a bliká to a v zimě protáhlé a sulcovité a běhá to po dálnici, to neví, to si nemůže vzpomenout.“), jednak by mě odpovědi na otázky zajímaly i bez ohledu na tresty a odměny. Když se dávám poddat, vyzvídám vždycky, jaká je správná odpověď, ale zvíře mi nikdy nic neprozradí, jenom brumlá: „Nemůžu tě přece poučovat, ty jsi pán tvorstva, vrchol života na zemi, já jsem jenom hloupý zvířátko atd.“ Mám zvířata rád, mám dokonce rád i tohle nesnesitelné zvíře, posedlé šílenými hádankami, ale jsou chvíle – zejména tehdy, když hraje ukřivděnou a ufňukanou pózu živočicha, kterému vývoj druhů nezaslouženě ublížil –, kdy mám chuť mu namlátit. Možná by se tím celý problém s hádankami vyřešil, ale dosud jsem to ještě nikdy neudělal.

A tak chodím a přemýšlím o zvířecích hádankách. Všichni si o mně myslí, že jsem velký filosof, když jsem pořád tak zamyšlený, a očekávají ode mne významné myslitelské dílo, summu philosophiae. Ve skutečnosti je za tím vším jenom zvíře. Za vším je nějaké přehlédnuté zvíře, skrčené v koutě.

Nevěřím příliš, že hádanky mají nějaký smysl a že na ně vůbec existuje odpověď. Přesto se neubráním tomu, abych o nich neustále nepřemýšlel, i když vím, že poškrábaný a pokousaný budu, ať budu o hádankách hloubat nebo ne. Přitom je mi už dlouho jasné, že hlavním zlem nejsou zuby a drápy zvířete, ale právě neustálé přemýšlení o hádankách, které pořád natolik zaměstnávalo mou pozornost, že jsem kvůli němu nezaslechl tiché, nejisté výzvy, vanoucí z temných průchodů a z ústí vedlejších ulic, propásl jsem schůzku s lesními vílami, nechal jsem uvadnout zárodky fantastických dobrodružství, nepostřehl jsem, že se vedle mne otevřela cesta do Asie, k zlatým chrámům v džungli, minul jsem pootevřenou branku zahrady, poklad skřítků zářící na nočním mechu, neuslyšel jsem zpěv Sirén, který ostatním přinesl nádherné ztroskotání.

Pokud si myslíte, že léta neúspěšného hádání pro mne byla alespoň jakýmsi cvikem a zkušeností, které skýtají naději do budoucna, bohužel se mýlíte: cvičením a zkušeností se pro nás zdůvěrňuje vnitřní řád nějaké věci, ale hádanky žádný vnitřní řád nemají, alespoň se mi nepodařilo k němu nějakým způsobem přiblížit. Jsem na témž místě, jako jsem byl před lety. Přicházejí však okamžiky, kdy zcela zřetelně cítím, že jsem v blízkosti řešení hádanek, řešení, které je rozluští všechny najednou a které bude také klíčem, jímž se otevřou i všechny budoucí hádanky. Jsou to chvíle duševního vypětí na hranici snesitelnosti, světlo je na dosah ruky, celé mé tělo se chvěje v jeho vibracích, které mnou prostupují…, ale nakonec z toho nikdy nic není, světlo mi vždycky unikne. Je to beznadějné; když se snažím spolupracovat se zjevením tím, že mu vycházím vstříc rozumovým uvažováním, konstrukce rozumu nakonec světlo zjevení zastřou a odvedou mě od něho pryč, když rozum vypnu a jen pasivně vyčkávám, až se světlo ztvární v poznatek samo, zjevení mizí, protože se nesetkává s ničím, na čem by se mohlo uchytit. Svíjím se bezradností a vztekem. Přitom v takových okamžicích vím zcela jistě, že řešení bude jednoduché, a jestli se mi je někdy podaří nalézt, budu se asi muset smát tomu, že jsem na to tak dlouho nemohl přijít.

Pokud nastane okamžik blízkosti světla zrovna ve chvíli – i to se stává –, kdy je zvíře přítomné, zmlkne a zvážní, dívá se na mne hlubokýma kočičíma očima. Neříká nic, jeho pružným tělem poškubávají záchvěvy napětí. Dlouho se na sebe mlčky díváme, dívám se na zvíře a v mém pohledu je zoufalá prosba, aby mi pomohlo, aby mi napovědělo, ale zvíře mlčí, vím, že mi nemůže pomoci, dívá se na mne a v jeho pohledu je zoufalá prosba, abych si vzpomněl. Když nakonec vidí, že jsem zase prohrál, namlátí mi tlapkami, kousne mě do lýtka a odchází svými podivnými stezkami, vinoucími se mezi nábytkem.

Vlna

Na rozbouřeném moři v noci po ztroskotání lodi: zoufale se oběma rukama držím trámu, vlna mě donáší až ke břehu, ale hned mě zase strhává zpět, snažím se zachytit rukou předmětu, který je nejblíž, je to čalouněné sofa, ale ruka neustále sklouzává po hladkém, napjatém potahu s velkým květinovým vzorem. Sofa stojí v koutě pokoje, uprostřed místnosti je kulatý stůl, nad kterým visí rozsvícená lampa; u stolu sedí náměstek Vosáhlo s dětmi a vykládá jim hlouposti o životě. Jistě by mi pomohli, jistě by mi podali ruku a vytáhli by mě ze strašlivých černých vln, ale nevědí o mně, nevědí o moři, které se dotýká okrajů pokoje, kdo si všímá toho, co se děje v tmavých koutech, kam nedosahuje světlo lampy nad stolem, v prostoru za opěradly pohovek. Náš prostor je úzký, jsme obyvatelé středů. Temně se valí mohutná vlna, uchopuje mě a odnáší zpět na široké moře, světlo lampy se vzdaluje a mizí.

Chobot

Mám malého slona. Jednou se ke mně přidal ve Stromovce a od té doby je se mnou. Je vysoký necelý metr. Zpočátku jsem měl strach, co si s ním počnu, až vyroste, ale vypadá to, že už větší nebude. Je přítulný a hravý, ale jenom když jsme sami, ve společnosti se cítí nesvůj, mezi lidmi i zvířaty je vždy zaražený a stísněný, přešlapuje z nohy na nohu a dělá chobotem trhavé, neurotické pohyby. Je přecitlivělý a kvůli všemu nesmírně trpí; je přímo mistrem v utrpení – ne v nějakém bolestínském a hypochondrickém, jeho utrpení nezveličuje maličkosti, ale vnímá je jako kapky velkého oceánu neštěstí, jehož hlubiny se v každé ráně otvírají.

Když spolu jdeme po ulici, lidé se mi často smějí a volají na mne, že mám psa s chobotem. Připadá jim, chudákům, k smíchu, mít zvíře, které má chobot, i když je hezké a milé, a to jenom proto, že zvykem je mít psa, a ne slona. Kdyby bylo zvykem chovat slony, mohli by se potrhat smíchy, kdybych chodil na procházku s vlčákem, a pokřikovali by na něj, kde ztratil chobot. Lidé jsou často úžasní a dokáží se chovat neuvěřitelně obětavě, ale ti samí lidé nejsou s to být tolerantní vůči chobotu. Přitom je chobot výborná a praktická věc. Je mi z toho smutno, a slon cítí svůj chobot a celou svou existenci jako ničím nesmazatelné provinění.

Rád se mnou chodí na výlety, já jdu s mapou v ruce vepředu po lesní cestě nebo po pěšině mezi poli, slon dupe za mnou a oba máme na zádech batoh. Šli jsme na Karlštejn a cestou jsme se stavěli ve Vonoklasech v hospodě. Objednal jsem pro oba dršťkovou polévku. Sedl si způsobně na židli a pustil se do jídla tím způsobem, že vždycky strčil chobot do talíře, vsrkl trochu polévky a pak si ji vstříkl do pusy. Nedalo se zabránit tomu, aby srkání bylo slyšet, a hosté – byli to chataři, s pupky natřásajícími se nad gumou tepláků – se tomu smáli a srkání slona z legrace napodobovali. Přestal jíst, ačkoliv měl velký hlad, svěsil chobot a seděl nešťastně nad polévkou. Opět jsem v jeho očích uviděl pocit nevyléčitelné viny a prosbu o odpuštění. Říkal jsem mu, aby si nikoho nevšímal a jedl dál. Za to, že jí nahlas, přece nemůže; kdyby měli ostatní hosté chobot, také by se jejich jídlo neobešlo bez hluku. Ale slon jenom tiše, nepohnutě seděl a trpěl. Co jsem mohl dělat? Chtěl jsem ze solidarity také přestat jíst, ale uvědomil jsem si, že kdyby viděl, že jsem kvůli němu zůstal hladový, byl by ještě nešťastnější. Dojedl jsem tedy svou polévku a vyšli jsme ven, šli jsme tiše, třebaže předtím byl veselý, pobíhal kolem mne a strkal do mne z legrace hlavou. Když se objevil Karlštejn, na který se tolik těšil, viděl jsem, že se snaží předstírat radost jenom kvůli mně. V jeho očích byly slzy.

V tu chvíli jsem si toužebně přál, aby mi také narostl chobot. Při pohledu na neštěstí malého slona mi připadalo krajně nespravedlivé, že já sám si chodím po světě bez chobotu. Viděl jsem také, že chobot mezi námi vytyčuje vzdálenost, kterou není možné překročit; přestože mě měl slon opravdu rád, působilo tu cosi, co jsem formuloval příslovím „kdo má chobot, tomu, kdo je bez chobotu, nevěří“. Ale mé přání zůstalo nevyslyšené.

Automobily

Z Prahy vyjíždí v 7 hodin 30 minut rychlostí 95 km/hod. po dálnici do Brna černý, pečlivě umytý automobil Tatra 113, ve kterém sedí na zadním sedadle za řidičem bílý pták, velký jako pštros, ale s dlouhým a silným žlutým zobákem. Přibližně každých pět minut pták klovne řidiče do hlavy. Ten si toho sice většinou nevšímá, ale čas od času se rozzuří, popadne složené noviny, které leží na prázdném předním sedadle, zakloní se, levou rukou drží volant a pravou tluče novinami ptáka přes hlavu a křičí: „Nech už toho, ty kreténe! Ty máš opravdu ptačí mozek!“ Pták se krčí na zadním sedadle a ustrašeně vřeští, ale za pět minut klovne řidiče znovu.

Téhož dne v 8 hodin 15 minut vyjíždí z Brna do Prahy rychlostí 70 km/hod. kamion s tureckou poznávací značkou. Neveze žádné zboží, v jeho vnitřku se nachází pouze pětačtyřicetiletý docent estetiky B. Je na zadním konci kamionu připoutaný ke klice dveří a dívá se na divný film, promítaný na plátně, jež je umístěné na druhém konci vozu. Vidí ve filmu sám sebe, jak leží v noci ve své vile s manželkou v posteli a spí; manželka tiše vstává z postele a sestupuje do zahrady, kde na ni vzadu u plotu čekají fantastické nestvůry, jsou to tlusté žáby, velké jako pes, porostlé dlouhou vlnitou srstí, s losími parohy na hlavě a s velkými chlupatými křídly. Na špičkách paroží svítí Eliášův oheň. Žáby obletují ženu, která tu tiše stojí v bílé noční košili, dlouhé chlupy na křídlech jim přitom krásně vlají, olizují ženě jazykem tvář a kňučí radostí jako psi. Žena je něžně hladí po hlavě a tiskne je k sobě, pak se temnou zahradou rychle vrací do vily a uléhá opět do postele. Letos je tomu dvacet let, co se docent B. se svou manželkou vzali.

Z Prahy do Brna je po dálnici 202 km.

V kolik hodin a na kolikátém kilometru se oba automobily minou?

Medvídě

Vláčím s sebou neustále v batohu na zádech medvídě. Medvídě je dost těžké a pořád sebou v batohu mele, a já jsem z toho stále unavený a podrážděný, s medvědem na zádech se nedokážu na nic plně soustředit. Nemám proto ani do ničeho chuť – kdyby za mnou přišli, že jsem byl vybrán na zájezd do rajské zahrady, snad se v prvním okamžiku zaraduji, ale hned si uvědomím, že se tam budu vláčet s těžkým medvídětem na zádech, a všechna radost mě okamžitě přejde. Poděkuji a řeknu, že se bohužel z rodinných důvodů nemohu zúčastnit. O kolik zážitků jsem kvůli medvíděti přišel! Mohl jsem být hostem na těch večírcích v zahradách vil u moře, na kterých účastníci házejí z legrace filmové hvězdy ve večerních šatech do bazénu. S medvědem mě nikdy nikam nepustili, anebo jsem se s ním ani nikam nepokoušel dostat.

Už dávno jsem dospěl k přesvědčení, že bych měl batoh s medvídětem sundat, obzvláště když už si nemohu vzpomenout, proč jsem jej vlastně začal nosit, a když ke mně medvídě ani nepřilnulo, žije si ve svém vlastním světě, něco si pro sebe pořád brumlá a o mne se nijak zvlášť nestará. Ale je těžké náhle změnit něco, co člověk dělal skoro celý život, a vyžaduje to asi větší odvahu, než nějaké hrdinství tváří v tvář nečekanému nebezpečí. Ačkoliv mám mírnou povahu, dokážu se taky rozzuřit a porvat se (a s medvědem na zádech to není žádná legrace, často mě při rvačce ještě kouše do ucha); když jdu v Radlicích okolo ponurého vchodu do Labyrintu, kterému se všichni zdaleka vyhýbají, často vlezu dovnitř jenom ze zvědavosti a šťouchám spícího Minotaura deštníkem; mohu spokojeně konverzovat s Gorgonou Medúsou, která vstoupí do restaurace a přisedne si k mému stolu, zatímco všichni hosté s výkřiky děsu prchají. K tomu, abych si sundal batoh, jsem však dosud nenašel odvahu. Co je Gorgó Medúsa proti medvíděti v batohu. Jsou chvíle, kdy se na ulici náhle zastavím a řeknu si: „Jak jsem mohl být takový idiot a tahat se pro nic za nic tak dlouhou dobu s medvědem! Teď hned půjdu domů, sundám si batoh a už jej nikdy na záda nevezmu!“ A hned mě zalije prudké štěstí, představuji si, jak běžím po městě osvobozený od mnohaletého břemene, jak skáču na chodníku dlouhými plavnými skoky jako kosmonaut na Měsíci, dosahuji při nich výšky prvního patra a mávám na lidi v oknech. Je už pozdě, ale třeba se brány vil na mořském břehu ještě definitivně nezavřely, třeba ještě stihnu večerní slavnost, třeba ještě stačím hodit alespoň jednu filmovou hvězdu do bazénu.

Ale za chvíli ve mně začnou hlodat pochybnosti a řeknu si: „Jen klid, nespěchej, to není jen tak, udělat takový závažný krok. Dvakrát měř, jednou řež. Všechno si dobře promysli, času je dost. Raději ještě počkej.“

A čekám a odvaha mě opouští a dál chodím po ulicích s medvědem na zádech.

Sochař

Dům, ve kterém žiji, je přistavěn ke skále; zdi velkých a světlých předních pokojů, jejichž okna vedou do ulice, jsou z cihel, ale tmavé a chladné zadní pokoje, které slouží jako komory a spíže, jsou vysekané přímo do kamene. Při hloubení jednoho z těchto pokojů dělníci narazili na puklinu v kameni, z níž mohutným pramenem vytrysklo žhavé magma, tlačící se škvírami v masivu skály k povrchu patrně z nějakého vařícího se podzemního jezera. Teď je na ústí pukliny nasazený pevný kovový uzávěr; jeho součástí je ventil, trčící šikmo vzhůru, a kolo, jehož otáčením lze uvolnit nebo zase zastavit přívod rozžhavené tekutiny k ventilu. Uprostřed místnosti je pak nádrž se studenou vodou. Když kolem několikrát otočím proti směru hodinových ručiček, vytryskne z ventilu žhavé magma a osvětlí holé zdi místnosti přízračným rudým světlem, vysokým obloukem dopadne do bazénku, ozve se syčení a z vody se vyvalí chuchvalce páry, která zahalí celou místnost, pak je ticho, rudě zářící magma pod hladinou zvolna hasne a nabývá přitom nejrůznějších fantastických tvarů. Celá procedura je dost nebezpečná; jednak se musím vyhýbat kapkám, které se rozstřikují po místnosti, jednak je nutné ponechat ventil otevřený jen na zlomek vteřiny a ihned zase začít otáčet kolem zpět. Stačila by malá nepozornost, malé zaváhání a ventil by praskl pod náporem žhavé hmoty, která by zaplavila dům. Díky dlouhému cviku však už zvládám celý postup se značnou obratností, mé tělo dělá vždy přesně ty pohyby, kterých je v daném okamžiku třeba, aniž bych na to musel příliš myslet, a tak jsem dosud neutrpěl žádné zranění, ani jsem nezpůsobil žádnou škodu na zařízení domu.

Když magma v bazénku vychladne a ztuhne, vylovím tvar, který se pod vodou zrodil, přenesu jej do přední místnosti a tam jej postavím doprostřed stolu, dlouho jej pozoruji, bloudím pohledem po jeho výčnělcích a dutinách, po vráskách jeho povrchu, a pak se dávám do práce: začínám jednotlivé tvary přitesávat a přibrušovat, ne tak, že bych je připodobňoval tvarům, které jsem měl předem v hlavě, ne že bych výrůstky a prolákliny ztuhlého magmatu proměňoval ve výraz svých záměrů a idejí, ale spíš tak, že se nechávám vést tvary, které na mne hledí, a že obnažuji to neviditelné, co spí pod jejich povrchem jako rodící se plod, k němuž existující tvary vnitřně směřují a v němž docházejí svého naplnění. Hmota pro mne není pasivní, povolnou látkou, ale organismem, prostoupeným vnitřními tenzemi; je třeba jim trpělivě naslouchat, je třeba sledovat cestu proměn, kterou otevírají. Má práce je jen uskutečňováním divných podzemních snů hmoty, snů, kterým nerozumím, které mě svou temnou září často děsí a které současně pociťuji jako odkudsi známé a důvěrně blízké. V jakém magickém paláci, v jakém zapomenutém domově jsem se už s těmito naléhavými tvary setkal?

Jsou lidé, kteří věnují mnoho času přemýšlení o tom, jaké myšlenky jsem chtěl svými sochami vyjádřit. Někdy se jim zdá, že na to přišli, a vyslovují o mých výtvorech důmyslné a složité teorie. Někteří mi gratulují k hloubce a originalitě myšlenek, které z mých soch vyčetli, a k tomu, jak výborně se mi je podařilo ztvárnit, jiní se přiklánějí k názoru, že myšlenky, které vyjadřuji, jsou hlouposti nebo nebezpečné omyly. Tvorba, jak si ji všichni tito lovci myšlenek představují, by však pro mne neměla žádný smysl. Zajímá mě rození neznámého, tichý a děsivý růst tajemného živočicha, zrání svobodné budoucnosti v tvarech. Převádět skutečnost na něco, co je předem hotové v záměru, podle mne znamená vyměnit živý organismus za odumřelou skořápku života, znamená to jít cestou smrti, obětovat budoucnost minulosti a jemný, nepostřehnutelně vládnoucí řád-rytmus represivnímu pořádku.

Jiní dobře vidí, že tvarům nevnucuji žádný záměr a žádnou myšlenku, ale můj přístup ke tvarům v nich vyvolává nespokojenost, tvrdí, že je pasivitou, která nemá nic společného se skutečnou tvorbou. Je zajímavé, že pokládají za aktivnost pohodlné připodobňování skutečnosti hotové předloze záměru, který je vždy po ruce, zatímco vyčerpávající bloudění, kdy je třeba v každém okamžiku znovu vydobývat ničím nezajištěný tvar v mlze, je pro ně lenivou pasivitou.

Některým lidem naopak vadí, že vůbec zasahuji do tvaru, který nahodile vznikl v bazénu a který prohlašují za jedině autentický: svými zásahy prý jen ničím krásné sochy, jež vytvořila náhoda. Ani s těmito kritiky nemohu souhlasit. Co vytryskne jako první, nebývá pravdivým výrazem hloubky, pramen je obvykle znečištěn vrstvami, kterými prošel. Je třeba jej dlouho, pomalu a trpělivě čistit. Je nutné dostat se k počátku, počátek v sobě skrývá tajemství a smysl všech částí celku, který se z něho rozvinul. Ale pravý počátek, jak říká Hegel, je na konci.

Je mi jasné, že to jednou skončí špatně, ve chvíli nepozornosti nezavřu včas ventil, anebo se uzávěr dlouhým používáním poškodí, závity šroubů se ohladí, součástky se vyviklají, a proud žhavého magmatu se rozlije po domě, zhltne nábytek, koberce, obrazy a knihy, pohltí a roztaví všechny sochy, které se tak vrátí k němým snům beztvarého: někdy, když se na ně dívám, připadá mi, že čekají jen na to. Proč tedy pořád provozuji tak nebezpečnou hru? Když se mě na to ptají, odpovídám někdy: „Protože si nedokážu tuto neřest odříci,“ a jindy: „Protože to pokládám za svou povinnost.“ Přitom jsou kupodivu obě odpovědi pravdivé. Někteří lidé mě kvůli mým sochám nenávidí, říkají, že jsem nezodpovědným opěvovatelem chaosu a že jsem se upsal zlým silám; jsou chvíle, zejména tehdy, když mě za časného rána v létě probouzí první chladné světlo dne, kdy dávám svým nejzuřivějším nepřátelům za pravdu a zaplavuje mě bodavá bolest nad tím, kolik let života jsem ztratil tím, že jsem se věnoval zbytečné a škodlivé věci. Hned jak vstanu, říkám si, roztluču všechny proklaté sochy, zamknu zadní místnost a už nikdy do ní nevkročím. Pak znovu usínám, a když se probouzím, sochy už zase na mne hledí přátelsky a laskavě, stojí na policích jako tichá zvířata a šeptají své poselství, nesrozumitelné a plné klidu a útěchy.

U Pavouka

V denní vinárně U Pavouka v průchodu z Celetné do Štupartské ulice je velkým oknem vidět do atria. V létě se tu sedí u stolků pod slunečníky, ale teď v říjnu jsou stolky i slunečníky uklizené, dvorek, zakončený vysokou zdí, je prázdný a zápasí na něm hubený mladík s kulatými brýlemi s odpornou šupinatou nestvůrou. Hosté pijí víno a kafe, chroupají slané tyčinky, vyprávějí si o letošní dovolené a pomlouvají známé, pánové v rozepnutém saku tu projednávají pracovní záležitosti, vytahují z černých kufříků velké archy papíru, které vylezly z tiskárny počítače, rozkládají je a hledají v nich nějaké číslice. Okno, za nímž se odehrává nerovný zápas, je pro hosty něco jako němý zapnutý televizor, jaký často můžeme vidět na poličce ve venkovských hospodách: nedají se jím rušit v rozhovoru, ale občas se pro osvěžení podívají, jak program pokračuje. Pokračuje znepokojivě, netvor omráčil mladíka prudkou ranou ocasu do hlavy a teď jej popadl do zubů za límec bundy a vítězoslavně jej vláčí okolo dvorku. Z kouta místnosti zní pronikavý ženský smích, kdosi vedle mne si objednává becherovku, úder ocasu nepřetrhl ani jednu větu, neprodloužil ani jednu mezeru mezi slovy, kalná řeka drbů a otřepaných moudrostí plyne v místnosti nerušeně dál. Nemohu to už vydržet, seberu se stolu nůž a vidličku a vběhnu do atria. Když mě netvor uvidí, pustí mladíka – ten se se sténáním odplíží po čtyřech pryč –, zacvaká zuby a vrhá se na mne. Odrážím rány jeho pazour vidličkou a nožem, hodiny úporně a mlčky bojujeme; za sklem už rozsvítili, občas zahlédnu smějící se tváře, vidím jemné ruce s náramky, napichující na vidličku smažené hranolky. Moje vidlička neustále sjíždí po tvrdých, skelnatých šupinách, na kterých se leskne světlo vinárny, také nůž po nich sklouzává, jídelní příbor jistě není nejlepší zbrojí pro drakobijce. V jaké nesmyslné pohádce jsem se to octl, o co tu vlastně bojuji před lhostejnými tvářemi za sklem? Nestvůra si se mnou hraje jako kočka s myší, z její tlamy vychází nesnesitelný puch, připomínající zápach venkovských latrín v létě smíšený s pronikavou vůní maggi, jaká je cítit v Kralupech na nádraží, puch vnitřností netvora mě omamuje jako silná droga, točí se mi z něho hlava a malátní mi údy. Když mě nestvůra stiskla prackama kolem krku a přitlačila k zemi, zaslechl jsem ťukání na sklo: vzhlédnu a uvidím za sklem číšníka, jak s výmluvnou pantomimou ukazuje na můj nezaplacený účet za jedno espreso (čtyři koruny). Nejsem ani naštvaný, spíš mám radost, že si mě někdo vůbec všímá, že na mne úplně nezapomněli, ukazuji číšníkovi omluvně na obludu, která mi chroptí do ucha. Číšník odchází a už mi nevěnuje pozornost, zřejmě velkoryse čtyři koruny oželel. Hlava netvora se nade mnou sklání, otevřenou tlamou vidím do černého chřtánu, začínám mít z vdechování omamného puchu halucinace: najednou je parné léto a ležím na pláži Mala v zátoce u Cap-d’Ail na Azurovém pobřeží, hlava netvora se změnila v obličej krásné opálené dívky v plavkách, která se nade mnou sklání a usmívá se, říká: „Nemysli na žádné starosti, máš přece dovolenou, lež, poslouchej moře…,“ za ní se chvěje v horkém vzduchu protáhlý poloostrov Saint-Jean-Cap-Ferrat s bílými vilami ztracenými v zeleni zahrad. Mlčím, usmívám se na dívku a usínám.

Vzbudil jsem se až příští den dopoledne (ne na pláži, ale na dvorku). Vinárna nebyla ještě otevřená, ale personál už chodil uvnitř, servírky prostíraly ubrusy a vrchní něco počítal u kasy. Vešel jsem dovnitř a s mnoha omluvami jsem zaplatil, dal jsem vrchnímu místo čtyř korun deset, ten strčil desetikorunu do peněženky a udělal blahosklonné gesto, které vyjadřovalo: dobře, dobře, už se tím nebudeme zabývat. Tak jsem letos na podzim v atriu vinárny zápasil s drakem.

Kapitoly

Před několika lety mi v jednom malém městě, kde jsem měl přestupovat, ujel vlak a musel jsem strávit noc v místním hotelu. V hotelovém pokoji jsem objevil na dně rozeschlé zásuvky nočního stolku list papíru, který tu zůstal po některém z předchozích hostů. Papír byl pomuchlaný a posetý velkými mastnými skvrnami; asi do něho bylo zabalené nějaké jídlo. Když jsem se na papír pozorněji podíval, zjistil jsem, že je na něm vytištěný obsah knihy, ze které jej někdo vytrhl. Jednalo se zřejmě o nějaký román, autora ani název knihy však neznám.

Obsah

Podivný inzerát    3

Červený pokoj na Kampě    11

Kniha v marokénové vazbě    19

Příběh Luciiny tety: curyšské bakchanále    33

Noční hladina    42

Pokračování příběhu Luciiny tety: zmizení Adalberta v Luganu; černí psi    46

Antikvariát v Karlově ulici    57

Noční světla na Střeleckém ostrově    64

Bratrstvo    75

Lesk černých zrcadel    83

Adalbertův prsten    87

Tajemná tramvaj    94

Zmizení Lucie    99

Ticho    108

Nečekané odhalení v restauraci U Městské knihovny    114

Klobouk Heinricha von Kleista    122

Tajemství vzorku háčkované dečky    130

Fenomenologové u Dvou slunců    138

Automatická hyena    149

Smrt v 16. svazku Husserlian    158

Zápas na střeše Svatovítského chrámu    170

Rozmluva s ďáblem    181

Sen o Lucii    190

Li-čchien: laskavý bibliofil, nebo krvelačná bestie?    203

Zjevení v televizi    216

S čím Ludwig Wittgenstein nepočítal    222

Mravenečník    231

Zahrady, skřeky noci    239

Za zdí    244

Transcendentální idealismus v automatu Koruna    249

„Kafka Nekafka, v ložnici je letadlo“    258

Fialový jed    271

Objevení Adalbertova deníku    283

Národní muzeum: šesté žebro velryby    294

Podzemní chodba    303

V nitru pomníku svatého Václava    308

Trůn    321

Rudé flakóny, ledové smaragdy    335

Zadní strana Luciina portrétu    344

Dvoumetrový lišaj    357

Elegie o nočním taxíku    369

Aforismy v barrandovské vile    377

Metafyzika v bazénu    389

Vyprávění RSDr. Krásného; objasňuje se Adalbertova slabost pro Japonky    401

Bratrstvo znovu zasahuje    412

Kdo je RSDr. Krásný?    426

Přízraky nočních peronů    435

Úzkost v mezinárodním expresu    448

Nepravý průvodčí    461

Nález ve starožitnictví v rue Buci    472

„… Enfer ou Ciel, qu’importe“    481

Vražda v passé simple    495

Adalbert opět mizí; dr. Krásný si kupuje paranoidního křížence    509

Stopy vedou na jih    526

Těžké sny v hotelu Negresco    539

Bar na promenade des Anglais    553

Li-čchienovy langusty    564

Mramorové schodiště    575

Tance a dotyky    587

Chlad perel    602

Jachta s tyrkysovými plachtami    618

Noční přestřelka na moři    630

Náhrobek v palermské katedrále    639

Agrigento: Údolí chrámů    648

Terasa mezi piniemi    661

Luciina píseň    675

Moře    688

Nic

Vždycky, když jsem četl nějaké literární dílo, nezáviděl jsem autorovi ani tak talent, krásu stylu nebo hloubku myšlenek, jako spíš to, že má nějaké názory a že si je podle všeho jistý, že to jsou skutečně jeho názory. Musím také stále žasnout nad tím, jak lidé s sebou nosí své názory jako nějaká zavazadla, a když se jich na něco zeptáte, hned některé zavazadlo otevřou a začnou z něho vytahovat věci. To je pro mne nepochopitelné. Já sám jsem žádné názory v pravém slova smyslu nikdy neměl a nemám je dodnes. Samozřejmě že jsem to nikdy nepřiznal; když jsem byl ve společnosti, předstíral jsem, že mám celé skladiště nejrůznějších názorů, hotových a připravených po rozředění a zamíchání k okamžitému použití, že mi stačí do skladiště zajít a nějaký názor vytáhnout. Ve skutečnosti jsem nervózně v rychlosti sdrátoval ze všeho, co bylo zrovna po ruce, atrapu názoru; vyšel z toho samozřejmě nesoudržný, křehký a často obludný výtvor. Stačilo do toho trošku strčit a už se to prolamovalo v kloubech a rozpadalo na kusy. Vedle mne všichni vytahovali perfektně fungující, vydesignované, nablýskané a hygienické názory, za chvíli byl celý prostor tak zastavěn názory, že jsme ani neviděli jeden na druhého. Strašně jsem se za sebe styděl.

Lidé píší snad proto, aby vyjádřili své názory a sdělili je jiným lidem. Bůhví proč potom vlastně píšu já. Psaní má patrně pro mne funkci exorcismu, případně zájezdu do Českého Krumlova nebo insekticidu. V každém případě psát, když nemáte žádné názory, je neradostné a přináší to velké problémy. Proto byly doby, kdy jsem byl lovcem názorů. Byl jsem neustále ve střehu, číhal jsem, jestli se nějaký názor přece jenom v mysli neobjeví. Čas od času se to stávalo; skočil jsem po něm, popadl jsem jej a zakousl jsem se do něho, utíkal jsem s ním domů a kňučel jsem na schodech nedočkavostí, doma jsem jej začal převracet a očichávat, natahovat jej a kroutit a splétat z něho literární dílo.

Za chvíli se pravidelně dostavily pochybnosti: je to opravdu můj názor? Pustím jej, poodstoupím od něho, chodím okolo něho a prohlížím si jej ze všech stran, šťouchám do něho prstem: připadá mi najednou jako nějaký cizí živočich, který se ke mně lstivě vetřel, zvíře, jemuž nerozumím a k němuž nemám vůbec žádný vztah. „Pozor,“ říkám si, „zdá se, že pečuješ o kukaččí mládě.“ Je mi protivné pomyšlení, že bych měl s tímhle drzým a nesympatickým vetřelcem chodit do společnosti a představovat jej jako svůj názor. Cítil bych se přitom, asi jako kdybych chodil na procházku po parku s dítětem, podstrčeným divou ženou, s velkou melounovitou hlavou a s žabí pusou od ucha k uchu.

Zkouším tedy, jestli mým názorem není spíš opak – a vida, opak se mi líbí, přímo mě okouzluje, opak je určitě mým názorem. Vrhnu se tedy na opak, buším do něho a hnětu jej a modeluju z něho dílo – a za nějakou chvíli se všechno opakuje, i opak je mi najednou cizí a protivný, štítím se jej dotýkat a myslet na něj. Nakonec nechám i tento názor – tvůrčí proces je u konce, z názorů nezbylo nic: sedím a koukám se zmateným výrazem mývala, který tak dlouho myl ve vodě kostku cukru, až se mu rozpustila.

Jednoho dne jsem udělal zvláštní zkušenost. Čekal jsem jako obvykle, jestli se objeví nějaký názor – a pořád nic. Najednou mě napadlo: a co podívat se trochu na to „nic“? Nedalo by se něco udělat aspoň z něho, když tu nikde žádný názor není? Zahleděl jsem se, poprvé v životě, na nic. Převalovalo se v chuchvalcích jako mlžný vír a tiše šumělo. Co je vlastně v ničem skryté? Napadlo mi, že odečítaná čísla nezmizí v nule za rovnítkem, zůstávají v ní přítomná zvláštním způsobem existence, jakousi matematickou vůní – jsou různé nuly, lišící se vůněmi. Je nic skutečně ničím? Jak málo si ničeho všímáme. Vidíme jen to, co jsme blahosklonně uznali za „něco“, ztvrdlé, hotové tvary; „nic“ je pro nás temnou sférou za hranicemi tohoto „něco“. Ale je tato opomíjená sféra skutečně prázdnotou? Nesetkáváme se v těchto přehlížených koutech bytí, na zadních dvorcích existence s podivuhodným pestrým životem, jehož je „něco“ jen odumřelou skořápkou, s životem, který v pulsaci svých sil skrývá tajemství „něčeho“, natolik zapomenuté, že už se po něm ani neptáme?

Poprvé v životě začínám naslouchat tiché hudbě ničeho, pozvolna začínám v šumění rozeznávat melodie a hlasy, slova nejistě se formující z dosud žhavé materie zvuků a ponechávající si v sobě její tep, jsem svědkem podivuhodné kosmogonie řeči, bublají tu myšlenky ve stavu zrodu, dosud vrostlé do obrazů a snů, září tu vnitřním jasem obrazy, dosud prostoupené tajemnými prvotními rytmy, které vše spojují do dávno ztracené jednoty. Kolik tu vyvstává práce: pečovat o čistotu tohoto pramene, chránit jej, aby se neucpal nánosy názorů, kterých je najednou všude plno, starat se, aby ani to, co tryská z pramene, neztuhlo v názor, který bychom mohli všude s sebou nosit pohodlně v kapse.

Všichni mají nějaké názory, jaká je to otrava. Scházejí se a vyměňují si názory jako divoši barevná sklíčka. Házejí je po sobě. Jedí je k svačině. Večeřím v Klášterní vinárně, u vedlejšího stolu sedí veliké a nesmírně chlupaté zvíře a soustředěně žere talíře a příbory. Pán, který sedí vedle mne s mladou dívkou, je z toho nervózní, říká pohoršeně: „Podle mého názoru by mu to měl někdo zatrhnout.“ Zvíře se k pánovi ani neotočí a zahuhňá s plnou tlamou, v níž chrastí střepy sklenice: „Podle mého názoru, když se ve svém věku pokoušíte svádět mladou dívku, měl byste si opatřit méně nevkusnou kravatu.“ Tvary, které se rodí z ničeho, jsou zatím nezřetelné a nestálé a možná že se nám nikdy nepodaří je zužitkovat, probouzejí však radost už jen samotnou svou existencí. Mýlil by se, kdo by pokládal svět skrytý v ničem za věž ze slonoviny, oddělenou od našeho světa, je to spíš sám náš svět ve stavu zrodu, v němž jsou dosud čitelné síly, které jej vytvářejí, je přes svou fantastičnost realitou v nejsilnějším smyslu slova. Budeme se učit rozumět jeho tiché řeči.

Ještěři

Mám smůlu. Skoro vždycky, když jdu do divadla, hrají ještěři. Nikdy jsem proti ještěrům nic neměl, ačkoliv se mnoha lidem oškliví, ale přesto si nemohu zvyknout, když ještěři hrají Naše furianty nebo Noru, nebo zpívají Prodanou nevěstu a na šťastném konci se ještěr Jeník s ještěrem Mařenkou nemotorně hubičkují dlouhými tlamami. Chudák Bedřich Smetana, chudák Karel Sabina. Ještěři hrají všeobecně mizerně, dělají příliš teatrální gesta, mají špatnou výslovnost a hlavně pořád příšerně dupou. Vždycky se mi chce křičet: „Ještěr ven!“, ale ostatní diváci mlčí, dívají se a tleskají, a tak také mlčím, i když jde o takový horor jako Labutí jezero v ještěřím provedení.

Všiml jsem si, že když diváci vycházejí po představení z divadla, úzkostlivě se vyhýbají tomu, aby učinili o ještěrech sebemenší zmínku. Je přitom cítit podobné napětí, jako když lidé dávají v přítomnosti hrbatého pozor, aby neříkali nic o hrbu, o zádech nebo o páteři. Diváci dokonce pro jistotu nevyslovují ani slova, která nějak zvukově připomínají slovo „ještěr“. Je samozřejmé, že stejně jako se ve společnosti hrbatého přes všechno křečovité úsilí (a vlastně právě kvůli němu) vždycky nějaký hrb do řeči připlete, a to třeba i do věty, kde nemá vůbec co dělat, pletou se všude i ještěři, číhají za každým slovem, například zcela pravidelně se v ještěra mění příslovce „ještě“. Když k takovému neštěstí dojde, všichni strnou, zoufalec, který osudné slovo pronesl, zrudne jako tatínek, kterému před čtrnáctiletou dcerou vypadl z kapsy prezervativ, a honem se to rozechvělým hlasem snaží zamluvit. Příští týden si přečtu kritiku představení v novinách a ani tam není o ještěrech ani zmínka. Skoro bych si myslel, že trpím halucinacemi, kdyby nebylo křečovitého, úzkostlivého výrazu diváků, který zcela zřetelně svědčí o hrůze z toho, aby nepřekročili velké Tabu – jejich namáhavě předstíraná uvolněnost a bezstarostnost je, lišáky, prozrazuje, vidí ještěry stejně jako já. Je mi záhadou, kde se ještěři vzali ve městě a proč hrají Prodanou nevěstu, a stejnou záhadou je pro mne, proč o nich lidé tak tvrdošíjně mlčí. Nezdá se mi, že by byli nějak ohroženi, kdyby o ještěrech promluvili. (Ale proč o nich nepromluvím třeba já? Je možné, že všichni čekají, že všichni čekáme, až někdo promluví první, pak se ostatní přidají a začnou vykřikovat jeden přes druhého: „Ještěr! Fuj, je tu ještěr!“ a dámy začnou omdlévat ošklivostí. Kdysi tu bylo dítě, které zvolalo, že král je nahý; možná že čekáme na výkřik dítěte. Jak to ale vypadá, naše děti jsou už tak vychované, že o ještěrech mlčí i ony, alespoň před dospělými; když jsou samy mezi sebou, kreslí rády ještěry křídou na zeď – cítí přitom zřejmě stejný druh radosti z porušení tabu, jaký jsme my měli, když jsme zdobili zdi kosočtverci, chlapci se před děvčaty předvádějí tím, že vykřikují hodně nahlas ono strašlivé slovo, a dávají si záležet, aby vyslovili „šť“ s obscénní mlaskavostí, děvčata se tomu obdivně chichotají.)

Po představení vycházím z divadla, jdu se ještěr – chci říct ještě (ta strašná zvířata už mi lezou i do psacího stroje) chvilku projít na čerstvém vzduchu: u zadního traktu divadla vidím, jak ještěři vycházejí vchodem pro herce, mají elegantní šedé a modré svrchníky, samičky mají na sobě drahé kožešiny, smějí se a volají na sebe, blýskají se šperky, je slyšet bouchání dvířek automobilů a zvuk startujících motorů. Ať už se vzali ještěři odkudkoliv, ať už je jakékoliv jejich poslání, proč si klademe nesmyslná pravidla, jejichž dodržování nám činí víc nesnází a trápení než všichni ještěři dohromady? A hlavně: jak je to všechno těžkopádné, jak je to všechno bez legrace! V noci po představení leží muž a žena v posteli a mlčí, oba myslí na ještěry, ale ani jeden z nich o tom nepromluví. Dalo by se říci, že ještěr leží mezi nimi, uprostřed manželské postele, nehybný a spokojený. Ještěři se tak tiše vkrádají do domácností, a to je horší než zkažený večer v divadle. Ostatně kdo ví, zda se metafora brzy nestane skutečností, zda jednoho dne ještěr skutečně nevklouzne do bytu a neusadí se v koutě obýváku – samozřejmě nebude mít nikdo odvahu promluvit o jeho přítomnosti, u nedělního oběda bude celá rodina jíst se sklopenou hlavou, s pohledem upřeným do talíře, tváře rudé až po kořínky vlasů. V tichu rozpačitého mlčení budou zvonivě cinkat příbory, bude se ozývat pochrchlávání ještěra z kouta: všichni budou předstírat, že je neslyší. Dovedete si představit takový život s ještěrem, který by trval celá léta? Jistě dovedete; já si to také dokážu představit.

Pravděpodobnější samozřejmě je, že herců-ještěrů začne na divadelních scénách postupně ubývat, až nakonec budou hrát zase jen lidé a všechno se vrátí do starých kolejí. O ještěrech nebude jediný záznam, nikdo si nebude jistý, jestli tu nějací ještěři někdy opravdu byli, není-li vše jen klamná vzpomínka, sen, který se přelil do paměti; budou se však bát někoho se na to zeptat. Příští generace už nebude mít vůbec tušení, že nějací ještěři existovali.

Čekání na telefon

Na Havelském náměstí už dvě hodiny čekám před telefonní budkou, u obchodu s látkami a záclonami, musím zatelefonovat důležitou a spěšnou zprávu, ale budka je obsazená a nevypadá to, že by telefonující chtěl skončit. Neměl bych na něj zaťukat? To by ale bylo dost nezdvořilé, raději ještě počkám. Pořád nekončí, přece jenom zkusím zaťukat, alespoň tiše. Hm, zdá se, že si mě vůbec nevšiml, zaťukám hlasitěji. Ne, raději ne, nebudu dotěrný. Je to vlastně dost divný telefonující, ještě jsem se s takovým nesetkal. Vždycky, když jsem čekal na telefon, stál v budce nějaký muž nebo žena nebo dítě, ale v téhle budce je mořský koník, vysoký jako dospělý člověk, konec ocásku má elegantně zakroucený do spirály. Kam asi telefonuje? Na mořské dno? Budka je až ke stropu plná vody, to také není nic obvyklého. Až bude koník vycházet, budu muset dávat pozor, protože ve chvíli, kdy se otevřou dveře, vyvalí se voda ven. Jsem zvědavý, jak půjde po ulici, budu se muset dívat. Bude poskakovat po ocásku? Třeba ale vůbec netelefonuje, třeba jen tak strká čumák do mluvítka. Třeba ho chce sežrat. Nemá ani sluchátko u ucha. Má vůbec mořský koník uši? Možná že vysílá nějaké ultrazvukové signály jako netopýr. Třeba pokládá telefonní budku za akvárium. Třeba se tu skrývá, za měsíc budou Vánoce a lidé shánějí rybí maso. Je ale mořský koník ryba? Lidem by to bylo jedno, strčili by ho do vany a na Štědrý den by ho snědli a ještě by se všude chlubili, jakou měli delikatesu. No, do Vánoc bych tu čekat asi nevydržel. Ale ne, určitě telefonuje, tváří se tak soustředěně, ještě počkám. Však on už skončí, o čem by si mohl tak dlouho povídat? Ale nepoškodí voda telefonní aparát? Třeba se pak nikam nedovolám. Třeba se dovolám taky jenom na mořské dno. Co mi to bude platné, s kým si tam budu povídat? S medúzou? Ne, ne, s medúzou se bavit nebudu, potřebuji mluvit s někým úplně jiným. Ze začátku mi koník připadal roztomilý, chodil jsem okolo budky a prohlížel jsem si ho, chtěl jsem mu nabídnout bonbón, až bude vycházet, ale teď už se mi vůbec nelíbí, připadá mi slizký a odporný. Brr, vůbec bych se ho nedotkl. Je mi protivné, že budu muset sahat na sluchátko, do kterého strkal čumák. Obalím si je kapesníkem. Kdyby v kavárně přišel k mému stolu a zeptal se mě, jestli si může přisednout, bez obalu bych mu řekl, že ne. Ještě by mi umokřil noviny. Kdoví co by si lidé o mně mysleli, kdyby mě viděli, jak vysedávám s mořským zvířetem. A jak bychom se bavili? Ultrazvukem? Taky bych se nechtěl dívat, jak strká ten svůj dlouhý nos do šálku s kávou. Určitě by jej tam nacpal jen tak tak a šálek by mu zůstal viset na konci nosu jako porcelánový náhubek. To by bylo legrační. Vůbec by mi ho nebylo líto. Prosil by mě asi, abych mu šálek sundal s tlamy, sám by to nesvedl, protože nemá žádné ruce. Já bych ale dělal, že čtu noviny a že ho neslyším. Myslím, že jej nenávidím. Je to opravdu hnusné zvíře, má ocásek jako prasátko. I když na druhé straně… Je takový mírný, nějaké jiné zvíře by se třeba rozčílilo, že mu obcházím pořád kolem budky, vyběhlo by ven a začalo by mě honit po Havelském náměstí, chytilo by si mě a odneslo by mě do své nory. Tam by na mně učilo mláďata chytat lidi, vždycky by mě nechalo poodběhnout a pak by mláďatům ukazovalo: takhle si nadběhnete a takhle skočíte a plácnete tlapkou, tak, a teď si ho pěkně srolujete a odnesete. Ale koník ne, koník je tichý a trpělivý a ve tváří má jemný a inteligentní výraz, z očí mu hledí tajemství mořských hlubin. Je čisťounký, celý vymydlený, jiná zvířata se vody ani nedotknou nebo se dokonce vyvalují v blátě. Kdyby bylo v budce nějaké jiné zvíře, zůstal by po něm telefonní aparát určitě celý zamazaný od bláta, na sluchátku by byla napatlaná hustá vrstva nějakého neřádu. Nemohu koníka přece jen tak odsuzovat. A také: jak mohu vědět, že netelefonuje ještě důležitější zprávu, než jakou mám já? Myslíme si, že všechno důležité se musí odehrávat jen na souši, a přitom souš zaujímá jen menší část zemského povrchu. T. S. Eliot píše v básni The Dry Salvages o tom, že si vůbec neuvědomujeme přítomnost živlu vody a jeho tajemství, dokud se nám voda sama nepřipomene tím, že hrozivě vystoupí z břehů, kterými do té chvíle tiše a nenápadně plynula. Anebo tím, že musíme čekat před budkou, ve které telefonuje mořský koník, dodávám k tomu já. Přece jenom by to ale mohl zkrátit. Neměl bych jít k nějaké jiné budce? Ale ne, když už jsem tady tak dlouho, tak by byla škoda teď odcházet. Jinde bych musel taky čekat a pravděpodobnost, že hovor skončí, je větší tady, protože čím déle hovor trvá, tím se stává statisticky nepravděpodobnější. Jenom kdybych neměl takový hrozný hlad. Naproti v kiosku prodávají klobásy, voní to až sem, snad bych si mohl pro jednu odskočit a hned se vrátit. Mohl bych taky koupit dvě a jednu nabídnout koníkovi. Ale to by si mohl myslet, že mu tím chci naznačit, že volá moc dlouho, a mohlo by ho to zranit. Stejně asi mořští koníci klobásy nejedí. Kromě toho by mě za tu chvíli, co budu stát u kiosku, mohl někdo předběhnout. Raději nikam nepůjdu, ještě to vydržím. Člověk vydrží nejíst několik týdnů. Koník se pořád nehýbe, je to vůbec živé zvíře? Není gumový a nafukovací? Ale co by dělal gumový nafukovací v telefonní budce? Možná že je to nějaká reklamní akce, třeba na rybí výrobky nebo na zájezdy k moři, co já vím. Určitě je gumový. Má takový tupý výraz. Měl bych otevřít a sáhnout si na něj. Ale co když není gumový? To by pak ode mne byla hrubá nezdvořilost. To by se koník přes svou mírnost urazil a rozzuřil a třeba by mě pokousal. Co bych pak řekl doktorovi? Že mě pokousal na Havelském náměstí velký mořský koník? To si dovedu představit, kam by mě asi poslal na vyšetření. Kromě toho by vytekla ven voda a celého by mě zmáčela. Raději ještě počkám, musím být trpělivý, vzpomínám si, že Meng-c’ píše o rolníkovi, který chtěl uspíšit zrání rýže tím, že rostliny povytahoval ze země, a pak se mu nic neurodilo. Kdyby jen nebyla taková strašná zima. Neměl bych přece jenom znovu zaťukat na sklo?

Lano

Šplhám na vysokou kolmou skálu po laně, které visí z jejího vrcholku; pode mnou se v propastech převalují chuchvalce mlhy. Fouká studený vítr a stmívá se: je pozdní odpoledne listopadového dne roku 1988.

Cestou se setkávám s mnoha podivuhodnými věcmi; škoda že nemám čas je podrobněji prozkoumat. Jsou tu okna zasazená do skalní stěny: nahlédnu dovnitř, když je míjím, a vidím za nimi pokoje, které jsou osvětlené modravou a proměnlivou září televizorů a které připomínají byty na pražských sídlištích. Je tu telefonní automat, připevněný ke skále, vyvěšené sluchátko se houpe na šňůře; když je přiložím k uchu, slyším pisklavý ženský hlas: „… já už to s ním dál nevydržím, pořád leží jen v knížkách, ani podlahu neumeje, a čte takový blbosti…“ Jsou tu vrcholky ostrých skalisek, přitesané do podob pitvorně se šklebících hlav, v dutinách široce rozevřených úst mají hnízda bílí ptáci, kteří čas od času pronikavě zavřeští; vypadá to, jako by na mne křičely kamenné tváře. Jsou tu němé znaky na lomu ametystů a achátů, zkroucené linie a skvrny, které temně hrozí, že se stanou srozumitelné (potom bude definitivně třeba odejít do Asie), jsou tu ve vlhkých škvírách, zarostlých mechem, prameny tyrkysového jedu. Někdo slézá po laně dolů, musíme se nějak vyhnout; je to dáma v kožichu, nemotorně se přelézáme, jehlový podpatek se mi opře o temeno hlavy, mám strach, že mi prorazí lebeční kost a zapíchne se mi do mozku. Co bychom potom dělali? Lezli bychom dál, jeden z nás bosý, druhý se střevícem zaraženým do lebky, se zlým skalním ptákem, který by se ve střevíci usídlil jako v hnízdě. Žena leze přese mne dolů a vztekle do mne strká, protože jí připadá, že jsem nešikovný, něco si pro sebe namíchnutě syčí, pak mizí dole v mlze. V hloubce krystalů, vrostlých do skály, svítí chladná záře. Je tu ústí tunelu, z něhož nad propast nehybně trčí polovinou své délky lokomotiva, je tu plán Prahy, vytesaný do skály, na plánu jsou označena všechna místa, kde jsem bydlel, je u nich něco napsáno egyptskými hieroglyfy. Je tu tlustá kniha, visící na řetězu, plná zrůdných přísloví; snad se mi podaří je zapomenout. Kdo bloudí v kořenech mezi jantarem a jedovými zuby žížal, nebude se už moci oběsit v koruně. Je tu na skalní římse klaviatura ze slonoviny a ebenu, na klávesy pomalu dopadají kapky ledové vody, ozývá se smutná melodie, jemný zárodek šílenství. Proběhne kolem tmavá kuna se zlatou maskou.

Konečně se blížím k vrcholu. Je už úplná tma a začalo mžít, nahoře vidím nějaká světla, je slyšet hluk. Skála přechází ve stěnu z kamenných kvádrů, na jejím konci je kovové zábradlí, k němuž je lano přivázané; přelezu zábradlí a ocitám se na křižovatce u Národního divadla. Poznávám, že světla, která jsem viděl zezdola, jsou velká okna kavárny Slávie, jež je v tuto večerní hodinu plná hostů. Studené mžení se mění v drobný neklidný sníh, který trhavě víří ve světelných kuželech reflektorů aut stojících u přechodu. Je to první sníh letošního roku.

Jdi si sednout do tepla kavárny, pij horký grog a dívej se oknem do tmy, pozoruj fantastické sněhové bytosti tančící ve světlech automobilů. V prostoru města je mnoho skrytých propastí, hor zjevujících se v noci, chrámů neznámých kultů za oprýskanými fasádami předměstských domů, nádražních hal, kam přijíždějí lokomotivy z bílého mramoru: ve vagonech jsou pro unavené noční chodce bazény zapomenutí s vlažnou vodou. Tvé cesty stále více vedou roklemi s bílými zvířaty, i když jdeš jenom nakoupit nebo do záložny. Nevyhýbej se těmto prostorům, nepřemýšlej o tom, jsou-li matricí našich věcí, slov a gest, nebo místem jejich zániku, rozpadající se sutí našeho světa. Musíš být obyvatelem obou měst, jen tak pochopíš smysl všednosti a tajemný směr své cesty, obě města splynou v jedno, zmrzlé horské vodopády v noci zasvítí na schodištích starých domů, dotkneš se rukou jejich nádherného chladu, zvěř bude zpívat v tmavých předsíních.

Teorie stříbrného vozu

Po letech jsem znovu začal navštěvovat filosofické přednášky: naslouchám výkladům a diskusím a ze všeho nejvíc mě překvapuje, že už snad nikdo není zastáncem teorie stříbrného vozu; když se o ní zmíním, dokonce ani nevědí, o čem mluvím. Kdosi se domnívá, že je to nějaké staré čínské učení, jiní si myslí, že jsem šílenec. A přece za mých časů teorie stříbrného vozu vládla na rozsáhlém teritoriu staroměstských bytů, tichých pokojů s nebezpečnými koženými křesly-nestvůrami a s hypnotickým leskem chladného světla na skle knihovny, byla ideologií hraničních území, kde město přechází – ne na okrajích, ale ve svém vnitřku – do neprozkoumané krajiny, jejíž křoví se k nám dere v temných předsíních. V této krajině jednou strávíme podivnou dovolenou, v noci uslyšíte naše lovecké trubky za zdí. Nikdo už přesně neví, kde se teorie stříbrného vozu zrodila, jedni říkají, že její první věty byly šeptány v tmavém zaparkovaném automobilu ve chvíli, kdy se za sklem objevila nehybná, strašlivá tvář neustále oficiálně dementovaného obřího kocoura, velkého jako doga, zlého zvířete, které za nocí chytá v ulicích zatoulané psy a malé děti, jiní se domnívají, že tato teorie vytryskla jako ohnivý gejzír ve vinárně U Hada, v trapném tichu, jež se rozhostilo po ironické poznámce studentky loutkoherectví Ilony Grünbacherové, která se později stala démonem a procházela zešeřelými pokoji, opět jiní tvrdí, že celé učení bylo rekonstruováno na základě několika vět, které kdosi neznámý vepsal fialovou inkoustovou tužkou na předsádku knihy Dějiny pivovarnictví na Královéhradecku v letech 1848–1900, objevené na spodní polici u okna v antikvariátu v Karlově ulici, nedaleko místa, kde došlo k proslulému „zázraku“ s masožravým slovníkem. Přes noční mosty pronikla na Malou Stranu, kde na své další cestě prosákla místními věrami a kulty, proměnila skřeky Lárů v pojmy, zčásti integrovala chorobný pantheon Malostranské kavárny i erotická zjevení žen-gepardů v prázdných osvětlených vozech nočních tramvají, přijala do sebe jisté odporně nasládlé akcenty okruhu legend spjatého s bufetem U Hradeb, její dogmata byla prostoupena a proměněna jedovatým dechem pootevřených šatníků, jejich krutými sny o Asii, v její dikci se projevilo chrčení nedotaženého vodovodního kohoutku na chodbě spícího domu; nakonec se vynořila na Pohořelci proměněná v průzračný a bolestný gnosticismus, v němž učení o dlouhém návratu do křišťálové komnaty v domě na petřínském svahu bylo spojené s něžnými orgiemi u studených zrcadel, jež odrážejí v tmavém pokoji podmořský svit venkovní zářivky, kymácející se ve větru.

Třebaže jsme v době, kdy jsme se s teorií stříbrného vozu seznámili, mysleli, že se nám v ní dostalo konečného zjevení, které provždy vyřeší všechny otázky, zdá se, že nyní je teorie zcela zapomenuta, mladí o ní vůbec neslyšeli a nikdo z nás, kteří jsme byli jejími vyznavači, není s to se upamatovat, jaké byly vlastně její principy. Žádné písemné záznamy se pravděpodobně nezachovaly: teorie byla příliš spjatá s jedinečnými situacemi a prostory a bránila se fixaci ve slovech, která by ji pozvedla nad plynutí času a dech míst. Zbylo po ní jen několik stop, možná falešných a matoucích: na špatně čitelném jídelním lístku v poloprázdném sále hotelu ve městě, kterým projíždíme, ve spodních tónech v hlase prodavačky za pultem tmavého obchůdku se smíšeným zbožím ve vesnici na Českomoravské vysočině, ve tvaru skvrn na starých zdech. Teorie stříbrného vozu se zrodila z nejistých vln gest, ze setkání s tajemnou duší prostorů, z tichého uzrávání odpovědí z nezodpovězených otázek v ulicích a na nábřežích: vrátila se zase ke svému počátku. Všechno je v pořádku, nemá smysl znovu skládat a oživovat mrtvé fragmenty. Ponoříme se do života prostorů a budeme čekat, až v jejich koutech dozraje nový systém.

Koncert

Hraju na klavír na pódiu saly terreny v zahradě; vím, že na mém výkonu závisí celá má budoucí kariéra, buď se prosadím jako klavírní virtuos a budu jezdit na turné po světových metropolích, nebo se zase vrátím do své nory v mezi. Zpočátku jsem soustředěný a klidný, jen mi trochu vadí, že klávesy jsou podivně lepkavé, jako by byly polité medem anebo ještě spíš jako by byly z vosku a jejich horní vrstva se roztékala teplem. Klávesy se čím dál víc lepí k prstům, je to značně nepříjemné, zejména když hraju rychlé pasáže, ale snažím se nenechat se tím znervóznit, konečně, už jsem zažil při koncertech ledacos, vzpomínám si na hraní v klubu, kde po klávesnici běhala krysa, její nožičky vybrnkávaly falešné akordy, hloupou krysí písničku, která se pletla do mé sonáty, krysa honila mé ruce, poletující nad klávesami; a vždycky, když ruku dostihla, zahryzla se do ní. Přesto jsem tehdy skladbu dohrál, s ukousnutým koncem malíčku, na klávesách pokapaných krví. Také se mi stalo, že mi pod klavír nepozorovaně vlezlo chlupaté zvíře, stočilo se tam do klubíčka a usnulo; když jsem chtěl v lyrické pasáži sešlápnout pedál, šlápl jsem zvířeti na hlavu, to zoufale zavylo, vyletělo zpod klavíru a začalo panicky pobíhat po pódiu, neustále přitom vyjíc a kňučíc. I tehdy jsem koncert dokončil, třebaže skladba byla až do posledního tónu doprovázena kvílením zvířete. Lepkavé klávesy jsou však nepříjemnější než všechna zvířata, nejhorší je, že klávesy se lepí i k sobě navzájem, takže když udeřím do jedné, klesne jich současně pět nebo šest a zazní ďábelská disonance. Se znepokojením cítím, že klávesy měknou čím dál víc, prsty se do nich boří čím dál hlouběji. Teď už se stává, že se prst při úhozu proboří do klávesy celý, nemohu jej pak dostatečně rychle vyprostit, a kromě toho když prst z rozměklé klávesy vytáhnu, ozve se nechutný, mlaskavě srkavý zvuk (podobný zvukům, jaké vydává bláto, ze kterého vytahujeme nohu) a toto tiché pochrochtávání klavíru se mísí do tónů hudební skladby. Ale ani tóny rozezvučené strunami klavíru už nezní jasně, rozplývají se mezi nimi ostré hranice a vznikají povlovné přechody, jeden tón se lenivě přelévá do druhého a přitom v druhém tónu nezaniká, spoluzní na jeho dně spolu se všemi tóny, které se zase vlily do něho a utkvěly v něm, a tak se jednotlivé tóny, rozpouštějící se v amorfní paměti klavíru, od sebe liší čím dál méně, blíží se splynutí v jediném tónu, v jediném šumu, v němž by byly všechny tóny obsaženy. Ke všemu houstne mlha, v bílé barvě, která se roztekla prostorem, se zpočátku nezřetelně rýsují jen černé klávesy a teď zmizely už i ty, hraji naslepo, mé ruce se těžce a unaveně prodírají rozměklou klávesnicí jako Byrd sněhem Antarktidy; když ruce zvednu, táhnou se z nich nitě rozteklých kláves jako žvýkací guma, mám od nich prsty celé ulepené a otírám si je co chvíli o kalhoty, hrát za těchto okolností je dost obtížné a nepůsobí to žádnou radost; kromě toho nevím, jestli hraní vůbec stojí za to, neboť už se stejně z klavíru ozývá jen jediný tón, jediný šum, obsahující všechny tóny, hraju dál a myslím na to, že v šumění, které vychází z klavíru, jsou obsažené všechny hudební skladby, které byly a budou napsány, i nikdy nenapsané skladby geniálních skladatelů, kteří zemřeli v mládí, poslouchám monotónní šum a cítím, jak se mi pozvolna začíná líbit, zdá se mi, že chvílemi slyším nádherné skladby, které jsou v něm skryté, krásnější než všechno, co jsem kdy slyšel, cítím, jak nepokoj a zhnusení pozvolna přechází v radostnou extázi, tohle je můj nejlepší koncert, říkám si, můj nejlepší výkon, ať o tom budou hudební kritici říkat cokoliv, zvedám k závěrečným akordům ruce, z nichž visí ve vlajících nudlích těsto kláves, a pak se nakláním a triumfálně je zabořuji do klaviatury, nořím se do ní po lokte, po ramena, za zvuků hvězdného šumění se slastně propadám do bažiny rozteklého klavíru.

Moře

Jel jsem na lyžích v hlubokém předklonu po strmém nájezdu skokanského můstku, v husté mlze, v níž jsem viděl jen pár metrů před sebe, jel jsem už dlouhé hodiny a nevěděl jsem, kdy přijde odrazová plocha. Ohlédl jsem se, za mnou vyvstala v mlze postava klokana na lyžích, v přiléhavé růžové kombinéze. Vzdálenost mezi námi se pozvolna zmenšovala, hrozilo, že dojde ke srážce, kterou bychom asi při této rychlosti nepřežili. Jaká nesmyslná smrt, zemřít při srážce s klokanem na skokanském můstku! Zvíře se hrozivě blíží – a pak, když už cítím ťukání do konců svých lyží, náhle končí nájezdová plocha, automaticky se odrážím, bleskurychle napřimuji tělo a už letím plynulým obloukem do mlhy.

Klokan vylétl těsně za mnou. Dostal se se mnou na stejnou úroveň, takže jsme letěli těsně vedle sebe. Měl trochu potíže s klasickou pozicí, protože nebyl s to připažit přední nohy k tělu a taky nevěděl, co s ocasem (teprve teď, jak mu vlál mezi lyžemi, jsem si všiml, že na něm má nasoukaný pletený návlek s norským vzorem a s bambulí na konci), ale musím uznat, že to na klokana zvládl celkem dobře. Jak tak letěl vedle mne, otočil ke mně hlavu, chvíli se na mne díval přes lyžařské brýle a pak zničehonic povídá: „Jak jste to vlastně myslel s tím mořem?“

„Cože, s jakým mrožem?“ říkám udiveně; kolem uší mi svištěl vítr, a tak jsem rozuměl „s mrožem“ místo „s mořem“.

„S mořem,“ zakřičel klokan do větru. „Všiml jsem si, že hodně vašich textů končí tím, že hrdina sedí na břehu moře a poslouchá šumění vln. Byl bych rád, kdybyste mi vysvětlil, co jste tím myslel.“

„Já nikdy nic ničím nemyslím,“ řekl jsem podrážděně. „Nepíšu žádné alegorie. Ale proč se o to vlastně zajímáte?“

„Píšu o vašem prozaickém díle diplomovou práci, a tak jsem se vás chtěl optat na některé věci, když už jsme se tady setkali.“

Musím přiznat, že jsem se cítil polichocen. Tak mé spisy jsou populární až v Austrálii! Chudák klokan neváhal připnout si lyže a rozjet se po strašlivém skokanském můstku, jen aby si mohl promluvit se svým oblíbeným autorem. Zeptal jsem se klokana zjihlým hlasem: „To se vám to, co píšu, tak líbí, že jste si mé dílo vybral jako téma diplomové práce?“

„Ani ne,“ pravil klokan ležérně, „vybral jsem si vás proto, že vaše psaní je jednoduchá záležitost pro strukturní rozbor (vycházím z postupů melbournské strukturalistické školy, k jejímž slavným představitelům patřilo i několik klokanů, určitě jste o některém z nich slyšel); ty vaše prózy jsou totiž všechny na jedno brdo: na začátku se vypravěč setká s nějakým podivným zvířetem, pak obvykle dojde k zápasu a na konci se objeví něco beztvarého a neurčitého, v čem se všechno rozplyne, mlha nebo moře, na které se hrdina dívá a prožívá snad přitom nějakou extázi nebo co. Je to pěkná nuda.“

„No jo, vy klokani tomu rozumíte nejlíp,“ odsekl jsem.

„Používání argumentu ad hominem je známkou toho, že jsme v úzkých,“ konstatoval klidně klokan.

To mi přišlo k smíchu. „Jaképak ‚ad hominem‘, hohoho! Snad argumentu ad kenguru!“

„Takový argument logika nezná, vymýšlíte si hlouposti. Ale myslím, že nemá smysl, abychom se dál bavili na této úrovni. Přečtu vám, co jsem o motivu moře ve vašem díle napsal, a vy mi na to řeknete svůj názor.“

Rozepnul si na prsou zip kombinézy a začal z ní vytahovat složené papíry. Musel je pevně držet, protože se prudce třepetaly ve větru. Z mlhy vyvstala děsivá skalní stěna, už se zdálo, že se o ni roztříštíme, ale těsně jsme ji minuli, zavadil jsem o ni ramenem. Klokan se hrabal v papírech a ničeho si zřejmě ani nevšiml. Konečně papíry seřadil, otřel si prackou námrazu z lyžařských brýlí, odkašlal si a začal číst: „Mohli bychom tedy na závěr říci, že motiv moře tu představuje ono schellingovské nerozlišené absolutno, které Hegel v předmluvě k Fenomenologii ducha přirovnává k noci, v níž jsou všechny krávy černé (‚die Nacht, worin, wie man zu sagen pflegt, alle Kühe schwarze sind‘). Právě v motivu moře se nejzřetelněji odhaluje autorovo estetické ztroskotání, které však je v poslední instanci také (a především) ztroskotáním etickým: autor nemá dostatek schopností rozvíjet zápletku zevnitř a dovést ji vnitřním rozvojem k organickému završení; tento nedostatek vnitřního rozvoje tématu je nahrazen právě onou lacinou nerozlišenou jednotou, jejíž dosažení nevyžaduje žádný výkon, jednotou, která se hodí na vše a která je vždy pohotově po ruce.“

V tom okamžiku nás předletěla na lyžičkách vakomyš. „Nazdar!“ zapištěla přičinlivě na klokana. „Nazdar,“ řekl klokan blahosklonným tónem ředitele podniku, který mluví s uklizečkou, a pokračoval v četbě: „Jak jsme řekli, je toto estetické ztroskotání ve svém jádře ztroskotáním etickým. Je to nedostatek pravé humanity a nedostatek lásky, který nedovoluje autorovi, aby přistupoval ke svým postavám jako k živým, samostatným individuím a ptal se po vnitřních možnostech jejich rozvoje. Ve všezahrnujícím nerozlišeném absolutnu dochází k nivelizaci hodnot – všechny krávy jsou černé –, a ačkoliv se tento postoj vydává za jakési všeporozumění a všelásku, je třeba vidět, že toto všeobjetí je jen druhou stránkou cynismu, s nímž je vnitřně totožné, ba je opovrženíhodnější než sám cynismus v čisté podobě, neboť ten alespoň nepředstírá, že je něčím jiným, než je, a nešíří tak zmatek v říši hodnot…“

Chvíli jsem jenom supěl vzteky – hlavně nad tím hlubokomyslným „ba“ –, než jsem se zmohl na to, abych něco řekl. Já ti dám „ba“, australská obludo. „Říkat, že všechno je v noci černé, je možná laciné a nevyžaduje to žádný výkon, ale výkon vyžaduje dostat se do té správné noci, blbečku, ta nepřichází sama od sebe a pro každého, a kromě toho noc absolutna, když tomu tak chceš říkat, není statickým tkvěním v sobě, nepřekračujícím své hranice, je zasvěcením, jež nám umožňuje dotknout se celku, který zakládá smysl všech částí a na který v roztříštěné rozmanitosti dne lidé a klokani obvykle zapomínají, tohle zasvěcení nekončí ránem, vyzařuje přes hranice noci i do dne a stává se jednotícím horizontem rozlišeného, bez něhož by rozlišené ztratilo smysl a rozplynulo se v tupé mechanické partikulárnosti.“

Klokan zůstával stále klidný a zjevně se bavil tím, jak se rozčiluju. Když jsem skončil, řekl posměšně: „No jo, ty se pokládáš za básníka, který táhne dlouhou posvátnou nocí ze země do země a pojmenovává přicházející bohy, hehe. Kde si myslíš, že žiješ? Ve štiftu v Tübingen? Rozhlídni se trošku kolem sebe, kamaráde: na téhle noci nic posvátného není. Pokládáš šelesty, které se ozývají ve tmě, za rodící se tóny nějaké nové univerzální symfonie, ale ve skutečnosti je to jen pobublávání chaosu. Potřeboval by sis ještě moc věcí ujasnit. Jestli chceš, někdy ti to všechno vysvětlím.“

„Nová jednota se vždycky rodí z chaosu a její tóny zpočátku nelze odlišit od zvuků rozpadání a zmatku. V tomto smyslu je tedy i chaos posvátný, když už bych měl užívat tvé patetické terminologie. Ale takovým jemnostem klokani nemůžou rozumět.“

„Tak se oběs, příteli,“ smál se klokan. „Když je podle tebe všechno posvátné, tak je přece jedno, co uděláš, taková sebevraždička je taky posvátný kousek.“

„Myslím, že ještě posvátnějším činem bude, když ti rozbiju čenich. A poslouchej, co měly znamenat ty řeči o humanitě a lásce? To si vykládej někde v Austrálii. Co ty víš, jaký mám já vztah k lásce.“

„To by ses divil. Chodím teď zrovna s jednou dívkou, která shodou okolností předtím nějaký čas chodila taky s tebou. Ta mi o tobě vyprávěla věci, to jsme se nasmáli. V Sydney to vykládám na potkání, všichni se strašně baví. Je z tebe, chudinka, otřesená ještě dneska, dalo mi práci, abych ji trošku postavil na nohy. Taky mi pořád říká, jak je šťastná, že mě poznala, že jsem úplně jiný než ty, že až se mnou začala opravdu žít. Říká, že jsem něžnější a ohleduplnější a že nejsem tak ošklivý jako ty. Taky po sexuální stránce jí líp vyhovuju. Strašně mě miluje. Pletla mi tenhle ocasní návlek,“ a zamával radostně a vítězoslavně ocasem v návleku, takže se zakymácel a musel rychlým máváním krátkých předních nožiček vyrovnávat rovnováhu. „Vsadím se, že tobě nic takového neupletla!“ vykřikoval rozjařeně. Jeho klid byl najednou ten tam.

„Jak by mi mohla uplést ocasní návlek, když nejsem klokan, ty blboune!“ zařval jsem.

Klokan se však dostal do euforie, máchal ocasem a výskal: „Není klokan, chachá, nemá návlek! Bloudí dlouhou posvátnou nocí a nemá návlek! Všichni klokani jsou černí, hurá! Všichni klokani jsou smrtelní, Schelling je klokan, tedy Schelling je smrtelný! Hip, hip, kdo bude dřív dole!“ A začal mě pošťuchovat prackou, přitom se pořád řehtal jako šílenec, vykřikoval už jenom jednotlivá slova: „Absolutno!“, „Návlek!“, „Krávy!“, „Schelling!“ a při každém slově mi dal do zad ránu ocasem, zastrčeným v návleku. Strčil jsem do něho loktem, klokan se zapotácel a chvíli krauloval, aby nabyl rovnováhy, přitom se pořád kuckal smíchy, pak mi dal ránu prackou, až se mi zatmělo před očima – teď jsem zase já musel mávat rukama, abych udržel rovnováhu, kopl jsem jej a on mě praštil současně ocasem do nohou a prackou do hlavy. Letěl kolem na lyžích kivi v pruhované lyžařské čepičce a volal nadšeně tenkým hláskem: „Do něj, klokane, nandej mu!“ Pak zmizel v mlze. Doufám, že kolem nepoletí ještě pštros, pomyslel jsem si.

Tak jsme se nějakou dobu šťouchali a strkali, až jsme se unavili a nechali jsme toho, letěli jsme vedle sebe a těžce jsme oddychovali, klokan se pořád pro sebe tiše pochechtával. Bylo mu to už samotnému trapné a snažil se tvářit vážně, ale co chvíli to nevydržel a vyprskl smíchy. Po čase začal klesat, protože byl těžší, a nakonec mi zmizel v mlze, letěl jsem sám, netušil jsem, kde dopadnu, doufal jsem, že se snesu na opuštěný břeh chladného moře, moře, kvůli kterému se mi klokan tak vysmíval. Ale po levé straně vyvstala v mlze hladká skleněná stěna jakési budovy, natáhl jsem ruku a přejel jsem konečky prstů přes chladné sklo. Za okny byly kanceláře, osvětlené zářivkami, zahlédl jsem ženu, skloněnou nad psacím strojem. Napadlo mě, že by to mohla být budova Strojimportu v Praze na Olšanech. A skutečně, když jsem klesl ještě níž, poznal jsem, že letím nad zasněženou Vinohradskou třídou. Oblouk mého letu byl shodný se sklonem ulice, a tak jsem dost dlouhou dobu letěl ve výšce asi jednoho metru nad chodníkem. Lidé šli z práce s aktovkami a nákupními taškami, lhostejně se přede mnou rozestupovali, jako by to, že se někdo pohybuje metr nad zemí, byla na Vinohradské třídě zcela běžná záležitost; jen starší paní v kožichu, do které jsem zezadu trošku strčil, za mnou zavolala: „Dávej pozor, chuligáne!“ Prohlížel jsem si cestou výklady a podíval jsem se, co mají na programu v kinech. Za sklem antikvariátu jsem zahlédl svého bývalého spolužáka z fakulty, který tam byl zaměstnaný, jak sedí zamyšleně za pokladnou – zaťukal jsem na něj, ale než se stačil ohlédnout, byl už jsem zase pryč. Na špinavý sníh jsem dopadl před budovou rozhlasu a svou jízdu jsem zakončil kristiánkou před prodejnou zeleniny na rohu ulice. Přede mnou se tyčilo v mlze Národní muzeum jako smutný zakletý zámek.

Hodil jsem si lyže přes rameno a zamířil přes ulici do bistra Severka, které tu nedávno zřídili. Lyže jsem opřel dole o zeď a vystoupil jsem do prvního patra: zavanul na mne teplý vzduch s vůněmi pomfritů a kávy a ihned jsem pocítil příjemnou únavu a malátnost, ale přece jen jsem se raději nejdřív zeptal číšníka, jestli se v podniku náhodou neobjevil klokan, vakomyš, kivi nebo nějaké jiné zvíře z Austrálie nebo Nového Zélandu. Teprve když mě číšník ujistil, že tam žádné takové zvíře nevkročilo a že by je tam ani nepustili, objednal jsem si grog a usadil se k oknu. Popíjel jsem horký grog a bylo mi dobře, přestal jsem se nakonec zlobit i na klokana – kdyby se tu teď objevil, potřásl bych mu prackou a pozval bych jej na skleničku, mohli bychom se spolu opít, díval jsem se oknem na velikou chladnou pavučinu zasněžených kolejí na hlavním nádraží, na tajemné prázdné vlaky, odstavené na vedlejších kolejích, začal jsem se už těšit na další výlet a pokoušel jsem se uhodnout, s jakým zajímavým zvířetem se setkám tentokrát.

Michal Ajvaz
Návrat starého varana

Ilustrace na obálce Wirestock Creators / Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 7. 11. 2025

ISBN 978-80-274-4764-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4765-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4766-4 (prc)