Hořící kůň

Františka Vrbenská
Lucie Lukačovičová

Znění tohoto textu vychází z díla Hořící kůň tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Epocha v Praze v roce 2017.

§

Text díla (Františka Vrbenská, Lucie Lukačovičová: Hořící kůň), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

Poděkování

Vojtěchu Půlpánovi za odborné posouzení bojových scén
a cenné rady
Jiřímu Vrbenskému za inspirativní konzultace
a počítačovou podporu

Sancho, král Navarry, za pomoci Gaskoňců postavil vojsko proti Saracénům, zničil Španělsko a vrátil se domů obtížený kořistí a opatřený slávou. Od těch časů ho zvali Velikým.

Adémar de Chabannes

I. NAVARRA
Válečné tažení

Klap-klap, chrasty chřest.

Spin de Mul se sune po stezkách vysokých hřebenů. V tichu čirém jako horské jezero se kostrbaté zvuky netvorových kroků rozléhají k útesům a do zelených hnízd kotlin. Kopyty ryje stopy do kamene, baldachýn puchu ho obestírá. Supi se před ním ukryjí mezi oblaky a vlci zrychlí běh. Jde, jako by ďábla nosil. Je horší než sorgina z pustin, která člověka zakleje. Horší než maitagarri, vodní víla, co tě sladce umiluje. Stokrát horší než Bassa Jaune, huňatý pán hvozdů, protože ten pouze rozsápá tělo.

Když slunce navlékne mokrý rubáš nebo měsíc leží ve smolných peřinách, slézá kouzelnická zrůda Spin de Mul až do nížin, na pěšiny, po kterých putují pocestní. Kdokoli z nich, ať už má kutnu, žebráckou berlu, krpce od hnoje, vůz se zbožím, či při boku čepel, každý touží vyhnout se mu.

Kdo by si taky přál jít vstříc smrti své duše?

Nikoho nenapadne, že záhuba se vydá za ním. Spin de Mul ho uloví na háček vášně či obav.

* * *

Sancho, král Navarry, poslal saracénskému vládci Cordóby vazalské poplatky. Vybral je podle svého: psa s uřezanýma ušima a chvostem. Syn Garcíi Rozechvělého z rodu Jiménezů už nebude leníkem muslimů ani kohokoli jiného. A nebude slepě poslouchat ani samotného papeže.

Cordóbský chalífát je nádherný jako svatební koláč na stole císařově. Jenže střídka časem popraskala a začíná se lámat. Nesmírné dědictví al-Andalus, země mezi Pyrenejemi a oceánem, kdysi zabrané ve jménu Alláhově, se pomalu drobí na knížectví a království taifas – rozlehlá i docela skromná.

Kraj světa byste nenašli větší a sličnější město nežli Cordóbu…

Její stinné zahrady teď ale vyplenila hladová luza, spravedlivě rozhořčený lid. Vypálili letohrádky, vykáceli stromy. Vyjedli ryby z mramorových nádrží a trosky fontán potřísnili lejny. Mrtví z pouličních bitek ucpali průchody k náměstím. Mladičký následník, co stále nebyl chalífou, dřepěl za mřížovím z alabastru a hryzal si prsty. A pak ho zabili.

Když vzpoury zachvívají říšemi, někdo upadne a jiný šplhá vzhůru pro kořist. Navarrský král Sancho Garcés, vladař Pamplony, je mladý a smělý jako orel na jeho zlatém praporci. Napřímí se, a po čem sáhne, to pevně sevře v pěsti. Kolem dokola je z čeho brát!

Tohle vám poví ryšavý a poďobaný Egokiñe Hrom, pěšák Jeho královské Výsosti Sancha:

„Posaďte desítku chlapů, co si nenechají foukat do kaše, na ouzkou lavici. Předložte jim velikánskou mísu šťavnatejch uzenek, džbán sladkýho vína a pár pohárků. Za chviličku se vrtějí, poposedávají, postrkujou se boky i loktama. Hrábnou do uzenek, nejdřív zdvořile, dej si, pane! Hnedle je budou vytahovat jeden druhému zpod prstů. Číše si uchmátnou klofani, co ostatní předčej tvrdým čelem. Ten nejsilnější a nejváženější zbaští nejvíc masa, spláchne je vínkem líp než ty druhý. Začnou se mračit a štukovat. Nakonec si dají do zubů a zmydlej i krčmáře.“

Vládci nebývají jinačí než prosťáci, jen mají na rvačku místo pěstí armády. Pokud se nedostává zdatných vazalů, najmou si žoldnéře. Sancho Garcés verboval na severu velkého pohoří Auñamendiak, co se rozkračuje od moře k moři. Zrodilo se ze srdce a těla Rudého pána, Jaune Gorri. Boky horstva se ježí černými borovicemi, olivové háje si navléklo na nohy. Otvírá dokořán zřítelnice jezer a bělostné štíty cení k nebesům jako žraločí zuby.

S vojskem vyrazil Sancho rovnou na jih k pomezí Franské říše, dobývat na muslimech hrabství Sobrarbe. Dlouhé roky se o luzná lesnatá údolí přetahoval emír ze Zaragozy s křesťany. Kraj vypadal jako spíž, ve které se poštěkali loupežníci. Nikde nikdo, podupané střepy. Vítr tam hvízdal na vlky.

* * *

„Hej, mlíčňáku, kterejpak ty jseš? To už náš král neví, jakej potěr by nabral mezi lučištníky? Ale výdrž máš, pochod tě neunaví. A slyšel jsem tě brebentit – přišel jsi z kopců pod Irati, co?“

„Tak. Ale už se tam nejspíš nevrátím.“

Zvídavý kolohnát od pěšáků se chápavě zašklebí. Obličej má pod ryšavými vousy kostnatý, poďobaný jako jahoda.

V hrbatém kraji plavých skal a tisových porostů platí nepsaná fueros, všichni je dodržují. Hospodářství připadá prvorozenému. Mladším synům přísluší námezdně zabíjet pro mocné pány.

Než opustil domov, ovázal Iranzu Vigilaz kolem své jablůňky za humny stuhu na sedm uzlů a pohladil rozpukanou kůru. Do kapsáře zastrčil střep střešní tašky z rodného domu, s ním čest a jméno rodiny. Druhý z bratří odešel už předloni s drátěnou košilí, kterou zdědil po tátovi; zem se po Danelovi slehla. Zabili ho? Usadil se? Válčí někde? Kdo ví! Nováčci jsou nejspíš po ruce, ať na ně míří šprýmy společníků nebo zbraň protivníka.

„Na co takový černý vyhlídky?“ Nazrzlý habán se podrbá na temeni. „Mezi vojáky potkáš dost krajanů, aby sis nepřipadal samotinkej. V boji kryje kamarád kamarádu záda, v táboře se rozdělej o vodu i mouku. Akorát špatný je bát se.“

„Horší je nemít o ničem ponětí, ani o strachu!“ Iranzu se prát uměl, máločím se trápil. „Jde o to, nechat si v hlavě rozsvíceno, nenechat se zmást. A když přituhne – hup, rázem všechno stihnout, tlouct kolem sebe vpravo vlevo!“

Jeho nový společník se rozchechtá: „Zelinka nevopeřenej, a ví svoje! Koukám, že ty jsi taky z těch, co by je blesk třeba zabil, ale nepřevrátil.“

Ledva člověk pohlédne do světa, hned aby bojoval. Do smrti ho to nepustí, s tím nikdo nic nenadělá. Takhle to chodí v horách. Čas od času se přihrnou ozbrojení vetřelci. Zaútoč po vlčím, udeř a zmiz, ale nepoddávej se. Jestli země suchem nerodí a stáda chřadnou, je třeba vyrazit na kořistné výpravy do nížiny. Že běží o hlavu? V bitvě stejně dobře jako při pelotě, když tě na smůlu trefí prudký míč.

Iranzu sáhne pod košili, vytáhne na řemínku sluneční znamení vytepané z mědi. Nejstarší bratr mu na rozloučenou zavěsil na šíji lauburu. Čtyři listy se protínají středem a nahýbají jeden k druhému od východu k západu. Co paměť sahá, chránívalo Slunce před neštěstím, nemocí i zraněním, možná jistěji než Kristův kříž.

Poďobaný čahoun znalecky přikývne: „Jo, dobrej amulet bude potřeba! A pořádný obutí ještě víc než zbraně.“

„Taky mi připadá,“ souhlasí mládenec. „Už druhou neděli pořád jen šlapeme a neděje se nic! Tohle má být válka?“

„Všiml jsem si, že nudou zíváš do dlaní,“ řehtá se na celé kolo nazrzlý pěšák. „Buď rád, kůzlátko, dočkáš se!“

Hned nazítří se navarrské vojsko zamotalo do šarvátky. Iranzu měl oči jako mističky. Toho pokřiku, krve, umírání a hrůzy; zmatek, že nevíš, kam se pustit, před čím uhýbat. Nejlíp se zahrabat pod zem!

Neutíkal, podržel si chladnou mysl a v duši probudil oheň. Vystřílel šípy jako jeho druzi. Střely v černém oblaku pluly nad hlavami nepřátel a střemhlav se vrhaly dolů na kořist. Vzápětí se řady lučištníků probořily a on se ocitl sám uprostřed zápasících. Postrádal štít a meč, vlastnil jen dýku, ale tasil ji. Vyrazil na nejbližšího z nepřátel.

Sličný rytíř v hedvábném šatu se zrovna ocitl na zemi i s koněm, kterému sekerka rozpůlila lebku. Jezdec stěží stihl seskočit; tvář pod přílbicí obalená nachovou šálou potemněla hněvem. V pěsti svíral lehce zakřivenou, štíhlou čepel. Takovou Iranzu nikdy neviděl, vypadala zle jako had. Buďsi! Hbitě bodl Saracéna do hrudi.

Jemný plášť však halil drátěnou košili. Jezdec hekl, vyjel hadím mečem vpřed. Iranzu mžikem uhnul. Přikrčil se a pěkně podomácku podrazil rytíři nohy ve zdobených škorních. Skočil po něm, jako by chytal divokého králíka. Zalehl soupeře, lokty mu přimáčkl paže a bacil jej čelem doprostřed obličeje. Přitiskl ostří dýky pod válečníkovu čelist.

Muž zachrčel: „Jainkoarren!“

Tehdy ucítil Iranzu náraz. Meč zasáhl vak s chlebem, co jej mládenec nosil na zádech. Úkosem zahlédl, že to udeřil rytířův pěší spolubojovník. Mihla se zbroj z kožených šupin a pestře malovaný kruh štítu.

Než sekl znovu, Iranzu zařízl do masa, pustil dýku a skulil se stranou. Rudý proud z jezdcovy tepny vyšlehl, oslepil útočníka. Mládenec zaklesl chodidla za pěšákovy kotníky a škubl. Padajícímu nastavil křivou čepel, dosud sevřenou v rytířově chabnoucí pěsti. Břitké ostří projelo hluboko jako rozpálená lžíce hrudkou másla.

Úzký hadí meč uvízl v těle. Iranzu s ním v zběsilém chvatu cloumal, tahal a opíral se chodidlem, až rozšířil otvor ve zbroji i ránu a zbraň uvolnil. Z Maura vykoukla lesklá, horká střeva v nafouklém chumlu. Sliz a puch, až se jednomu žaludek zkroutí.

Neschováš se, neutečeš, nesmíš zeslábnout ani popadat dech. Teď už víš?

* * *

Zbroje, které mládenec ukořistil, odevzdal podle práva veliteli. Odměnou získal meč a hrotitou, zdobenou přílbu muslimského vojáka. Přežil a pochlapil se. Ale jiné z vojska pobili Zaragozané a pověsili si jejich hlavy ke koňským postrojům. Několik navarrských válečníků neobstálo proti přesile; nechali si uloupit zajatce, které přemohli. Sancho Garcés přikázal strhnout jejich stany, sebrat jim štíty na krmelce pro soumary, a vyhnal je z vojska. Král byl muž tvrdý a rozhodný, tak jako čepel, která mu sloužila.

Ten zvědavý pěšák se jmenoval Egokiñe, přezdívkou Ostots, Hrom. Vypadal na loudu, co si otírá nos o rukávy; ale schovával v nich vějiček jako včel. Prošel ledasčím. Sedí, žvýká kus placky, drobky mu padají od pusy, a mudruje:

„Znal jsem chlápka, co měl špatný kukadla. Po bitvě takhle mejlkou uříznul a uvázal k řemeni kebuli svýho bratra.“

„Když je někdo mrtvý, je mrtvý. Co mu ještě může vadit? Duši to nepálí, myslím,“ na to Iranzu. „Maurských koní je škoda. U nás se pasou plaví koníci pottok, co vydrží směle klusat přes deset kopců a pět řek, ale tihle komoni se nesou jako knížecí nevěsty.“ Hořekovalo mu srdce, když viděl ta krásná zvířata zmarněná na bojišti nebo při dlouhém pochodu.

„Ještě něco se mi vrtá makovicí,“ broukl pak. „Ten, co jsem ho podřízl… ten hezoun v duhové suknici a s šátky kolem hlavy, křičel k Božímu smilování. Jak to, že jsem rozuměl?“

Hrom se uchechtl. „Je znát, že jsi přišel z vršků. Všade kolem,“ doširoka zamával paží nad hlavou, „skoro každej povídá po našem, euskarou. Na musulmanský straně se taky domluvíš jako nic. Číst a psát – všichni svatý věděj, nač je jim tahle moudrost zapotřebí! – umějí arabsky, ale brebentěj křesťanskou řečí smíchanou s jejich slovama.“

Bujaře se plácl do kolen. „Potkáš jich dost z Kristovy víry. Tady zase poshledáš lidi, co vyznávaj Alláha. Nic divnýho, žení se to a vdává navzájem. Emír z Tudely je příbuznej našeho krále Sancha. Páni kolem se pasujou a vyměňujou si místa, všechno je to pomíchaný.“

Poposedl a předváděl jako kejklíř na tržišti: „Představ si, že nasmažíš horu panady, jedny taštičky z ječný mouky, druhý z pšeničný, v obou nádivka tu z ryby, tu ze skopovýho s cibulkou. Jo, dal bych si!“ mlaskl. „A pak je nazdařbůh přeházíš na dvě mísy. Ez dago horrelako sarrerarik?“

Iranzu vážně pokývl, že rozumí: prostě směska.

Nijak ho netrápilo, že možná v boji složil někoho z dávné přízně a snad i křesťana, jen válčícího pod bílými, úzkými praporci s černými klikyháky. Tahy saracénského písma mu připomínaly pěšinky chrostičích larev v písku bystřiny. Jak nádhernou měli výzbroj! Skvělé zbraně, jemně tkané oděvy, přepych tolika ozdob a šperků, důvtipně spletité vzory výšivek či vytepané do kovu a kůže…

Díval se na kadeřavé koruny stromů a snil, jak se vrátí s válečnou kořistí. Určitě mu osud přihraje víc než jen cizácké tretky. Ať si miliares po otci užívá bratr! Iranzu zabere pozemek na prašné půdě kolem řeky Duero. Tak dlouho se o ni potýkala knížectví křesťanů a mohamedánů, až teď nepatří nikomu. Nebo spíš obdělá tvrdou a volnou zem v horách, stejně tam páni lákají.

Postaví kamennou budovu s předsunutým patrem a těžkými krovy. Založí vinici, rozmnoží stádo černohlavých ovcí. Stane se pánem vlastní usedlosti se širokou střechou, otcem rodu – echeco jauna.

Jednou, až mu naroste šedivý vous a lidé ho budou ctít, Iranzu Vigilaz usedne o svátku kapradí před svým opevněným domem jako quidaria, náčelník údolí, a připije si se všemi sidrou ze zkvašených jablek.

* * *

Bezmála po stovku let se ubírali zbožní lidé k hrobu svatého Jakuba Staršího v katedrále hvězdného města. Tam, kde poutnická cesta křížila hbitý proud řeky Nive a na ní osadu Bidarray, tyčil se hrad pro válku. Zbudoval ho hřmotný pán Thierry de Laustan se svolením gaskoňského vévody, aby chránil kraj i blízké hranice před útoky z Hispánie i před troufalými sousedy, hrabaty z Toulouse.

Nevlídná, neútulná pevnost, mohutné hradby z rudého pískovce, v nich čtyři obranné věže okrouhlé a vyčnělé. Pátá, hranatá a nízká, se nakročila do nádvoří, aby poskytla vládci bezpečné obydlí. Přebývat na Bidarray je jako léhat na klestí, i když postel stojí v panských komnatách s dřevěným vyložením.

Thierry de Laustan, mocný pán, se zdržoval jen občas, to že sloužil vévodovi. Když přijel, dusal po chodbách, k čeledi tvrdší než kozlí roh, k ženě měkký jako peří. Správce určil dobrého, pozorného jako včelaři bývají, nitka mu neušla; i statného velitele posádky, co měl síly jako voda na jaře a sám by obrátil v drť desítku jezdců.

Rytířova choť paní Elisenda si nevážila štěstí, že ji Pán obdařil tak skvělým manželem – zato dopustil, že neznala radosti mateřství ani míru v úsudku. Nejraději by cestovala po příbuzných, dávala dobré rady a starala se. Utěšovala se tím, že chovala pěnkaváky a čiperná kavčata, peskovala družinu a na zahrádce mezi valy pěstovala roztodivné byliní.

Bez škapulíře nevytáhla paty za práh. Proti zlým silám dala postavit nad okna, k dymníkům a na hradební korunu hliněné panáčky – strašáky na čarodějnice espantabruja. Pod ně pak nechala zavěsit snítky z jeřábu, břízy a sturače. Po každé vichřici a bouřce chodívala a počítala na prstech, jestli to některou neodneslo a hrad zůstal pod jejich ochranou.

Mezi služebnými dívkami châtelaine Elisendy žila sirota jménem Brisca. Pocházela z rodu akvitánských zemanů chudších než trnka na mezi. Osud jí odepřel věno, ne však půvab mládí a čistoty. Byla krásnovlasá, svěží a prostá jako holubice. Víc než služka, méně než vdaná žena, do šedin odsouzená k neměnnému údělu. Kdo by se s ní oženil? Pán si ji nevezme, nuzáku ji nedají.

Vřeteno, nit a tkaní, zbytky z hodovního stolu a odpočítané skývy. Dny čeřily svátky, klevety čeledi, řídké návštěvy kostelíku dole v podhradí, na něž se strojila a do vrkočů zaplétala vínek z pestrých stuh. Oříšky radostí a balvany nehod, ochořely ovce, připekl se chleba, purkrabího rozbolely zuby. Zvěsti o životě venku zaznívaly v šelestivé ozvěně, vzdálené jako pohádky z dalekých světů. Ve velkém světě za dosahem Bidarray se svářili králové, létali draci a vznešení páni si ničili drahou zbroj v nekonečných půtkách.

Čeleď spávala v roubených přístavcích a po stájích. Brisce se dostalo výsady mít vlastní světničku, malou jako kosí hnízdo. Za nocí, místo aby plakala do polštáře vycpaného senem, jako by činila každá jiná, otvírala okenici a vyhlížela k horám tak vysokým, že o ně klopýtal měsíc. Byla osamělejší než děvče z písničky, co sedí pod lipkou v trávě a nemá si komu postěžovat než ptactvu nebeskému. S kým si povídat, na co se těšit?

Nejvíc ji trápilo, že se kromě na mše svaté jen stěží dostane z hradu. Zvykla si pobíhat po lukách a lesích, ještě když byla dívčička na otcově tvrzi v Baudéanu.

* * *

Malá Brisca čeká, až se matka skloní k bratříčkově kolébce. Odloží vlněný prýmek, který splétá, a vyklouzne ze dveří.

„Paní naše sedmibolestná, kam zase to dítě zmizelo?“

Tráva zvlhla rosou, hladí bosé nohy. A pěkně nahoru, lesy borovic a buků, smrčinami, až k jezeru a výš. Táhne na poledne. Horská planina svítí tisícem květů široko daleko, jako by hvězdy sestoupily na zem, ta nejjasnější plane nad štíty útesů – tvrz s dřevěnou palisádou zůstala hluboko pod nimi. Dívenka si zacloní oči dlaní. Jistě ji volají, hledají, ale ona se brzy otočí k návratu. Jen se rozběhne k oskeruším pod skalami, zamává luňáku, co se mezi oblaky točí jako kejklíř. Pohraje si s městečkem z hlíny, dřívek a kamení, které tu nechali pasáci koz: tak si krátívají čas.

A že byli šikovní! Zdá se, že někdo kouzlem zmenšil skutečné domy, živé lidi a zvířata proměnil v hliněné figurky. Je div, že drobné sídlo nespolkly deště, nesmetla je nepohoda. Brisca sesbírá ploché kameny, před městečkem vystaví ochrannou zídku proti vichrům. Dokončí a opře se dlaněmi o nízký pahorek, hned pod maličkým valem, který ho ovíjí. Ruce se jí proboří do nory, konce nevidět a z nitra hory táhne chladný dech.

„Co je nahoře, to je i dole,“ praví děvče s popelavě plavými copy. Kdo ví, kde se tu vzalo. Protklo si vlasy kvítím, šat má z jemného lnu a safiánové střevíce. Už ne dítě, a ještě ne žena, smavá a něžná líc. Přes otvor pod hradbou z hlíny přeloží zábranu ze širokých lupenů jitrocele.

„Co sídlí dole, najdeš i nahoře – pokud máš čisté srdce.“

Brisca netuší, co tím ta mladičká paní míní, ale když už se tu objevila, jistě si s ní bude hrát, tancovat strání a zpívat si. Jako by si se sluncem házely, zlatý míč putuje sem tam jasnou oblohou, od západu k východu, od jihu k severu, řídké závoje oblaků vlají kolem něj a vítr z rozvernosti cuchá stříbrná stébla travin.

Mladá dáma se zastavuje, ruměná a rozesmátá. Omete ze sukně smítka. Nebe pobledlo, údolí plane soumrakem. Nad skalními bradly zaznívá pronikavý, ostrý hvizd.

„Čekají tě doma,“ vybídne znenadání Briscu. Šikmé černočerné oči se lesknou jako smuteční šperk z gagátu.

„Přijdu zítra,“ nedá se dívčinka. „Postavím si s tebou vlastní hliněné město.“

Šeří se, jen tady vysoko na úbočí stojí světlo jako voda v okřínu.

„Sem zabloudí málokdo,“ řekne paní, „ani všudybylka jako ty podruhé nenajde cestu.“ Skloní se, útlými prsty pročeše trávu. V misce dlaně leží čtyři kvítky. Zlatá arnika, čechřice, nachový hvozdík, bílé okolíčky všedobru.

„Spolkni je!“ pokyne. Tak se tváří Brisčina matka, když občas rozdává zeleně plesnivou kůrku, která udržuje zdraví a zahání nemoci.

Brisca pokývne, však je zvyklá; co jiného mohou děti umlsávat než syrové dárky lučin a hvozdů, sladké bobule, šťavnaté lístky. Slupne květy, hlava se jí zatočí. Mladice odsunula vějíř z jitrocele. Scvrkává se a kulatí, místo roucha ji halí hustá žlutosivá srst – šup, mizí v noře, jen se kmitne krátký ocásek.

Dívenka si protírá zrak pěstmi, je tu sama, samotinká. Nad kuželem hory se vyloupne nehýtek luny a šplhá po vyrudlé obloze.

Když Brisca doputuje tmou k rodné tvrzi, půlnoc se blíží a srpek září jako nově ukovaná čepel na uhelném loži. Vlahý vzduch unaveně trpkne spáleninou.

Možná je to noční mámení…

Přidupal obr, cvrnkl ukazovákem a seskládal její domov na hromádku třísek. Zapálil je a pekl si ovci až do černa.

Tady se přece otvírala brána, tamhle sušila děvečka prádlo, pobíhaly tu slípky a voněla kaše z mléka.

Brisce zarostly paty do pěšiny, brada se jí třese.

„Děvečko moje!“ To musí být matčiny paže, co ji objímají, cítí její drsné dlaně na tváři, ale nevidí ji. Nic nedokáže vidět.

„Od novoluní tě hledáme, od toho dne, co…“ Jak dcerce říct, že si znesvářený soused vybral krvavý dluh? Děvčátku ulpí na rtech slaná rosa. „Panna Maria mne vyslyšela! Myslela jsem, že tě ti hakeni ničemní odtáhli pryč. Kde ses toulala?!“

„Hrála jsem si s marmotou,“ odpoví Brisca na půl dechu. Ještě cítí na jazyku kořenitou chuť bylin. „Víš, jak se povídá, že mají království tam nahoře, v bludištích pod srdcem skal.“

Žena se ztrhanými rysy, v plášti okousaném ohněm zlostně mávne rukou. Spravedlnosti a nápravy se nedovolá. Ten živý, jenž přinesl záhubu, se rozkřikne hlučnějším hlasem než mrtvý zeman z Baudénu a jeho vdova. I kdyby ji zázrak přinesl až před krále Franků, z toho, oč přišla, jí nic nevrátí. Báchorky o svištím národu! Míň než ten oharek z jejího domu, co si s ním kutálí kvílivý noční vítr.

„Dceruško, samy jsme zůstaly, Pán nám buď milostiv!“

* * *

Horská kotlina se otevřela jako kolébka vytesaná z jaspisu a kostí. Sivé záclony nad ní rozhrnoval vítr a slunce se třpytilo v rtuťnaté říčce, která se dole probíjela mezi balvany. Poledne… Egeria, matka představená z malého kláštera svatého Kříže, nepotřebovala slyšet zvony vrcholícího dne. Zastavila svého koníka, začala se polohlasem modlit a slova sama vzlétala jako píseň. „Angelus Domini nuntiavit Mariae, et concepit de Spiritu Sancto. Ave, Maria, gratia plena, Dominus tecum…“

Zrnka růžence z rudého korálu jí protékala mezi štíhlými prsty. Abatyše cítila, jak její srdce okřívá radostí a vděčností k Pánu. Nevadila jí námaha putování ani žár letních paprsků, které pohlcoval plášť z hrubé vlny a černá rouška řeholnic. Hnědák poslušně klusal stezkou a pohazoval hřívou, když ho pohladila po šíji. Těšilo ji, že brzy navštíví věhlasný klášter v Leyre, před stovkou let zbudovaný na svatojakubské cestě. Egeria se s pokorou věnovala svému poslání a úřadu, ale tady, uprostřed kopců a lesů, byla svobodná jako ptačí křídla.

Utěšený výhled přes údolí pod smavým nebem potřísnil nasládlý, dávivý puch – rozlézal se okolím jako jedovatý olej. Zdechlinu postřehla Egeria hned v zákrutě pěšiny, povzdychla soucitem nad ubohým stvořením. Pod borovicí se válel pošlý mezek; jako by člověk v mučivé únavě ulehl naznak, v posledním výdechu poodvrátil tvář a semkl víčka. Truchlivě cenil hřebínek zubů, mouchy pochodovaly po slehlé srsti sem a tam. Jak už to bývá, když zvíře padne a jiní tvorové se na něm přiživí, od posledních žeber dolů z něj zbývaly nahé kosti oblepené smolným příškvarem a zbytky vnitřních tkání jako změť seschlých hadříků a zablácených tkanic.

Egeriin hnědák sebou škubl a odskočil, hodlaje učinit obrat a vyrazit úprkem pryč. Zručně ho ukrotila otěží, a když stanul na všech čtyřech, poškrábala kohoutek pod hřívou. „Tiše, tiše, malý, je to jen mršina, nic zlého!“

Koník se chvěl a odfrkoval, ale vykročil, ani nemusela sesednout a vést ho. V tu chvíli se mrtvý mezek vztyčil na přední. Pozvedl krk, otevřel živé zraky a sešklebil tlamu.

Učinila znamení kříže a zvolala: „Odstup a spi dál, ve jménu Krista!“

Obluda oplzle vystrčila ohavný šedý jazyk a zachroptěla: „Jsem starší než tvůj bláhový kazatel, co se nechal proklatými Římany připíchnout k trámům! Na mne průpovídky neplatí!“

Tu pochopila, že proti ní stojí Spin de Mul.

Pravila: „Jestliže tu číháš na jiné, nemohu ti v tom zabránit. Pokud jsi tu kvůli mně, není, co bys mi mohl vzít. Protože má duše patří Bohu, nenesu žádné světské statky a na schránce mého těla mi pramálo záleží.“

„Ničemná ženská, jak se opovažuješ mířit na svatá místa?“ chrchlal čaroděj a překvapivě čile se sunul doprostřed stezky. Mouchy z něj odletovaly, jako když vytřásáš plevy ze zrní.

„Monastýr svatého Salvátora v Leyre patří řeholi svatého Benedikta, jejíž nepatrnou částečkou jsem také já, a poutí plním svůj úkol.“

„Myslíš si, že jsi ctnostná a čistá, ale kradla jsi!“ hýkal Spin de Mul, blížil se k Egerii. Holé obratle mu chrastily jako hráčovy kostky. Koník vyplašeně couvl. „Jen pořádně vzpomínej! Brala jsi mince z otcovy pokladnice!“

„Lpěly na nich cizí slzy a pot. Dávala jsem je chudým pro lásku Boží,“ odpálila hbitě. Lepkavě mastný puch sílil, až ovzduší kolem borovice zalézalo do útrob, husté jako žlutě mazlavý hnis. Hnědák poulil oči, boky se mu zapotily úzkostí. Matka představená, vzpomínajíc na svou práci v klášterním lazaretu, potlačila dávivý kašel a odolala.

„Všichni se mne bojí,“ zaskřípěl Spin de Mul. Sesunul se do prachu pěšiny: „Ty ne?“

Tvář ženy, jež předčasně zestárla a zároveň se vymkla času, přelétl stín úsměvu. „Všechny bytosti na světě mají své bratry a druhy sobě podobné, i štíři a harpyje. Ty ne?“

Udeřil kopyty, až z křemenů na cestě odlétly jiskry. „Nezajímáš mě,“ řekl pak. Pohrdavě se odsunul stranou: „Nemáš co nabídnout, kutňačko. Zmiz!“

Kývla, pobídla hnědáka, jenž si dal záležet, aby obešel tu odpornou věc velkým obloukem. Abatyše se otočila v sedle. „Kdyby ti to náš Pán nedovolil, nebyl bys tu,“ zavolala, než zmizela za ohybem stezky.

Vztekle zastříhal dlouhýma ušima. Hloupá mniška! Neměla tušení o temnotách, přes které bloudil až sem…

* * *

Před Sanchem, mladým králem Navarry, líp stáhnout krk do pláště a zacouvat. Za jasného hlaholu trubek vyrážel na pochod a navečer rozbíjel tábor. Pěší družiny a na tři sta jezdců ve zbroji vedl pod žlutým praporcem s hrozivým Arrano Beltza, černým orlem. Oháněl se jako velký pes, vpuštěný mezi tlupu divokých králíků. Ti nejstatečnější mu pokoušou uši a dají mu do čenichu. I tak je se štěkotem rozežene a co mu přijde pod zuby, to zakousne.

Jeho protivníkem není ledasjaký emírek v onošeném kaftanu. Mocné království Zaragoza kdysi odolalo samotnému císaři Franků; sílilo a mohutnělo. Od chřadnoucí Cordóby odkrojili pyšnou Zaragozu její muslimští vládci, rod Banú Tujibí. Stejně tak jako mnohým saracénským velmožům jim v žilách kolovala románská anebo gótská krev. Muwalladin z rodu Tujibí vbrzku získali převahu nad knížectvím Huesca, s nímž sdílí západní hranici a víru v Alláha.

Ale co do víry? Připomíná koště, se kterým zametou a pak ho strčí za dveře.

Rozmarně krásné město Huesca rozložilo své území mezi planiny nad Ebrem a podhůří Pyrenejí. Osud se na ně mračí celá pokolení. Emirátem, v němž spolu sídlí mozarabští křesťané, bohabojní muslimové, Židé i baskičtí neznabozi, zmítaly spory se sousedy, rozbroje a nájezdy. Nejhůř uškodila tahanice s Cordóbou. Když sláva córdobského chalífátu opadla, získala Huesca nezávislost – však jen zdánlivou. Zaragoza je příliš výbojným sousedem.

Po léta udržovala Huesca svou moc na jihu křesťanského panství Ribagorza. Teď její posádky v řetězci opevnění pobíjel a zajímal hrabě Giullermo Isárnez, pohledný a bojovný jako pradávní bohové.

Sancho Garcés přinutil Zaragozu, aby opustila své hrady a sídla v Sobrarbe. Malé hrabství pak přičlenil ke své říši. Aby podpořil Giullerma v Ribagorze, král Sancho vyrazil proti Huesce.

„A judžád salám taht alssáma!“ Není klidu pod nebesy…

II. ARTASONA
Obléhaní

„Hodně jsem šmejdil po světě, ledacos pochytil a vyslechnul všelijaký řeči,“ vykládá Egokiñe.

Slunce tančí na vršku nebeské pece, pochodují v prachu a hluku, tak jak je kolem sebe šíří přesun vojsk. Hroma nezastavíš a Iranzu je mu za to rozptýlení vděčný.

„Perou se na tenhle způsob hrůzu pokolení. Souvěrci si mezi sebou dávají do brady, bouraj si navzájem hrady a stavějí si nový. Pak se křesťani a Saracéni chytnou do křížku, a zase uzavřou spojenství proti vlastním s těma na druhý straně.“

„Co vlastně chtějí?“ vyhrkne Iranzu. Ne že by na tom záleželo!

„Zeptej se jich,“ uplivne si Hrom.

* * *

Jako jarní vody se hrnulo Sanchovo vojsko k Artasoně poblíž rázného toku Cincy. Z opevněného sídla v příhraničí čněl hrad se sporou tvrdou věží. Valy z kamene a palisád, náspy ze zeminy v hrbolaté pláni pod horou Olvena.

„Tuhle alcazabu vystavěl jistej Lope ibn al-Tawil, kterej dřív panoval Huesce. Šikula takovej,“ rozpráví Hrom. „Bojoval proti každýmu, na kom mohl něco trhnout pro svý léno, ať měl víru, jakou chtěl. Jedny šidil vyjednáváním, jinejm se vzpurně opřel.“ Odmlčel se.

„A dál?“ vyzvídal Iranzu.

„Ten jejich saracénskej císař, chalífa, milýho Vlka z rodu al-Tawil odsoudil za buřičství. Ukřižovali ho před branama córdobskýho Alcázaru.“

„Přibili na kříž?“ podivil se mládenec. „Jako Krista?“ Věděl, že se věší a stíná, ale takhle krutá poprava byla pro něj novinka. Dá si pozor, aby se do něčeho nekalého nenamočil!

S potyčkami mocných, zamotanými hůř než kořínky jahodníku, si Iranzu nelámal hlavu. Stačily mu vlastní. Tady tě postaví, tady bojuj proti těm, na které ti ukážou! Chytil slinu jako zrzavý kocour, co se toulá po vesnici až k lesu a hledá, s kým jenom se porve.

„Syrovátka jseš, v hovězině zašitej, jakejpak voják!“ krotil ho Egokiñe Hrom. „Obléhání dá víc zabrat než bitevní pole. Jo, dřepíš na zadku a nikam se nemusíš čochtat přes bláto, kamení a prašný cesty. Zato máš míň povětří kolem sebe, jako by tě šoupli do slepičí posady. Je tady ta pevnost, a okolo ní se všecko točí. Oni nemůžou ven a my nesmíme pryč, dokud nebudem vevnitř. Rachot přijde, když to chce některej změnit. Jen počkej, bude hůř!“

Iranzu špicoval uši, ani nehlesl, třebaže si jindy hrál se slovíčky rychleji, než se prosívají obilná zrna. Ani panáku ze slámy by neuniklo, jak se čas a prostor směstnaly do úzkého džbánku smrti. Dokola bylo vymeteno, venkované uprchli z vypleněných vesnic. Tábor na sebe navlékl plášť z hutných zápachů. Výměšky lidí a zvířat, zjitřené hádky a sváry mezi vojíny, nečisté stonání a čerstvé rány ze šarvátek mezi oblehateli a obléhanými, ze sháněk po jídle. Kdo ví, jak to Egokiñe vyčaroval a kam se s koženým měchem vytrácel, ale on a Iranzu měli alespoň vždycky čerstvou vodu.

Maurské výpady střídaly mocné útoky křesťanů, kteří se pokoušeli zdolat pyšné hradby a bili do nich velkými praky. Strkali do sebe navzájem; přibývali mrtví. Ob den či dva proti sobě vyjížděli udatní rytíři a vybraní bojovníci sváděli souboje. Hrdinům na obou stranách se nestačily hojit stržené podlitiny i zlá, krvavá zranění, kde kov zbraně překonal kov zbroje.

Král Sancho nechal pod Artasonu dopravit mangonel, jímž mistři střelby metali balvany proti hradbám a věži. Velitel hradu Mas’ud ibn Amrus na oplátku poručil na obléhací stroj vrhat zápalné nálože. Mangonel odolal kryt kožemi a zasazoval zdivu nemalé škody, avšak pevnost přesto vzdorovala ztečím. Odvážlivci za nocí ošetřovali šrámy v opevnění kameny a trámy, vyjmutými z vnitřních budov. Třebaže lučištníci zatím nedostali rozkaz, aby šplhali po žebřících a přisouvali dřevěné věže k valům, i tak na ně zbylo habaděj černé práce: cílili přesně a šetřili šípy.

Každý nový den léčil Iranzua z nemoci útlého mládí. Nepatřil ke slabochům, co se bojí úderu a bolesti, ale nechat si na hlavu lít vroucí vodu a tekutý oheň, a nemoci se bránit ani malíkem? Zatroleně hloupé je to! U nich doma se spotřebuje poslední nahnilé jablíčko a pro zaběhlou slípku se hospodář odváží sestoupit do rokle. Tady se rozbíjí rozlehlá stavba, co stála spoustu námahy a umu, statní chlapi ztrácejí zbůhdarma životy. A kdyby jen malou část věcí a koní, co berou za své při dobývání Artasony, mohl Iranzu prodat celé a zdravé na trhu, vyživil by svou vesnici na rok.

Přituhovalo, Sanchovi pěšáci se při střetech odhodlaně drali za jezdci; stejně tak lidé z hradu vybíhali na pomoc saracénským rytířům. V čele vždy útočil ibn Amrus, sličný muž v rudém vyšívaném plášti, v přílbici ovinuté černým hedvábím. Snesl se na křesťany jako jarní příval, jako lovecký jestřáb, a jeho protivníky odnášeli zraněné či mrtvé. A Mas’udův kůň…

Maurští oři pluli na stříbrných kopýtkách, ale grošovaný hřebec pána Artasony připomínal mohutnou skálu, vyrůstající z vrcholu hory. Iranzu by na zvířeti nechal oči. Vsadil by se, že je to jeden z komoňů, které sem za dávných časů přivedli císaři ve zlatých krunýřích. Tmavošedý hřebec se pohyboval s klidnou jistotou, kráčel vznešeně, klusal okázale a zvysoka; vyrážel do trysku, jako se vrhá vodopád ze skály. Ocas a hříva za ním vlály v démantovém oblaku. Štíhlé sloupce nohou nesly tělo ladné a mohutné. Pod širokým čelem hleděly velké temné oči, něžné a smělé. Skláněl ušlechtilou, klabonosou hlavu v gestu krásné ženy, lesklý plášť z vlnitých žíní mu visel přes plece.

Kéž by mohl Iranzu polaskat sametové nozdry, poplácat klenutou šíji, projet se na něm, jen jednou, jedinkrát! Přál si ho ukořistit v boji, ale kmáni se zatím klubčili mezi sebou a rytíři taky tak. Možná až půjde do tuhého a všechno se semele dohromady, jak už jednou zažil? Snil o tom, že jeho šíp protkne ibn Amrusovi hrdlo a král odmění zdatného lučištníka koněm padlého. Dej Bůh, aby zatím toho grošáka s bílou hvězdou nezahubili…

Vznešení jezdci berou koně jako vodu, kterou chtějí vypít. Jsou tu pro jejich sedlo, pro jejich bič a jejich vůli. Pyšní se tím, jak rychlý, silný, statečný je jejich oř, kolik vydrží. Jak cválá udatně bojištěm, třebaže mu čepel kopí servala kůži z hrudi, až jako zástěra pleská o kolena. Jak nese svého pána, byť se z jeho roztátého břicha hrnou tlusté kličky střev.

Iranzu se modlil za šedého hřebce každé ráno, a večer děkoval Hospodinu a slunci na nebesích, že milý grošák nezůstal kopyty nahoře.

* * *

Podzim probral koruny stromů na výšinách a po vrcholcích hor na obzoru rozlil mléko. Ubývalo zásob v Artasoně, křesťanské vojsko vyjedlo krajinu. Brzy se bude vařit polévka z kostí a nasbíraných hub. Břicho to naplní, sílu nedá. Navarrský král nehodlal odtáhnout s prázdnou: jeho tažení by ztratilo ostří výhrůžky.

Nechal na mangonel zavěsit těch pár zajatců, co získal. Houpali se tam ve smyčkách provlečených pod pažemi. Zatínali zuby, jen ten nejmladší volal po Alláhovi. Pamplonští se sápali na opevnění a udeřili na bránu. Znovu přiblížili obléhací stroj k valům – z cimbuří vyletěly střely a živou výzdobu pozabíjely. Mangonel bušil do hradeb obří pěstí, křesťanští bojovníci dotírali na jejich poničenou korunu. Tam však stály ženy a děti z pevnosti, oháněly se pružnými tyčemi s háky a obracely k nepřátelům podlouhlé nádoby, z nichž stříkal stravující nachový plamen.

Z bran Artasony se vyřítili obránci a v posledním úsilí se obořili na dobyvatele. Avšak jízda těch ani druhých se nemohla rozvinout pro množství kamenů, sloupů a základů zřícených zdí, jimiž krvácel hrad. Iranzu si našel šikovné postavení na nízkém pahorku a právě vysílal šípy na dva maurské válečníky, kteří svorně a postupně zahnali na ústup půl tuctu Sanchových rytířů. Tu spatřil, jak se jezero zápasících mužů a koní vzedmulo a rozpadlo ve vlny.

Křesťané se drali ke vstupu do pevnosti. Saracéni je předběhli. Jezdci sesedli a postavili se i s koňmi do průchodu, živou hradbu zvířat před sebou. Obránci, muži i ženy, co zůstali uvnitř živí, metali na útočníky před branou střely a kamení. Iranzu měl napilno sám se sebou. Prvního z muslimských ozbrojenců, které si vzal na mušku, zasáhl mezi lopatky, druhému prostřelil krk. Než opět sáhl do toulce, nový protivník tady.

Bojiště vyhlíželo, jako když vyklopíš ošatku žoužele: leží mrtvě po zemi, svíjí se, plazí, leze kupředu. Skoro všichni se nahrnuli k průlomu, jen pár se jich hemžilo pod hradbami. Iranzu v té vřavě nezaslechl dusot kopyt, snad jeho anděl strážný mu zaklepal na rameno. Mládenec se ohlédl. Na zpěněném koni se k němu hnal Saracén v třpytivém pancíři, co se prosekal nejdál a osaměl na okraji bitvy. V cvalu se hluboce sklonil a z pěstí nebožtíka vyškubl kopí, přehmátl a mířil s ním na Iranzua.

Svět kolem zhoustl jako sražené mléko. Iranzu jediným pohybem nasadí habrový šíp na tětivu, natáhne ji prostředníkem a ukazovákem, rozkročí se. Uvolněná tětiva švihne do chrániče předloktí. Střela ubíhá vpřed, točí se a pluje – vnoří se do čela Arabova vraníka. Zvíře padá, jako když vymrštíš balvan. Jezdce pohřbí pod sebou. Iranzu vnímá mužův ostrý výkřik, vidí, jak přemáhá mdloby, snaží se vyprostit, hmatá po zbrani.

Mládenec zaváhal; mohl by ho zajmout. Podle brnění soudě, rytíř byl vznešený muž. Iranzu by zbohatl… Schází čas! Už neviděl rudý plášť Mas’ud ibn Amruse ani jeho zlacenou přílbici. Hrdlo mu zúžila úzkost. Provlékl luk přes hrudník a hnal se k pevnosti. Chumel válečníků u brány se rozplynul, zanechal padlé a vtekl do útrob Artasony. Z ran hradu stoupal černý dým. Když Iranzu doběhl na vnitřní nádvoří, křepčila po něm smrt v tratolištích. Sanchovi vojáci pobíjeli ty z posádky, kteří až doposud odolali, i ženy, i děti – neboť kdokoli z nich jim byl za útoků tvrdým soupeřem. Po dřevěných kostech hradu šplhaly plameny: čilé, rudé, kudrnaté, dlouhé jako vlny ve splavu.

Srdce v Iranzuovi sinalo jako kus rozpáleného železa, když ho pustíš do vody. Kolem dokola se váleli nebožtíci a rozpadaly se trosky, postrkovány požárem. Kam se ztratil tmavý grošák s hřívou z bílého zlata? Kdo si ho uloupil? Rozhlédl se v zoufalství. Zaslechl žalostný řev, který přehlušil ryk umírajícího hradu a hromový hukot plamenů. Prolézaly mezi trámy, hltaly je, bobtnaly, žár funěl pod chomáči dýmu. Ve zborceném přístřešku uvázl kůň mezi ohňovými prsty. Jeho grošák…

Někdo na Iranzua hulákal. I kdyby se mu do cesty postavil král Sancho nebo sám svatý Petr, odstrčil by je. Odhodil luk a toulec, vlasy skryl kápí, přes dlaně přetáhl rukávy. Vtrhl pod hořící přístřešek, do kouře, hnědé tmy a rudých zášlehů, do puchu spáleniny. Dusil se, téměř neviděl. Horký vzduch rozpálil měděný přívěsek lauburu na mládencově hrudi, cítil, jak se mu propaluje do kůže. Dým štípal v očích, už nevěděl, kde se ocitá…

Nářek ho vedl, a kouzlo lauburu. Tady! Iranzu silou mocí odsunul doutnající příčku, ležícího koně odvázal od trámce a zachytil za ohlávku. Volal na něj, táhl za uzdu. Grošák se zvedl na kolena. Vykřikl strašně, vymrštil se a vyrazil do nádvoří. Iranzu se držel otěží, letěl a padal a pádil vedle něj. Marně se ho snažil otočit do strany. Srst koni porůznu hořela, jako by měl po těle vrostlé olejové lampy, hřívu a ocas oplétaly stuhy plamenů. Lidé jim uskakovali z cesty.

Srazíme si vaz, prolétlo mládenci hlavou. Stiskl víčka a svalil se hřebci pod přední nohy. Ušlape mě, uvláčí… Aťsi!

Stala se podivná věc, grošák zastavil.

Vzápětí na jeho hřbet dopadl hedvábný arabský plášť a Egokiñe dusil plameny. Útěšně ke zvířeti hovořil a nešetřil chválou, odváděje ho z hradu.

Iranzu klusal za nimi: „Eskerrik asko!“ Jak víc poděkovat? Nejraději by Hromovi odlomil kus vlastní duše.

„Oběs se za ty díky, chytráku,“ vrčel Egokiñe. „Musel bych spadnout z hrušně, abych si nevšiml, že ti ten tvor trčí v makovici.“ Jsou dvě věci, pro které se chlap zblázní: kůň a ženská.

Jedině oni táhli zpět k pamplonskému táboru. Jiní se hrnuli proti nim a pokřikovali: „Hej, vy dva, už tu herku ani nemusíte moc smažit, bude rychle k jídlu!“ Kdekdo z vojska probíral všemožné zajímavé zboží v pokořené Artasoně nebo křečkoval předměty cenné a užitečné po bojišti u hradeb.

„Počkej na mne dole ve vesnici, u toho domu s jabloní na dvoře,“ houkl Hrom a vyrazil mezi paběrkující.

Jen na půl ucha pak Iranzu slyšel, jak jeho druh pokřikuje a dohaduje se a pobíhá sem a tam. Kráčel zrychla vedle grošáka, věděl, že ještě chvíle, a kůň se zhroutí. Kopyta se mu pletla, pohyboval se čím dál namáhavěji. Stěží dorazili k domku, jak Egokiñe povelel. Iranzu ještěže pošoupl koně do stínu ke zdi, a bylo po písničce. Hřebec vypadal na umření.

Těžce supěl a chrčivě sténal sevřenou hubou, nateklá víčka přimhouřená bolestí – kdo ví, jestli nepřijde o zrak? Hlava mu klesala, po celém těle zely krvavé rudé rány, rozlézaly se bělavé spáleniny a perleťově šedá místa, kde byly tkáně zničeny hluboko do masa. Vlnitá hříva a bohatý ohon se teď podobaly snopkům suchých travin, které sežmoulaly plískanice.

Iranzu se ho nedotýkal, jen šeptal: „Vyléčím tě, dokážu to! Zachráníš se!“

Trvalo to, než přidusal Hrom. Plnou náruč látek a další v chumlu na hřbetě. „Budem toho spoustu potřebovat!“ děl řízně. „Hodně jsem nabral a ještě dýl handloval. A musel jsem se porvat,“ vykládal, zatímco kopnutím otevřel dveře a vešel do stavení. „Přiveď koně sem!“

Po půl krůčcích, s přestávkami dostrkal Iranzu hřebce do domu; obtížněji o to, že kůň byl velký a vchod malý. Z dřív zámožné jizby s kamennou podlahou mnoho nezbylo, vojáci během obléhání odnosili, co jen mohli – taky část došků.

„Tady v pravým rohu dvora je kůží pocákanou blátem schovaná studna, co dává dobrou a studenou vodu,“ hlásal Egokiñe. „To já jsem rozbil a odnesl dřevěný roubení a zakryl ji. Odtud jsme my dva pili. Vědro visí v jabloňový koruně mezi hustým listím.“ Neodložil svoji kořist, jen přikazoval: „Hnedky zameť kout a dočista ho vydrbej mokrýma věchtama.“

Mládenec div nesbíral čelist po zemi. Uklidil, jak se dalo; zíral na Hroma, který rozkládal tkaniny z turbanů a pláště.

„Samej len a hedvábí. Ty kusy vyšívaný kovovýma nitkama nebo podšitý veverčíma kožešinkama by dost vynesly, ale tady by nám byly platný jak lišce střevíce. Tak – a teď skoč pro další vodu.“

Grošák pít nechtěl a nemohl, avšak Hrom ho obložil mokrým, chladivým suknem.

„Počítám,“ mudroval přitom, „že nechceš, aby chcípl. Škoda by ho byla, má klabonos a velký oči, podle toho se pozná odvážný zvíře. Budu ho muset hojit zevně i uvnitř. Potřebuju pomocníka. Ty to nebudeš – musíš shánět léky a peníze. Ze všeho nejdřív koukej donést sníh, jinak ho otoky udusí,“ mávl paží na severovýchod, tam, kde z třísla hor s bílými štíty vybíhá rozverná řeka Riel.

„Já…,“ Iranzu polkl. V jiskřičce času pochopil. To, že zachránil šedého hřebce, je pouhý začátek klubka, které vede bůhví kam, nepochybně mimo všechno, co znal a s čím kdy počítal, mimo život, jaký si vysnil. Jeho etua, rodina, domácnost, jeho dům a majetek… Učiní krok ven ze stavení, a nic už nebude jako předtím.

Pokývl. „Najdu měchy na vodu, co nejvíc. V těch sníh neroztaje.“ Ve dveřích se ještě otočil: „Budu mu říkat Leyalá!“

* * *

Balendin rázoval kamenitou pěšinou, která se prodírala svahem mezi ježatým porostem kermesových dubů, nízkých borovic a listnatců. Místo poutnické hole třímal štíhlou makilu s pádnou hlavicí z rohu a ostře okovanou patkou. Omšelý plášť nedával znát, že si jej oblékl úspěšný kupec.

Vyprodal všechno zboží z koženého vaku, amulety a talismany do posledního. Drobounké svitky papíru, potištěné verši z Koránu a opatřené Šalamounovou pečetí. Pár prstenů s gemami, skrývajícími zaklínadla. Starobylé přívěsky, mužské údy ze stříbra, co přinášejí plodnost a zahánějí zlé duchy. Červený korál na ochranu nemluvňat. Drobnůstky z kovů, drahých kamenů a skla: pro štěstí, k pomoci a uzdravení. Do jednoho se proměnily v blahobytné mince, které poschovával v oděvu.

Čím nenápadnější bude, tím bezpečněji se dostane domů… ke své Maite. Ve váčku zavěšeném na hrudi ho hřál dárek pro ženu, která mu dala dva syny – a stále je tak sladká, tak půvabná, „Draze milovaná“ nejen jménem, ale oddaností svého chotě. Když Balendin na trhu v Zaragoze zahlédl ten náhrdelník, věděl, že ho musí koupit, i kdyby měl s židovským zlatníkem smlouvat až do soumraku. Na šňůře kuliček jak maličká slunce září sedm tepaných listů břečťanu s rytinami holubic a pávů. Jak se bude vzácný šperk vyjímat na její hebké šíji!

„Smím se přidat, příteli? Ve dvou čas rychleji utíká!“

Kupec se zaškaredil. Cestování je vždycky nebezpečné, raději si každého držet od těla. Tenhle ani nedal křesťanské pozdravení.

Nevraživě pohlédl na muže, který se k němu připojil tiše a samozřejmě jako jeho vlastní stín. Vysoký, mocné plece, černá tunika s rudým lemováním, střevíce z dobré kůže, dlouhá dýka po boku – žádný chudák! Kdo ví, odkud se tu bere, zdejší nebude. Nosí vous, temná hříva mu nezastřižena sahá k lopatkám. Na sponu podobnou té, která drží cizincův plášť, Balendin ještě nenarazil na krámcích či v dílnách ani na žádném oděvu. Soška jezdce je nahrubo ulitá z bronzu a pořádně stará, na to by dal kupec krk. Na trupu koníka se rýsují zlatem vykládané, tenké spirály.

„Noo…,“ protáhl Balendin opatrně. „Snad jen kousek tady do Jacy. Ve městě se asi zdržím.“

„Jistě ne dlouho! Nespěcháš s návratem, příteli? Připadalo mi, že bys byl nejraději, kdyby ti narostla křídla. Možná tě pod tvou střechou někdo čeká? Lépe tak než nějaké povinnosti! Či snad obojí?“

Zlý aby toho chlapa vzal! Balendin zalitoval, že mu nezbyl jediný z talismanů. Rád by odsekl; věty se vtírají, ale cizincův hlas je pronáší s vybranou zdvořilostí.

„Mám rodinu,“ připustil neochotně a přidal do kroku, třebaže hrbolatá stezka příkře klesala z horského hřbetu – hrozilo, že si podvrtne kotník. Kéž by tak mohl ustoupit stranou a předstírat únavu, aby se drzouna zbavil…! Zleva skalní stěna, zprava sráz, obojí vroubí neprostupný, pichlavý matorral.

„Bezpochyby jsi doma zanechal mladou choť,“ hladce hovořil jeho samozvaný průvodce. „Jsi šťastlivec, příteli, jestliže s tebou sdílí život žena krásná a počestná.“

Kupec po všetečkovi střihl rychlým pohledem. Mužova široká snědá tvář zůstala vážná. Světlé oči v ní zářily jako dva safíry.

„Má paní je počestná a pracovitá,“ zavrčel. „Nikdo v celém okolí o ní nemůže říct špatné slůvko. Dům drží v čistotě a pořádku, je zbožná a vyšívá pro paní Arrosu, ženu lékárníka v Jace.“

„Á, toho mudrce znám!“ zaradoval se cizinec. „Zkoumá rostliny, které dokážou zázračně léčit. O jeho zahradě se proslýchají úžasné zvěsti… Kéž bych tam někdy mohl vstoupit! Ale to učený mistr Palben žádnému nedovolí!“

Balendinovi se ulevilo, že se hovor stočil do méně nepříjemné zákruty, a tak sestupovali v čilém besedování. Blížili se úpatí vrchu, zelenou pokrývkou křovin tam dole probleskovala hladina říčky… Zahřmělo.

Dlouhý, zlověstný, sílící rachot hromu a pronikavý praskot, který dral sluch i srdce. Kupec vykřikl: z vrcholu se uvolnil balvan. Směšně a hrůzně odskakoval po schodišti hory, s výbuchy prachu drtil kamenné výstupky. Lámal dřeviny a odrážel se od nich k divokým skokům. Balendin ztuhl jako socha – nebylo, kam se skrýt. Cítil na jazyku hořkost smrti…

Cizinec v černém se pohnul, rychlý jako plamen. Strhl kupce ke stěně a neprostupné křoví povolilo, snad couvl i kámen a přichýlil poutníka.

Hlučněji než tisíc lijavců se prach a štěrk valí bílým vodopádem, keře i stromy se tříští s ostrými výkřiky lámaného dřeva. DUM, DUM, DUM! Balvan se řítí… Kupec, v ústech prach a pod víčky hrůzu, jen úkosem zahlédne cizince, jenž vyskočí vzhůru, jako by vzlétl, zachytí se skalní římsy a vytáhne se výš. Obří kámen se skutálí kolem něj, mine mužovy nohy o půl coulu.

Hukot a skřípění se vzdalují a doznívají, balvan se překulí, zakývá a usadí se na říčním břehu.

Kupec klečel na stezce mezi orvaným listím a sutí, vykašlával prach a sípavě se modlil. Cizinec jen s vlídným úsměvem protřepal svůj plášť potřísněný hlínou.

„Pane,“ vypravil ze sebe Balendin, „spasil jsi mi život a ohrozil svůj. Čím ti to mohu splatit?“ V tu chvíli mu žádný peníz ani dar nepřipadal dost velký, aby neznámému poděkoval.

„Příteli,“ děl jeho zachránce, „jsem rád, že mne osud přivedl k tobě, abych byl nápomocen. Odmítám díky, ale něčím byste mne přece potěšil… Mistr Palben pěstuje ve své věhlasné a tajné zahradě bylinu, kterou mu přivezli zdaleka, z Východu. Má dlouhý fialový stonek, světle zelené zvonky květů a lesklá semínka. Odstraní horečku, závrati, chudokrevnost a záněty vnitřností, posílí milostné touhy a přivolá zdravý spánek. Přines mi jednu i s kořenem, jenž připomíná mrkev. Snaž se ho nepoškodit, abych ji mohl také rozmnožit!“

* * *

Balendin se s kápí staženou do čela proplétal mezi lidmi v honosných ulicích Jacy. Klopil hlavu a v duchu kvílel. Ve skutečnosti vůbec nemířil sem. Potřeboval se dostat do svého útulného domova v Santa Cruz d’as Serors. Stěží městečko, spíš ves nedaleko odtud, ale s novým kostelem; tak velký a krásný nemají ani tady v Jace. Nechá v něm odsloužit mši, jestli všechno dobře dopadne.

Kupec se chtěl jen zbavit cizince a Pán ho za lež potrestal… Ne, to není Boží dílo, nýbrž ďáblův úskok, že se počestný obchodník má vloupat do cizího obydlí a krást!

Na okamžik zauvažoval, zda by mu lékárník tu cizokrajnou rostlinu nevěnoval. Ach běda, mistr Palben je pyšný na své poznání a vliv. S nikým se nedělí, nesvěřuje se ani své tiché, zakřiknuté ženě, a obejde se bez pomocníků. Šlechtí ho bohatství a majestátní vzhled – pokoru a laskavost dávno zapomněl kdesi pod lavicí.

Nepůjde to snadno, avšak Balendin musí obhájit svoji čest a splnit cizincovu žádost. Teď se neodvažuje k Palbenovu velkému, dvoupatrovému domu s vlečkou obezděného dvora: co kdyby si ho všiml někdo ze sousedů? Počká někde v úkrytu na noc, až pak přeleze zeď. Ale městské brány otevřou až za svítání, a co když ho zahlédne stráž? Slunce klesalo k západu, stíny se natahovaly na špičky a vzduch šedl. Domácnosti chudé i zámožné ožily předvečerním ruchem. Využije příležitosti… Nevyprávěla Maite, že lékárník skrývá svoji bylinkovou zahradu v uzavřeném zadním koutě dvora?

Balendin s úsilím předstíral, že je nastávající Palbenův zákazník, který směřuje ke vstupním dveřím. Zastavil se však, a místo aby zabušil klepadlem, prosmýkl se do boční uličky, uzoučké sotva na rozpětí dětských paží. Z vedlejší budovy do ní nevedlo žádné okno, zato ji plnila bohatá vůně bylin. Kupec odložil plášť i makilu na zem, a pomáhaje si opěrou protější stěny, vyšplhal na zídku. Připraven skočit do dvorku, překvapením málem spadl: kolem vnitřní zdi se vinuly terásky osázené nejpestřejším býlím. Palben pečlivě využil každou píď stísněného prostoru. Do jižního rohu umístil stříšku, aby choulostivější rostliny chránil před žárem.

Kupec tedy opatrně sešplhal po stupíncích záhonů; oddechl si, když pod chodidly ucítil hladké dlaždice. Vytáhl nůž a sklonil se, aby vyhledal tajemnou bylinu, o níž měl jeho zachránce takový zájem… a jeho zrak zabloudil pod přístřešek.

Zdřevěněl úlekem v krátké době podruhé, s ním i ti dva, co se k sobě nestoudně tiskli pod příkrovem stříšky a soumraku.

* * *

Balendin si nebyl jistý, jestli se stmívá tak rychle, nebo zda mu selhává zrak. Nohy se pod ním podlamovaly, přenášel váhu na svoji bojovou hůl jako mrzák na berlu. Na břeh říčky se dopotácel více méně po sluchu. Zakopl, upadl a modlil se k Bohu, aby už nikdy nemusel vstát.

„Jsi zraněn, příteli?“

Otázka byla věcná a chladná, prostá jakékoli účasti. Cizinec tam stál, ruce založené na hrudi. Balendin ho neslyšel přicházet. Nebo ho v přítmí neviděl, dokud muž v černém oděvu nepromluvil. I teď ho vnímal pouze jako tmavou siluetu.

„Ne…,“ vypravil ze sebe ležící kupec a neobratně se vyškrábal na nohy.

„Napadly tě městské stráže?“ pokračoval neznámý s podivnou neúprosností.

„Ne. Ne.“

„Tak čí je to potom krev?“

Balendin se podíval na svoje ruce, jako by je viděl poprvé v životě:

„Ničí. Vlastně… ničí… Moje žena… čubka nevěrná… zabil jsem ji. Bůh mi pomoz.“

„Zabil jsi je oba.“ Napůl otázka, napůl prohlášení.

Balendin stěží dokázal přikývnout.

„Jednal jsi podle práva,“ pronesl muž rozhodně. „Jedině krev smilníků smyje poskvrnu na cti.“

Balendin na něj chvíli bezmocně zíral, rozeznával vysokou postavu a linie pláště sepnutého na rameni. Měl sto chutí zardousit cizince holýma rukama. Jako by kupci otáčel nožem v ráně. Nikdy Maite nepodvedl, líbal zem, po níž chodila, o všechno se staral, obdařil ji péčí a dostatkem! Bože! Proč jsem ji musel zabít? Nechtěl jsem… Kdybych nevešel do Palbenovy zahrady, nic bych nevěděl, všechno by bylo jako dřív! Co řeknu svým synům? Co s námi… co s nimi bude?

„Zpronevěřila se ti a zasloužila trest,“ slyšel hovořit neznámého v neúplné ozvěně svých vlastních myšlenek.

Ano, podle starých zvyků měl právo na pomstu. Ale to neznamenalo, že příbuzní mistra Palbena nebudou chtít hlavu jeho vraha. Až jej odhalí, jak se bude hájit? Cožpak lékárníka neskolil v jeho domě, do něhož se vetřel? Balendin by nejradši křičel, naříkal a vyl jako zraněné zvíře. Dal by alespoň trochu průchod své bolesti. Ale nemohl. Ne před těma pronikavýma očima – zdálo se mu, že žhnou bledou nocí jako modré plameny. Co je cennějšího než čistý štít a dobrá pověst? A kdo by chtěl nosit parohy? Ticho jen prohlubovalo kupcova muka.

„Tady je, co jsi ode mne chtěl,“ podal svému zachránci trs byliny, zbrocený krví. Měl co dělat, aby mu ji nehodil pod nohy. Kéž by ho byl býval nepotkal!

Cizinec ji přijal.

„Jsme vyrovnáni,“ pokývl. „Počkej ještě – ten šperk pro svoji ženu nebudeš potřebovat. Prodej mi ho! Mince ti nyní přijdou vhod.“

Balendin mlčky vytáhl náhrdelník ze záňadří a nechal ho sklouznout do trávy. Otočil se a potácivě vyrazil pryč. Nevěděl, co bude dělat ani kam půjde. Toužil být co nejdál od tohoto místa… od muže, kterého mu bezpochyby vyslalo do cesty samo peklo. Nechtěl jeho peníze.

Cizinec v houstnoucím šeru otáčel mezi prsty vzácnou rostlinu a čekal, až Balendinovy kroky odezní. Pak ji nedbale odhodil do říčky, sledoval, jak se krvavé skvrny rozpíjejí, jak ji proud vláčí do zapomnění. Sebral zlatý klenot a zastrčil ho do kapsáře z jelení kůže. Sehnul se pro Balendinovu opuštěnou makilu, sevřel pěst kolem štíhlého dřevce, který ožil. Zkrátil a smrskl se do zmijího těla, stočil se cizinci kolem zápěstí – vzápětí zmizel za náhrdelníkem.

Snědý muž s jasnýma očima se prudce zahalil do pláště. Látka se mžikem pokryla nazrzlou, krátkou, místy olysalou srstí. Lidská postava se zhroutila do sebe, s praskáním lámaných údů změnila tvar. Ze svěžího porostu na břehu řeky se zvedl mohutný mezek. Hřbet a zadní nohy byly rozhlodané hnilobou, kůže se odchlipovala od masa. Tam, kde se rozpadla, prosvítaly a vyčuhovaly žluté kosti. Do okolí se vyvalil pach rozkladu.

Spin de Mul se vydal na cestu tmou, rychleji než jezdec v plném trysku – bez ohledu na to, že půli těla s odporným šelestěním vláčel za sebou. Měl naspěch. Ještě tu noc hodlal někoho navštívit. Někoho dostatečně zoufalého na to, aby s ním uzavřel obchod.

III. INFERNUKO ZUBIA
Rudý býk

Iranzu hledí k horám na severu Huescy, lidé jim kdoví proč říkají Katilu, Číše. Jako by matka země hrozila řadou zaťatých pěstí s klouby zbělelými mrazem… V líném žlutém světle podvečera se zdají blízko. Stačí přichvátnout si a průzračné povětří samo vynese Iranzua po jejich úbočí.

Chyba lávky, Katilu před mládencem couvají. Šeří se, vzduch temní a on stále kluše, břemeno mu tíží ramena. Nezastaví se. Planina se pomalu zvedá, sápe se k nebesům – mocně vyrůstá, vztyčuje se do útesů a křivých stěn. Křoviska Iranzuovi šlehají po lýtkách i pažích. Půda se otevírá trhlinami, kameny skáčou pod chodidla. Sladká krev a slaný pot.

Dech jej pálí v hrdle, láme cestu jako hladový spálenou placku. Zato měsíc nespěchá, prochází se široširou hlubinou, pod ním kraje zavinuté v mlhách. Iranzu šplhá a škrábe se výš, výš. Ticho cinká stříbrnými drátky.

Těžká modř oblohy zprůsvitněla, na prolákliny vystlané sněhem zamrkají předjitřní hvězdy. Dobře, že se mládenec musel drát vzhůru: s nákladem sněhu tak bude jen sestupovat.

Hory si otírají noc z tváří rouškami jitřních par. Daleko pod nimi se třpytí zvlněná pláň se šperky osad a měst.

Čeká jej.

* * *

Iranzu doklopýtal do Artasony, srdce mu hrozilo vyskočit z hrudi – nevěděl, jestli únavou, nebo úzkostí. Vrazil do stavení s pramenem a jablůňkou na dvoře. Zakopl o práh, padl, a těžké měchy nadité sněhem udeřily do podlahy, do jeho ramen a temene.

„To je dost,“ zabručel Hrom. „Poledne už míjí.“

„Kde… je kůň?“ vydechl Iranzu, hrabaje se na všechny čtyři. „Z podhůří… táhl… táhl jsem náklad na smyku… pláštěm přikrytý.“ Při představě, že by to trmácení bylo nadarmo, zatmíval se mu zrak.

Egokiñe kývl palcem do dvora. Probdělé hodiny mu vpálily pod oči černé půlměsíce. U studny stál grošák, stříška ze slámy ho chránila před sluncem, na dláždění usychaly kalužinky z obkladů. Mručel bolestí, ztěžka lapal po vzduchu, měl schvácený výraz, víčka bez řas křečovitě semknutá. Teklo mu z nich a z chřípí také. Trup opuchl, hlava naběhla. Všude žluté příškvary, lepkavě lesklé, a zjitřené šarlatové lysiny až do živého masa. Z hlubokých popálenin prýštila krev. Celý se chvěl.

„Trápí se, ale žije,“ tence řekla postavička v koutě dvora, oděv zmáčený a ruce zčervenalé chladnou vodou. Hrnula se k vakům, odtahala je do stínu. Uchystala v čistém vědru směs vody a sněhu, máčela do ní pásy jemné tkaniny a přikládala hřebci na zubožený obličej. Iranzu by se vsadil, že zvíře tu péči a ošetření přijímá s úlevou.

„Jainkoari esker,“ hlesl.

„Bohu poděkujeme, až bude zase běhat,“ prskl Egokiñe. „Až z něj dostaneme jed kouře, kterej spolykal, až ho vytáhneme z horeček a zanícenejch ran, až se zajizví a obroste novou kůží. Pokud tadle zábava nesemele nás.“

„Jak se ti odvděčím?“ vyhrkl Iranzu. Cítil se v tu chvíli, jako když stál za rozbřesku na skalním bradle, pod ním propast a dole se ze stínů protahoval široširý kraj.

„Budeš mě platit,“ odvětil prostě Hrom. „A ji taky. Nechci moc. Z něčeho žít musíme.“

Drobné stvoření u studny otřeplo krůpěje z prstů, pokývlo a usmálo se.

„Ženská!“ vyjevil se Iranzu. „Kdes ji sebral…?“

Z kaftanu barvy písku vyčuhovala hubená snědá zápěstí. Výšivku šatu odřel a potrhal čas. Prach halil drobné nohy místo střevíců. Úzkou tvář s jemnými vráskami kolem očí a úst clonil pampeliškově žlutý šál stažený v týle, tak jak nosí zavití Saracénky. Ale hrdlo měla hladké a útlé, na něm tři šňůry skleněných korálků.

„To je Abda,“ Hrom se jí vydal pomáhat, „sloužila na hradě. Schovávala se. Kam by šla? Není žádný nemehlo. A já se sám o tvýho koně nepostarám. Bude to kopa dřiny.“

Mládenec byl ze samé únavy tak rozklížený, že se by mu – jak se říká – zuby v průvanu roztřásly. Ale musel se ptát dál: „Co teď?“

„Potřebujem odvar z březovýho listí. To na vnitřní užívání, aby se grošák posílil a upravily se tělní šťávy. Na rány podrcený, svěží zelný listy, kozí mlíko, ocet a víno a med, jitrocel, arniku svařenou s pivem – ber kde ber! Terpentýn a včelí vosk,“ sypal ze sebe Hrom, jako by hlasem doprovázel bouřné blesky.

„Hojivej konopnej olej, olej z ostropeřce a ze lnu. Odvar z kopřiv na ohon a hřívu. Rozmačkaný jeřabiny, myrhu, borku a cypřišový dřevo. Do krmení proso, hrách a vařený lněný semínko. Moje máma byla astyia, čarodějka a vědma, od ní jsem ledacos pochytil.“

„Nic jsi mi nevyprávěl,“ hlesl Iranzu. Šel mu z toho rozum kolem. Připadalo mu, že snáz by vystavěl celý hrad, než opatřil všechny ty věci. Nezbude než se vypravit do města Huescy k Maurům, vyloupit lékárníka.

Hrom se zašklebil, ždímal půli hedvábného pláště. „Vždyť to znáš. Co všechno víš, nedávej vědět. Co někde slyšíš, nechtěj vždycky věřit. Co na skobě visí, nech tam viset. A z toho, co máš v moci, koukej slevit!“

„Neslevím,“ řekl mládenec.

Egokiñe trhl ramenem: co s takovým počít? „Je dost šikovnejch bylinek. Poradím se s ní,“ tím mínil Abdu, „čím léčit tvýho koně zevnitř. Proskurník, hloh, jalovec, ostružiny, řepík…“

„Fenykl, podběl, lékořice, lipový květ a tymián,“ vmísila se saracénská nevolnice. „Česanou vlnu, abychom s ní stírali strupy. Hodilo by se něco ze stříbra, povaříme to ve vodě,“ připomněla. „Taková tekutina účinkuje čarami.“

„Bez vody se neobejdem,“ podrbal se Hrom na temeni. „Koupat a omejvat rány, aby nehnisaly ani nevysychaly, a nezůstávaly na nich zbytky mastiček. Štístko, že ji tady ve dvoře máme.“ Bezděčně pohlédl na odřené klouby pěstí.

„Praštil ty muže, až jeden odlétl přes branku a ten druhý si zlomil nos,“ řekla pyšně Abda. „Chtěli nám zabrat dům a studnu.“

„Nemůžem odtud… aspoň zatím,“ zabručel její nový pán. „Grošák by stejně nedokázal udělat krok.“ Zamyslel se a pak dodal: „Nejspíš jsou ty starosti zbytečný… jestli brzo nezačne žrát a pít, chcípne tak jako tak.“

Mladík ztěžka potřásl hlavou. Sebral z kouta svoji lučištnickou výstroj, meč a přílbu, které si vybojoval. Otočil se a šel, ztuhle jako dřevěná loutka na motouzcích. Překonal nekonečnou vzdálenost mezi podhradím Artasony a napříč vojenským táborem až k prostranství před stanem se znakem Arrano Beltza. Král seděl na svém vyřezávaném stolci, obklopen družinou, veliteli a rádci.

Iranzu si troufl tak blízko, co by ve hře s koulemi hodil dřevěným prasátkem. Padl na kolena a chraptivě se rozkřikl na celé kolo: „Pane můj, vznešený pane, dopřej mi sluchu!“

Sancho Garcés, s přísným čelem a plnými rty v kadeřavém vousu, obrátil pozornost do míst, kde povykoval opovážlivý umouněnec. Pokynem zastavil svou stráž.

„Pane můj nejjasnější, dovol mi opustit tvoje vojsko, neboť Bůh mi svěřil úkol.“

„A ty jsi kdo, člověče?“

„Vznešený pane, Iranzu Vigilaz, k tvým službám – až dosud. Přicházím z Auritzu.“

„Vstaň a pověz mi, chlapče z kopců, pro jaké poslání opouštíš svého krále.“

„Můj pane, položil bych pro tebe život, ale mám teď v péči zmrzačeného koně, kterého nikdo jiný nechtěl… grošáka, na kterém jezdil kníže Artasony.“ Raději by klečel. Ve stoje ho země k sobě táhla hůř.

Sanchovým jasným očím by stěží něco uniklo, i kdyby prosebníka nehalil šat dotýkaný ohněm, hložím a skalami Katilu, i kdyby se mu klopoty posledních dní zle neotiskly na kůži a na držení těla.

„Mas’ud ibn Amrus padl do naší moci,“ pravil pamplonský vládce. „Jeho léno získává Navarra a pevnost na nové hranici obsadí naše posádka. Můžeš zůstat v ní.“

„Pane můj nejjasnější, nemohu poctivě bojovat za tebe a Navarru, a přitom léčit svého hřebce.“ Slyšel, jak se královi muži rozesmáli, a nebylo to hezké veselí. „Luk jsem dostal a vracím ho, i toulec se střelami kromě těch, co zůstaly v tělech nepřátel. Odevzdávám ti čepel a přílbu, získané v bitvě. Žold bych taky vrátil, jenom nějaký obdržet.“

„Lehko bys za svou drzost přišel o jazyk i o krk,“ děl Sancho, „ačkoli se mi doneslo, že sis v bojích počínal udatně.“ Pročísl prsty bradku a zostra pohlédl na mladíka před svým stolcem: o píď necouvl, nesklonil čelo. „Král má dost příležitostí se hněvat, málokdy se však pobaví.“ Vládce Navarry tleskl dlaněmi, vynesl rozsudek.

„Ibn Amrusův hřebec byl hoden chvály. A krásný kůň jako krásná žena patří právem tomu, kdo je dovede nejvíc milovat. Budiž tedy. Ponech si koně i volnost.“

Iranzu znovu poklekl – nohy ho samy snesly do prachu – a nabral dech: „Můj nejlaskavější pane, prosím, propusť také vojáka jménem Egokiñe Hrom, protože mi s koněm pomáhá. Dovol také, abychom směli přebývat pod tvojí ochranou v domě se studnou a jabloní… než grošák pojde na své spáleniny, nebo než ho dokážeme odvést.“

Sanchovými ústy škubl úsměv. „Máš mé slovo, do lhůty, o niž jsi požádal. Až tě pak potkám, možná mi dáš hříbě od tvého grošáka. A možná se budeš houpat ve smyčce.“

Do smrti si bude Iranzu pamatovat šprýmy urozených družiníků, nezapomene vzor přezky na králových škorních, když před ním padl na tvář. Vracel se v mlze husté jako růžová račí polévka, lidé a stany a domky v ní pluly…

Nesly ho do blouznivých, úzkostných snů.

„Holááá, chlape, prober se a sežeň léky! Tvůj Leyalá právě začal žvýkat trávu. Tak běž, běž!“ hučel Hrom. „Nezapomeň, koukej mu přinýst sůl a pokroutky pro mlsotu!“

* * *

„Hej, počkejte, stavíte to špatně!“ zvolal Iranzu.

Hlouček lidí se na palouku před vesnicí dohadoval a ze změti hlasů byla znát rozladění. Upozornění však patřilo dvěma chlapcům, co se skláněli nad korytem potůčku o tucet kroků dál, po lýtka namočení v proudu.

„To je náš vodní mlýnek! Co je ti do toho!“ Ten vyšší a statnější, který už vyrostl z dětské baculatosti, rozhněvaně zašermoval rukama. Mladší, se zlatými vlásky a pihami na nose, vzhlédl k cizinci se zvídavou důvěrou.

„Takhle vám proud vyviklá sloupky a voda odnese kolo,“ vysvětloval poutník, jen o hrst roků starší než oba stavitelé. „Vy patříte k sobě?“

„Jo,“ vyhrkl zlatohlávek. Jeho vyčouhlý, kučeravý bratr se chmuřil.

Příchozího nic nevyvedlo z pohody. „Tady to musíte ukotvit, vidíte? A semhle bokem na hřídel posadím čápa z dřívek,“ vytáhl nůž.

Klučík obdivně hvízdl. „My už tak dobrý nemáme,“ podotkl.

Větší hoch se přestal kabonit, ale podezíravost ho neopouštěla.

„Povídáš si s mými syny,“ pronesl zlehka muž, který se právě přesunul od skupiny venkovanů. Vzdor ustaranému výrazu a onošenému plášti v něm poutník odhadl kupce z města – jistota hradeb a zajištěného živobytí se usadí v morku kostí.

„Jsme tu oba cizinci… nechť nás opatruje Bůh, který ti dal tak šikovné ratolesti,“ odtušil mládenec, aniž by přestal ořezávat dřívko do podoby čapí hlavičky. „Prodáváš amulety?“

Kupec těžce vzdychl a shodil z ramene kožený vak na širokém popruhu. „Amulety, talismany, zaříkadla i ozdoby. Ale zboží nabízím nemnoho. Co potřebuješ?“

„Stříbrný talisman, aby chránil koně.“

„Nevím, jestli mi nějaký zůstal,“ zamumlal muž v oškubaném plášti, zatímco se přehrabával v poloprázdném zavazadle. „Musí být stříbrný? Měl bych tady jeden ze skleněných korálů a jantaru.“

„Stříbro hojí, nic jiného nepomůže,“ stál pevně na svém Iranzu.

„Jestli máš zraněného koně, zkus najít v Jace dům lékárníka Palbena,“ ušklíbl se náhle kupec. „Paní Arrosa, jeho vdova, jistě prodá nějaký ten lektvar.“

„Zkusím to… Příteli, vzal bych si tenhle přívěsek! To bude to pravé!“

Muž se zarazil, svíraje začernalou destičku ve tvaru pětiúhelníku, ne rozměrnější než rozevřená dlaň. Vypadala zašle a poškodil ji hluboký vryp, ale i tak na ní byla znát silueta vzpínajícího se oře a pod ním lidské tělo.

„Musel bys ho vyčistit vroucí vodou a solí,“ mínil kupec, „a nejsem si jistý, kolik síly v něm zbylo, podívej, ta rýha… Chm. Dám ti tu věc lacino.“

„Otče, když ten pán potřebuje koňský talisman, proč ho nevezmeš k nám domů? Třeba ještě něco zůstalo v truhlici se zbožím,“ vyhrkl světlovlasý špunt. „Odcházeli jsme tak rychle! Zapomněl jsi i nůž, museli jsme koupit nový.“

Kupec sebou sotva znatelně škubl. „Vedu děti k příbuzným,“ vysvětlil překotně. „Jejich matka vážně onemocněla… nakažlivou chorobou. Je u jeptišek v Jace.“

„Prosil jsem otce, abychom se vydali orodovat za její zdraví ke svatému Jakubu Staršímu v Compostele,“ vmísil se starší z chlapců. „Určitě by jí to pomohlo! Je znamení, že máme jít, když Ahaizparrenou vede poutnická cesta!“

„Jejich strýc tam žije,“ ucedil muž ve starém plášti a zpříkra se otočil k synům: „Pro cvrčky jako vy je to příliš nebezpečná výprava!“ příkře pravil. „Můj bratr Peio se o vás postará. Můžeš mu pomáhat s ovcemi, Kutune. Tak… Mládenče, přidej mi za talisman ještě alespoň sueldo.“

* * *

Balendin přesypal na dlani mince, dvě stříbrné a řádku měděných. Bylo mu jasné, že z cizího mládence víc peněz nevyrazí: dal za koňský talisman všechno, co měl ve váčku. Mnoho pro něj, málo pro obchodníka! Malý Xabi se nepletl, nakvap se vydali na cestu. Ale zůstával ten kamenný domek s předsunutým patrem a venkovním schodištěm ještě vůbec domovem? Stavba prázdná jako loňská ulita v suchém listí… Nikdy se tam nesmí vrátit! Křečovitě stiskl víčka.

Lékárníkův bylinkový dvorek vydechuje podvečerem žár, který vstřebával po celý boží den.

„Komukoli do srdce vejde láska, vejde mu tam pošetilost, a na tom se nedá nic měnit. Ezer aldatu! Pohledem sličných zraků tě oslepila, uzamkla tě pod mřížovím řas. Nevyplatíš se jí ze zajetí, a na tom se nedá nic měnit! Ezer aldatu…“

Pod záhyby šatu bok zlatavé lesklý a oblý jako zralé jablko. Palbenovy hladké, bílé ruce. Balendin vidí svůj nůž, rudou šťávu na jeho ostří. Mužská ústa lapají po vzduchu a blednou.

Maite, jeho milovaná choť Maite, nekřičí o pomoc, necouvne o krok; pouze navyklým pohybem shrne sukni.

Balendin polohlasem zvolá: „Ženo, co jsi to udělala!“

Její smích rozčeří vzduch obtěžkaný vůněmi. „Je to přece maličkost, měla jsem ho ráda. A ty jsi hlupák a zbabělec. Udeř!“

Do zahrady léčivek slabě doléhá cinkání nádobí a nezřetelný rozhovor, tam vpředu prostírají k večeři. Čas a kupcovo srdce se zachvívají:

„Nebojíš se?“

„Bojím se jen toho, že bych se mohla minout se smrtí.“

Maite skloní hlavu, nůž projede nad klíční kostí a zahryzne se do šíje.

Bůh odstoupí od Balendina, neboť jej pohltil Gaitzoak, Zlý, sám duch žalu a krutosti. Kupcovy prsty škubou za ženin živůtek. Hruď Maite měl zdobit zlatý náhrdelník, místo něj se pevných tkání pod hebkou kůží dotýká čepel. Takový trest přísluší nevěrnicím, aby všichni poznali jejich vinu a hanbu! Kéž by v tu chvíli přichvátal někdo z Palbenovy domácnosti – zastavil pohyb nože…

Balendin mrskne těmi dvěma kusy masa do záhonku levandule. Ať je Maite prokleta!

A on s ní…

Kupec už si nevzpomíná, kde a kdy smýval lepkavou krev z dlaní a rukávů; možná ještě za zdmi Palbenova domu v mramorové nádrži, protože si ho v Jace nikdo nepovšiml a stráže ho nechaly vyjít městskou branou, před tím, než se zavírá na noc. Ale kam zahodil nůž? Do které pukliny v zemi? Ještě té košile se musí zbavit: naposledy se převlékl ve svém domě a kus oděvu, na němž se zachytila smrt a pohana jeho ženy, ve spěchu smotal a strčil do tlumoku. Nesebral odvahu sáhnout na něj, ale dnes v noci, až jeho synové usnou, konečně spálí poskvrněnou věc v ohni. Nebo košili ráno daruje žebrákům.

Dva zbývající dny cesty, odevzdá chlapce do péče strýci Peiovi. Nespatří je víc.

Co z toho? Do pekel s osudem! Vržený kámen za ocas nechytíš…

* * *

Brisca po poledni opustila pevnost Bidarray, posazenou pod vrcholkem Harri Handi, Velkého kamene. Vítr táhl krajem a pěkně voněl travou, ostře a svobodněji než mezi hradbami. Tentokrát nepotřebovala přemlouvat châtelaine, aby ji pustila ven. Paní Elisenda sama poslala služebnou, ať nasbírá houby.

Kdyby chtěla, Brisca si je vypátrá mezi spadlým listím a v podrostu na těch svazích Harri Handi, co se otáčejí k půlnoci a západu. Ale proč nevyškudlit chvilku navíc? Paní bude beztak hudrovat… Dívka se dala pryč za hranice farnosti, pěšinou podél hlubokého koryta Baztanu. Skotačivá bystřina se prodírá průrvami a podbíhá Pekelný most, starší než paměť. Brisca opatrně přešla po jeho kvádrech strakatých lišejníkem – ďábel se neukázal a nestrhl ji na kamení v proudu.

Toulala se hvozdem na severních kopcích, šťastná, že je mezi stromy. Slyší jejich šepoty a rozmlouvání, dýchá vůně listoví, mechů, proudící vody. Zabralo nějakou tu chvíli, než v košíku vrchovatě zlátly kloboučky lišek a ryzců. Zatím se udělalo bouřmo, mraky v úprku. A domů kus cesty…

Dostala se do údolí Baztanu a k ústí Pekelného mostu, Infernuko Zubia, když spadly první krůpěje teplé jako krev. Brisca se přikrčila pod husté koruny olší mezi balvany břehu. I kdyby se vzedmula hladina, nedosáhne na ni. Koš zakryla lopuším.

Hřmění otřásalo skalami a dunělo v roklích, zemi bičovaly provazce vod a mezi svahy skučela vichřice. Přes její vytí Brisca rozeznala další zvuk. Někde se urvala kamenná lavina a teď se s rachotem řítí do údolí… Ne, to děsivě ryčela živá bytost: dunivý řev zuřivého býka. A nezřetelné lidské volání, které tu a tam proniklo hlomozem. Snad prosilo o pomoc; ach, jistě!

Dívka se přitiskla těsněji ke stěně z kamení a kořenitě čpící hlíny. Každý sval v jejím těle se chvěl a napínal, smysly jí velely otočit se a utíkat. Ale kam? Zpátky do lesů? Ty hlasy, lidský a zvířecí, přicházely z druhé strany mostu, od pěšiny a strmého boku Velkého kamene. Ne! Nemůžu! Někomu se něco stalo, nemůžu utéct, aniž bych ho zkusila zachránit!

Tu přivolala na pomoc Pannu Marii a Loanu Gorri, Velkou Matku. Opustila své útočiště a vydrápala se na stezku. Přes šedou clonu deště postřehla, že v průlině protějšího svahu stojí ženská postava v tmavém plášti, ruce pozvednuté, jako by tím gestem chtěla zastavit samotnou bouři. Za jejími zády se choulil někdo další.

Mezi Briscou a těmi dvěma se tyčil ohromný ryšavý býk. Tak obrovský, jako by ožil skalní viklan. Výhružně skláněl hlavu, funěl a divoce hrabal kopytem, až létaly kusy kamení a záclony mokré prsti.

Brisca nechápala, proč nejsou oba nešťastníci dávno rozdupáni na krvavou kaši. Trhlina v horské stěně nebyla tak úzká, aby se na ně býk nedostal, kdyby chtěl. Pak pořádně zaslechla, co cizí žena křičí. Prosila Boha o záchranu, hlasitě se modlila. Býk běsnil, ale zatím se k ní nepřiblížil. Jak dlouho ještě vydrží, než jí dojde dech?

Brisca si zaclonila tvář proti lijavci. Na hradě slýchala vyprávět o děsivém stvoření, na které se právě dívala. Aatxegorri! Rudý býk!

Za bouřek vychází z jeskyní či bezedných roklin a napadá provinilé. Zloděje, lháře, vrahy, šejdíře – křivopřísežníky nejhůře ze všech. Jaký hřích spáchala neznámá v temném šatu, jež se modlitbou brání před nestvůrou? Brisca zahlédla černý závoj… Jeptiška?

Dívka prudce vydechla. Jakpak by mohla ctihodná sestra patřit k prokletým? A kdyby ano, nejspíš by jí žádné modlení nepomohlo.

Ženina litanie zakolísala, jako když se loďka naklání. Býk postoupil vpřed.

Brisca sevřela rty. Nemůžu jen tak utéct. Nemůžu se dívat, jak ji Aatxegorri zabije.

Rozeběhla se na druhou stranu přes Infernuko Zubia. Já jsem se ničeho nedopustila, moje svědomí je čisté! Ale nechat někoho napospas, jako bych ho vlastní rukou zahubila.

Snad se ji živly samy snažily zastavit. Déšť se v jedné vlně řinul přes mostní desky, bláto břehu se přisávalo k jejím opánkům, vítr Briscou cloumal za ramena.

„Aatxegorri!“ zavolala, ale hrdlo ji napoprvé zradilo. „Aatxegorri!“ Teď se jí povedlo překřičet bouři.

Démon se otočil. Brisce málem zdřevěněly nohy hrůzou. Neobrůstal ryšavou srstí, jeho tělo netvořilo maso a kosti. Ze stínů nicoty v podobě býčího trupu rostly a kypěly tisíce plamenů rudých a zlatých, které žádná voda neuhasí.

Netvor se sunul k ní, z nozder mu vyrážel šarlatový dým. Rozžhavenými kopyty drtil, cokoli mu přišlo do cesty. Švihající oháňka vypálila do skály hlubokou jizvu.

A pak už byl Aatxegorri na délku paže od dívky.

Zřetelně viděla býkovy oči ze stříbrného žáru; dlouhé rohy sklovitě lesklé a ostré jako kýmsi vyrobené zbraně, ne jako něco, co přirozeně vyrostlo. Zvolna před sebe natáhla dlaň. Bylo jí, jako kdyby ji pokládala na špalek, kde o ni co nevidět přijde.

Býk chraptivě zahučel, jeho dech sálal. Očichal dívce ruku a olízl ji dlouhým drsným jazykem, horkým jako střecha v srpnu.

„Pojď,“ řekla Brisca natolik klidně, že se jí povedlo se nezajíknout. „Pojď domů.“

Ukročila dozadu, ruku stále pozdviženou. Aatxegorri se poslušně pohnul za ní… následoval ji. Společně pomaličku postupovali nazpět stezkou mezi bystřinou a Velkým kamenem. Vzdalovali se od těch dvou ve skalní průrvě. Dívce promočené na kůži drkotaly zuby chladem. Pod kroky gigantické bytosti stoupala ze země pára, na hřbetě a obřích plecích se zběsile svíjely praporce ohně. Dívce se to zdálo jako věčnost, než se dostali k Infernuko Zubia.

Tam od ní býk zprudka odskočil, pohodil šíjí.

Vzápětí zaryčel, a než stihla Brisca byť jen vykřiknout úlekem, rozeběhl se doprostřed mostu – a zmizel.

Bouře se téměř v tutéž chvíli utišila, hromové burácení se změnilo v pouhé převalující se předení. Déšť ustal a vítr zkrotl, sbíral krůpěje z listí.

Brisca se svezla na zem, jako by ji olověnou vahou stáhla zablácená sukně. Snažila se popadnout dech. Zdálo se jí, že se bez doušku vzduchu musela obejít celé století.

„Bůh ti dal velikou odvahu, děvče,“ ozvalo se opodál.

Dívka spatřila jeptišku, za ní vytáhlého kučeravého chlapce, stěží výrostka. Tvář měl bílou jako plátno, v ní směs hrůzy a úlevy, jakou pociťovala sama. Usmála se na něj povzbudivě, třebaže se jí slabostí třásly nohy.

„Paní, to ty jsi statečná,“ vyrazila ze sebe a pokusila se vstát. „Čelit pekelnému stvoření!“

Jeptiščiny jemné a přísné rysy zjasnilo pousmání: „I to patří k údělu, který mi svěřil náš Pán. Jmenuji se Egeria, vracím se z cest ke svému poslání abatyše v klášteru svatého Kříže. Kdo jsi ty, děvče?“

„Brisca Manez, ctihodná sestro, sloužím châtelaine z pevnosti na protější straně Velkého kamene. Pojďte se mnou oba, paní Elisenda se vás ráda ujme, dá vám suché šaty a teplé jídlo. Jen si dojdu tamhle pod olše pro košík s houbami.“ A zarazila se. „Proč vás to zvíře chtělo zahubit?“ dodala nechápavě. „Aatxegorri napadá lidi, kteří se něčeho špatného dopustili, takové, ze kterých cítí pach nedobrého činu.“

Egeria se obrátila se zamyšleným výrazem na mladíčka, který vypadal, jako by se nejraději schoval do nejbližší myší díry: „Kutune? Nemohlo mi uniknout, že se Aatxegorri snaží rozdupat především tebe.“

Chlapec svěsil hlavu.

„Říkal jsi, když jsme se odpoledne setkali, že putuješ ke svatému Jakubovi prosit za matčino zdraví,“ pokračovala Egeria vlídně. „Pověz, co se stalo. Třeba ti dokážu pomoci.“

„Já… jsem ukradl otci košili,“ zašeptal Kutun. „Žadonil jsem, abychom se do Compostely vydali všichni, i můj bratříček. Náš otec říkal, že musíme dál ke strýci Peiovi a nechtěl jít, ale on je přece pro takovou cestu nejdůležitější! Tak jsem místo něj vzal aspoň to, co nosil na těle, a utekl jsem v noci… sám.“

„Za to tě pronásleduje Aatxegorri? Za tohle? Vždyť svět je plný tolika ohavných skutků!“ vyhrkla Brisca.

Řeholnice ji zastavila lehkým gestem.

„Opustili jste svůj domov?“ ověřovala si dohad otázkou. „Co se děje s tvou matkou?“

„Pečují o ni jeptišky v Jace, choroba ji tam zastihla. Chci jít za ní, stejně musím přes město, cesta jím vede!“

„Navštívila jsem řádové sestry v Jace, je to pár dní. Jak se tvá matka jmenuje?“

Kutun polkl. „Maite, žena kupce Balendina.“

Egeria křečovitě sevřela víčka, její rty se pohybovaly v rychlé modlitbě. Zhluboka si povzdychla: „Nebudu ti lhát, můj synu. Tu, jež tě povila, k sobě vzal Hospodin, náš Pán. Pokračuj do Compostely a pros z celého srdce za duše svých rodičů. Nebesa kéž ti dají sílu.“

Mladík se rozplakal. Snažil se tomu ubránit, ale byl příliš vyčerpaný. Dřepl si na rozmoklou cestu a štkal.

„Podej mi tu košili,“ vybídla ho Egeria.

Vytáhl ji zmuchlanou z ranečku.

Abatyše sáhla pod plášť, v ruce se jí objevil nožík, nevelký a břitký. Začala rozřezávat Balendinův oděv na tenké proužky, házela je do větru, do korun vrb, mezi trávu, zastrkovala je pod kameny. Když skončila, sešplhala k Baztanu a šeptajíc modlitbu, v jeho proudu si omyla ruce i čepel nože.

„Bůh je vševidoucí a odpouštějící,“ řekla pak. „Brisco, poprosím tvého pána, jestli by mi někdo z jeho štolbů nepomohl najít mého koně. Splašil se, když se polekal ohnivého býka.“

„To bych mohla zkusit sama,“ postýskla si dívka, „jenže châtelaine mne nerada pouští z hradu.“

Egeria pokývla – chápala a bylo jí děvčete líto. „Pojďme teď rychle, protože ty, Kutune, potřebuješ kouřící polévku s česnekem a spánek v bezpečí, a o tebe, Brisco, jistě mají strach.“

Dívka okamžik přemítala, jestli by doopravdy někomu chyběla. Pak jen potřásla hlavou.

Egeria na ni zkoumavě pohlédla. „Kéž tě provází štěstí, zasloužíš si ho. Kdo ví, Brisco, ma filla, třeba se ještě někdy v budoucnu znovu setkáme – a budu moci přispět na pomoc já tobě.“

IV. JACA
Vůně bylin

„Opatřils všechno?“

„Bai!“ Iranzu shodil na podlahu veleobjemný ranec. „Ukaž mi grošáka! Nepošel snad zatím…?“

Egokiñe si hřbetem ruky zamnul nos. „Střihni si, že ne. A chlapi z oddílu mu donášejí pamlsky a seno… a hele, sbírají pro něj léčivý kytky, šalvěj a lopuch.“

Iranzu se chtěl usmát. Vykřikl však, takovou hrůzu nečekal. Jeho nádherný Leyalá vyhlížel jako sedraný z kůže – to také byl, holý a mokvavý s ostrůvky strupů, rány se ještě rosily krví. Zhubl, žebra vystupovala pod červeným krupičkovatým potahem těla, jímž co chvíli přeběhl třes. Supěl při dýchání jako vysloužilý kovářský měch. Nohy napuchly, oči se ztrácely pod víčky, nozdry se leskly hlenem.

Mladík jen stál, jako by do něj uhodilo.

Kůň vytáhl tlamu z koryta s vlhčenými otrubami – voněly odvarem z anýzu a máty – pozvedl hlavu a vztyčil uši. Natáhl se k Iranzuovi a přes tu bídu přátelsky zafuněl.

„Bude dobrej,“ vyhrkl překotně Hrom. „Kukadla jsou v pořádku. Žere zdatně! Už ho vyvádíme na maličký procházky, jen v noci. Mastma ho mažeme, když je slunce za obzorem.“ Jako by mu pro ty zprávy nestačilo hrdlo. „To víš, belhá se slepičíma krůčkama, ale musí se hýbat, aby v něm neusedaly zkažený šťávy a rychlou krví se vyčistila všecka nemoc.“ Uchechtl se: „Taky by se nudil, je to pořádnej čipera!“

Odkudsi z nitra domku se vynořila Abda. „Buď zdráv,“ řekla s lehkou úklonou. Samozřejmě přidřepla k Iranzuovu zavazadlu, rozmotala tkanice, z obalu tkaniny vytáhla velký koš a začala se probírat obsahem. Pokyvovala přitom a špulila rty.

„Všechno, co se mi podařilo vybrat z jedné lékárny,“ hlesl Iranzu. Rád by Leyalu polaskal, ale nedokázal na něm najít místo, kterého by se nebál dotknout, aby neublížil. „Mám pro vás peníze, podívej, hezkých pár stříbrných za práci a na zásoby.“

Víc se nešířil.

Co mohl vykládat o cestě do Jacy? Trápil se, ale co dělat? Jen breč, míň načuráš!

* * *

„Lékárník umřel, milej chlapče,“ breptá stařík u kašny na náměstí Jacy. „Jeho vdova si objednala kněze s vymítáním, na dvoře jí straší.“ Děvečky, co nabírají vodu do věder, po Iranzuovi pokukují a pochichtávají se.

Doposud neviděl tak velké město: dláždění z vyhlazených desek, domy mohutné jako útesy, sloupky a ornamenty průčelí, vysoká okna. Hukot hlasů a houfy lidí, každý někam chvátá.

Kdosi vede hnědé kůzle, o kus dál cupitá oslík naložený pytli mouky, chlapík vleče na hřbetě nosidla obtěžkaná hrnčířinou, ten vedle zas nabízí proutí. Po kamenech cvakají kopyta velkého vraníka se zadkem širokým jako stůl v krčmě, za ním vůz naložený sudy. Před služkou kráčí dáma ve zdobených šatech, svůdnější než víla maitagarri, co bydlí v jezerním křišťálu…

Prošel řemeslnickými uličkami s pestrými vývěsními štíty a chvíli se motal na trhu. Obdivoval dřevěné krámky zdobené pěkně vyřezávanými anebo malovanými znameními. O nos mu hrály lahodné vůně: na pultech baculaté uzenky, křupavé žemle a sýry jako bílozlaté kvítí. Tady ve vinicích nížiny jsou všichni bohatí a mlsní, ale Iranzu nemůže utrácet. A byliny a koření, co na tržišti nabízejí – i kdyby vysypal celý míšek mincí, pro Leyalu nestačí.

Když bušil na dveře Palbenova domu, srdce se mu nacpalo až do krku. Ani nevěděl, kdo mu vlastně otevřel. Paní, ke které ho ten zapomenutý někdo přivedl, měla tesknou a přepadlou tvář pod rouškou z tenkého plátna, ale oči jako tůně a ústa jak z ohně růžička.

Málem by zapomněl na zdvořilý pozdrav, jak rychle vysvětloval a prosil.

Paní pokývla hlavou: „Ukaž, kolik máš!“

Se studem odpočítal na dlaň pár sueldos a přehršel ošoupaných, měděných dineros.

Pohlédla na něj zpříma: „Za to ti toho moc neprodám. Ale jestli chceš, můžeš si zbytek léčiv odpracovat. Můj muž opustil tento svět, aniž se, nebohý, rozžehnal s Bohem, a jeho tovaryš i pomocník odešli k jinému magistrovi. Nedaří… nedaří se mi najmout pracovníky na jejich místa.“

„Nemohu se zdržet, nire dama, čekají na mne!“

Prý se má do zítřka rozmyslet; budiž. Večer na krku, hladové břicho – proč by se nezdržel? Pojedl v prázdném přístěnku pro sloužící a mezi hlty horké čočkové polévky chvíli klábosil s kuchařkou, staruchou s mastnými lícemi a čepcem nakřivo. Vyžebral na ní míšek soli pro Leyalu. Padla noc. Ještě slyšel, jak v kuchyni řinčí nádobí. Světlo z chodby zhaslo. Osaměl v cizím domě, natažen na lavici pod tenkou pokrývkou, pod hlavou stočené oblečení.

Nespal však. Co kdyby zkusil lékárnici uprosit? Vzal by zboží na dluh, a jakmile získá další peníze, poctivě svůj závazek uhradí. Ano, ale jakpak přijde k nějakému obnosu, co by stál za řeč? Prací to nepůjde, kdyby si nohy ubrousil a ruce odřel až k ramenům. Bojovat, loupit kořist? To už si ochutnal: nedobrá krmička! Hlava mu třeští beznadějí, jako by v ní trpaslíci hráli pelotu.

Vstal, nevydržel odpočívat. Tak jak byl, bosky, jen v košili a spodcích, vyšel na chodbu. Zdálo se mu, že se dusí: toužil po doušku chladného vzduchu, tady ve městě jakoby zkaleného smetím a výpary nahloučených tvorů. Kéž by mohl naskočit na čerstvý vítr a letět zpátky, ke svému koni…

Tápal temnou chodbou, pátraje po průvanu a stéble světla zvenčí. Vtom zakopl o něco tvrdého. Pod chodidla se mu vyhrnula sypká a studená hmota, velký předmět dutě zazvonil. Kameninová nádoba s pískem na hašení loučí, jistě. V duchu zaklel. Pak zaslechl zaskřípění veřejí, škvírou mezi dveřmi a stěnou zablikal žlutý jas. Záře sílila, jak se otevíral prostor, odhalila schodiště, které vedlo do patra. Člověk jím sestupoval.

Lampička vyhmátla z černi nahé bílé předloktí, štíhlé a jemné v objetí shrnutého rukávu. Zrůžovělé prsty obemykaly zakroucené držadlo kahanu, plamen po nich vrhal stíny. Závoj šera sklouzl z úzké tváře a záplavy rusých vlasů, skládal se do záhybů vlněného šatu kolem ňader dosud pevných; jen pod klenutým obočím uvázl v tůni mezi víčky.

Lékárnice…

Iranzu jako by cítil pod oděvem běhat pavouky. Jistě si o něm myslí, že se vloudil do jejího domu, aby kradl…!

Ale žena se pousměje. V její půvabné tváři je tolik hořké úlevy, osamění a smutku, až chlapce zaplavil soucit – a touha. Stojí tu proti sobě, sami dva, ztracení uprostřed noci. Víc než vzájemný obraz vnímají vůni pokožky, svůj dech a tep.

Po bezpočtu žalostných dní, po mnoha propastech mezi smrákáním a úsvitem, paní Arrosa konečně zasadí svému osudu políček. Ví to, když postřehne, jak se chvějí rty mladíka v chodbě, jak mu oči kalí mrak soustředění, v němž se žena nemýlí.

Lehce se dotkla jeho ramene v gestu nenápadné pobídky, obrátila se a stoupala nazpět schodištěm. Tu ji následoval.

Arrosin pokoj byl malý a holý, u lůžka dřevěná truhlice, nad ním prostý kříž. Na stěnách bronzové skoby, nástroje a potřeby k ženským pracím, klíče, šaty, koše. Do výklenku ve stěně položila lampičku, dříve však sfoukla olejový plamínek.

Tma Iranzua zaplavila znenadání, spolu s ženinými dlaněmi. Pohladila ho po skráních, lících, ramenou. Cítil, jak se k němu tiskne, horká, pevná, pohyblivá. Jejich ústa se spojila, jako když list dopadne na hladinu. Paní ho táhla za sebou. Málem by klopýtl přes jakýsi přehoz, vrazil kolenem do truhlice, sevřel v náručí svlečenou bytost a zřítil se do tůně. Suché rty a horké ruce mu chvatně pobíhaly po těle, stáhly jeho košili a hledaly hruď.

Ztratil hlavu. Ještě nikdy neležel se ženou… Blízkost té hebké, živé bytosti rozprostřené pod ním ho vsávala. Jeho vlastní ruce byly najednou žíznivé a hedvábné. Putovaly bájnými, neznámými krajinami. Vydal se k cíli nekonečné cesty, po níž kráčí tvorové od počátku stvoření. Všechny ženy splývaly v jediné nesmírné jezero, jehož vlny ho nyní ovíjely, líbezné jako žádost, žhavé jako léto.

Zmocnila se ho a opírala se o něho dlaněmi, jako by chtěla, aby jí na nich zůstaly otisky jeho boků a plecí. S bázlivým obdivem poznával sílu ukrytou v ženě, dlouhá sametová stehna, hladký oblouk hýždí a zad, ramena jako klenot ze slonoviny. Jejich vytržení se měnilo v trýzeň a palčivý hlad. Splynuli, jako by se probodli dýkou.

Poslední křeč strhla mládence k sychravé zemi a mrštila jím do mrazivé porážky.

Vesmír se zhroutil jako klubko zmuchlané vlny. Iranzu supěl a nedokázal se pohnout, jako by ho srazil blesk. Vnitřním zrakem letělo tisíc vzdálených a nicotných obrazů, jeden však mocnější a naléhavější než všechny zároveň. Hořící kůň…

Vášnivě zatoužil ocitnout se pod hambalky a bidly ověšenými bylinkami, mezi ohništěm a kádí, v níž se máchají obvazy, pod začouzeným krovem, uvnitř kamenných stěn s okny jako pěst, u Abdy a Hroma.

Jako by vytušila, o čem uvažuje, paní Arrosa sevřela nohy kolem jeho kolen a obemkla mu šíji pažemi. Ač byly tak láskyplné, připomněly mu ohlávku.

„Zůstaň,“ zašeptala. „Nic ti nebude scházet, naučím tě, jak míchat lektvary a pěstovat cizokrajné bylinky. Chraň mne… Buď tu se mnou!“

Jemně se vyvinul z její náruče a posadil se. „Nebudu ti lhát, má paní. Odejdu ráno. Potřebuji se vrátit ke svému zraněnému koni.“

„Kůň! Kůň! Ty mne vyměníš za nějakou herku!“ Po tvářích jí začaly téct slzy; vykřikla znovu a mrštila polštářem do kouta.

Iranzu pro jistotu o dechnutí dřív sklouzl na zem a potmě hmatal po slupkách oděvu.

„Ondo! Dobře, budiž, tak si běž!“

Slyšel, jak Arrosa polyká rozhořčené vzlyky, a šustění látky. Couval podle tušení ke dveřím, šátral po stěně…

„Počkej!“ dupla si. Klaplo křesadlo. Olejový plamínek vyloupl z noci zarudlý, zvlhlý obličej lékárnice a pěst, kterou svírala současně roucho na prsou i lesklý klíč. „Pojď se mnou!“

Navzdory komíhavému polojasu seběhla po příkrých schodech hbitěji než jarní bystřina. Klopýtal za ní, podklouzl na dlaždicích chodby, obrazil si bosý palec na dalších schůdcích; rozum Iranzuovi přeskakoval jako stíny vrhané lampou.

Paní Arrosa došla k pobitým dveřím, zaskřípalo to, mládence ovanuly desítky pachů: sladkých, hořkých, peprných, štiplavých i mámivých. Kolem všude police, na nich skřínky, nádobky a karafy, váčky a dózy, na šňůrách roztodivné kdovíco, milosrdně skryté šerem.

Z temného kouta přisunula koš a jala se do něj plnými hrstmi házet všelijaké věci – ne nazdařbůh, ale s rozmyslem. Iranzua napadlo, že by zesnulého lékárníka snadno zastoupila.

„Ale… vždyť víš, paní, že nemám dost mincí,“ zamumlal rozpačitě.

„Už jsi zaplatil,“ odsekla ostře a mrskla do koše lahvicí třezalky ve lněném oleji, div se nerozbila o schránku s terpentýnem. „Tady… bílá síra. Přidávej ji do odvaru ze šípků a vrbové kůry, co té své mrše připravíš proti bolesti a na zhojení.“

Mládenec zrudl, až mu boltce hořely. Kdyby jen tak šly věci otočit!

„Vrátím se,“ vyhrkl z duše.

„Nemusíš,“ zašeptala. Komora léčiv a bylin voněla víc než kvetoucí louka za horkého červnového dne. A oči paní Arrosy opět patřily dívce, která s obavami a touhou opouští rodný dům vstříc objetí určeného muže. Jen chvíli…

Klaplo víko proutěného koše. Už beze slova mu pokynula, aby se chopil břemene, a vystrčila ho na chodbu. Klíč podruhé zaúpěl v zámku; položila lampičku na zem. Za kaluží světla odplýval měkký šelest jejích bosých nohou.

Než dohořel olej v kahanu, Iranzu poshledal své svršky, koš zavinul do pláště a cípy uvázal přes ramena. Neodcházelo se mu právě lehko. Plamínek doblikával, když mládenec dotápal k východu. Nebyl si jistý, jestli není zamčeno. Rušit lékárnici? To tedy stěží! – A někoho jiného?

„Pustím tě ven,“ pronesl vysoký, sebejistý muž. Hladce oholené líce, zastřižené a upravené světlé kadeře. Odívala ho dlouhá suknice z drahé látky.

„Děkuji, pane!“ Iranzu si pomyslel, že Arrosa najala správce nebo ji po manželově smrti navštívil někdo z příbuzných, a znovu se zarděl, zrak sklopený.

Velké dveře se otevřely snadno a bez hluku. Byla hodina mezi psem a vlkem, avšak jeseň pokročila a nebe prostíralo nad němou Jacou hutný baldachýn. Iranzu vyklouzl na ulici. Chtěl vrátit svítilnu; pán ho sledoval výsměšným pohledem.

„Líbilo se ti u nás?“ Znělo to, jako když zahvízdne severák.

Mládenci naskočila husí kůže. Z kamenných desek před prahem pronikal chlad.

„Nechceš snad zůstat? Byl bys vítán!“ Žertoval? Nabízel? Hrozil…

Iranzu v rozpacích pozvedl paže. Matná záře lampy naposledy jasně vyšlehla. V tom záblesku mládenec postřehl, že na křídle dveří za pánovými zády schází stín. Mráz mu projel k srdci. Před lékárníkův dům ulehla tma.

„Ve jménu Božím, chceš něco?“ vykřikl.

„Pro tebe zlý den, mně nech mocnou noc,“ zasyčel přízrak. Zřítelnice se mu třpytily jako bludičky nad močálem.

„Měj si ji napořád!“ Iranzu pustil kahan. Levičkou stiskl svůj sluneční přívěsek, pravicí hrábl do váčku se solí, hrst jí hodil na Palbenova ducha.

Sněžné jiskry syčivě prohořely zjevením – rozsypaly se na prázdných kamenech.

„Arautuko bat ez egoteko, irteteko eta ez itzultzeko!“ zapřísáhl Iranzu mrtvého lékárníka: ať odejde a víc se nenavrátí, ať navěky leží a nevstává. Plivl a šlápl na zem, aby řádně stvrdil slova.

Kdepak, svět je plný podivných bytostí a nečlověčích sil! Nikdy nevíš najisto, jak se zachovají, v jaké náladě budou, a co na ně zabere. Pomalu šlapal k městské bráně, za nějakou chvíli ji otevřou prvním trhovcům. Cítil se teď o dost líp. Alespoň zbavil paní Arrosu zlobného nebožtíka a trochu smázl svůj dluh. Cítil slunečnou louku, ženské tělo, jako když ti kůži na zlomek dechu ovine hebounký a žhavý jazyk ohně… Do háje! Beztak by neměnil rozhodnutí. Leyalá nemůže čekat!

* * *

Iranzu seděl nad miskou mléčné polévky, kterou Abda zahustila rozdrobenou plackou talo. Egokiñe dřepěl proti němu a rozumoval: „Grošáka všechno tak bolí, že se nechá jak beránek ošetřovat, ať s ním děláme, jaký chceme kejkle.“ Povzdychl si, když si ten nekonečný trýznivý obřad vybavil.

Ohněm obnažené, cukající se svalstvo krvácelo mezi ostrůvky příškvarů. Dvěma plochými dřívky dvakrát denně odstraňoval strupy. Chomáči hebké vlny šetrně stíral mokvavé příškvary a hnis ze zranění a na očištěné tkáně nanášel masti. Leyalá se chvěl, obracel na Hroma temné oči a chvílemi přivíral víčka. Stál však tiše s nezměrnou trpělivostí zvířat, která věří svému pečovateli.

„Je to chytrej kůň. Až se bude hojit, přichystám obvazy z kůry potřený sádlem a borovou pryskyřicí, aby se mu neudělaly moc veliký jizvy. Špatně by se mu pak hejhalo.“

Mládenec zakýval hlavou, protože s plnou pusou nešlo mluvit.

„Pověz mi ještě, bráško, kde jsi sehnal peníze? Pocházejí z tý apatyky v Jace? Střelil jsi něco z medicín? No jo, to asi ne, máme jich hodně, dostatek! Vymodlil jsi nějakej dar?“

Iranzu si otřel hřbetem ruky ústa. „Ukradl jsem koně. Ryzáka. Prodal jsem ho štědrému statkáři v Caldearenas, líbil se mu.“

Hrom vyprskl, Abda se zachichotala.

„Nikdy nevydělám ani nevyžebrám dost, abychom z toho vyžili všichni čtyři, my a Leyalá,“ zamumlal Iranzu. „Lidi obírat nechci. Peníze a šperky z pokladnic je těžké uloupit. A kdyby, jakpak bych je dokázal prodat? Dostal bych za ně málo, brzy bych sedl na lep. Ale bohatec má koní nazbyt. Neváží si jich.“

Bezděčně zaťal pěsti: vzpomněl si na obléhání Artasony, na krásná, bystrá zvířata, která umírala pro lidskou pýchu a dravost.

„Krást je hřích,“ děl Egokiñe, ale šklíbil se jako kamenný ďáblík na chrámovém pilíři.

Iranzu se podrbal za uchem. „Kůň ti může pojít nebo utéct. Když ho potají odvedu, jako by to Bůh dopustil. Každému, co ho vezmu, najdu dobrého pána jako tomu prvnímu. Ten sedlák měl světlou stáj a ryzáka hladil po plecích jak děcko.“

„Pověsí tě,“ hlesla Abda.

Pokrčil rameny. Ještě teď ho mrazivě bodalo v žaludku, když si vybavil, jak se, poháněn zoufalstvím chudých, vloudil do stájí rytíře z Barósu…

* * *

„Gaua Gauekoarentzat, eguna egunezkoarentzat.“

Iranzu nejprve poprosil Gaueka, ducha noci, aby mu odpustil, že ruší jeho vládu. Ať mu neprovede žádnou ze svých zlomyslností! Kéž ho zle nepotrestá!

Vyškrábal se po hradbě a vrhl se s rozběhem na střechu nad velkou palácovou síní. Čekal, že mine nebo se proboří: břidlicové tašky zachrastily a vydržely. Zdálo se mu, že ten zvuk musí všechny v tvrzi probudit a poplašit stráž. Nic se nehýbalo. Jen vítr podzimní noci – a nebyl jím Gaueko s průzračným tělem, s propastmi očí – zpíval a houpal větvemi jilmu nad studnou v nádvoří. Sešplhal níž a seskočil do zpola lysé koruny jilmu. Zachytil se větví, v cévách na spáncích mu bušily kastaněty. Zpod vlajících záclon mraků blikaly hvězdy. Jiné světlo nikde nehořelo.

Po chvíli sklouzl po kmeni stromu, zastavil se a zhluboka vdechl. Chladné povětří neslo hořký pach koní od hloučku protějších budov. Kryt stínem, přesouval se ke stájím, od vozu k haldě dříví a ke dvěma pytlům, téměř se dotýkal vrat, za nimiž vnímal nehlučné zvuky zvířat. U brány zazněly hlasy rozmazané nocí. Bez váhání vrazil do nejbližšího stavení, dveře povolily.

Ze tmy zářily zřítelnice, obklopilo ho funění a frkání, hutná ostrá vůně, doteky měkkých čenichů, opatrné i troufalé nárazy hlav a stisky zubů. V konírně se kolem něj tlačilo snad tucet ročků, volně beze stání, úvazků a vychování. Znali stáj a pastvu, ne však péči štolby a výcvik jezdce. Laskal je, poplácával a drbal ve hřívách a na šíjích. Očichávali ho, prohledávali mu oděv: co kdyby nesl pamlsky? Byli nevelcí, huňatí a špatně hřebelcovaní, neomalení a přátelští. V jejich společnosti strávil noc, a nebyla zlá.

Když se rozednívalo a tvrz rozčeřil první hluk, Iranzu přetáhl do čela kápi své capusay, silné kazajky, rozrazil dveře a vyhnal koníky na nádvoří. Jakoby nic se s nimi hrnul ven.

Má zlatá drzosti, stůj při mně!

„Co tak brzo!“ zahulákal ozbrojenec před branou.

„Mám je nechat, aby se pořádně proběhli, vyprázdnili a vyzdravěli. Vypadá to, že si ujedli podražce, vlčího jablka, a hýbe jim to se střevy,“ zachraptěl Iranzu.

„Pánova chyba,“ zamručel strážný. „Rostou jak dříví, nikdo je nehlídá! Když ty mlaďochy jednou získal, měl by se starat.“

Kolem lučin v Barósu, mezi křovinami a stromy samotáři se řídnoucím šerem převalovaly jitřní páry. Když se rozplynuly, bylo to tam i stádo ročků.

Iranzu z nich vybral nejvíc urostlého, nejpěknějšího a nejrozumnějšího – ryzáka s bílým nosem. Nevsedl však na něj, ačkoli z domova zvykl jezdit i bez sedla, pevně, aby mu tvrdá nástraha koňského kohoutku nevadila. Nevěděl, zda koník snese pána: nechtěl ztrácet čas a vyvolat smolnou náhodu. Z lýčí upletl ohlávku, lichotkami a pláňaty ryzáka uplatil a odvedl od jeho druhů. Litoval, že si netroufl vzít všechny.

* * *

„Co kdyby tě chytli?“ vrčel Hrom. „Nebál ses?“

„Bál,“ řekl Iranzu. „Trnul jsem, že zatím někdo najde a odnese můj schovaný koš s léky.“

„Když ses rozhodl krást koně – a ty peníze potřebujeme jako prase drbání,“ prohlásil Egokiñe Hrom, zatím co jemně natíral znetvořené grošákovy boky mastí z měsíčku a heřmánku, „musím tě vyučit ve spoustě fíglů.“

Iranzu poslušně přikývl. Leyalovi prospívala obtížná léčba, v jeho zřítelnicích se po týdnech znovu třpytila záře života. Ten pokrok stál mládenci za další krkolomnou výpravu, tím spíš, že ke zhojení ran vede ještě předlouhá cesta.

„Až tvýho maroda ošetřím, vypravíme se k naší posádce půjčit si kobylu. Předvedu ti, jak to zvíře zjinačíš tak, že by ho nepoznala ani klisna, co ho hřebila. Uši, srst, nohy, kopyta, značky, skvrny a znaky – všecko bude vypadat jinak.“

„Ale to jen na čas,“ namítl Iranzu.

„Jo, jenže ty už budeš dávno pryč.“

Mládenci nezbylo než souhlasit: „Saiatuko naiz. Pokusím se.“

„Povím ti, jak poznat ty, co nejsou v plným zdraví a síle. Třeba… Když na jedno voko nevidí, ucho na tý straně se mu míň hýbe než to druhý a trčí dopředu. Ziur? Jasný? Pozor na koně, co se neumějí chovat. Chudinky teprv neber – a když se spleteš, ukážu ti, jak to zakrejt.“

„To se mi nelíbí!“

„A co bys chtěl s tím koněm dělat? Vracet ho nebudeš. Já umím víc než hamounští handlíři, co zvíře pro zisk zmrzačej! Žádnej pepř do zadku, broušení zubů ani vykrucování slechů. Nezapomeň, že moje máma byla astiya. Jsou šetrný způsoby… Důležitý je, abys kupce chytře umluvil a povodil ho za nos.“ Vztyčil sukovitý ukazovák: „Vyhni se koňům, co jsou nápadný, zvláštní nebo moc drahý –“

„Přivedu jednoho pro nás,“ vpadl Iranzu. „Koně nejsou rádi sami. Leyalá potřebuje společníka.“

„Jeden kůň je málo, dva moc,“ povzdychl si Hrom. „Počkej s tím, až mu bude líp. Taky nemáme dost zimního krmení pro jednu koňskou tlamu, natož dvě. Za sueldo a pár drobnejch dostanu ječmen na měsíc, jenže pak ještě seno a všechno další, no, a jsme v pytli! Teď se pojď poučit. Špicuj uši a otevři makovici, ať můžeš co nejdřív na lov.“

Ve dveřích se zastavil: „Hlavně se vyprav pořádnej kus od tohohle kraje!“

„Dám pozor,“ zamumlal Iranzu. „Vzpomínáš, cos říkal o tom obutí do války? Musím nazout dvoje opánky, aby vydržely – jako když jdou naši do nížiny na zboj.“

* * *

Starobylé město Jaca hlídají bílé štíty hory Oroel. Kamennými uličkami s arkýři a loubími plynou poutníci ze země Franků i z Andalusu. Běží jím dítě…

Kučeravý mládeneček, tvář jako vybělené plátno, oči temnota sama. Opustil stín pyšných domů, slunce nad náměstím Svatého Petra jej uhodí do tváře. Klesne na podstavec kašny, opře se zády o její mramorový bok a zdá se, že zemřel.

Ženské, co šly naplnit vědra, se shluknou kolem něj. Je tak hezký, a chudinka, tak vyhublý jak ztracené kotě, pravda – mládě je to, potrvá, než mu vyraší první jemné vousy. Štěbetají na něj, podávají mu misku s vodou, kousek placky, šťouchají mu do ramenou, křižují se a lamentují.

„Koukejte zmizet, kvočny,“ sekne osmahlý muž s bradkou. „Jeho soužení nechce babské nářky, ale chlapské slovo.“

Posadí se vedle hocha, zapře se zády jako on. Mlčí. Chlapci se zpod víček hrnou slzy, snaží se neštkat, křiví ústa, lícními svaly mu škube. Ženičky se odtáhnou, posbírají džbery a vytratí se; pokukují přes rameno a špitají si.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se polohlasně muž.

„Kutun,“ hlesne mladíček.

Muž si ho úkosem prohlédne. „Jdeš zdaleka, nemáš ani raneček, ani čutoru, střevíce ti ohlodalo kamení. Nechci se ptát, kdys jedl naposled. Co děláš v Jace, synu?“

Teď už se výrostek neubrání vzlyku. „Jsem na cestě ke svatému Jakubovi v Compostele, modlit se… za matčino zdraví…“ Kouše se do rtů, až mu krvácejí. „Prý se tady léčila… u jeptišek…“ Skryje obličej za ušmudlanýma rukama. Koktá: „Chtěl jsem ji vidět. Bál jsem se, že když nedojdu, když mne Pán nevyslyší… a vrátím se pozdě…“

Člověk vedle něj zůstává zticha, Kutun vykřikne: „Nechtěli mne pustit do špitálu! Ptal jsem se na ni… Jen se modlily a nic neříkaly!“

Jako by se z něj stal mozorro, strašák, jehož slaměnými údy škube sychravý vítr. „Možná… možná už je opravdu mrtvá, jak říkala paní Egeria… Nechtěl jsem věřit…“

„Ty jsi ten nejstarší kupce Balendina a jeho ženy Maite?“ vyzvídá muž.

„Jak to víte?“ Chlapcovy zřítelnice se rozšířily údivem a strachem.

„Inu, tvůj otec ti zabil matku, prý kvůli nevěře,“ prohlásí vousáč. Zpod černé hřívy žhnou pod obočím dva safíry.

Kutun se zvedá, mozorro, kterého vytahují na provázcích k nebi. „To je lež,“ zašeptá.

Muž se neobtěžuje vstát a palcem ukáže za sebe, na druhý konec náměstí: „… tam v domě lékárníka Palbena. Jen se běž podívat, povědí ti sami.“

Dítě klopýtá honosnou ulicí, vráží do zdí, jako by ho oslepilo řezavě bílé světlo podzimu. Muž s černým vousem a v černém oděvu ještě sedí u kašny, hlavu zakloněnou, zrak upřený mimo tento svět. Nehty zatíná tak hluboko do dlaní, až je probodává do živého masa.

Možná to ševelí suché listí, které průvan posouvá mezi kašnou a svatopetrským kostelem, jako by tence zpívalo: „Zvykni si na bolest…“

V. SIERRA DE SAN MIGUEL
Lov na kance

„Budeš si pěstovat další šťavnaté ohřívadlo do vdoví postele, ženská?“ zasyčel Palben.

Paní Arrosa sebou škubla, pevně stiskla víčka. Snad šlo jenom o náhodu, ale od noci, kdy v jejím domě přespával mladík z hor, manželův přízrak už neobcházel domácností a víc neděsil ani služebnictvo, jež kvůli němu předtím uteklo, ani tu, jež bývala jeho ženou. Stín v její mysli však nezmizel. Slýchala slova, pronesená lékárníkovým posměšným hlasem, jako by stál vedle ní. Tak jako teď, ačkoli jsou v kuchyni se starou Yulene samy.

Zdáš se mi, odpověděla mrtvému myšlenkami. Jsi pryč, muž i duch, a pouze jedovaté vzpomínky na tebe mi špiní život. Nevložil jsi do mého lůna dítě, netěšil jsi mé dny. Nemáš se co ozývat: zmiz!

„Neměla bys toho chlapce nechávat u nás, má paní,“ opakovala kuchařka, na čele se jí dělaly směšné vrásky. „Lidé tě budou pomlouvat.“

„Ztratil vědomí před mým prahem,“ opáčila Arrosa, „ještě ho nenabyl a leží v horečkách. Mám ho snad vystrčit na ulici? Jeptišky ve špitále mají spoustu práce s nemocnými. Jacou přecházejí kupci a pocestní jako po mostě mezi říší Franků a Hispánií. Zvlášť v této době přibývá poutníků, když král Sancho zajistil, aby přes naše město a Nájeru vedla cesta ke svatému Jakubovi.“

„Svatý Jakub nebo ne, paní, mějte rozum! Jste vdova hrst neděl, a už máte v domě druhého mužského!“

„Byli by tu sloužící, ale odešli kvůli zlovolnému gauza mého muže Palbena. Jen ty jsi mne neopustila.“

„Protože jsem tě vychovala, paní Arroso,“ zabrumlala Yulene. „Co je proti tomu nějaké strašidlo!“

„Ten mladičký cizinec možná umírá. Mít o špetku let méně, mohl by být můj syn. A to mi mají sousedé vyčítat?“

Kuchařka bezmocně rozhodila rukama. „Znáš lidské huby, paní.“

„Postaráme se o něj spolu. Já mu připravím léky, ty ho budeš ošetřovat, dokud se neprobere. Až půjdeš na trh nebo potkáš kmotry ze sousedství, řekni jim o něm, vyprávěj a vyprávěj, jak o něj pečuješ. Zavře jim to ústa.“

„Ach… tak dobrá. Ale kdo bude vařit?“

„Já,“ odpověděla lékárnice; a po nekonečně dlouhé době se zasmála.

* * *

Jako by Iranzua poháněl bič, stačilo pomyslet na zuboženého koně v domku. Jaktěživ nevystrčil nos ze své vesnice, a teď si měl sám poradit. Jak pozná, kdo pomůže a kdo si z něj utahuje nebo jej chce natáhnout? Doma ho žádné pochyby netrápily, ani s Abdou a Hromem, a koně jsou přímí. Jak s lidmi hovořit, na co si dávat pozor, čeho se vystříhat? Ledacos už pochytil, hromadu chytrostí mu do hlavy nasázel Egokiñe. Na spoustu věcí musí přijít sám; každá ho bude stát modřinu na duši, šrám na těle.

Osadám se vyhýbal. Když obcházel hrady, větřil po příležitosti. Mířil však do měst, co jsou jak plná ošatka – nabídni si, a zaplať! Ještě nezačal advent s velkými trhy, na nichž se zásobíš na zimu potravinami a ošacením, aby po tobě nesáhla Izozt Andre, Ledová paní se stříbrnými vlasy a vánicí v očích. O pořádné koňské trhoviště nezavadil. Přesto ve větších sídlech krom řemeslnických dílen a obchůdků nacházel rušná tržiště a všímal si ledasčeho, co poprvé v Jace přehlédl.

Je to jako slavnost, líbí se mu to. Vůně, barvy, dav lidí, spousta lákavého zboží, ozdobené krámky. Doma v horách, když se konal o některém významném svátku v rozlehlejší osadě trh, jen tak se rozložil tovar za humny či na návsi, na zemi pytle, košíky, plachetky nebo rozprostřená sláma a na ní třeba zelné hlávky. Všichni se tam znali, vyprávěli si, bratřili se a zapíjeli obchody natrpklou sidrou. To bývalo: teď je zde, mezi cizími.

Projde mezi stánky a stoly, zdrží se u svíčkařky. Vzácná věc, voskovici zahlédl hořet leda v kostele, a tady si ji zámožní urozenci dopřejí. Zaváhá nad lívanci právě upečenými na horkém plechu. Zavětří u velkého kotle s kalnou vroucí polévkou, do které dali ke kostem a zelenině povařit celá vejce. Dřevěnou lžící je loví pro mlsouny, za měďáček si pochutnej! Iranzu prohrábne drobné ve váčku a raději usmlouvá pár ječných placek, co na ošatce od rána osychají.

Žvýká je v houfu diváků před paravánem, vysokým jako strážní věž. Na jeho vrcholku hraje kejklíř divadlo s vyřezávanými loutkami, král na placatém komoni tluče Saracéna po dýňovitém turbanu. V koutku tam, kam házejí trhovci odpad, dřepí pár škubanů a loudí zbytky, kus chleba, kaši do dlaně. Žebráky u nich doma Iranzu také nepoznal. Máš-li se o co podělit, nikdo ve vsi nebude strádat hlady a chladem.

„Hej, holobrádku, pojď mi podržet koně!“ křikne statný muž v plášti podšitém kuní kožešinou. Seskočí z vraníka, ledabyle hodí otěže Iranzuovi a hrne se středem tržiště. Lidé couvají urozenci z cesty. Bůhví, co chce obstarat s takovým spěchem na konci odpoledne, ale s návratem nespěchá. Vzduch šedne chladem. Kupčíci a řemeslníci poznenáhlu zažíhají nad svými krámky hranaté pergamenové lucerny, které blikají jako zlatožluté světlušky.

Cizincova černá klisna neklidně pohazuje ocasem. Uši jí trčí tam a sem, hotové cípy šaškovské čepice. Mladík s tišivými slovy přistoupí k její hlavě, poplácá vranku po šíji. Snese to, nechá si pohladit nos a zhltne sousto placky. Avšak dál se tváří nešťastně a v únavě zvedá zadní nohu. Iranzu si všimne naběhlých šlehanců pod lesklou srstí na kýtách a bere ho vztek. Těch pár zdejších, co se ochomýtalo kolem, když šlechtic v drahém plášti dorazil, už je pryč, ruch trhu je spolkl. Bylo by tak snadné naskočit vrance do sedla a vydusat z bran!

Iranzua svrbí prsty, zaklesnuté do řemení uzdy. Kobylka má široce vyklenutou lebku a jasné oči, štíhlé čisté končetiny, pružný hřbet, jež přechází v krátká rovná bedra. Ale mládenec čeká. Koně mu přece svěřili.

Plášť povlávající kolem vysokých bot z jemné kůže v nejisté chůzi, cizí pán je tu, v náručí měch, z něhož voní zkvašený med a koření – zavěsí ho k sedlové hrušce. Beze slova vyškubne mládenci otěže, odstrčí jej. Vyšvihne se na vranku. Klisna vykulí oči, zacouvá, jezdec vyloví bičík a drsně otočí zvíře do uličky. Jsou pryč.

Tady v Burguete se s městem nedláždili, do jílnaté půdy rozměklé plískanicemi se podepisovaly kroky dvounožců i koňská kopyta. Iranzu si čáruje dlouhým horalským krokem k bráně, oči upřené na jedinou stopu. Vranka maličko nadlehčuje levou přední. Než se docela zešeří, kluše mládenec po stezce na sever s jistotou, že právě tudy pán v kuní kožešině ujížděl.

* * *

Iranzu potmě vidí líp než kalous, buďsi bezhvězdné nebe a pod ním spleť prořídlých korun.

Pouze na rozcestích zastavil, vyloudil jiskru z křesadla; ověřil si v zákmitu jasu, zda sebevědomý cizinec neodbočil. Dostihne ho brzy, nadběhne mu mezi stromovím a zabzučí jako ovád. Kůň se vyplaší, vyhodí, shodí jednoho pána a získá nového. A nafoukaný hlupec uvěří, že si z něho vystřelila některá z laminak, lesních bytostí. Cožpak ve hvozdech nepobíhají nezbední skřítci a netančí v nich krásné víly se srnčíma nožkama?

Muže v plášti by ztrestal i sám Bassa Jaune: vládce lesa hrozí provinilcům makilou se zlatou hlavicí. Odívá ho vlastní srst jako vláčné lišejníky, vous mu povlává v půlnočním větru, nehty má předlouhé, tvrdé jako kančí kopýtka. Čarodějka Bassa Andre, jeho spanilá choť, taky nemá ráda pyšné muže, a když se rozhněvá, může je mávnutím svého zlatého hřebenu proměnit třeba v šerednou krtonožku. To se pak člověk snadno vzdá zaběhnutého koně!

Teď… proti temné obloze se rýsoval ještě temnější hřeben jehličnatého návrší. Tam bude dobré udeřit, řekl si Iranzu a přidal do běhu. Vtom ucítil vůni dřeva, které hoří. Strnul a dál postupoval opatrně a zvolna, jako by mu hrozil pád do vlčí jámy. Mezi kmeny stromů probleskla žlutá záře, k dýmu z ohně se přidal koňský pot, začpěla člověčina, useň a kov. Pečené maso a obilná kaše. Hovor mužských hlasů…

Iranzu si řemenem upevnil plášť kolem těla. Spustil se na všechny čtyři, připlížil se ovadlým kapradím a kobercem ostružiní k okraji rozlehlé světliny. Lesní louku, kterou řídký pruh stromoví dělí od cesty, teď zabral vojenský oddíl, chystá se nocovat. Praporec s královským Arrano Beltza. Krytý vůz, v jakém cestuje panstvo. Houfec koní, kteří se s úvazky na předních nohou popásají na tuhé trávě. Dva tři přístřešky ze stanového plátna, dva tucty chlapů ve zbroji – třebaže někteří z pohodlí odložili přílby.

Vsadil by vlastní nos, že o kus dál se stezka větví dolů na západ k Pamploně. Odtud nepochybně skupina dorazila. Nepřehlédl by rýhy po kolech a otisk pachu koní v povětří. Muž s vraníkem se k oddílu přidružil, sedí si o ohně, popíjí z měchu a dává ho kolovat. Co víš, třeba k nim patří! Ale Iranzu si počká, až bude bdít pouze hlídka, a potom si odvede vranou klisnu.

Nasáklý mech vlhce studil, pod plášť i kazajku proniklo lezavé chladno. Iranzua přemáhal žízeň a hlad. Ani zbavit se vody, aniž by na sebe upozornil, nebylo zrovna snadné. Musel se přesunout – a vedle u vývratu do někoho narazil. Málem vykřikl. Široká drsná dlaň mu stiskla ústa.

„Neječ,“ zašeptal neznámý v tmách. „Přijdou na nás.“

Mládenec svému nečekanému a nevítanému společníku poklepl na rameno, že rozumí. Nějakému šikulovi z Burguete padl vraník do oka a dostal stejný nápad, nebo je ten druhý lapka sledoval od pamplonské silnice.

Iranzu se maličko odtáhl, zatínal zuby, aby jimi nedrkotal. Zima, a Bože, toho nejistého času! Vojáci v tábořišti ne a ne pořádně usnout. Tři ohniště žíří nočním tichem. Ale ticho samo je hlučné až běda. Šumí a hučí jako vítr ve vršcích stromů, utápí se v něm i lehké zvuky od koní na louce.

Kolem ohňů obcházel strážce, neklímal u vlídného plamene. Další stál vedle vozu uprostřed ležení, chvílemi se pohnul, vypadalo to, že ostražitě sleduje zástup smrků a borovic, které obkružují dřímající oddíl.

Iranzu vnímal, jak se tělo neznámého napjalo. Napřáhl paži, dotkl se cizího lokte a zas rychle dvakrát po sobě, jako by cizímu chlapíkovi říkal, že dobře, že každý po svém, koní je tu dost. Pozvedl se maličko, uhnul stranou, ještě kus. Vzápětí vyskočil. Halekal z plna hrdla: „Jsou tu! Všude kolem! Chtějí nás přepadnout! Besoetara – do zbraně!“

Dal se do běhu lesem. A pak sebou plácl do nejhustšího porostu za nejtlustším kmenem, na jaký v tom chvatu a tmě narazil.

Slyšel vzteklé zařvání a téměř současně výbuch povyku v táboře. Věděl, že ten druhý prchá, co mu nohy a noc dovolují. Mezi stromy se míhaly černé postavy s pochodněmi a tasenými meči. Modlil se, aby si ho nikdo nevšiml, než minou jeho úkryt v honbě za vetřelci. Když vlna ozbrojenců předusala, aby pročesala okolí, přiblížil se Iranzu k okraji světliny.

Překvapilo ho, že v ležení zůstala desítka mužů ve střehu kolem vozu. Možná tam skrývají nějaký poklad, ale ten mládence nezajímal. V poklidu se přemístil na druhý konec louky.

Koně se také příliš nevzrušili, ačkoli několik jich ostře zafrkalo, uši i krk vztyčené. Někteří v blízkosti výhružným trhnutím zvedli hlavu, uši tiskli k hlavě a rozevírali nozdry: vyhnul se jim. Ti vzdálenější poklidně uždibovali stébla, jiní zavětřili a ustoupili. Dva další se přesunuli se spoutanýma nohama blíž a natahovali jemné pysky k Iranzuově kapsáři s drobečky placek. Jedním z nich byla šlechticova černá klisna.

Iranzu si vydechl, ale netoužil po ničem víc než se i s koněm co nejhbitěji vypařit. A byl to výraz ve vrančině tváři, bělmo vypoulených očí a rozšířené nozdry, jež ho přiměly bleskem se sehnout a otočit. Kuní plášť tři kroky za ním prošvihl čepelí vzduch, v tom rozmachu mu v mokré trávě podklouzly škorně. Iranzu v plynulém hnutí vrazil ramenem do klesajícího těla. Pán se rozplácl, a než stačil popadnout dech, mládencova pata ho důkladně nabrala do spánku.

V příští chvíli už Iranzu uvolňoval úvazky černé klisny. Chystal se jí vyšvihnout na hřbet, když se vedle nich ozvalo hluboké zařehtání. K vrančině boku se procpal mohutně stavěný hnědák, pohazoval hlavou a natahoval krk. Iranzu sotva polkl slinu: Ať se děje, co se má stát! Vyprostil i hnědého valacha, vyhoupl se na vranku a jemně ji pobídl. Jak čekal, hnědák je vesele následoval, stříhaje ušima.

Vraceli se kolem ležení přímo na cestu, od ohňů zazněl pokřik. Mládenec zrychlit nemohl, aby si klisna v rozcuchaném podrostu nezlámala nohy. Mezi stromy bleskla zlatá záře – chlap ve zbroji a s pochodní mu skočil do cesty. Iranzu jel bez uzdy a otěží, jen na obnosku; natočil se v bocích a klepl klisnu po pleci. Poslušně uhnula, tak hbitě, že levá zadní vylétla do vzduchu. Na smůlu se v dráze kopyta ocitl ozbrojenec.

Bolestný výkřik se ztratil ve změti sílícího volání a to zase vbrzku spolykala lesní noc. Iranzu opřel pěsti o hřeben vrančina krku a dal jí najevo, aby zpomalila. Klusali cestou na jihozápad, směrem k Huesce. Tažný valach je věrně následoval.

* * *

„Kde jsem, paní?“

„V domě lékárníka Palbena. Odpočívej, mé dítě, stále tě trápí zlá horkost. Tady… vypij odvar z ovesných vloček a bazalky, pomůže ti.“

„Nemohu… nemohu tu zůstat, ani jediný den! Musím pryč.“

„Kam chceš chodit, ty bláznivý? Zima klepe na dveře.“

„Potřebuji se vypravit do Compostely, pomodlit se ke světci. Paní, nehněvej se na mne, ale bylo by mi lépe uprostřed plamenů pekla než mezi těmito zdmi.“

„Proč? Co se ti nelíbí na mé domácnosti?“

„Jsem… jsem syn Maite, která zde… zahynula.“

Tisíc hlasů v ženině srdci zalká a zaúpí. Možná si Bůh přeje, abych navždy zůstala sama!

Vdova Arrosa vstane tak zprudka, že stolička vedle lože se převrátí a udeří o podlahu. „Dobře, nebudu tě zdržovat. Jen tě žádám, abys počkal, než budeš docela zdráv. Tvá nebožka matka by mi vyčetla, že jsem tě churavého nechala odejít do sychravého povětří a na dlouhou pouť.“

„Každá hodina mne tu bude pálit,“ odsekne zarputile chlapec. Chce se posadit, ale tělo se vzpírá, jako by mu někdo čarami změkčil kosti.

Arrosa v hněvu tleskne dlaněmi: „Kdyby si to Bůh nepřál, nedovedl by tě k mým dveřím. Poslechni jeho vůli! Vyléčím tě. Až budeš zdráv, sama tě vypravím na cestu.“

* * *

Stromy a stromy – těla jako věž, samý uzel a hrb, vrásky a roklinky jizev. Věky jim spaly v zelených vlasech, dole mech a stín, ve větvoví zabrouzdal vítr.

Projíždí-li kdo vysokým lesem, jako by vstupoval do chrámu. Ocitne se mezi houštinami prastarých tisů a připadá mu, že je uprostřed Boží kaple. Zlaté světlo se proplétá mezi černými větvemi, jako osnovou klouže útek. Je slyšet šustot psích tlap, šelest škorní v rezavém listí, co vystýlá zem, a měkké ozvy kopyt.

Srdce Borrella de Mungia, biskupa z Rody, se rozplývá v tichu, které vše přehlušuje. Odložil své kněžské roucho a na milovaný lov oděl vhodnější šat, nohavice a kabátec. Jako jeho urození společníci zavěsil na rameno dobrý luk a toulec se šípy, jejichž těžké hroty vybíhají v křidélka – tak nevyklouznou z tkání zasaženého zvířete. Na opasek připjal dlouhý nůž, roh ze slonoviny se třpytí zlatým kováním, zdrsnělý dřevec oštěpu dobře sedí v dlani. Borrellův plavák zlehka překračuje padlé kmeny a vyhýbá se výmolům.

Biskup cítí přítomnost Hospodina, ale v jeho duši plane horečka honu a v mysli těžknou světské otázky. Oba pěší psovodi mlčí, klušou vedle koní svých pánů. Na širokých popruzích vedou láji – desítku zdatných alauntů se štíhlými mordami, povislýma ušima, hlubokou hrudí a nízkou hrubou srstí. Zřítelnice psů září, a jak oddechují, jazyky jim vypadávají z čelistí.

Podzim nabízí bohatě bukvic a žaludů, divoká prasata s večerem začnou hodovat a pod korunami listnáčů ožijí hlučné zvuky. Lovci si však ještě nevybrali kořist. Stopy spárků se jim nezdají dost velké a bláto na kůře kmenů otřené ze hřbetu divočáků ulpělo příliš nízko. Kančí lože, která míjejí, jsou prázdná a hodná zanedbání.

Po chvíli promluví prostřední ze tří jezdců. Tůň hlubokého hvozdu se rozpadne v ohnivý prach; sluneční štít se odklání k úbočím hor.

„Kéž takhle zapadá slunce al-Andalusu!“ pronese v dobrém rozmaru král Sancho. Miluje osamělý lov uprostřed hor Svatého Michala, Sierra de San Miguel, bez hordy dvořanů, jen s pár věrnými. Přejede prsty kučeravou bradku. „Na severu Iberie leží naše křesťanské země, chudé a odhodlané. Po celém jihu se rozpíná chalífát jako džbán ze zlata, krásný a okázalý… tenké stěny a uvnitř prázdno. Udeříš sekerou, roztříští se na střepy.“

„Území, kterým vládneš, a ta, které jsou tvými vazaly a spojenci, můj pane Sancho,“ odvětí vzletně Borrell, „se podobají poctivému železu. Tvá vůle a Boží kladivo je kují do jediné, scelené čepele. Avšak hříšně okázalý džbán chalífátu je již rozbit a pohanská království jedno po druhém shoří ve výhni Kristova učení!“

„Proto až pomine zima, vymetu poslední zbytky pohanů ze svého dědictví,“ usměje se plavovlasý hrabě Guillermo Isárnez, králův vrstevník. Doprovázen biskupem přicestoval z blízké Ribagorzy, nevelké země, jejíž horské štíty se brouzdají v mracích. „Můj vznešený příbuzný, pomůžeš mi?“

„Tak jako ti přispěl tvůj kastilský bratranec a můj spravedlivý tchán, Sanche Garciez, zvaný el de los Buenos Fueros,“ zazubí se pamplonský král. „Nenechám tě bez podpory.“

„Ano, to už se Sanche usadil a neválčil proti svému otci spolu s al-Mansúrem, pánem Cordóby,“ oplatí úšklebkem Guillermo.

Sancho jej přeruší gestem a mávne rukou, aby upozornil druhy.

Jak mokvavá rána mezi stromovím zeje kaliště rozválené do úctyhodné louže. Cákance bahna se vlhce lesknou, krůpěje černé vody ani neoschly. Sancho Garcés pokyne a psáři povolí řemeny. Smečka vyrazí.

Tu všichni připraví zbraně, oštěpy a sekery.

„Vyštvali ho,“ šeptne Guillermo, pozorně naslouchaje. Změť hluku se blíží…

A bylo to, jako když se zvedne pahorek porostlý vysokou podzimní trávou. Obrovský kňour se k nim blíží dlouhými skoky. Míhá se podrostem, štětinatá hříva se ježí, křiví rypák, oháňku bojovně vztyčenou. Psi za ním jako plameny v kouři štěkotu.

Jezdci i psáři se rozebíhají, proplétají se mezi stromy. V jejich čele biskup, oštěp pozvednutý nad hlavou. Zvesela povykuje prastaré válečné heslo a směje se: „Ia, ia, ia, ó, ó, ó, ill edo guaraitu!“ Zničit nebo zabít…

Alaunti hlomozí, obkružují divočáka, uskakují a útočí. Vůdce smečky se vrhá na štětináčovu šíji. Kanec jej zprudka odmrští s roztrženou plecí. Hafan se vrací a podniká výpad za výpadem. Kňour odhodí do výše fenu, jež se mu ocitla před hlavou, jiného štváče srazí k zemi a podupe ostrými kopýtky, dalšího pokouše. Kly mu cvakají vzteky.

Starší z psářů přiskočí, aby zvíře udeřil sekerou. Divočák pohodí lebkou a zasáhne jedinou ranou, jako by bodl nožem. Otevře muže od podbřišku po hruď. Král vykřikne hněvivým žalem. Kanec rozráží kruh zbylých psů, znásobenou rychlostí se řítí k příkrému svahu s mladou bučinou a dříny. Kličkuje, koně se mu stěží drží v patách. Alaunti pádí a tlapy se jim kříží, jak čile mění směr.

Sancho pobídne svého hřebce, předhoní Borrellova plaváka a v cvalu hodí oštěp. Zasáhne štětináčův hřbet. Jak list zbraně v prudkosti proniká tkáněmi, kňour se převalí ve vějíři spadlého listí. Zaškube sebou, zvedne se, zlomený dřevec mu trčí z boku. Psi doběhli a znovu ho srazí. Chce utíkat dál, láje na něm visí, rve mu slechy a zpomaluje ho až k samému okraji srázu.

S vítězným hlaholem přijíždí biskup, jeho zbraň švihne vpřed. V týž okamžik kanec vyskočí, otřepe se a jako vržený balvan srazí plaváka k zemi. Hrot kopí na své dráze zraní divočáka; zvíře se kutálí ze svahu, s ním i Borrell, shozený z koňských zad.

Guillermo sklouzne ze sedla, hbitě se spustí dolů. Praskají větve a někteří ze psů se halasně sápou za svým pánem i kořistí. O pár sáhů níž se Borrell vzpírá na lokty, tvář ztřísněnou krví. Proti němu vstává temná obluda, jíž z tlamy kane rudá pěna. Koulí očima, nakračuje a sklání rypák k úderu. Mladý hrabě tasí meč a nebojácně, se zručnou jistotou ho zarazí zvířeti do týla.

* * *

„Přišli jsme o pár psů, koně a lovčího,“ mínil král a učinil znamení kříže, „ale neviděl jsem mohutnějšího kňoura, než je náš dnešní úlovek.“

Zešeřilo se do modrého přítmí, hořící ohniště čarovalo z pokřivených kmenů jentiles, obry dávných časů. Alaunti, spokojení s pochvalou a vnitřnostmi divočáka, ulehli a mžourali do plamenů, nad nimiž se opékala kančí hruď; čekali na zbytky. Čtyři muži si zatím zahřívali útroby horkým chlebem, namočeným do prasečí krve a opečeným na plochém kameni.

„Eneko by nezahynul, kdyby neuctivě nezasazoval první ránu,“ zahučel biskup. Stržil škrábance a odřeniny a hořce postrádal plaváka.

„Chtěl chránit psy,“ namítl Guillermo.

„Mají svůj úděl, jako ho Všemocný přiřkl nám,“ opáčil Borrell, prohrabávaje žhavé oharky. „Čekají nás další boje. Sobrarbe se navrátilo do křesťanských rukou díky tobě, můj pane,“ pokynul k Sanchovi, „Huesca vyklidila naši Ribagorzu. Je čas udeřit proti Saracénům.“

„Mír je levnější než válka,“ prohodil král Navarry a maličko uhnul před štiplavým kouřem. „Pevnosti a vojáci stojí hrůzu peněz. Cordóba se scvrká jako slíva na slunci a vládne v ní můj bratranec, hádžib Sanchuelo. Ten nebude působit potíže.“

„Můj pane,“ rozhořčeně vyhrkl biskup, „pravý věřící má tepat pohanskou chamraď!“

„Vrchní komoří Abd al-Rahmán ibn Sanchul je synem mé tety Urracy, kterou v zájmu dobrých vztahů – jak už to bývá – provdali za mocného vůdce al-Mansúra. Podobá se dědovi víc než já sám a rusé vlasy si musí barvit na černo,“ řekl pobaveně Sancho.

„Panovník, nechť následuje Krista, či Mohameda, musí dbát o své léno a lid v něm, podoben dobrému zahradníku,“ pokračoval bez úsměvu a s důrazem, jako by pozorně vytepával vzor do měděné mísy. „Je-li chalífa vyvolen Alláhem, aby panoval nad muslimy, já jsem určen milostí Boží, abych vládl křesťanům. Neboť je psáno v Knize: ‚Skrze mne kralují králové.‘ A ten, kdo se proti mně postaví, vzpírá se Božímu řádu.“

Mladý hrabě pokývl s nadšeným souhlasem. Borrell uctivě sklonil hlavu; rty však semkl, aby spolkl výhrady. Prý byla Urraca v maurském manželství s al-Mansúrem šťastná a přestoupila na islám. A není jediná: taková hanba! Divnou krev to mají tihle páni! Divné nápady… Král z milosti Boží… Tohle dosud neprohlásil žádný z vladařů, ani saský, ani franský, burgundský, italský! Jedině sám veliký císař Karel, budiž chvála jeho památce.

Biskup si povzdychl. Je-li to Tvá vůle, Hospodine, budiž.

„Huescy jsme se zbavili, ale co když vbrzku povstane, aby získala zpět území v Ribagorze?“ řekl nahlas.

„Není dost silná,“ odvětil Sancho Garcés. Natáhl se k pečeni a zkusmo odkrojil tenký plát masa. „Kromě toho držím jejího nejlepšího válečníka,“ sdělil spokojeně s plnými ústy. „Mas’uda ibn Amruse, kterého jsem zajal v Artasoně.“ Už nedodal, kam Saracéna právě nechal převézt.

* * *

Ve hvozdech kolem Bidarray zlátly a nachověly listnáče pod prsty jeseně. Chvěly se zimními vichřicemi a třpytily pod závoji vloček. Podobny šedivému dýmu vítaly jaro, znovu kolem nich přeletovaly vlaštovky…

Kolik let už Brisca žije tak daleko od domova? Než se nadála, další podzim přibouchl dveře. Přituhlo. Mlha dřímala tváří v oranici.

Druhý den po svaté Cecílii bylo na vnitřním nádvoří hlučno, dupali koně a pokřikovali lidé, řinčela zbroj. Pan Thierry de Laustan mrzutě dupal po hradu. Do hradní posádky přibylo tucet mužů z oddílu, který doprovázel uzavřený vůz. Brisca takový ještě neviděla: vypadal jako dřevěný domek na čtyřech těžkých kolech.

Vyvedli z něj štíhlého, vysokého muže v plášti s kápí a odtáhli jej do velké věže vnitřního hradu. Na loktech mu viseli dva válečníci, třetí mu oštěpem mířil mezi lopatky.

Lidé se neochotně rozcházeli po své práci, jen Brisca zůstala stát, zvědavost sama.

„Zmiz odtud!“ houkl na ni postarší muž v kožené kazajce pošité železnými plíšky. Na hlavě mu seděla protáhlá přílba ve tvaru padající krůpěje. Prošedlé kníry měl rozčísnuté na kapří ocas.

Hned ji napadlo, že je to voják z východní strany hranic, hodně z daleka. A když na ni promluvil znovu, okcitánštinou, jazykem jejího dětství, křivil slova: „Tady není nic ke koukání. Copak nikomu nescházíš? Nikdo tě nehledá, když ty tady zevluješ?“

Pokrčila rameny. „Châtelaine. Ale tu teď bolí hlava a smí k ní jen její společnice.“

Chlapík se hřbetem ukazováku podrbal pod nosem. „Žádná rodina? Eh? Ani žádný milý? To by byla škoda!“ uchechtl se.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Třeba na tebe někdo čeká,“ řekl dobromyslně.

„Cožpak vím?“

„Nesmutni, děvče. Heh… Brzo bude svaté Barbory mučednice, víš? No, vida! Před večerem v ten svátek nalámej tři větvičky ze slivoně, no, co najdeš, třeba z nějaké pláňky. Ponoř jejich konce do pohárku s vodou…,“ Brisca horlivě kývala, „… a tu vodu vždycky ráno měň za čerstvou. Ale pozor, musíš ji přinést ze studny v ústech, jinak ne, a polít s ní každý ten proutek, rozumíš?“

Volali na něj, a muž, napůl otočený k odchodu, chvatně vykládal: „Jestli rozpučí do slunovratu, příští léto si najdeš muže. Rozkvetlou snítku si vezmi ven, možná ho potkáš ještě dřív!“

Tak dívce přibylo poznání, naděje i úkol. Kuchyně vařila navíc pro dvanáct zbrojných krků. Třináctému, zamčenému v horní komůrce, Brisca z rozkazu své paní nosila stravu zvlášť pro něj schystanou. Předávala ji ozbrojencům, kteří právě drželi u dveří jeho žaláře hlídku.

A počítala dny.

VI. HUESCA
Démon přichází

Iranzu maličko zaváhal, než zabušil na dveře domku v podhradí Artasony. Povzbudilo ho jen, že doprostřed jejich výplně Hrom upevnil stříbrnou hvězdici eguzkilore, květ, který zahání zlé duchy a bouře. Suchý bodlák pupava svítí nocí a svou podobou se slunečním kotoučem mate čarodějnice. Tak to bylo doma v horách. Člověku hned uklidní srdce… na chvíli.

„Ty ses pošetil! Načisto ses pomátl!“ Egokiñe pobíhal jizbou a v rozhořčení si málem rval vlasy. „Bláznivej jako zajíc v březnu!“

Abda se mlčky opírala o veřej, ruce založené. Nebylo jasné, jestli její útrpný výraz patří Hromu, nebo Iranzuovi.

„Stěží vyžijem, tvůj marodnej grošák zabere fůru starání, a ty přitáhneš domů druhýho koně! To já, já se z toho pominu! Jak je budem krmit? No?!“ Pod rusými vousy mu poskakoval ohryzek jako pláně, co se skutálelo ze stromu.

„Alláh dá, abychom to zvládli,“ řekla klidně Saracénka. „Nezapomeň, že Iranzu přivedl i krávu, dobrou dojnici, a přinesl v měšci celé dva zlaté maravedí.“

„Taky jemnou vlnu na ošetřování Leaylových spálenin,“ upozornil mladík. „Jak na tom je? Kde ho máte?“

„Venku v ohradě. Slunce zalezlo pod mraky, tak smí pod širý nebe,“ zahučel Egokiñe. „Přemýšlel jsi, kde ustájíme tu černou kobylu? Kam strčíme stračenu, he? Ke mně do rukávu? A kde ses tak dlouho coural!?“

„Potřeboval jsem udat hnědého valacha do tahu. Sem ho přivést nejde a nemůžu ho prodat jen tak někomu, kdo ho bude tlouct.“

„Vždyť to říkám!“ Hrom žuchl bezradně na lavici, jež pod ním tence zakvílela. „Hotový boží neviňátko, přitom je potrhlej, jako by se nacpal blínem! Když Pánbůh dovolí, aby se živáčci hlušili navzájem, co mu záleží na nějakým hovádku?“

„Je to dobrý kůň,“ bránil se Iranzu, a byl by ještě ledacos pádného dodal, kdyby ho Abda s úsměvem nepřerušila: „Pojď se podívat na Leyalu.“ Hrdá na své pečovatelské úspěchy, táhla mládence za domek.

Grošák stál ve výběhu, uši svěšené, krk natažený, napjaté svaly obličeje. Vypadal strašně, růžovorudý, bez srsti, s kratičkým, střapatým hřebínkem hřívy. Na plochách ran velkých jako mužské dlaně se leskla živá šarlatová tkáň – obtížně se celily. Zvedl však hlavu, slechy se natočily, nozdry vtáhly vzduch; zařehtal. Iranzuovi poskočilo srdce, byl si jist, že ten zvuk zněl přátelsky. Leyalá maličko ztuhle přikročil k ohrazení a pečlivě očichal mládenci tvář, hrdlo i boltce.

„Proveď si ho,“ vybídl mladíka Egokiñe, zrovna tak zatroleně pyšný na to, co s Abdinou pomocí dokázal.

Grošák na zjizvené kůži nenesl ohlávku, stačil měkký, volný úvazek mezi čelistí a šíjí. Abda pohotově otevřela ohradu, Iranzu se chopil úvazku a pomáhaje koni tahem, vyvedl ho ven. Kráčeli osadou, ještě zpola prázdnou. Ti, kdo ji neopustili nebo se přistěhovali, vycházeli ze stavení, kývali, smáli se a tleskali. Leyalá kráčel, jako by se vetchý stařec snažil spěchat, uši mu schlíply nazad. Ale šel, a než se vrátili, zkusil nemotorný klus.

Blížili se nazpět k ohradě. Abda do ní zavedla vranku, teď už vykartáčovanou a vyčesanou. Právě jí natírala olejem poslední z kopyt. Tiše si zpívala. Klisna spokojeně přežvykovala, ukonejšená měkkým hlasem a příjemnými doteky. Zvedla však vysoko hlavu a s ohrnutými pysky nasála hřebcův pach. Přestala sledovat Abdu a otáčela se k příchozím: ráda by se přiblížila ke grošákovi.

„Vezmem koně do stáje a zejtra osadím novej výběh,“ usoudil Hrom. „Co kdyby ho ta černá holka náhodou pokopala? Ještě na tom není tak, aby si troufl na dostaveníčko.“

Leyalovi se však nechtělo od nového přírůstku do domácnosti. Zrychlil se mu dech, s napjatým svalstvem a vykulenýma očima se strnule šoural do dvora. Šíji až k oblakům, funěl široce rozevřeným chřípím. Ocas mu pošvihával.

„Počkej si na nevěstu, senargai, kamaráde. Měj trpělivost!“ bručel Egokiñe.

Ve vratech je dohonila Abda, zrak rozzářený jako hvězdy. „Dal jsi vrance jméno?“ chtěla vědět. „Ne? Pak ji nazvu Dassin, po mé babičce.“

Egokiñe zaskučel. „Tahle ženská taky třeští! Jste střelení jako ti vaši koně, rozum vám uhejbá za roh.“ Ale pod vousy mu škubal smích.

„Děkuju vám oběma,“ Iranzu by Hromovi a jeho společnici snesl andělská pírka, zlato a oblaka z nebe, kdyby to šlo. „Nastotisíckrát vám děkuju!“

„No, ještě jsme nevyhráli,“ zahučel Egokiñe. „Potřebujem Slzy světice z jeskyně, Harpeko Saindua. Ty hluboký kousance od plamenů se nechtěj hojit. Musíš do Bidarray.“

Abda pozvedla tázavě obočí, Iranzu si vzpomněl, oč jde. Z jejich vesnice se nejednou vypravili do slují poblíž prudké řeky Baztan, když se někomu zanítil zrak nebo pokožku rozleptala šeredná vyrážka.

„Dojdu tam,“ pokývl. „Dám se stejnou cestou, z které jsem teď přišel. Ale není to žádná svatá. To pláče paní Mari, jak se o ní od pradávna říká, že je duše celé Země.“

„Eh, tohle přece vím! A co na tom? Hlavně aby pomohla… Nevezmeš si na výpravu tu vranou kobylku? Putovalo by se ti líp a rychlejc.“

Iranzu potřásl kšticí: „Nerad bych o ni přišel. Od kolíbky jsem běhal po svazích, co jsou jak schody k nebesům. Moje nohy mě za den donesou tak daleko, jako to dokážou čtyři koňské.“

Kdyby tak člověk věděl, co ho čeká! Snad by se nevypravil z domu, schoval by se do truhly či pod lavici, zakutal by se do sena… Někdo, koho za život nepotkáte, ani třeba nevíte, že kdesi žije, vám jako kámen, co se kutálí po svahu a nakonec spadne na ošatku vajec, uhodí do osudu.

* *  *

Rokují…

Bělovousý Abd al-Karím al-Mušafí, velký komoří a vyslanec vzdáleného Toleda.

Zástupci Huescy – oslnivý Ruknuddín ’Abbás al-Tawil, její panovník, a Jusúf an-Numajrí, vzdor svému mládí nejbohatší a nejvlivnější ze zdejších patriciů.

Musa ben Fortún ibn Tarbisa, vládce nad malou taifou Tudela, vtištěnou mezi velký al-Andalus a Navarru.

Návštěvník v černém šatu vnímá každé slovo čtyř hovořících emírů, třebaže ho vylekaní strážci teprve vpustili do palácové chodby.

Nepotřebuje přepychový doprovod či ozbrojence. Sám si je svým glejtem, který mu vždy a všude uvolní průchod – i zde uprostřed Huescy. Bylo by snadné zjevit se v komnatě přímo mezi saracénskými velmoži, zabranými do plamenného jednání. Avšak zachtělo se mu přijít jako smrtelná bytost. Kráčí pod nádhernými ornamenty stěn a stropů. Jeho škorně dupou po křišťálových rybkách světla, co propluly oky vitráží a míhají se na mozaikové podlaze.

„Náhrdelník je přetržen a perly rozházeny do všech koutů!“ To lká nad pádem córdobského chalífátu starý Toleďan Abd al-Karím.

„Napřed vzpoura Berberů a pak se k ní přidali všichni. Tahle fitna smetla pýchu Cordóby a zuří víc než sedm let,“ vybuchne divoký hlas Jusúfa an-Numajrího. „Není divu, že se al-Andalus rozpadá na kousky a podléhá nevěřícím!“ Byl mawla, muslim bez arabské krve. Podědil otcovu dravost a mazanost, která Peršana z dalekého Východu dovedla k majetku a postavení v nové vlasti.

„Kdyby se všichni nervali jako hladoví psi, snadno bychom čelili nepřátelům,“ suše prohlásí Musa ben Fortún. Pod pláštěm se mu třpytí řetízková zbroj. „Alláh – On zasluhuje chvály, je svědkem, že v Huesce i v Toledu vítáte slabost Cordóby. Vždyť vám drtila šíji stejně jako nám.“

„Ale přesto sis skromně – či důmyslně ponechal titul wádího, správce z moci chalífátu,“ rýpne důstojný Abd al-Karím.

„Je znát, že pocházíš z muwalladin,“ přisadí si přezíravě Abbás al-Tawil. Vladař Huescy tím míní muslimy, co se zrodili ze smíšených svazků mezi Araby, Berbery a původními obyvateli této země, anebo ty, kteří opustili křesťanství a následovali Mohameda.

„Tak jako klan al-Tawil a mnozí jiní,“ ušklíbne se Musa ben Fortún. Urážky se ho nedotknou.

Před patnácti pokoleními se gótský náčelník Cassius stal z vlastní vůle vazalem a pověřencem prvního z arabských králů Cordóby – a předkem rodu Banú Qasi, osvícených guvernérů Tudely.

Cassiův prapravnuk, Musa ben Fortún, se zasměje a předkloní se. Těžké zlaté nákončí cinkne o dřevo stolku. „Kolik zbožných muslimů, Alláh se nad nimi smiluj, má křesťanskou prabábu, matku či manželku?“

Pán Huescy pod snědou pletí zrudl.

„Kolik dobrých věřících se dříve odřeklo proroka Ježíše, mír s ním?“ nedá se zastavit Musa ben Fortún. „Dokonce náš společný protivník, vládce Zaragozy, je potomkem muwallad…“

„O Zaragozu jde,“ chmuří se Abd al-Karím a čechrá sněžný vous. „Sancho, navarrský král, ji vypudil ze Sobrarbe. Ale jak poklesla síla Huescy, nabyla Zaragoza sebevědomí a tlačí se na hranice Toleda. Můj pán, Ismail al-Zafir, provázej ho Alláhova milost, se obává útoků.“

„Zaragoza po nás žádá daně,“ pronese ponuře al-Tawil. „Chce také posílit vliv nad Tudelou.“ Pána Huescy odívá nádherné roucho z hedvábí. Zjevně si neláme hlavu s tím, že nošení hedvábné tkaniny Korán zapovídá.

„Jsme jako kámen, který se vztyčuje na nárožích ulic, aby do něj narážela kola vozů. Kastilie, Cordóba, Navarra, Zaragoza!“ sekne Musa ben Fortún. „Každý do nás buší.“

Muž v černém se přiblíží k poradní komnatě. Na okamžik zpomalí v náporu hořkosti a hněvu. Před tisícem let neznali žádnou Tudelu, ale Bilbilis. Nestála Zaragoza, nýbrž Salduie. Kde se tyčí hradby Huescy, tehdy zbudovali Bolskan. A byla to místa, která plápolala životem…

Kdysi.

Teď se temný příchozí ocitá přede dveřmi vykládanými perletí a slonovinou. Za nimi klenutá síň, čtyři emíři rozsazení na poduškách kolem nízkého stolku. Mezi karafami s ředěným vínem a ovocnou šťávou, mezi miskami s mandlemi a ořechy, pokroutkami z medového těsta plápolá jediná stříbrná lampa. Světlo spíše pro naději a ozdobu, vždyť den zdaleka nekončí.

* * *

„Nezbývá, než aby se Tudela spojila ve válečném postupu s Huescou,“ shrnul bělovousý Abd al-Karím. „Toledo vás podpoří. Bude vám střežit záda.“

„Potřebujeme, aby se Mas’ud ibn Amrus vrátil ze zajetí,“ prohlásil důrazně ’Abbás al-Tawil a klepl klouby pravice o desku stolu. „Bez něj nedokážeme dalšímu náporu nepřátel zabránit – ani zaragozských, ani navarrského krále, Alláh se od něj odvrať.“

„Proč ne?“ Jusúf an-Numajrí, hezký mladík oděný v bohatě vyšívaném kaftanu, se zamračil. „Neutrpěli jsme tak velké ztráty.“

„To je váš velitel, kterého porazil král Sancho v Artasoně?“ odfrkl Musa ben Fortún. „Na vašem místě bych sázel na schopnějšího vojevůdce.“

„Nemyslím, že si Mas’ud ibn Amrus počínal špatně. Hájil artasonský hrad směle a důmyslně,“ namítl starý hodnostář z Toleda. „Měly mu pomoci posily. Proč jste je nevyslali?“

„Protože jsme museli chránit své hranice na jihozápad,“ odpálil nevrle Jusúf an-Numajrí. Nedůvěřoval toledským. Ismail al-Zafir vyslal na jednání svého moudrého hádžiba – komořího – jako pozorovatele. To však neměnilo nic na tom, že Toledo se podobá nejsilnějšímu mláděti z dravčího hnízda, jež rozpřahuje křídla a shazuje své sourozence do hlubiny.

„Nebyli jsme v tu chvíli dost silní na válku s Navarrou. Protivníkovy řady jsou početnější,“ vysvětlil pán Huescy o něco mírněji než jeho mladý společník.

Komoří Abd al-Karím sevřel rty. „Jedinou ctností nevěřících je jejich bojovnost.“

Al-Tawil po něm šlehl pohledem. „Ano, srdce našich mužů zeslábla. Mas’ud ibn Amrus, Alláh se nad ním smiluj, válečníky vždycky dokázal vést, vlít jim oheň do žil. Většina jednotek s ním prošla ledasčím. Jejich odhodlání je teď podlomené.“

„Jsou jako mezci, co nechtějí vstát, ať je bijete, jak chcete,“ vmísil se Jusúf an-Numajrí. Všiml si, jak neradi mu starší muži přiznávají místo u poradního stolu. Ačkoli původem a jměním vyrovnával, co mu scházelo na věku a zkušenostech, bezděčně toužil prosadit se v jednání. „Zaplatil jsem zlatem schopnému bojovníkovi, aby Mas’uda osvobodil.“

„Ten tvůj záškodník selhal,“ vyjel nečekaně ostře al-Tawil.

„Nebyla to jeho chyba! Nějaký blázen spustil poplach a Jákúta Nože utloukli královi vojáci…“ Bylo znát, jak velice Jusúfa hněte selhání důmyslného plánu.

„Proč toho vašeho skvělého vojevůdce nezachráníte útokem na pevnost, v níž ho drží?“ zajímal se Musa ben Fortún. „Nebo proč ho raději nevykoupíte?“

„Sancho Garcés odmítl vyjednávat. Nezbavil Mas’uda ibn Amruse života ani mu nehodlá vrátit volnost. Netušíme, kde ho teď vězní, ale i kdybychom se zkusili k němu probít, mohli by ho zavraždit dřív, než se k němu dostaneme,“ objasnil vládce Huescy.

„Nevolil bych přímý útok,“ pravil bělovlasý komoří. „Tím spíše, že Sancho, ten protřelý lišák, dal ibn Amruse převézt na území spolehlivého spojence, gaskoňského vévody. Váš hrdina dřepí v křesťanských pěstích kdesi za horskými hřebeny.“

Zástupci Tudely a Huescy ohromeně ztichli. Neptali se, odkud má Abd al-Karím své zprávy. Starý rádce rozhazoval sítě a strojil čihadla, z nichž mu oddaní služebníci dobývali navýsost užitečné zvěsti. Jejich vlastní, méně dokonalé nástroje nepřinášely tak vydatné úlovky. Rozhodli se v duchu, že v této věci nebudou toledského komořího podezírat z klamu.

„Pak je malá naděje, že Mas’uda ibn Amruse zachráníte,“ řekl sklesle Musa ben Fortún. „Což uzavřít s Navarrou mír? Vyjde to nastejno, Zaragoza, nebo Pamplona… vlastně Nájera – za jejími branami teď král sídlí.“

„A přijmout nevěřícího Sancha, Alláh ho zatrať, jako svého lenního pána? To raději pozvedneme zbraň!“ zvolal Jusúf an-Numajrí odhodlaně. „Pokud se bude kdokoli chtít dostat přes hradby Huescy, naši muži budou bojovat do posledního.“

„Defensa numantina,“ zamumlal napůl pro sebe Musa ben Fortún, vzdělaný v četbě letitých spisů. Obrana Numantie…

„Nemáte tušení, páni moji, co to sousloví doopravdy znamená,“ zaznělo jízlivě za jejich zády.

Prudce se obrátili ke dveřím. Náhle zely dokořán. Plamen lampy se rozkmital a zhasl.

Na prahu stál vysoký, prostovlasý cizinec oděný v černém šatu s rudými lemy, jako by se smočil v krvi. Těžký plášť spíná soška jezdce z bronzu, bronzový náprsník chrání hruď: obé zdobí jemně tepané ornamenty barbarského vzhledu. Po vetřelcově boku visí širší zakřivená čepel, ani dýka, ani meč, s jílcem zobcovitě zahnutým.

Jusúf an-Numajrí vyskočil, ruku na hrušce zbraně – a ztuhl, když se na něj upřely cizincovy divoké oči, třpytivé jako safíry.

Al-Tawil se nadechl, aby zavolal stráže, ale výkřik mu uvázl v hrdle.

„Klidně zavolej pomoc. Pokud si neceníš života svých hlídačů a chceš o ně zbytečně přijít,“ promluvil znovu příchozí.

„Přijdou o krk, že tě sem pustili,“ procedil Abbás al-Tawil. „Proč se sem odvažuješ, drzoune?“

„Nabízím vám obchod, bohabojní emíři. Vyvedu Mas’uda ibn Amruse ze žaláře a dopravím ho k vám tak lehce, jako jsem prošel přes vaše ozbrojence. A nebudu za to skoro nic požadovat…“

„Jsi špeh,“ zasykl mladý Jusúf an-Numajrí. „Vyzvídáš pro Zaragozu!“

„To nikoli,“ zasmál se cizinec, „jen poskytuji sousto k přemýšlení pro ty, kdo svým pánům vynášejí novinky z tohoto paláce.“

Musa ben Fortún a bělovlasý Toleďan si vyměnili rychlé pohledy.

„Vaše čachry, vaše hry, které chystáte svádět o vojáky, území a moc, mne nezajímají,“ pokračoval muž v černém. „Chci po vás službičku, úplně drobnou, kterou si od každého z vás vyberu, až přijde čas. Za to vám dodám ibn Amruse, živého, zdravého, nepoškozeného, až sem, do alcazaru al-Tawilů.“

„Co jsi zač, mizero?“ houkl vládce Huescy. Rovněž se zvedl, hnětlo ho, že vetřelec nesložil poklonu, nesklonil se, nepoklekl – ve stoje se dívá na urozené emíry svrchu. V hněvu pozvedl dlaň.

Vzápětí ’Abbás pocítil, jak se kolem setmělo.

Už se nenacházel v opevněném paláci svého rodu. Brodil se temným, ledovým bahnem na bezútěšné planině ponořené do věčného soumraku. Páchla hnilobou a odporným rozkladem. Jako by se bez přestání propadal do nekonečné propasti; úzkost a zoufalství mu trýznivě rozežíralo duši. Všechny okamžiky, kdy prohrál, kdy zklamal sebe i jiné, kdy pošetile zmrhal příležitost, kdy pochybil, se proměnily v přízraky, jež mu sály krev. Toužil po smrti, modlil se o ni… Nepřicházela, věky plynuly, a neztrácel vědomí.

Všemocný pán Huescy se zhroutil mezi polštáře, zbrocený potem a bledý jako vnitřek pomerančové kůry. Lapal po dechu.

„Ty jsi Spin de Mul,“ pronesl toledský komoří tiše. „Démone, Alláh tě zatrať!“

„Pokud si budete přát, vznešení emíři, odejdu.“ Cizinec v černém se usmál. „Ale myslím, že náš malý obchod uzavřeme…“

* * *

Iranzu klusal po silnici k Saint Jean Pied de Port; nedávno ji dobudovali na příkaz krále Sancha Garcése, aby spojovala Gaskoňsko s Navarrou. Směřujíc až do vzdáleného Leónu na západ, dobře vedla kupce, ozbrojené oddíly i zbožné poutníky.

Šedivý vítr vláčel mraky jako urousané závoje přes ostré hrany průsmyků. Ve vzduchu voněl sníh, na hřebech a plecích velkých hor bíle zářila ledová pole. Navzdory chladu mládenec svlékl plášť a stočil ho do tlumoku, lépe se mu tak šlapalo. Nechal si jen kazajku bez rukávů, podšitou beránkem a řemeny křížem přitaženou k tělu. Chvílemi zostra kráčel, chvilku běžel, pak zvolnil a přidal, mílí ubývalo.

Za patami mu zůstalo úzké, dlouhé údolí, jemuž také tak říkají – Luizade. Země tu dosud skrývala kosti franských válečníků. Pokosili je Iranzuovi pradědové a uzmuli jim kořist ze zákeřně vypleněné Pamplony…

Dál přes ořídlé bučiny, klikatými zatáčkami, zprudka dolů a zase nahoru po svazích, jako by se vlny lomily. Smrákalo se. Temná mračna se potrhala o horské štíty, až se bílé vločky sypaly jako peří. Iranzuovi příliš nevadilo přespat pod vývratem zabalený v plášti a sněhové peřině. Ale v seně nebo na lavici si jeden odpočine přece jenom líp.

U pramene při cestě naplnil čutoru a napil se ledové, svěží vody. Rozhlédl se; hluboko před ním se otevíral širý kraj, noc zaplavovala Gaskoňsko. Ty jasné bludičky dole patřily městu Saint Jean Pied de Port. Sestupovat se dá rychle: zítra ještě před večerem dorazí k Bidarray!

Při cestě zablikaly zlatorudé ohýnky z oken, hrstka kamenných stavení bledě prosvítala večerem – mezi křídly pastvin se uvelebila osada Huntto. Teď, když pěšinu rozšířily výpravy poutníků a kupecké vozy, někdo chytrý jistě otevřel ve vsi hostinec!

Iranzu si přichvátl jako kůň, který cítí stáj, krmení a odpočinek, ani svůj teplý plášť nevytáhl. A nemýlil se. Šero protkané vířícím sněhem houstlo, ale i tak zahlédl ve větru houpat se vích slámy na štítu objemného domu s pavlačí, vespod matně žhnoucí lucerna.

Před hospodou – ostatuou přešlapoval uvázaný plavý kůň. Kolem něj poskakoval chlapík ve zbroji a lamentoval.

Iranzu by rád dovnitř, do tepla, ke korbílku horké sidry, k míse bobů dušených s mrkví a hráškem. Zvědavý šotek mu nedal, hned ho ponoukl; cožpak může projít kolem koně a nepodívat se alespoň očkem? Plavák se strašlivě škaredil. Uši nazad otočené splývaly s hřívou, chřípí dokořán, krk a hlava v jediném napjatém oblouku jako luk, než vystřelí. Zuby mu zlobně cvakaly, chvostem švihal jak bičem.

„Zein da arazoa?“ optal se Iranzu rozčileného vojáka, jakou má potíž.

Muž se otočil a zaklel: „Maleït!“ Vzdor přítmí bylo znát, že mu obličej zrudl jako zralé jablko. „Què faig? Zabiju toho čtyřnohého chcípáka!“ sípěl katalánsky, ale mládenec porozuměl, co že se děje. „I kdybych měl dál po svých! Kůň se mi vztekl!“

„Třeba má nějakou svízel,“ uvažoval Iranzu po svém. Opatrně přejel dlaní plavákovi po břiše a couvl dřív, než se na něj hřebec zle zašklebil. „Kolika ne. Podupává, možná ho svrbí rousy. Nebo je něco s kopyty.“

Voják pokývl, taky chápal.

„Každý jednu nohu,“ navrhl Iranzu. „Orain! Ahora!“ Teď!

Každý popadl a zvedl jednu z plavákových nepodkovaných končetin, Iranzu zadní, voják přední. Hřebce to vyvedlo z míry, lidé ho svírali pevně. Kopat nešlo, otáčet se a chňapat z té nejistoty si netroufl.

Iranzu jemně prohmatal šlachy. Z torny levicí vytáhl čutoru, otevřel ji a opláchl zablácené kopyto. Omakal korunku a chodidlo, přejel bříšky prstů po střelce a patkách.

„Drž pořádně,“ přikázal vojákovi. Bleskem prohodil levou zadní za pravou, zbavil ji obalu z mokré zeminy. „Do střelky se mu zapíchl úštěpek železa,“ řekl pak.

Muž zaklel. Plavák z bezmoci frkal, ohrnoval pysky a kroutil očima.

„Vyvaž mu přední nohu a přijď mi pomoci,“ houkl Iranzu. Ledacos už se naučil… Zatímco voják převzal zadní kopyto, mládenec znovu omyl plavákovi chodidlo. Očistil si ruce čerstvým sněhem. Vytáhl nůž, a ukazovák položený při hrotu, citem a po hmatu dobýval uvízlý kov.

Zaskřípaly dveře hostince, kdosi vyšel na práh a zůstal. Mlčky pozoroval Iranzua. Zato mládenec ani nevzhlédl. Jas z domu nijak nepomohl, spíš mu v práci překážel. S přivřenýma očima pátral, jak uvolnit železný úlomek, vnímal jeho tvar a polohu, cítil odpor tkáně. Když ten proklatý pichlák vyloupl, zastrčil kov, ne delší než palec, do opasku. Zítra ho někde pohřbí pod kámen, aby víc neškodil.

Všechno šlo ráz na ráz. Nic si předem nepřipravil k ošetření a voda v jeho čutoře došla. Nezbylo mu než bez okolků zabavit bezmocnému Katalánci jeho vlastní láhev s vínem. Odepjal ji vojákovi z opasku a obsahem štědře propláchl zranění.

Bylo po všem, a vlastně ještě ne. „To kopyto se musí ovázat a převazovat,“ důtklivě vysvětlil mládenec, zrakem ještě prověřoval poškozené chodidlo. Měl by být spokojený – proč se mu náhle ježí chloupky na šíji? Co je zase špatně? Natáhl ruku k vojákovu hrdlu a stáhl mu šátek, aby plavákovi překryl zranění. Ale chápal už.

Chlapík ve zbroji nepustil koňskou nohu, jen jeho zpocená tvář kameněla nenávistí. „Ty…,“ syčel. „Ty…!“

Jas loučí, unikající otevřeným vchodem krčmy, vytáhl z šera Iranzuovu podobu. Vrátil v čase a paměti neznámého lapku, co ukradl vranku a hnědého valacha, zanechávaje přitom rudolícího seržanta ošklivě nakopnutého a potupeného.

Iranzu zvlhčil rty jazykem. „Ránu obkládej odvarem z řepíku a na noc kyselým zelím,“ dokončil statečně.

A dal se na útěk.

„Pane, můj veliteli, to je on, ten prevít z lesa!“ zavyl ozbrojenec.

„Chyťte ničemu!“ řval host ve dveřích. Kolem něj se vynořilo půl tuctu válečníků, vyhrnuli se do noci. Někdo zatroubil na roh.

Mládenec upaloval, zajíce by předhonil. Pádil po hrbolaté cestě dolů, přes mokrý sníh a skořepiny kaluží. Bušící srdce ho pohánělo, div mu neroztrhlo hruď, běž, běž!

Hú, hú, hú, povykoval roh.

Ještě poslední chalupa v Huntto, Iranzu ji mine, a má vyhráno. Křik a troubení slábly. Náruč tmy se mu otevírala, v ní bezpečí.

V té usedlosti na konci vesnice nocoval zbytek oddílu. Vlétl jim do náručí, ani nestihl zakličkovat.

Máloco člověku tak ubere sebevědomí, než když ho připlácnou a přidupou k rozbředlé hlíně obnažené zápasem; zbaví jej volnosti, pohybu, obrany. Rána, co ji nemůžeš vrátit, trojnásob bolí, tělo i mysl i duši.

Ještě než se propadl do slitovné mdloby, Iranzu si vybavil, kdo je ten, co se usídlil ve zdejší krčmě. Kuní plášť…

* * *

„Měli bysme ho hnedky pověsit, hned jak se rozední, pane Raymonde. Jaký cavyky s poběhlíkem!“ žádostivě navrhoval rudolící voják.

Raymond Suñer, pán hrabství Pallars, o nějž se podělil se svým mladším bratrem, svraštil čelo. Rozmrzele rozepjal spony a shodil z ramen plášť podšitý kuní kožešinou. Nebyl si jistý, zda ho tehdy v nočním lese napadl právě tenhle trhan. Pokud ano, jedna prostá oprátka na takovou urážku nestačí. Ale raději by trapnou příhodu zapomněl, stejně jako celou tuhle výpravu.

Pouze s nechutí opustil své území, aby navštívil vzdáleného příbuzného, krále Sancha Garcése v Nájeře. Pokusil se ho přesvědčit, ať podpoří úplný nárok obou sourozenců na sousední Ribagorzu. Jejich panství by se pěkně zaokrouhlilo! Ne, tvrdohlavý král Sancho straní bratránkovi Guillermovi, panchartu po zesnulém hraběti Isarnovi.

Proč jenom jejich společní předci rozlámali své veliké léno potomkům! Jednomu podhodili Ribagorzu, kterou si potom nadlouho urvali Saracéni. Druhému ukápli tři nanicovatá údolí Aránu. Dalšímu uštědřili Pallars, co je teď stejně na dva kusy. Starší Raymond drží úrodnější a větší Pallars Jussà – čili Dolní –, mladší Gilen se spokojil s hornatějším Pallars Sobirà – Horním –, to podle toho, že je výš na toku Noguery. Vypečené dědictví!

Raymond tak sdílí vládu v Ribagorze s Guillermem Isárnezem. Pěkná slast, přetahovat se o moc s bastardem! Nebýt rodinných pout své choti Mayor Garcíi, sestry kastilského hraběte, nemá ani to. Aby byl té ženské dennodenně vděčný… Bruja, čarodějnice, co si dovoluje do všeho strkat svůj nos jako stračí zobák. Poroučí a rozhoduje! Být v Ribagorze sám, zatočil by s Mayor. Neváhal by a opřel se na jih Kataláncům, uždíbl kus úrodnější půdy.

Raymond zadoufal, že když se zamíchá do přesunu maurského velitele, u navarrského Sancha získá očko. Celé to dopadlo nadarmo, div ne s ostudou! Araba málem osvobodili. Tenhle mladý syčák napřed obejdoval ve městě, pak uloupil jeho klisnu uprostřed hvozdů, právě když se pokoušeli Maura unést. Nepochybně byl se záškodníky dohodnut! A jeho, Raymondovou povinností je upozornit krále.

„Žádnou popravu nechystej,“ zarazil hrabě horlivého seržanta. „Ráno se vracím do Pallars. Vezmi si pár spolehlivých mužů a mizeru doprav na hrad Bidarray k panu de Laustan. Vyřiď jim, že jsem svým důvtipem odhalil spojení toho kluka se zlovolnými Saracény.

Určitě toho ví hodně!“

* * *

Na jiskřícím sněhu se protahovalo jitřní slunce po kočičím způsobu, drápky střásalo námrazu z hloží. Bílá krajina čistá jako sváteční stůl slibovala pokoj Vánoc. A napříč plání se táhla široká nepořádná brázda. Hrudky ledu a otisky netvárného těla, co se silou vůlí dralo návějemi. Jen tam, kde sklouzlo po stráni, temněly otisky mezčích kopyt.

VII. ZELHAYBURU
Slzy světice

„Má paní, dneska je svaté Barbory mučednice. Směla bych odpoledne na chvíli odejít z hradu? Přinesla bych větvičky lísky, co zahání zlé síly. Teď v adventu se hemží kolem lidských sídel, dokud se nezrodí Pán Ježíš,“ prosila Brisca.

Châtelaine Elisenda nerada pouštěla své služebné z dohledu. Jenže všeliké čarovné ochrany, co nastrkala za okna a nade dveře, aby je chránily před kejklemi sorgin, časem vzaly úhonu. A líska nese mocné kouzlo, i na ďábla se s ní můžeš odvážit. Budiž!

Stráže Briscu nechaly projít. Spěchala branou vstupní věže, div neuklouzla na zasněžených prknech padacího mostku. Dolů předhradím, přes příkop, kolem houfku hospodářských stavení se dala do běhu. Zadýchaná se doškrábala až k vyhlédnuté houštině trnčí na druhé straně hory Harri Handi. Promáčela si kožené ovinky a sukni až po kolena, i krpce dřevem podražené navlhly. Obloha žloutla, nezbýval čas. Uchopila větev, opatrně, aby nezavadila o trny.

„Co tropíš, děvče?“ oslovil ji přísně muž v silném černém plášti. Cípy spínala bronzová soška jezdce – Brisce se zalíbila. Ačkoli mrzlo, cizinec si hlavu nekryl kloboukem ani čepicí, jen kápi přetáhl do čela. „Nebojíš se vlků?“

„Bojím,“ přiznala poctivě, „ale Neposkvrněná mě chrání. Jdu si pro barborku…“

Safírové oči ve snědé tváři se zúžily nedůvěrou.

„Tak se tomu říká,“ vysvětlila. „Uříznu pár haluzek, do slunovratu v teple rozkvetou. Třeba mi s pomocí svaté panny Barbory přivolají ženicha. Tuhle trnku mám vybranou ještě z podzimku, zakopala jsem pod ni kousíček hostie.“

„Pohanský zvyk a čarování k tomu!“ zachmuřil husté obočí, ale široká ústa mu škubala v úsměšku. Vtom se zarazil, nakrčil nos, jako by dravé zvíře zavětřilo soka: „Nenosíš zakletý talisman? Nejsi vědma?“

Rozhořčeně zavrtěla hlavou a bezděčně se pokřižovala.

„Upokoj se a odpověz,“ vyzval ji. „Přebývá na hradě vězeň?“

Přestala se jí třást kolena. Přikývla. „Je to pro náš hrad veliká čest, víte? Poslal ho sám pamplonský král, aby náš pán střežil slavného maurského velitele,“ pravila už klidně.

Teď ztuhl cizinec: „Jak víš, kým je? Cožpak netají, koho se zmocnili?“

„Dali jej na horní světnici: tam patří páni, prosťáka hodí do sklepa. Dostává dobré jídlo, sama ho nosím, na prostou stravu by vzácný pán ochořel. Nechce jíst vepřovou pečeni ani uzené,“ ohýbala prsty výčtem, „vojáci říkali, že mu do jizby dali kobereček – to já jsem ho loni pletla z vlny – aby se mohl modlit… Takové věci lidi uhodnou bez říkání.“

„Je v okovech?“ zasykl ostře.

Pokrčila rameny. „Prý přecházet může. Kdyby byl chuďas, strčí ho do klády, to je ještě horší.“

„Jestli znáš, koho vězní a kým je, pak zajisté chápeš, co by pro krále Sancha z Navarry znamenalo, kdyby se vězně, jehož vám svěřil, zmocnil obmyslný akvitánský vévoda…“

Horlivě kývla, ze zdvořilosti.

Pokračoval plamennou řečí, v níž mocní kuli pikle a vojska povstávala proti sobě.

„Tomu já nerozumím,“ namítla Brisca opatrně, „a nemám se o koho bát.“

Cizince nezmátla. Pochopil, že klamně předstírá prostotu; oči měla pozorné a bystré.

„Ten saracénský velmož by se mohl stát záminkou velikého sporu. A ty můžeš pomoci všem, podáš-li vězni do nápoje mocný lektvar,“ ukázal skleněnou lahvičku, drobnou jak modřínová šiška.

Vykřikla odporem. „Já ho mám otrávit…!“

„Nač? Když jej hodlá popravit Sancho z Nájery?“ ušklíbl se. „Přeji si vrátit mu volnost a řád do vztahů mezi územími vládců, neboť se tím případem narušily. Odměním se ti. Umíš si představit, děvče, jaký majetek je padesát maravedí, co si můžeš pořídit? Staneš se paní v drahocenném rouchu, bohatě se provdáš za šlechtice…“

Strčil jí do dlaně peníz, v životě takový neviděla, natož cítila mezi prsty. Kovový terčík s reliéfem korunované postavy zářil a třpytil se v bledém zimním světle. A získala by jich desítky!

„Kdo tě, pane, posílá?“ podivila se. Který asi urozenec? Král Sancho jistě ne, vévoda z Akvitánie také ne. Ten, kterého nazývají córdobský kalif…? A prolétlo jí hlavou, až vyjekla, ovšem, největší mezi největšími: „Svatý otec!“

Muž hbitě zakryl Brisce ústa.

„Nerouhej se,“ sekl studeně. „Odpřisáhnu na Kristovo utrpení, že neuškodíš! Ten podivuhodný, vpravdě zázračný lektvar nesmírné ceny působí neviditelnost a láme pouta. Mzdy budeš hodna, až vězeň dosáhne svobody.“

„Pane, lahvičku přijímám a zaručuji se, že ji užiji, jak si přeješ. Podám ten dryák vězni.“

S kouzelníky není dobré se dohadovat! Tenhle navíc neměl strach z Božího jména, ani se nezdálo, že by mu z hustých vlasů pod kápí rašily čertovské rohy.

Brisca se navrátila na Bidarray s čistým svědomím, barborkami, otýpkou lískových prutů zavěšenou na opasku a lektvarem v záňadří, uvažujíc o jeho účinku.

Co se s uvězněným Saracénem stane? Rozplyne se jeho tělo jako závan mlhy? Odplyne jako voda? Snažila se představit si to. Stane se neviditelným, dveře se před ním otevřou? A kam bude směřovat? Domů, kde se pro něj možná někdo trápí? Nebo spíš na bezpečné místo, kde už bude čekat tajemný cizinec s koňmi osedlanými na cestu? Jak asi vězeň najde svého zachránce, jak bude vědět, kudy se dát?

Lámala si hlavu záhadami až k předhradí. Čekali tam jezdci. Lekla se, že pro Maura přijeli a ona nesplní slib. Šlo o jiný případ: ten, co ho ukovají v podzemní díře, šlechta pro něj neválčí, ujme se ho kat. Zběhlý žoldnéř, koněberka, co se z nuzování dal na zboj a obírá pocestné na kupeckých stezkách. Ozbrojenci sesedali, někdo spěchal s hlášením k panu de Laustan.

Lapka stál mezi koňmi, jinak ani nemohl. U sedla ho držel provaz. Na oškubanou kazajku se nalepily kusy sněhu. Líc mu ztemněla podlitinami, ret měl rozražený surovou ránou, ke škorním kapala krev z rozbitého nosu. Občas ji otřel do rukávu košile. Znělý mladý hlas přetínal křišťál povětří od hradby k hradbě. Lotřík si zvesela dobíral strážce, ne zhruba, ale vtipem, s vybranou jízlivostí. Otrlým vojákům pod přílbou rudly uši a ostýchali se ho pro ten břitký jazyk znovu nakopnout.

Nevšiml si jí. Byl krásný, že pozbyla dech i sluch a nemohla odtrhnout zrak. Jako by ji uhranula jemná, bledě snědá tvář mezi černými prameny zvlhlých vlasů, sivé oči, srostlé obočí – prý znamení vlkodlaka. Dívala se na něj přitisknutá ke zdi vedle brány, a modlila se, otoč se, otoč, pohlédni na mě…

… a Iranzu se obrátil. Křikl: „Hej, ctná panno, sluší se konat dobré skutky. Erruki izan! Smiluj se! Daruj mi snítku pro štěstí!“

Brisčiným rodným jazykem byla okcitánština, ale rozuměla a hovořila euskarou jako každý kolem hranic. Mířila k mládenci nesena žhoucím oblakem touhy, návěj tála pod jejími kroky a nikdo nezasáhl, když mu větvičku trnky přistrčila mezi svázané ruce.

„Ber, v Božím jménu a slitování,“ pravila, „třeba bys k pomoci potřeboval celý sad.“

„Kvítečku,“ řekl jí dvorně, opominul krvácející nos, „kdyby dal Pán a všichni svatí a já vyvázl, půjdeme ten sad ořezat spolu.“

V tu chvíli mu věřila, její srdce mu propadlo a mysl se podobala domu zachvácenému vítězným požárem… zatímco halamu postrkovali dolů do nitra věže.

* * *

Brisca, duši jak pírko v oblacích, vystoupala do své komůrky a usadila zbylé větvičky barborek do nakřáplé lahvice v koutě. Paní Elisendě přinesla lísku a propletla proutky okenicemi, zametla, usedla ke stavu a tkala. Při takové jednostejné práci ledacos člověku plyne myslí… Co když má její vyvolený snoubenku, milou nebo ženu, co ho doma čeká? Ne, určitě je sám. Brisca dobře pozná, co se v kom skrývá.

A ledacos se dá zaslechnout, když do komnat châtelaine vstoupí hradní pán, aby při poháru svařeného vína probrali jeho novinky ze světa kolem i její stesky na domácnost.

Než se Brisca nadála, byl večer. Seběhla tedy do kuchyně, jak měla určeno.

* * *

Ve sklepní kobce kraloval chlad. Dech se srážel v páru a prsty tuhly, tím hůř, že od těžkých okovů a kamenné stěny záblo. Je ti zima, hošku? Posečkej, brzo se ohřeješ, až tě to bude mrzet!

Škvírou vysoko u stropu se protahovalo tušení světla, jen co se od sněhu odrážel svit hvězd tam venku pod vlajícími mračny. Iranzu viděl i v temnotách, s kočkou si nezadal. Beztak si pamatoval, jak vězeňská díra vypadala, když ho do ní na sklonku odpoledne zakovali. Utéct není jak ani kudy. Jako přibitý je ke skále, všechno mu sebrali. Jenom lauburu, slunečního přívěsku z mědi se nedotkli. Pohanské znamení! Hrany má oblé, rovné – co by s ním asi podnikal? Za dveřmi na vnější petlici hlídač, chodba, schody a další zamčené dveře s ostrahou.

Odsud vyletí leda bradou vzhůru, vyjde než pro šerednou smrt. Z útržků vět, když ho vlekli z Huntto na Bidarray, pochopil, do jaké jíchy to zahučel, co za hrůzu ho čeká. Zatínal zuby, aby nekřičel zuřivou žalostí. V nedlouhém životě zahlédl a zažil už ledacos; neděsilo ho, že bídně zahyne. Jenže koho by těšilo, že se cizí chlapiska hotoví provádět s ním kusy, kterým se nevyrovná ani zlomená noha, odražené ledviny, kůže stržená na horském kamení, bolest zubů, až z ní hlava třeští a v uších bodá?

Obtížně se mu hýbalo rukama: pro krátký řetěz, a že zkřehly mrazem. Ukazovákem a prostředníkem pravičky tak tak dosáhl k opasku a vylovil železný střep. No, s takovou zbraní se na svobodu neprobije! To sice ne, ale k věčnému úniku je dost příhodná. I když natáhne paže jednu k druhé, co nejvíc mu pouta dovolí, třebaže přitom rozedře zápěstí na krev, stejně to nepostačí. Buď si, krk je blíž a Iranzu k němu pěst s úlomkem kovu pozvedne snadněji.

Můžou si pro něj přijít ještě teď v noci. Zítra s rozedněním – bez pochyb. Neměl by váhat. A co Leyalá? Jak se zachrání? Mládence popadl vztek. Ne, lehko se vzdávat nebude. Porve se s nimi až do konce, dá jim zabrat, ať ho to stojí sebevíc. A třeba se někde schovává jiskřička naděje… Prohrává jen ten, kdo nechce víc bojovat.

Ještě jeden důvod ho držel v bytí, klopotném údolí lavin a propastí. Přál si znovu zahlédnout to děvče s trnkovými větvičkami, alespoň na jedinou chvilku. Připadala mu svěží jako rosa, sličná jako svítání, pokojná jako růže na keři. A s pošetilostí svých nečetných let si říkal, že by se mu i v její blízkosti veseleji umíralo.

* * *

V kuchyni obvyklý zmatek a shon; vůně a pachy a povely a zvuky se praly jako divoké vojsko na bojišti. Jehněčí se otáčí na rožni, nad ním kypí zelná polévka, v okřínu se mísí roztlučené vepřové plecko s česnekem k přípravě masových koulí. Brisce strčili do rukou podnos přikrytý jemným prostíráním, na něm chutnou krmi pro vzácného zajatce ve věži.

Strážní u dveří vyzvídají: „Copak neseš pohanskému mlsounovi, děvenko? My z posádky dlabeme ječný oukrop.“

„Páni milí, pochutná si na holubech s nadíváním, bílém chlebu, měkkém sýru a pečených vejcích. Ve džbánku pění mošt – ale neupíjejte, Bůh vás vidí, bylo by zle!“

A zase do kuchyně, mezi oblaka výparů.

„Pan Thierry si přeje, aby ten zbojník, co ho dnes přivedli, dostal něčeho najíst a trochu horké vody na svlažení hrdla. Přituhuje – když se ubožák alespoň nenasytí a nezahřeje si žaludek, je do rána na rampouch!“

Brisca spěchá podruhé k věži, dobývá se do sklepení, v náručí džbánek a misku s hrachovkou.

„Když pán rozkázal, dám té pakáži nažrat,“ mručí voják před vstupem do cely. „Máš pravdu, měl by nám ještě chvíli vydržet.“

„Jistě mu to pomůže,“ vykládá Brisca, usmívá se na strážného a dává si záležet, aby její jasný hlas zvučel ponurou chodbou. „Ať všechno spolyká a vypije do dna, s člověkem kousek toho žvance udělá hotové zázraky. Přijdu si pak pro nádobí. V kuchyni je chtějí vrátit, on je víc nebude potřebovat.“

Noc přisypává do závějí sníh, panstvo de Laustan se ubírá na lože. Iranzu, džbán v klíně a misku zapřenou o pokrčená kolena, ne bez kejklířské námahy vítězí nad těsnými řetězy a vyjídá večeři snad poslední. Brisca přerovnává věci ve své komůrce a usilovně přemítá, probírá v paměti setkání s černým cizincem. Složila slib… A co ví děvče o čárech? Ale ta pravá, skutečná kouzla jsou prostá a samozřejmá jako dech, zrození a skon.

* * *

Čtyřicet mil na jihovýchod od pevnosti Bidarray, na půl cestě k taifě Tudela, v lesnatém říčním údolí, kde mohou rušit jen srnky a sovy, zastaví nestvůrná mezčí mršina svůj běh. Z kupy olezlé kůže, zčernalých kostí a shnilého masa povstane muž. Než se napřímí, chvíli se krčí při zemi, jako by z ní sbíral sílu, ruce zabořené do sněhu a zplihlé trávy.

Noční vítr rozhrne závěsy mračen, rozhoupe rudý lem čarodějova pláště a rozčeří mu vlasy, když pozvedne tvář a upřeně sleduje pohyby souhvězdí. Je Spin de Mul, který si pohrává se smrtelníky jako s kameny ve vrhcábech. A přesto, on, který nepočítá roky, cítí napětí, když čeká na sdělení hvězd.

Teď! Ta služtička z hradu právě upotřebila magický nápoj, vězeň ho požil. Nedlouho, a ibn Amrus pozná jeho účinek!

Muž v temném šatu se tyčí na břehu rychlé řeky, tvář jako vyhnětenou z kamene, pěsti zaťaté v soustředění…

* * *

Nerudný hlídač žaláře spíš hodil, než strčil prázdné nádobky Brisce. Nesnášel tyhle služby. Ale co, neuškodí, když chvíli zadřímá.

A dívka, chvátajíc potřetí do kuchyně, vnímala bříšky prstů na povrchu misky vrypy, které tam předtím nebyly. Postavila džbánek do sněhu na nádvoří, otočila misku dnem vzhůru. Rýhy trochu ujížděly, jako by je vyryl zručný kreslíř, který zchroml. Obraz byl však zřetelně znát: jabloň ovinutá břečťanem.

Rozesmála se a dál to bylo jako ve snu. Křídla by jí byla málo, jak spěchala. Vrátila nádobí, v kuchyni se hmoždili s úklidem. Nikdo si nevšiml, když do kapsáře pod zástěrou shrnula nedojedky od masa i chleba. Honem do komůrky, plášť, smotanou přikrývku a přichystaný raneček. Zase zpátky na horní nádvoří. To nejhorší ji čekalo.

Padací most je zvednutý, brána zavřená. Stráž přechází po ochozu, bedlivě zírá vůkol na horskou krajinu, třebaže chumelí. Brisca se bojí o střípky času jako lakomec o své mince. Pouze odhaduje, kolik jich má k dobru, jenom tuší, co je potřeba udělat. Nezbývá než vyčkat, až tmavá postava ve zbroji zamíří co nejdál od místa, které si na hradbách vyhlédla. Za všechny ty roky – však jich tu strávila! – zná pevnost jako vlastní dlaně.

Proklouzla po dřevěných schůdcích až nahoru na cimbuří. Jasná noc ji sama vedla k té pravé proluce. Vystoupila na její zešikměný hřbet. Držela se přitom vrcholu stínky, pod nohama hradní příkop. Tam dole skalní stěna, jež podpírala hradbu, nekončila hrbolatou kamennou patou, ale mělkým dolíkem. Otočený k severu a vánicím vždycky spolykal nejhlubší závěj. Dávno už kvetly podběly, v prohlubni se stále držela sněžná poduška.

Pokřižovala se, vyslala prosbu k Panně Marii, a bez váhání skočila do hlubiny.

Napřed tma, pak sníh v očích, ústech, chřípí, pod šaty. Otřesená byla, ale živá, nezraněná, ani škrábnutí. Vyhrabala se z návěje a pryč, rychle do křovin na spodním svahu Velkého kamene. Veškerou vůlí, celým srdcem pomyslila na mládence za zdmi kobky. Jako by hodila neviditelnou, přepevnou síť, jako by převozník jistil prám, přitahovala ho k sobě. Volala ho, sama se měníc v planoucí maják uprostřed nicoty.

Tady jsem, tady jsem, čekám tě! Znejmilejší, ke mně směřuj, tady, tady jsem!

Začínala už pochybovat, zoufalství ji obcházelo… Avšak myšlenky z něj nespustila.

Náhle – byl tu. Rozesmála se znova, jak se zmateně rozhlíží a mrká, celý rozčepýřený jako sýc o polednách.

„Měl jsem divné sny,“ řekl chraptivě. „Po smrti nejspíš nejsem, každá moje kost se mi ozývá a skuhrá. Ale i kdybych snil nebo byl mrtvý, aťsi to tak zůstane – jen když mi nezmizíš.“

„Naopak, nezbavíš se mě,“ opáčila, „protože půjdu tam, kam zamíříš ty. A co nejrychleji, dokud padá sníh.“ Roztřepla pokrývku, co vzala s sebou, a přehodila mu ji přes ramena.

Přesto se nevydali na cestu dřív, než se ujistili, že se jeden druhému nezdají. Sněžné vločky, které mizely pod jejich dechem, jim daly za pravdu.

* * *

V blikání blednoucích souhvězdí víří kruhem kusy mezčí mršiny; vzteklý rej unáší cáry masa, zlomky kostry, chuchvalce srsti, příškvary útrob. Řev obludy tluče o říční údolí, přehlušuje hukot proudu. A lidé v osadě za kopcem vstávají v hrůze, aby zapálili byliny proti zlému.

Ze severu táhne hradba mračen, roní první ledová pírka.

* * *

Iranzu a Brisca se nedostali tak daleko, jak by si byli přáli. Vánice je zdržela, a to, co podstoupili, oslabilo. V kraji vápencových slojí věděla dívka o úkrytu. Hluboko v jeskyni rozdělali oheň, hřáli se jím a sebou navzájem. Brisca, pyšná a šťastná, že svého vyvoleného zachránila, zářila jako voskovice na oltáři. A mládenci připadalo, jako by mu odteď osud sliboval jen košíčky třešní a koláče s medem. Pro tu, co ho vynesla z pekla, by si duši z těla vytrhl.

Země, která rodí hady i ptáky, dravce i lovnou zvěř, je skryla a chránila. Plameny z dříví, co ho do sloje navál vítr a nanesla voda, vesele broukaly, malovaly stíny po stěnách. Ti dva ujídali z hradních lahůdek a povídali si, jeden druhému sypali do klína všechny své dosavadní dny. Na Brisčinu sviští dámu přišlo, na Iranzuova grošáka.

Hodiny vplynuly v další noc. Pomilovali se v šelestivém tichu a samotě uvnitř hory: něžně, nešikovně, horoucně. Iranzu v koutku vědomí poděkoval paní Arrose; kdo ví, jak se jí vede? Jim bylo dobře, pro tu chvíli. Leželi vedle sebe, přikrytí Brisčiným pláštěm. Kéž by nikdy nemuseli vyjít na denní světlo!

„Potřebuju Slzy světice,“ přiznal nešťastně Iranzu. „Bez nich se můj Leyalá jakživo neuzdraví. Ale neznám kraj ani cestu, a vyptat se po vesnicích nemůžu.“

„Vím, kde to je,“ těšila ho Brisca, „kousek odtud. Vrátíme se do údolí a přejdeme přes Pekelný most na druhý břeh Baztanu. Prý to byla zaživa mladá pastýřka, co se za bouřky ztratila ve skalách. Jen její hlavu našli…“ Zasmála se: „Jako já byla, protože jsem tu svoji ztratila pro tebe.“

Láskyplně ji políbil a přitiskl k sobě.

„Uměla krásně zpívat, lidem se po ní stýskalo. A jednou, už bylo po setmění, tady v Bidarray zaslechli pastýřčin hlas. Široko daleko se rozléhal, jako by ho andělé přizdobili. Když padla mlha, zamračené dny, zlé časy uhodily, zaznívala její píseň. Každý si ji šel poslechnout.“ Hrála si přitom s pramínkem Iranzuových vlasů; nepřál si nic jiného, než aby mu tahle vyprávěla na věky.

„Pak se stalo, že uprostřed zpěvu zmlkla, a lidé uviděli roj hvězd nad vrcholem Zelhayburu. Snesly se dolů, vyhasly,“ pokračovala Brisca zamyšleně. „Už nikdy se pastýřka neozvala, ale když se lidé vydali do míst, kam spadly ty hvězdy, našli jeskyni a v ní pastýřku změněnou v kámen. Protože oči s lebkou scházejí, tak celé její tělo roní slzy. Mají zázračnou moc…“

„Proto jsem se pro ně vypravil,“ vzdychl. „Jak daleko je Plačící světice od hradu? Hádám, že nebude dvakrát bezpečné pustit se do těch končin. Pověz mi, jak se tam dostanu, a počkej tu na mne.“

Zavrtěla hlavou. „Neopustím tě, sama tě tam dovedu, dokud ještě sněží a vládne tma.“

„Když nám nebude přát štěstí, na mostě nebo kolem něj nás zahlédnou,“ pochyboval Iranzu.

„Jen málokdo chodívá přes Infernuko Zubia, co kdyby potkal ďábla? Nemusíme na něj vstoupit, Baztan se dá překonat i výš, proti toku. Balvany v proudu a led na hladině nám pomohou. Vyrazíme hned!“

Rozhodná, jako nebyla nikdy dřív, sbalila těch pár drobností, co jí zbyly z dřívějšího živobytí, vzala ho za ruku, a opustili útočiště hory.

* * *

Brodili se závějemi v té bílé noci, přelézali shluky kamení, zdolali Baztan, brumlající pod ledovou krustou. Hned zkraje Iranzu odlomil suchý doubek, Brisčiným nožem osekal větve a narychlo upravil pro dívku hůl, aby se jí lépe šlo. Širokým obloukem se vyhnuli hradu. Nikde ani dušičky, jako by vládl Herio, Pán Smrti. I tak už obloha průsvitněla příslibem dne, když se dotrmáceli k Zelhayburu a jeskyni v jeho svahu.

Pod nimi se prostíralo strmé údolí, tiché a bělostné, nad nimi temeno hory. Vstup do sloje vyhlížel, jako by nějaký obr hrotem silného kůlu nadzvedl skalní stěnu a upravil z ní baldachýn. Zapálili připravenou pochodeň a bez bázně vešli. Úzká chodba je vedla. Lemovaly ji suché květy, sošky, křížky, mince a zvonky, kusy již zvetšených oděvů, dětské hračky – dary pro Harpeko Saindua, Plačící svatou.

Zahlédli ji až na konci chodby vroubené krápníky, vtěsnanou do kouta zvrásněné stěny, samu hladkou jako sklo. Vskutku se podobala dívčímu tělu, byla znát hruď zpola dětská, útlý pas a boky, klín a štíhlé nohy vrostlé do země. Hlava scházela… nebo byla skloněná a s hrdlem i pažemi těsně ovinutá plachetkou. Ve žlutavém světle pochodně se povrch Svaté matně leskl.

Brisca vyňala dřevěnou lžíci a lahvici z třikrát pálené a polévané hlíny, zdobené malovanými šípky; kdysi ji přinesla z rodného Baudéanu. Těšilo ji, že nádoba přestála její skok a že je dost důstojná i pěkná, aby přijala tak cenný obsah.

„Ať jsi bývala člověk, ať jsi podobou Paní Mari, ať Bůh učinil, aby ses stala světicí, prosíme tě, dovol nám vzít, co potřebujeme pro dobrou věc,“ pravil Iranzu a oba se poklonili.

Lžící pak Brisca sbírala léčivý výpotek vápencového kamene a vlévala ho do hrdla lahvice. Zdálo se jí, že tekutina je jakoby maličko mastná, i když čirá jako čerstvá syrovátka ředěná vodou. Trvalo dlouho, než se nádoba naplnila, avšak hojnosti slz neubývalo.

Tak poděkovali světici, a než opustili sloj, sňal Iranzu svůj vzácný sluneční přívěsek a zanechal ho mezi obětinami v chodbě.

Slunce zatím vyšlo na oblohu čistou jako ubrus rozestřený na bělidle. Pozlacené ráno pomalu teklo, nikam nespěchalo. Ti dva se svým pokladem však chvátat museli. Nesnadno se budou protloukat zimní krajinou – bezmála sto mílí je dělí od Artasony. Necítili strach ani obavy: byli spolu.

Sestupovali stezkou k úpatí Zelhayburu, první Iranzu. Zabalený do pokrývky, na rameni zavěšený Brisčin uzlík s přeskromným věnem, prošlapával cestu. Dívka za ním, cennou lahvici pečlivě omotanou cípem pláště. Dole zamíří na jihovýchod, spěšně pryč od Birarray.

Zaslechli ho dřív, než zahlédli přes rozcuchaná křoviska. Funění, chrupání sněhu a katalánské kletby, jak se sápal do kopce: „Neu agafada! Merda!“

Do mládence jako by hrom uhodil. Ten krevnatý seržant, co slouží kunímu plášti! Už, už je voják uvidí…

Na pěšině není kam uhnout, kde se schovat. Teď se Iranzu nenechá zaskočit! Jediným pohybem shodil přikrývku i ranec, bez hlesu se otočil k Brisce a sebral jí hůl. Jen kývla, oči rozšířené, sevřená ústa. Gestem jí ukázal, ať ukročí na bezpečnější místo, mezi keře. Sám, přikrčený jako rys přichystaný k útoku, co nejtišeji, co nejpomaleji postoupil po stezce, hůl v pěstích.

Brisca, odhodlaná přidat se k milému, ať se má dít cokoliv, couvala stranou. Přitom si vzpomněla na nůž – hned ho vytasila, aby zbraň podala Iranzuovi. A dívka, odjakživa hbitá a jistá v každičkém hnutí, cítila, že jí podkluzují nohy, jako by je někdo podrazil. Snad led, snad kámen pod návějí. Padala, a jak v náručí chránila lahvici, tvrdě narazila o zem. Zdusila výkřik.

Iranzu se k ní bleskem otočil, v tu vteřinu ztratil protivníka z mysli. Zato chlap ve zbroji nastražil smysly, hrabe se do stráně. Že by… Á, zas je to ten klazan! Voják hmátl po meči.

Mládenec proti němu vyrazil v dravčím výpadu. Výhody mu přály. Ocital se výš a hůl je delší než meč, dubové dřevo hezky pádné. Iranzu mířil nad pravý vojákův loket, a ještě než paže se čepelí klesla, křaplo to do přílby. Jenže to tak, aby hraběcího vojáka složil ledasjaký klacek! Pán z Pallars nevybírá do svých oddílů žádné slabochy; a tenhle chlap připadal Iranzuovi jako mostní oblouk, který nerozbourá ani povodeň.

Soupeři zaklesnuti do sebe zmizeli Brisce z očí za ohybem stezky. Doléhal k ní hluk rvačky, hrozivé úlomky zvuků a hlasů. Chtěla vstát, Iranzuovi předat svůj nůž, který upustila v pádu… Jak se smekla po svahu, kotník jí zajel mezi hloží. Tlusté kořeny zimostrázu ji drží pevněji než tlapa tartala, jeskynního obra lidožrouta. Kožené ovinky se zaklesly mezi pahýly větví. Divoce zápasila o svobodu, ďas ber kůži, i kdyby si nohu vymkla, kdyby ji zlomila, jen ať se doplazí k němu!

Slzy a pot jí zastřely zrak, prsty si rozedřela o hrubou kůru, led a kamení. Nedosáhne na čepel zapadlou ve sněhu. Jako liška v pasti by si nohu uhryzla… Od pěšiny je náhle studené ticho. Iranzu!

V tu chvíli ji zimostráz pustil, kořeny a větve povolily. Ale končetinu nevytáhla sama, Brisce pomáhají něčí silné a obratné prsty. Iranzu něžně hladí opuchlý a zmodralý kotník, chladí ho sněhem. Omývá krvavé škrábance, přitiskne rty na horkou pleť.

Seděli mezi houštinami stráně, objímali jeden druhého. Celí pocuchaní a bolaví sbírali síly.

VIII. BIDARRAY
Advent

Měli Slzy světice, byli spolu, žili. Tím šťastné hody kostkou osudu končily.

„Musíš pryč, honem a hned!“ zvolala Brisca. Zoufala si – nad nebe bylo jasné, že na zhmožděnou nohu se pořádně nepostaví hezkých pár dní, snad i týdnů. „Brzy sem dorazí vojáci z pevnosti…“

„Máme čas. Nejmíň co by dlouhou mši odsloužil, než ho začnou hledat,“ mávl Iranzu dolů po stezce. „Ten řimbaba byl sám, šel si před odjezdem domů pro léčivou vodu jako my, plavák se mu poranil.“ Ponoukalo jej k hořkému smíchu, jak se lidské příběhy někdy podivně proplétají; jako by Pán navlékal do jejich bytí shodné korálky.

„Zardousil by mne,“ řekl a ústa se mu křivila, „kdybych mu do nosu nevrazil ten železný střep z kopyta jeho koně.“

Polkla. „Je mrtvý?“ zeptala se opatrně.

Iranzu řekl zkroušeně, jako muž, který konal podle svého svědomí, ale bojí se, že jeho žena nebude spokojena, že se zostudil neschopností či nešikovností: „Ne. Je docela živý, jen mimo sebe. Víš… Nezacházel se mnou jako se stříbrným pohárkem, ani předtím, ani dneska. Vrátil bych mu to, ale ne tak. Já ho nemůžu zabít, Brisco, když je v mrákotách. Kdybychom nespěchali, a nemít starost o tebe, počkám si, až se vzpamatuje. A nanovo rozhodneme, kdo za co stojí, i kdybych měl přijít o život.“

Pokývla, usmála se. „Bèl çò m’es, ben issir,“ schválila mu to rozhodnutí ve své mateřštině.

Avšak Iranzu potřásl rozcuchanou hřívou. „Neprovedl jsem to dobře. Kdyby zaklepal patami, schovám ho do závěje a zahladím stopy. Nikdo nebude vědět, že jsme tu byli. Ale ten mezulán jim poví, že se s námi srazil. Ta zpráva už bude stát za námahu. Vezmou psy a půjdou po nás.“

„Být v pořádku, nebudu tě zdržovat a utečeme…,“ zašeptala Brisca.

„Ponesu tě,“ prohlásil odhodlaně.

Objala ho ještě těsněji; tiskl ji k sobě, jako by mu ji chtěl někdo vytrhnout z náručí. Oba znali jediné řešení, ale byla to Brisca, kdo je vyslovil.

„Vezmi Slzy a utíkej, co ti dech stačí. Přijdu za tebou do Artasony, protože ty už se tady v kraji nesmíš ukázat ani stínem.“

Semkl ústa, na čelistech se napínaly svaly. „Nedokážu to, nedokážu od tebe odejít! To radši dorazím toho pitomce.“ Zvedl se, že to provede.

Chladným, průzračným vzduchem k nim dolehlo vzdálené zařehtání, zdálo se, že od Pekelného mostu. Oba sebou škubli; a poblíž u paty Zelhayburu odpověděl hlasitým, vysokým voláním jiný kůň.

Kdyby kolem nich popadaly ledové balvany, nemohlo by je to víc vyděsit. V mžiku jim veškerá naděje seschla jako list nad plameny. Složili si hned, co se jak sběhlo.

„To může být jen družina, co ji pán poslal s tebou na Bidarray. Kvůli vánici se zdržela. Je zima, hned tak někdo cizí nepřicestuje,“ odhadovala Brisca.

„Jezdci slouží pánu z Pallars. Putují daleko a na hradě je nebudou zbůhdarma krmit. Najisto vyrazili dnes za jitra,“ usoudil Iranzu.

„Jestli jsou odtud, měli by mířit na východ, na opačnou stranu,“ namítla. „Třeba je to přece někdo jiný?“

„A jak by se tu seržant vzal? Pěšky určitě ne! Kůň pod kopcem musí být jeho. Ohlašovalo se další zvíře z oddílu. Ten pořez někomu předal velení a zamířil sem, že ostatní dožene později. Ale jeho chlapi na kázeň dlabou a jsou zvědaví. Jeden nebo i víc jich se vypravilo za velitelem. Zorte txarra! Té smůly smolovaté!“ vychrlil ze sebe Iranzu.

„Pak už nesmíš prodlévat,“ řekla mu. „Věci jsou, jak jsou. Můj milovaný, utíkej!“

„Vezmeme jeho koně, máme náskok.“ Pořád se jí nechtěl vzdát.

„S pronásledovateli v zádech, dva na jednom koňském hřbetě? Jak daleko se dostaneme? Proti jejich mečům a kopím náš jediný cotèl? Co vybojujeme s jedním nožem?“

„Umřu pro tebe!“

„Líp žít na zemi než se shledat v nebi!“

Zachmuřil se, hledal spásný nápad. Spíš by teď ve sněhu utrhl pampelišky.

„Setkáme se znova,“ ujistil ji i sebe. „Když nepřijdeš, vydám se za tebou!“

Brisca mu podala nůž a lahvici. Vyměnila je za políbení, co nebylo krátké. Taky jim mělo vydržet na dlouhou vzpomínku.

Obrátil se ještě: „Řekni, že jsem tě kouzly unesl z hradu, že jsem tě držel násilím. Nesmějí ti ublížit!“

Na jiskřivém sněžném koberci přibývají stopy, jak mládenec ubíhá, brodí se návějemi, vzdaluje se. Už se za Briscou neotočí – protože by pak nesvedl odejít, i kdyby ho na kousky měli rozkrájet. Před očima smí držet jenom Leaylu a zázračný lék. Nic jiného.

* * *

Brisca se s námahou dovlekla o kus níž po svahu. Seržant ležel při stezce, zamotaný do vlastního pláště a řemení. V krevnatém obličeji vybledl, víčka zavřená, pod nosem krvavá stružka. Sípal otevřenými ústy, dech se mu nezarazil. Meč ani dýku nikde nezahlédla, asi při šarvátce zapadly někam do houštin. Uvolnit ho bez ostří, jen prokřehlými prsty se dívce nepovedlo. Co s ním? Nekřísit a počkat.

Nevydržela stát, schoulila se pod lísku. Čekala v bílém, tichém svahu a snažila se uklidnit. Jak se doposud cítila statečná, odhodlaná k čemukoli, najednou vnímala, že se třese po celém těle. Do očí jí vyhrkly slzy. Ani nevěděla, jestli ze samých obav – co bude s ní? – a co s jejím milým? – co je dál potká? –, nebo proto, že Iranzu zmizel, aniž se znovu ohlédl.

Kdosi jí položil ruku na rameno.

Trhla sebou: vysokého muže v černém oděvu neslyšela přicházet. I kdyby jeho podobu vymazala z paměti, na podivnou sponu v plášti nelze zapomenout. Tyčil se nad ní jako strom, světlé oči zlověstně přivřené.

„Čemu jsi na svém úkolu nerozuměla, Brisco?“ zeptal se tiše, ale šel z něho strach hůř než z bouře ve žních.

Vyděšeně na něj zírala, zprvu neschopna slova. Odkud zná její jméno?

„Slíbila jsem, že lektvar použiji pro vězně. A to jsem udělala,“ vzepřela se mu. Větve lísky jí poskytly letmou oporu, s jejich pomocí a zatnutými zuby dokázala vstát.

„Vyplýtvala jsi můj elixír na nepravého, a věděla jsi, co činíš! Záměrně jsi porušila naši dohodu a zachránila život bezcenného zloděje,“ pokračoval stále tlumeně a klidně. Stejným tónem by počítal oblaka na letním nebi.

Zvedl se jí žaludek; úzkostí a pak odporným, sladkavým pachem shnilého masa, který se kolem začal šířit.

„Stál ti nanicovatý drban za zradu? Myslíš si, že jsi získala jeho náklonnost a vděk? Že si tě ponechá ve snech a vzpomínkách? Nebo že se pro tebe dokonce za čas vrátí?“ Téměř soucitným gestem jí setřel z líce stopy po krvi a blátě.

„Nesmí se vrátit,“ vzdorovala cizinci. „Zabili by ho tu.“

„Ubohá Brisco! Přesto v srdci doufáš, že tě zachrání před samotou – a před mým hněvem. To se nestane. Za tvé selhání si přivlastním tvůj život.“

Hrůzou jí podklesla kolena, div že nepadla čaroději k nohám. Z puchu mršiny a temnoty, co čišela z jeho hlasu, se Brisce točila hlava. Sepjala ruce a prudce vzhlédla v zoufalé snaze vypravit ze sebe slovo, prosit, aby ji ušetřil.

Cizinec byl pryč, a s ním se vytratil i dávivý pach uleželé chcíplotiny.

* * *

Brisca vyplula ze spánku k vědomí s lepkavým, studeným pocitem děsu tak strašlivého, že láme duši. Pak procitla docela a rozpomněla se. Muž v černém a úbočí Zelhayburu. Kam se dostala? Kde nyní je? Ztěžka otevřela oči – jako by nechtěly prohlédnout. Spočívala pod strakatou houní vonící bylinami, ale na svém lůžku, ve své komůrce. Přes blánu v malém okně líně prosvítal šedý a kalný den.

Stalo se to všechno? Její život se změnil tak rychle a náhle, jako když vychrstneš vodu ze džbánu. Ne, nebyl to pouhý tíživý sen. Hlásil se oteklý, podvrtnutý kotník, teď omotaný obkladem, trnuly potrhané prsty natřené hojivou mastí. A její tělo už nepatřilo jenom jí… Nikdy víc nebude; nelitovala však.

Pokusila se zvednout. Údy ji poslouchaly stěží napůl, na zraněnou nohu se sotva mohla postavit. Na stoličce ležely jiné šaty než její, skromné, ale nové. Navlékla je na sebe, jak nejrychleji dokázala.

„Brisco, chudinko moje!“ dveře skříply, dovnitř vtrhla dívka z châtelainina doprovodu. Ryšavá Miren, prudká a trošičku potrhlá, jak někdy zrzky bývají. „Jak je ti? Paní posílá odvar z divizny, na posilněnou. Přinesli tě včera, vůbec jsi o sobě nevěděla. Pozor, je to horké! Paní na tebe čeká, je celá pryč z toho, co se ti přihodilo. Mši za tebe dala sloužit!“

Brisca si hřála dlaně o džbánek. Záblo ji v chladné místnosti na těle i na duši.

Její družka ve službě u paní Elisendy drmolila jako kolovrátek: „Prý ten zloděj znal kouzla a čáry! Neublížil ti? Jak vypadal? Byl šeredný a měl drápy? Jak se ti podařilo utéct mu? Ach, Brisco, jak jsi statečná!“

Kéž by Iranzu věděl, že se o mne nemusí strachovat, uvažovala. Odejdu z Bidarray, jak to jen bude možné, až rozruch utichne, zvědavci ztratí zájem. Třeba se mi to s černým mužem jen zdálo – byla jsem unavená a vyplašená jako hříbě.

„Děkuju,“ řekla. „Opatři mi hůl, ať můžeme jít za naší paní.“

Neměla by o mne takovou péči, kdyby jí po rozumu nechodily čarodějnice a skřítci – sorginy, galtxagorriak a malins. Oh cèl, nebesa, co všechno si budu muset vymýšlet?!

* * *

Táhl za sebou nohy, jako by mu bylo nejmíň sto let. To tím, že tak dlouho nespal… jak dlouho vlastně? Jen šel a šel. Taky nejedl; žízeň hasil, jak se dalo, sněhem nejčastěji. Ale teď byl konečně doma… z dálky viděl věže artasonské alcazaby. A tamhle, za velikou moruší, stojí jejich domek. Těch pár posledních kroků už překoná. No tak, přichvátni si!

Nedalo mu to, nejdřív se musel podívat k ohradě vedle stavení, drobet úsilí ještě vynaložil. Snaž se přece! Odpolední slunce zastírala popelavá mázdra: třeba Hrom pustil grošáka do výběhu.

Skutečně tam byl! Ucítil Iranzua, hned se hrnul k ojíněným kládám. Už se pohyboval skoro hladce, jen chvilkami jako by zadrhl, klopýtl.

Natáhl krk, uši vzpřímil a koutky huby stočil nahoru, jako by se usmíval. Ještě stále vypadal nahý, hrbolaté sytě růžové jizvy a v nich široké trhliny dosud otevřených ran.

„To bude dobré,“ řekl mládenec Leyalovi. „Přinesl jsem ti lék.“

* * *

„Něco škrábe na dveře,“ Abda odložila přeslici s vřetenem a vstala.

„Toulavý psisko,“ zahučel Egokiñe, který u ohniště štípal loučky ze smolného kulánu. „Seď, sám se podívám.“ Štrachal se k východu a vykládal: „Jak jsem byl včera prodat sejry na městským trhu v Ayerbe, moc se mi to celý nepozdává. Děcka tam pobíhala v houfech s klackama, hrála si na vojsko. V povětří smrdí válka, a my trčíme tady na pomezí přímo na ráně.“

„Kdy není ve vzduchu nějaký boj?“ optala se Abda, znovu roztočila přeslen. „Možná budeme muset odejít…“

Hrom pokrčil hranatými rameny a trhl za ručku dveří.

Před prahem se krčil Iranzu, pokoušel se vzpřímit, ale nedařilo se mu. Přes plece měl místo pláště nebo aspoň slaměné pláštěnky přehozenou urousanou, orvanou pokrývku. Část z ní ořízl a tím cárem omotal cosi, co pevně svíral do krve ozáblýma rukama. Vůbec připomínal ovoce, které se ze stromu skutálelo do kupy ostrého kamení. Oči mu žhnuly horečkou – a vítězstvím.

„Musel jsem oklikami,“ pravil stěží slyšitelně. „Ale pospíchal jsem, co jen to šlo. Harpeko Saindua nám požehnala.“

* * *

Ruch kolem podivných příhod na Bidarray se pomalu zklidnil v proudu všedních starostí. Brisca plnila své úkoly tak jako předtím, jen se přitom belhala o holi. Potají chystala vybavení na cestu. Doufala, že se jí v době Vánoc podaří z pevnosti vyklouznout, protože s příchodem saracénského zajatce zesílila ostraha. Pochroumaný kotník se zatím zahojí a nemilá pozornost, které se jí od všetečných duší dostávalo, vybledne.

Cídilo se a uklízelo, jak se advent krátil. Oslavy světců čeří běh roku: na jejich počest châtelaine Elisenda ráda zkrášlovala jinak obyčejné dny. O svátku Lucie, patronky světla, nechala postavit do výklenků oken lojové svíce a napéci kulaté koláčky s kousky sušeného ovoce, do zlata obarvené šafránem.

Zima se ještě povleče, vycení zuby – dřív, než ji odnese vlahý vítr předjaří, strhne s sebou leckoho starého či slabého – ale po svaté Lucii se začne slunce vracet. Ta předzvěst radostnějšího času proměnila celý hrad. I Brisca si pozpěvovala, zatímco z Elisendina přikázání vyspravovala šatstvo svých pánů. Ani král nezahodí poškozené či ušpiněné roucho, byla by ho škoda!

Plamen louče se zakalil, vůni slunečních koláčků překryl dusivý, mrtvolný puch.

„Brisco, jakpak jsi přišla na to, co máš udělat, až lektvar podáš? Kdo ti poradil?“

Poznala ten hlas, zděšeně se rozhlédla… Žádná z châtelainých dívek si ničeho nevšimla, věnovaly se své práci, povídaly si, štěbetaly.

„Myslíš, že jsi snad skutečná venefica a zaženeš mne dětinskými čarami? Nebo doufáš, že jsem zapomněl? Držíš se naděje, že ti odpustím? Pošetilá, bláhová Brisco!“

Kdyby se jí hrůzou nezadrhl dech v hrdle, vykřikla by, až by ji uslyšeli v osadě u řeky. Šití jí vyklouzlo z prstů. Musela se zády opřít o zeď, sedátka se zachytit dlaněmi, aby se nezhroutila na podlahu. Takže se to přece stalo, uvědomila si. Zachránila jsem Iranzuovi život. A ztratila svůj.

„Co je ti?“ Miren starostlivě pokročila k ní, ale Brisca sebou trhla, jako by jí sýček v letu zavadil o tvář.

„Co je s tebou?“ zarazila se služebná. „Vypadáš, že jsi v noci slyšela kvílet Gaueka.“

„Nic, nic. Jen jsem špatně spala,“ vysoukala ze sebe Brisca.

Miren potřásla nedůvěřivě hlavou, ale dál se neptala a šla si po svém.

Jen s největším přemáháním se Brisca přinutila vydržet mezi ostatními, předstírat, že se nic nestalo. Ale bylo to tak zlé, tak trýznivé, jako by se k ní blížily plameny, jako by ji obklopoval žár a oděv na ní doutnal.

Nikam před černým přízrakem neuteču, neschovám se, může se objevit, kdy a kde bude chtít. Půjdu spát, a on stane vedle mého lůžka, budu jíst, a on se dotkne mého poháru. Co jestli mě teď pozoruje? Kdy se zase objeví…? Jak se mnou naloží? Roztrhá mne na kousky, promění mne v nestvůru? Proč jsem ještě vůbec naživu? A jak dlouho budu…?

Věděla jen jedno. Nesmí odejít za Irazuem, čaroděj by je zahubil oba. Alas, alas! Kéž by raději zemřela hned!

* * *

„Tady, na tomto místě jsi nám všem slíbil, že Mas’uda ibn Amruse zachráníš! Holedbal ses, jak snadno jej přivedeš!“ vykřikl Jusúf an-Numajrí.

Vzdor svému mládí patřil k předním patricijům taify – a také nejbojovnějším. Hněv mu vířil krví.

Bílé zimní světlo hrálo na barevná skla oken, vniklo do nádherné místnosti. Přivleklo s sebou tíseň a ticho nebytí. Urostlého, štíhlého muže v černém nevyvedla z míry ani sklíčenost emíra Huescy, ani Jusúfovy prudké výčitky. Stál nehybně, husté řasy nad pronikavýma modrýma očima se nezachvěly, upřený pohled se neodchýlil – dravý pták na skále, co shlíží do údolí.

„Ošidil jsi nás, čaroději! Zradil!“

A dřív, než vládce ’Abbás al-Tawil stihl mladíka zadržet, Jusúf se s tasenou čepelí vrhl proti temnému hostu.

Spin de Mul se pohnul rychle, jako švihne tětiva luku. Skočil proti útočníkovi, o vlas uhnul ostří. Jeho ruce vylétly vzhůru, jedna mezi mladíkovu šíji a pravé rameno, druhá stiskla nadloktí pravice, a trhly. V příštím okamžiku se Maur válel po zemi a čaroděj kopancem posílal jeho šavli do kouta.

„Nepotřebuji kouzla, natož lidské zbraně, abych vám čelil,“ podotkl mírně. Bez rozpaků usedl proti al-Tawilovi. „Ať se to dítě uklidní a zaujme své místo vedle stolu, pokud chce jednat.“

Jusúf, zrudlý až po boltce s perlovými náušnicemi, sebral drahocenný meč. Schlíple poklekl mezi podušky.

„Nevložili jsme do tvých rukou žádnou odměnu, nejsme si tedy nic dlužni. Ani ty, ani my,“ řekl studeně al-Tawil. „Zdar může opustit i nejlepšího z bojovníků.“

„Neselhávám,“ ušklíbl se Spin de Mul. „Neříkáte však, že dokonalost patří pouze Alláhovi? Prozřetelnost stvořila kouzla, kterým je nesnadné čelit zbraněmi anebo magií… to aby ukázala rozumným bytostem, jak jsou proti věčnosti křehcí a slabí.“

„Slova,“ zasykl zlostně Jusúf.

„Možná jsi ífrit, ale když jsi přišel,“ pán Huescy nevěnoval mladému velmoži pozornost, „pak jako čestný muž, který chce dokončit jednání.“

„Nabízím, že dokončím svou práci.“ Spin de Mul se blahosklonně sám obsloužil vinným moštem. „Ještě je příležitost unést ibn Amruse z vazby. Stačí spolehlivější… nástroj.“

„Ibn Amrus počká. Jsou i jiné cesty, jak jej uvolnit. Potřebujeme vyvést Sancha Garcése z poklidu, zvrátit jeho převahu. A také probudit spící dravost Cordóby, aby trochu vázala Toledo.“

„To je víc úkolů než jeden,“ čaroděj vycenil špičáky.

„Jeden úder je splní všechny. Stačí odstranit cordóbského hadžíba Abd al-Rahmána, jemuž přezdívají Sanchuelo.“

„Pokud vím,“ poznamenal čaroděj nevzrušeně a smočil rty v poháru, „vrchního komořího Sanchuela chrání jeho garda. Sestavil ji z mawalí, cizinců vaší víry. Prý jsou mu věrní jak lovečtí psi.“

„Jestliže zmizí bratranec navarrského krále, který vládne Cordóbě a chalífovi,“ vmísil se dychtivě Jusúf, „k moci se dostane chalífův příbuzný Muhammad al-Mahdí, tvrdý muž. Hadžíbovi osobní žoldnéři nakonec podpoří Muhammada, pokud jim slíbí víc kořisti než Sanchuelo!“

„On to udělá,“ odfrkl si vládce Huescy. „Al-Mahdí sváže Toledo spojenectvím proti navarrskému Sanchovi a udeří proti němu. Král při tom jistě zváží, jak je dobré udržet příměří se sousedy. Toledo bude oslabeno a my v Huesce budeme mít klid.“

Spin de Mul se zaklonil, v očích mu blýsklo. „Skutečně to chcete?“

„Nedokážeš to, čaroději?“ předhodil posměšně mladík. Vrátilo se mu sebevědomí.

„Možná jsme přecenili tvé schopnosti,“ pravil zvolna al-Tawil. „Osvobození našeho vojevůdce také přesáhlo síly, jimiž vládneš.“

„Možná jste nedocenili dráhu padajícího kamene,“ opáčil pobaveně Spin de Mul. „Budiž. Počkejte si trochu!“

Vstal. „Ještě pořád jste se nezeptali, jakou teď žádám odměnu,“ usmál se – a víc ho nebylo.

* * *

Mezi očouzenými trámy stropu poletoval černý drak, natahoval drápy a hučel teskný nápěv:

„Zertako erraiten düzü adios sekülako?
Uste düzia eztüdala amodia zuretako?
Zük nahi balin banaizü Enükezü bestentako!“

Iranzu si vybavil, kde tu píseň slýchal. Z jablůněk vítr sčesával okvětí, děvčata přeskakovala potok, házela do proudu kytice z prvních kopretin. Kdo je najde, toho si vezmou…

„Proč mi dáváš navždy sbohem? Myslíš, že tě nemiluji? Jestli mne chceš, nenechávej mne jinému!“

„Mám větvičku trnky,“ zašeptal Iranzu. „Nikomu ji nepřenechám…“

A znovu se pokoušel schovat do konejšivé, teplé tmy.

„Už ne,“ zatřepala s ním pracka jako tlouk, tvrdší a tmavší než čertí kopyto. „Dost, že ses probral. Skoro jsem to ani nečekal.“

V pořádku, byl doma. Skláněl se nad ním Hrom, v pohublém, zešedlém obličeji mu nad vousisky vyvstávaly lícní kosti. Mládencova víčka se zachvěla, zkusil pohnout paží. Neposlouchala ho.

„Hrozně jsem zeslábl,“ postěžoval si. Jako by mluvil přes závěs z pavučiny, stěží se slyšel.

„Bodejť,“ vrčel dál Egokiñe. Podepřel ho a strkal mu ke rtům hrnek horkého mléka s medem. „Přišel jsi tři dny před úplňkem a zejtra bude novoluní.“

„Tak dlouho…?“ znepokojil se Iranzu. „Nehledala mne tu dívka? Vlasy má z lučního medu, oříškové oči a pohled jasný jako pramen v horách. Kulhala asi…“

„Jestli je to ta, cos ji volal z horeček, tak ta tu nebyla,“ sdělil Hrom.

„Musím za ní,“ vydechl. „Jen co…“

„Nemusíš a nemůžeš,“ usadil jej Hrom drsně. „Pár dní ti potrvá, než dokážeš tadyhle po světnici šmajdat. A jestli děvče pochází z toho místa, odkud ses dohrabal sem – hádám, že jo –, tak se ani vracet nesmíš. Tu tvou plavovlásku by tuze nepotěšilo, kdyby tě zahlídla škubat sebou v oprátce.“

Chmuřil se jako bodlák na kamení. „Drapli tě, kdyžs jim odváděl koně, nebo něco takovýho. Vím svý. Blouznil jsi… a taky jsem ti dával do pořádku zápěstí. Až se vzpamatuješ a vylezeš mezi lidi, nos radši nátepníky, ať po tobě křivě nekoukaj.“

Iranzu dokázal jen otočit tvář ke zdi.

„To nic,“ brumlal vytrvale Hrom. „Všechno se nějak spraví, dřív, nebo pozdějc.“

„Co koně? A kde je Abda?“ chtěl ještě vědět Iranzu, když spolkl nejprudší žal.

„No, koně uvidíš. Dělal jsem, co se dalo. Ta vodička zabrala, chválabohu.“ Zamnul si nos, víc než dřív podobný havranímu zobáku. „Abda je nahoře v alcazabě. Zastavil jsem ji v pevnosti za pár sueldos – na čásek jenom, aby prala prádlo.“

„Cože?!“

Egokiñe rozhodil dlouhými pažemi. „Byls řádskou dobu jednou hnátou na oným světě. Už jsem si myslel, že tě tam nahoře v Gaskoňsku uhranuli a přijde si pro tebe Herio jak smolnej stín. Tři dobytčata na živení, do toho sněhy, jaký tady nebývaj. Abda to tak sama chtěla, kvůlivá tobě a koňům. Až seženeme peníze, zase ji vyplatím.“

Mládence polil stud. Pochopil, proč z mohutného Egokiña zbylo jen půl hrombidla. Padla na něj starost o koně a hospodářství, léčba grošáka a péče o něj samého. Kdo ví… i stesk po Abdě.

„Však se otřepu rychle a zas budu k pomoci,“ řekl Iranzu. Co taky? Plivni a pros Boha, aby mrzlo!

* * *

Nevelký ozbrojený oddíl, který dorazil počátkem odpoledne na Bidarray, nenesl žádné praporce. Sněhové chmýří, líně plující povětřím, usedalo na prosté pláště a nezdobené štíty. I světlovlasý muž, který skupině velel, byl oděn bez okázalosti. Přesto Thierry de Laustan přispěchal, aby jej osobně pozdravil.

„Pane Guillermo, buď vítán!“ oslovil příchozího. „Hezkou řádku let jsem tě neviděl – naposled tehdy, když jsi zavítal se Sancho Garcésem na akvitánský dvůr – ale poznávám tě. Co tě přivádí na Bidarray?“

„Králova důvěra a jeho poselství pro tebe, pane Thierry,“ odpověděl hrabě z Ribagorzy. „Nechtěl pověřit nikoho jiného, svěřit zprávu žádnému z rytířů ani svých válečníků.“

„Pak je věc vážná a nesluší se, aby ji muži probírali uprostřed nádvoří jako dvě klevetící služky. Mohu ti nabídnout víno z Rioji a křepelčí paštiku.“

„Nenesu dobré zvěsti,“ řekl mladý hrabě o něco později. „Král Sancho tě žádá pro tvé přátelství, abys dal popravit ibn Amruse, toho válečníka z Huescy.“

Pan de Laustan pozvedl husté obočí. „Nemyslel jsem, že to byla Sanchova vůle.“

„To ani nebyla,“ potvrdil Guillermo Isárnez a odsunul prázdnou mísu. „Abd al-Rahmán, zvaný Sanchuelo, velký komoří Cordóby, je mrtev.“

Hradní pán mlčel, houština obočí se vysunula ještě výš.

„Cordóbská luza se splašila a vlastní vojáci jej svrhli. Muhammad al-Mahdí strhl vládu na sebe. Velkého komořího vyvlekli z jeho zlatých síní, spálili jeho Květinový palác, pobili nebo vyštvali ty, co mu zachovali věrnost. Hadžíba Sanchuela uškrtili v podzemní kobce.“ Přejel prstem po drobečcích na stole: „Nebyl starší než já.“

A než král, chtělo se dodat Thierrymu. Starší? Ne, mladí jsou. Až příliš mladí…

„Změny na córdobském trůnu přece neznamenají, že Saracén, co ho mám pod zámkem, musí přijít o krk,“ podotkl nahlas.

„Náš vznešený pán Sancho se domnívá, že odtržená maurská království uvažují o volném spojení s Cordóbou…“ Guillermo vstal, rázoval jizbou sem a tam. „Už by nevystupovala jako podřízená území, ale rovnocenní hráči! Sancho ví, že někteří emírové rokovali v Huesce, a pak se dvakrát pokoušeli ibn Amruse osvobodit. Jistě ho chtějí postavit do čela vojsk. V Artasoně válčil udatně a chytře.“

Tentokrát se hradní pán hrozivě zamračil: „Lesní záškodníci ohrozili oddíl, co ho převážel, ale selhali. Co vězí ten Arab u mne, hlídám ho spolehlivěji než zlatý poklad.“

„Lapka, kterého ti poslal můj bratranec Raymond, čarami zmizel… a před tím se účastnil přepadu v lesích. To je příliš podezřelé. Příště uletí z hradu náš saracénský vojevůdce. Byla by to menší škoda, snesitelné ohrožení – pokud by ještě cordóbský chalífát spravoval neškodný Sanchuelo.“

Pan Thierry chvíli přemítal, poposedl, sesle pod ním praskala. Pak si povzdechl, jako když odfoukne kovářský mech. „Ondo. Dobře. Udělám to, v sázce je dost. Buď té laskavosti, pane Guillermo, a doprovoď mne. Nechci s sebou žádné zvědavce. Posečkej, obléknu se do té zimy.“

V těžkém plášti s huňatým kožešinovým límcem, s vakem v pěsti dusal na nádvoří. Seřval stráž u věže, div nezpohlavkoval ozbrojence před Saracénovou celou. S klíči a mladým hrabětem v závěsu vtrhl dovnitř.

* * *

Kdyby se Mas’ud ibn Amrus nedržel celou duší naděje a víry v Alláha, jenž jest šlechetný a slitovný, ukousl by si jazyk a udusil se vlastní krví nebo se uškrtil na pruhu odtrženém ze své tuniky.

Ztratil všechno. Pyšnou pevnost Artasonu, své bojovníky, grošovaného hřebce, nejkrásnějšího mezi všemi, rodinu i svobodu.

A teď, když i nejslabší doufání křehla a tříštila se jako snítky v třeskutém mrazu, objevil se zdejší emír: půl medvěda, půl skály. Začal vykládat, že on, Mas’ud, je volný, že dostane koně a pečeť, která mu zaručí bezpečnost. Tak, bez ozbrojených průvodců, se může vrátit ke svým.

Ibn Amrus se neodvažoval uvěřit. Ale hřmotný nevěřící hovořil zřetelně a zvolna euskarou, které rozuměli oba. Velitele Artasony napadlo, jestli nejde o úklad. Mladší z obou příchozích, ten v kroužkové zbroji, však hněvivě vykřikl a začal cosi namítat v aragonštině.

„Besterik! Dost!“ houkl zostra ten starší. „Já jsem tu gazteluaren jauna! Já zodpovídám za svůj hrad, já na Bidarray rozkazuji. Na mém panství platí má vůle! Zapřísahám tě, pane Guillaume, pro naše dobré přátelství, abys odemkl řetěz a poskytl nám svoji společnost až před hradní příkop.“

Aragonec se mračil, křivil hezké rty, ale víc neodporoval.

Ibn Amrus opustil vězení zahalen v teplém plášti s kápí, témž, co ho v něm na konci podzimu dopravili do pevnosti, vybaven pečetí, dýkou, vodou a potravinami podle své víry. Po točitém schodišti musel sestupovat zvolna a na ostrém, čerstvém povětří se mu svět zatočil před očima. Na nádvoří vsedl na světlého ryzáka. Nikdo z obyvatel hradu se nemotal zvídavě okolo; pokud někdo prošel, jen střelil pohledem a čile si šel po svých.

Stráž u hlavní brány ustoupila. Ryzákovy kroky měkce klapaly po dřevě padacího mostu. Oba nevěřící, štíhlý mladý a ten starší objemný šlechtic, jej pěšmo vyprovázeli až k cestě, co se vinula dolů po Velkém kameni.

Mas’ud ibn Amrus pobídl ryšavého hřebce. Ten skvostný pocit! Dlouhé týdny, co padla Artasona a jeho zajali, neseděl na koňském hřbetě. Ryzák poslušně přijal nového pána, poddal se zkušenému jezdci.

Dali mu pěkného koně, ale i kdyby měl křídla jako kouzelný hřebec Dul-dul, nevyrovnal se jeho mohutnému grošákovi. Mas’ud jej spatřil pod přivřenými víčky, jak k němu pádí. Širokou, mocnou šíji v hrdém oblouku, pohupuje se ve cvalu, kopyta jen hladí zemi. Zlatavá oblaka hřívy a ohonu se přelévají…

Klusající ryzák se blížil k prvnímu ohybu stezky, mezi stromoví.

Thierry de Laustan rozhrnul plášť, jistým pohybem vytáhl nabitou kuši, mžikem zamířil a vyslal bzučící střelu.

Šipka pronikla doprostřed jezdcových zad, protkla srdce. Sníh se rozčeřil pádem těla, roztál horkou krví.

Hradní pán vložil do úst dva prsty, pronikavě hvízdl. Vyplašený ryzák pohodil hlavou, přešlápl a vracel se k bráně.

Guillermo Isárnez prudce vydechl.

„Kdyby ho popravčí zahubil ostřím či smyčkou, nebylo by to ke cti ani králi Sanchovi, ani tomu rytíři. Takhle zemřel na svobodě a v sedle,“ řekl Thierry. Nedíval se na mrtvého, nepohlédl na mladého muže; jako by se dohadoval s horami kolem Bidarray.

„Nechám ho na své náklady s poctou převézt na hranice Huescy,“ pokračoval už v chůzi. „Jejich velitel zahynul při odvážném pokusu o únik.“

IX. TUDELA
Oslavy a svátky

„Honem, honem, pospěšte si! Garbi, přines voskovice a vyčisti slavnostní svícny! Miren, dohlédni, ať rozvěsí jedlové chvojí!“ Paní Elisendu pohltily vrcholící přípravy Vánoc, třebaže je chystá už od svaté Lucie a do Štědrého večera zbývá víc než den a noc. Vysílala kolem sebe povely jako mračno šípů. „Brisco, tady máš klíč, vezmi ze skřínky pár uncí cizokrajného koření, pepř a muškát a hřebíček, a seběhni s tím do kuchyně!“

Brisca hbitě vyřídila posílku. Za odměnu dostala hrst křížal a příděl vábných vůní. Sváteční tabuli dobude zázračné vojsko, houbovec se slaninou a tymiánem, pečené sele, sladký hrách, bílý chléb, oplatky a zlaté husté pivo; i na posádku a služebnictvo se dostane. Přijdou pištci, hudci, snad i kejklíři! Na chvíli jí bylo tak lehko, jako by všechnu tíseň a smutek pohltil hebký sníh.

„Rád vidím, že máš dobrou náladu, děvče,“ blahosklonně poznamenal muž v černém. Stanul, ruce založené, při úzkém okně schodiště. Šedavé světlo prostupovalo blanou v okenním rámu a změkčovalo pevné čarodějovy rysy. Netvářil se zle, jen zkoumavě.

Brisca, která v prvním úleku couvla, div neklopýtla na stupních. Tak je to tady, je to tady, čeho se děsila! Ale když nás hrůza dostihne, přichází tišina jako v oku bouře. Dívka nabrala odvahu, tím spíš, že Spin de Mul nehrozil a neútočil na ni.

„Blíží se Vánoce, pane. Kdo by se neradoval?“ řekla opatrně.

„Ty bys určitě neměla,“ opáčil. V temném obličeji zářily modré ohně očí. „Proč stále doufáš, že ti prominu selhání, co hůř, zradu?“

Srdce v ní zmrtvělo na ledový kámen, ústa jí zprahla.

„Mlčíš?“ vysmívá se jí…

„Nikomu jsem neublížila,“ Briscu jeho pohrdání rozhněvalo. „Kdybys chtěl, pane, poradíš si beze mne. Vyzval jsi mne, jen abys mne zkoušel, aby ses bavil, jako když si děti hrají s rybkami v řece. Nediv se, když ti ta bělička vyklouzne z dlaní.“

Čekala, že se rozkřičí, že ji uhodí. Jen se na ni upřeně díval. Až po chvilce propukl ve smích. A jak se smál, celé tělo se mu rozechvělo, jako by se mělo rozpadnout na kousíčky. A skutečně, rozlétlo se jako hejno můr. Zavířilo, přistálo pod oknem v jediném chumlu. Vtíravý, mdle sladkavý puch udeřil Briscu do chřípí. Hnilobné tkáně…

Na schodech se ode zdi ke zdi, div je nevyvrátil, rozvaloval mohutný mezek v pokročilém rozkladu, šířil morový dech, trousil drobty zelených útrob a vesele cenil široké zuby.

„Možná jsi rybka, Brisco,“ řekl mužským hlasem jako závan letní půlnoci, „ale já tě zmizet nenechám. Přijdu si pro tebe.“

Nahoře na schodišti zaklapaly něčí kroky a pod Briscou se podlomila kolena.

„Brisco!“ Miren k ní sbíhala, v náručí velkou ošatku. „Máme dojít do spíže pro ořechy! Pojď, nestůj tu jak zakletá!“

Vzdušné prsty průvanu poslaly ze schodu na schod chomáček šedorezavé, zplihlé srsti.

* * *

Musa ben Fortún, wádí Tudely, zasedl ve své komnatě nad skromným obědem. Byl bohabojným muslimem, dodržoval přikázání Koránu. Al-Kitáb, Kniha, zapovídá víno, neboť zbavuje síly a důstojnosti. Ale Nejvyšší nemůže nic namítat proti vínu z Rioji, které povzbudí mysl a třpytí se jako tekuté zlato. A pokud by se i nad tím přestupkem zachmuřil, pak jistě odpustí zdejší proslulé pokrmy: sladké bochánky a menjar blanco, kuřecí huspeninu ze smetany, medu, mandlí a skořice.

S tíživými myšlenkami zhořkne i lahodná krmě… Musa odložil pohár a přistoupil k oknu. Otevřel ho, vdechl trpký pach zimy a nasládlou vůni hořícího dřeva z ohnišť, které se vznášely nad jeho městem. Kdyby padla černá noc, kdyby oslepl, viděl by v duchu Tudelu tak, jak ji vídají ptáci, když přelétají nad jejími rumělkovými střechami. Drahocenný, překrásný přívěsek na široké stuze řeky Ebro, který vytvořili jeho velkolepí předchůdci z Banú Quasi.

Vznosný alcazar – opevněný palác, sevřené ulice s průchody, visutými arkýři a cypřiši na dvorcích, sličná mešita s vysokým minaretem, důstojná synagoga, přísný kostel svatého Mikuláše, městské lázně, školy, lazaret, rušná tržiště. Prsten hradeb, uvnitř pestrý tříkrálový koláč městských čtvrtí; rozčlenila je řemesla, seskupili se tak muslimové, Mozarabové, Židé.

Někteří teď slaví chanuku, jiní narození Páně, leckdo uctí slunovrat, protože prastará víra ještě neopustila lidskou paměť a světlo potěší každého. Soused sousedu, ať vyznává toho či onoho boha, předá drobné dárky – ovoce a křížaly a sváteční pečivo – s dobrým slovem. Ke kolika z nich se dostaly temné zvěsti, které spolehlivý služebník dnes ráno přinesl?

Křesťané v jeho taifě, v Cordóbě, v Toledu i jinde sdílejí Jom kipur s Židy, studují knihy bagdádských filozofů, skládají verše v arabštině lépe než jejich vládci a slouží bohoslužby v kostelech, které dal nejeden emír opravit či postavit. Na židovských náhrobcích jsou vytesány zapovězené obrazy živých bytostí, v nové mešitě poletuje po stěnách všechno ptactvo ráje, to podle křesťanského vzoru. Věrné, počestné služebnice Alláha dávno nezahalují tvář, krom těch nejurozenějších paní.

Kde jen Musa ben Fortún četl slova dávného mudrce, že i nejhorší mír je lepší než nejspravedlivější válka? Chřestí-li zbraně, scházejí daně… S povzdechem zabouchl okno, usedl a odlomil kousek bochánku z bílé mouky a rozinek. Chutnal po blaženém létě.

Správce Tudely ještě dnes vypraví poselstvo k navarrskému králi, s nímž sdílí část své krve, aby přijal vazalství jeho taify a zaštítil ji v časech bouří.

* * *

Grošák pobíhal mezi kůly ohrady, namísto oškubaných žíní za ním vlála čirá radost z pohybu. Tělo měl stále plné jizev, třebaže mokvající šeredné rány se konečně celily. Tam, kde mu oheň ublížil méně krutě, pozvolna zarůstal srstí – ušlechtilou hřebcovu hlavu chránila jen od čela k nosu a bohatěji na spodku čelistí, jinak bída a žal šrámů. Ale velké temné oči, něžné a smělé, opět stínily záclony světlých řas.

„Zotavuje se,“ řekl šťastně Iranzu. „Slzy Harpeko Saindua pomohly.“

„To jo! A taky jsme sehnali smoluňku, včelí tmel, co vypadá jako roztlučený kousky jantaru, to je požehnanej lék. Ale vyhráno máme, teprv až se pořádně do libosti vyválí v blátě,“ podotkl Hrom.

„Stejně budu klidnější, až se teď seberu a znova se vydám do kraje. Tentokrát radši zamířím na západ.“

„Tak se koukej vrátit celej a živej,“ rýpl si Egokiñe. „Podle mě se pouštíš do světa na vejpravu moc brzo.“

To Iranzu věděl… ale cožpak mohl polehávat a chořet, když hrozila nouze, když ho čekalo narychlo zařídit důležité věci?

Hned nazítří, co se probral z horečnatého nevědomí, už přecházel po domě. Nohy jej stěží nesly: hliněná podlaha se zrovna houpala, stěny a strop vířily. Jako by mu nemoc proměnila maso na kostech ve vlnu… přesto vypomáhal Hromovi s prací. Stačilo však, aby pomyslel na Briscu, a cítil se statný jako plameny ohně.

Každá hodina, co ji z nezbytí trávil doma, ho pálila v mysli. Probouzel se v noci starostmi, jak se vede Brisce, jestli je v pořádku, jestli na něj nezapomíná… Co Abda, kdy se ji podaří vyplatit ze služby nahoře v citadele… A kam se všichni uchýlí, až by jednou – kdo ví, zda brzy, nebo až třeba za delší čas – opustili domek v Artasoně…

„Grošákovi je to tady malý,“ tvrdil Egokiñe. „Dostává roupy.“

Kůň v hravé náladě, jako by ho slyšel, využil chvilky a uštědřil mu čumákem rázný šťouchanec pod ucho.

„Potřeboval by se rozlítnout po louce, vyřádit. S jarem sem bude pražit slunce. Hodilo by se víc stínu pro něj… a čerstvý trávy pro naše zvířata. Co abysme se přestěhovali? Nejsme ničí poddaný, nic nás nedrží.“

„Uvidíme, až přijde teplé počasí.“ Iranzu by se nerad vzdával útočiště. „Odvádíme jenom hrst drobných za nájem. Královský správce Artasony nás ze stavení nevyžene, když nám Sancho z Nájery na ně propůjčil právo. Smíme tu sídlit, než se Leyalá uzdraví,“ dopočítal na prstech. „Dřív stejně nemůžeme pryč!“

* * *

„Bratře, možná… najisto! – objeví se tu děvče, co jsem ti o něm říkal. Brisca se jmenuje, poznáš ji na první pohled. Postarej se o ni, dej mé nevěstě přístřeší a pověz jí, že se brzy vrátím!“

„Na tvoji rubíu jsem nezapomněl,“ zakřenil se Hrom. „Budu ji tu chovat jako svatou z bílýho kostela!“

Jen se ještě rozloučit s Leyalou…

Iranzu si ovázal kolem čela šátek z modrého lnu. Oblékl ovčí kazajku, Egokiñe ji vyčistil a vyspravil. V hladké mladé kůži zápěstí plazily jizvy naběhlé jazyky: „Hé, jsme od želez, jsme od provazů!“ Navlékl přes ně pestrobarevné nátepníky: hráškově zelená, borůvkově modrá, dřišťálově rudá vlna. Abda je pro něj po večerech upletla. Iranzu, co živ byl, nedostal vzácnější dar – až na lahvici zdobenou šípky.

Nevyzbrojil se, ač by si býval mohl vyrobit luk a hrst šípů. Ponechal si Brisčin nůž, avšak to je spíš nástroj, bez kterého se neobejdeš, tak jako hřeben a křesadlo. Se zbraní budí osamělý pocestný nevítanou pozornost. Nechtěl se prát a nemínil se zaplést do válčení. Bezradnost ho pobízela ke spěchu, neklid, který vyhání lišku z nory za kořistí, aby nakrmila mladé. A že je v bídných časech nezasytí kobylkami a slimáky, zadáví slepici.

Ach ano, byl hladový, hladový! Hladový po jistotě peněz, těch prokletých mincí. Kde je nahonem vzít? Prodal by vlastní plíce a játra i srdce, kdyby je někdo chtěl.

Nezávidí těm, co se zrodili na šťastné planetě, do sytosti, dostatku, pohodlí, neptají se, kolik co stojí. Dny jim ubíhají hlaďounce, jako když se jim pod chodidly prostírá hedvábný koberec. On šlape po prašné stezičce. Obejde se s pláňaty při cestě, s vodou z potoka, s poduškou z trávy – kdyby byl sám. Není však, a pro ty, co mu na nich záleží, potřebný je teď a hned.

* * *

Dlaně větru podepírají veslující ptačí křídla. Hluboko pod nimi rozmoklý sníh pláně, v níž náhle mizely čísi beztvárné stopy. Mezi korunami holých stromů, podobnými růžově šedému kouři, prorážejí temně zelené plameny borovic. A město, rozprostřené jako výšivka pod karmínovými paprsky západu.

Havran zakrouží nad mozaikou domů s pavlačemi, arkýři a loubími, nad ulicemi a náměstími, nad pevnou a sličnou citadelou při březích Insuely – náhrdelníkem z budov propojených průchody, arkádami a sloupořadími.

Huesca se vtěsnala do prstence tvrdých, nedobytných valů. Jako pevnost, střežící stříbrné doly, ji zrodila pradávná doba. Za staletí znovu a znovu rozkotaná, pokaždé setřásla trosky. Odívala další kamennou zbroj, krášlila se a měnila vládce. Ten poslední, ’Abbás al-Tawil, právě kráčí zahradou svého paláce.

Úlomek nebeského ráje zbudovaný v cípu jižních valů posmutněl zimou, jen rozčeřený pramen bezstarostně ubíhal mramorovým korytem od vstupní klenuté branky k nádrži s kašnou poblíž hradební zdi. Kolem cedrů, jilmů, mandloní a cypřišů se v úhledných vzorech střídaly půvabné traviny a keře. Až se oteplí, rozvoní se myrta, růže, rozmarýn, vrátí se slavík a bude tu zpívat.

Teď se člověk naděje spíš vran a havranů. Jeden zobatý samotář se přiblížil a usedl na předprseň hradby, drze shlížel na vládce Huescy a oči se mu třpytily jak černé safíry.

Al-Tawil se chtěl mírně znechucen otočit a vrátit se do svých komnat, aby se omyl a ještě zavčas vykonal maghrib, modlitbu při západu slunce, vždyť táhlé volání muezzina doznělo před hodnou chvílí. Tím hůře, že emír dlužil Alláhu ještě odpolední modlitbu asr. Den byl příliš rušný! Jednal, pročítal důležité listiny, promýšlel, jaké kroky v této nejisté době učinit. Rozhodně, Huesca stáhne zbytky svých vojsk z Ribagorzy.

„Nedělal bych to,“ ozvalo se drsně.

Al-Tawil sebou škubl. Smysly ho překvapením zradily, na zlomek okamžiku spatřil, jak havranem prochází kalné žluté světlo a odkrývá všechny kosti v ptačím těle. Zlověstný opeřenec zmizel. U hradební zdi stál vysoký muž v uhlově temném plášti s rudě vyšívaným lemem. Opíral se o makilu; po boku mu visel kratší těžký meč s prohnutou čepelí a zobcovitým jílcem.

„Ty oddíly a posádky v dobrých opevněních budeš potřebovat, až povedeš válku proti hrabství Isarnova syna,“ usmál se Spin de Mul.

„Nechci… Nemůžeme drobit síly útokem na Ribagorzu!“ zvolal al-Tawil. „Stěží bychom ji vydobyli zpět! K čemu takové ztráty?“ To, že se tu čaroděj objevil jako přivanut lednovým větrem, jej vyděsilo méně než nesmyslný návrh.

Spin de Mul změnil tón, hovořil teď sladce a dvorně. „Jen si vybírám platbu za své dobré služby. Nežádám příliš, vpadnout do Ribagorzy nebude tvoji osobu skoro nic stát.“

Pánu Huescy se tmělo před očima. Nahá, mrazivá pláň věčného žalu a hoře bez konce…

„Ibn Amrus je mrtev! Nemáme ti co platit! Nezachránil jsi ho!“

Čaroděj jízlivě pozvedl obočí: „Mohl jsem dokončit práci a přivést vašeho velitele až pod tvůj urozený nos. Ty sám a ten tvůj nezralý šašek jste chtěli odstranit Sanchuela a postrčit Toledo. A to jsem vykonal… Kdo bije do bubnu, uslyší dunění!“

Al-Tawil zesinal. Čekal tuhle chvíli, bál se jí jako ničeho jiného. Jusúf an-Numajrí měl pravdu…

„Bavíš se, štveš nás proti sobě jako psy,“ zašeptal vladař.

„Proč ne? Předlouhý čas potřebuje tu a tam rozčeřit,“ prohodil zlehka Spin de Mul.

Pán Huescy pozvedl hlavu smířen s osudem, drahé ověsky na sněhobílém turbanu zacinkaly. „Budiž,“ pronesl vyrovnaně. „Co je slíbeno, musí se naplnit. Snad ti však nebude vadit, pane, malá prodleva. Nemůžeme zvednout vojska dříve, než se ohlásí jaro.“

Čaroděj pokývl; v zimě je těžko válčit kvůli koním a zásobám.

„Tak jako ten, co znovu zaklepe na dveře lichváře, aby splatil otevřený dluh, požádáme tě o další pomoc… ať bude tvá cena jakákoli.“

„Vkládáš vysoké sázky, emíre,“ mínil Spin de Mul, „ale chápu tě.“

„Než s tebou projednám, co je třeba, abychom mohli dostát úkolu, který nám zadáváš, žádám tě o chvíli strpení. Odložil jsem fard a je nezbytné, abych vykonal alespoň jednu z nich – stmívá se rychle. ‚A jste-li v bezpečí, dodržujte modlitbu, neboť modlitba je pro věřící předepsána v čas stanovený!‘ Pak budeme pokračovat v rozmluvě.“

Pohledný čarodějův obličej se stáhl v divokém úšklebku, který mísil veselí a nechuť a pohrdání. Al-Tawil rychle pokračoval: „Následuj mne, prosím, do pohodlí mých síní. Ach… tuším správně, že raději setrváš zde? Přikážu služebníkům, aby ti donesli občerstvení.“

Vyňal ze záhybů hedvábného qabá’ zlatou píšťalku a několikrát zahvízdal, ostré zvuky prorážely ovzduší jako střely. Uklonil se obřadně a prošel přes branku lemovanou břečťanem: vedla do mostní uličky s vysokým cimbuřím, která spojovala zahradu s palácem.

Čaroděj vskutku neměl zájem vstupovat do přepychových komnat, pod krajky oblouků vytesaných z alabastru, bujné listoví vymalované na stěnách rudou, modrou a žlutou, důmyslné arabesky nápisů. Jste-li v bezpečí… A kdo asi se tak cítí?

Ať si každý věří, čemu chce! Už viděl uctívat tolik bohů, že se při jejich vzývání jen bavil. Ale žádná jiná víra – lá iláha illá ’lláh – tak nedráždila jeho touhu po volnosti a nezávislosti, odpor k příkazům, zápovědím, pravidlům. Cožpak může mysl zůstat svobodná, jestliže musí kličkovat mezi harampádím povinností a nařízení? Usměrňují každičký nádech, od modliteb spletitých a jednotvárných zároveň až po předpis, zda navlékat dříve levý, nebo pravý střevíc. Směšné!

Uspokojilo ho, že osaměl s městem pod hradbami. Kdysi Bolskan tvořil srdce kraje, který čaroděj miloval – dávno, jako ve snu nebo jiném světě. Ten svět se rozpadl, jako když roztříštíš pohár. V Hispanii Tarraconensis, uloupené jeho lidu, se Bolskan stal Oscou. Když se Římané klubčili mezi sebou, proměnil ji odpadlý vojevůdce na Ileoscan. Ze synů spojeneckých náčelníků tam vychovával uhlazené občany latinské říše; dokud nebyl zavražděn.

Z Oscy obsypané stříbrem, strážkyně obchodních cest, je Huesca, saracénský Washqah v zemi zvané España, al-Andalus. Dobyvatelé ze vzdáleného jihovýchodu, cizí vírou i krví, zabrali jeho vlast od pobřeží k pobřeží, tak jak ji obíhá sluneční svit. O panování a půdu se s nimi přetahují potomci a nástupci jeho nepřátel i dalších vetřelců, Gótů a Franků. Porazili a vstřebali ty, jimž kdysi přísahal pomstu – v paměti jim zbyly živé střepy jeho světa, dědictví či kořist.

Nevěděl, koho ze všech těch cizáků a přivandrovalců víc nenávidět. Ovládat ještě větší moc, seslal by na ně ohnivý déšť!

Místo domů, ze kterých v šírání mžikaly bludičky přívětivých světel, viděl zmar, mrtvé a pokořené. Jen zrnkem vědomí zaznamenal přítomnost sluhů, kteří vzadu za brankou přecházeli můstek. Znovu cítil krev a smrt, hořící tkáně, kov, žár a syrovou kůži na bocích obléhacích strojů. Ty pachy mu dráždily chřípí a mátly smysly…

Zprudka se otočil: ne tak hbitě, aby mu do zad nezajel široký, do ruda rozžhavený hrot kopí a uvízl mezi žebry hrudníku. Spin de Mul vykřikl překvapením a bolestí, trup setrvačně dokončil obrat. Dřevec se vymkl útočníku z prstů. Vzápětí hlavice čarodějovy makily s křápnutím roztříštila lebku pod plstěnou čapkou.

Čaroději vstříc přiskočili další dva, vysoká, mohutná chlapiska hřmotná jako soumaři – v pozvednutých pažích třímali velikou volskou kůži, z níž kapal vápenný roztok. S rozmachem ji vrhli po muži v černém. Napadený uhnul, těžká kůže mu narazila do stehen a sklouzla k nohám. Zavrávoral, ohnal se makilou a tasil z pochvy falcatu.

Podél mramorového žlabu se blížily další ozbrojené postavy. Avšak nejblíže se ocitaly dvě dvojice siláků, obkličovali ho, v pěstích místo natažené sítě volovici, nebezpečnější než rozměrná deska ze starého dubu. Před holeněmi obludnou kupu z kůže, Spin de Mul couvl. Patka čnějícího dřevce narazila o zeď. Zasykl a ukročil. Chodidla se mu smekla po kluzkém povlaku rozstříknutého mozku a krve.

Vyrazili proti němu, padající tělo zavalila jedna kůže, druhá, vytáhli od země třetí a přikryli s ní ostře čpící mohylu, jako by na hrob položili ploché žulové balvany.

„Udusí se,“ kývl uznale kolohnát v pruhované kazajce, „když se hejbal po tý ráně kopím.“

„Dokončete práci,“ houkl sličný mladý muž s perlovými náušnicemi. Řetízková zbroj lemovaná zlatým drátkem se zaleskla ve světle pochodní.

Přispěchal služebník s rozměrným džbánem. Hromadu volovic i s jejím ukrytým obsahem pečlivě a mlčky polil hustou, černohnědou kapalinou z nádoby. K výparům loužených kůží se přidal mastný zemitý zápach.

Jusúf an-Numajrí ustoupil do bezpečné vzdálenosti, ústa si přikrýval cípem turbanu. Pokynul, jeden z jeho lidí přiložil pochodeň k volovicím. Zahradou se rozlila oranžovožlutá záře, vyvalil se tmavošedý dým hutný jako vlna. Hodnou chvíli se plameny převalovaly po povrchu kupice, než se vzňaly i kůže; a dlouze hořely.

„Je po všem?“ optal se váhavě al-Tawil. „Vykonali jste všechno, jak radil zaklínač?“

„Smrt užitečného přináší oddech jemu, smrt lačného uklidní jeho i lidi,“ pronesl s uspokojením Jusúf. „Nebylo jisté, kdy a jak se tenhle ífrit – Alláh jej zatrať! – zastaví. Ale připravili jsme se, jako si obezřetný hospodář přichystá sud s pískem, aby v pravou chvíli zažehnal počínající požár.“

Al-Tawil zhluboka vydechl. Buď chvála Alláhovi za náhodu, že nemusel zalhat, a přesto získali nezbytný čas. Oheň ožehl větve jilmů a šplhal po myrtových keřích, tučné saze ulpěly na kůře olivovníků. Avšak oběť jeho milované zahrady mu za výsledek stála. Spin de Mul víc nikoho nebude strašit ve snách. Zčernalé kůže se odrobily žárem, rozpadly se a svraštěly jako loňské lupeny. Hromada zbytků přežvýkaných plameny se nyní zdála docela malá.

„Neměli jsme s tím deabruou vůbec uzavírat dohody,“ řekl pán Huescy, opomíjeje, že pokud se Spin de Mul pohyboval mezi živými, bylo velice nesnadné odmítnout s ním jednat. „Vy, kteří věříte, vejděte všichni v mír a nenásledujte kroky Satanovy, neboť je pro vás nepřítelem zjevným!“

„Pokračuješ v modlitbě?“

Strnuli, kdo se ocitali v zahradě, jako by tu vyrostly další kmeny. O zem cinkl očazený a zkroucený list kopí, trosky kůží zavířily a odlétly náporem větru. Stál čelem k nim, nahý, a přesto hrozivý, snědou kůži pokreslenou znameními popela. Houština havraních vlasů se podobala mračnu, pod nímž svítí safírové hvězdy. Na zápěstích se mu svíjeli hadi, ocelově sivý a bronzový.

V tichu bylo slyšet, jak praská hořící dřevo haluzí a ševelí pochodně. Pak kdosi vykřikl, tenkým a žalostným jekotem jako žena.

Čaroděj se pohnul vpřed, místo hadů svíral zakřivený meč a hůl s pádnou hlavicí. A jako by vsál oheň, který ho měl strávit, jako by se sám proměnil v plamen, drtivě postupoval mezi vyděšenými muži. Někteří se mu postavili do cesty, jiní hledali záchranu v útěku. Abbás al-Tawil v čirém děsu zahájil ústup mezi prvními.

Líbezné keře ověsila střeva, křišťálová voda nádrže zkalněla šťavnatými příměsemi. Hlava hromotluka v pruhované kazajce se šklebila ze záhonu růží a čarodějovým hlasem volala na vládce Huescy, dusajícího visutou uličkou: „Vytáhneš proti Ribagorze, hlupáku! Těš se, vyberu si úroky!“

Jusúf, ačkoli vyzkoušel střetnutí s čarodějem – anebo právě proto –, útočil tvrdošíjně v čele nejodvážnějších. Skupina proti jedinému, odhodlané ovce proti mrštnému vlku. Věrní spolubojovníci mizeli. Až sám jediný čelil smrtonosné falcatě a chladné zuřivosti protivníka. Pozbýval síly, naděje – i zbraně.

Stiskl víčka, očekával poslední zásah. Duše každá smrti okusí, a potom budete k Nám navráceni. Možná ho Spin de Mul za úskok rozsápe… zakleje v kámen…

Otevřel oči. Zahrada byla prázdná, jen mrtví ji neopustili.

Jusúf cítil palčivé brnění v údech, jako by mu tuhly šlachy a zmrtvěly prsty. Bezděčně sklopil pohled. Na hřbetech jeho rukou rozkvetly otevřené boláky, podobné kráterům krvavých sopek. S námahou sebral pohozenou pochodeň, vytrvale a zbytečně olizující kamennou stěnu hradby, a vrávoral k nádrži. V temném zrcadle se odrážela jeho zděšená tvář, změněná v sinalou, naběhlou masku posetou hrozny puchýřů.

Byl malomocný.

* * *

Přešel slunovrat i noc Tří králů kouzelníků. Toho roku se Brisca netěšila z drobných radostí, svátečních zábav a pochoutek, na které jsou všední dny tak skoupé. Nezpívala koledy a chyběla při půlnoční la misa del gallo – neboť kohout rozhlásil narození Páně. Míjel masopustní čas, každý na Bidarray vyhlížel jeho konec, veselý caramantran; jen Brisca chodila hradem jako bez duše. Pochroumaný kotník se dávno zahojil, mysl stonala.

Ohlížela se po každém stínu, ruce ji stěží poslouchaly, pokrmy pozbyly chuť. Dívky z châtelainina doprovodu se marně snažily zjistit, jaká nemoc ji sužuje. Některé se obávaly, zda ji neočarovala sorgina, jiné namítaly, že ježibaby zahání množství všude rozvěšených amuletů. Ryšavá Miren je rozsoudila: Brisca si přinesla uřknutí z toho, jak ji při svém útěku unesl ten lapka, co ovládá čáry.

Netušily, co jejich družku provází po celou dobu, od každého východu slunce do západu, od šírání do svítání. Jako by někdo na pestrou tapiserii nacákal bahno z močálu. Skvrna sem, skvrna tam, kam dopadne, tam poruší obraz a prosakuje dál.

Někdy uběhl týden, nic se nepřihodilo. A pak, když procházela chodbou s košem vlny na předení, ucítila mazlavý pach hniloby. Jen ona – nikdo jiný nic nezpozoroval. Na sněhu před branou poskakovala mezčí kopyta. Dívky pozpěvovaly a honily se po nádvoří, vždyť vládl rozpustilý masopust… Brisca spatřila muže v černém, jak mezi nimi prochází a kyne jí, plášť mu vlaje podoben supím křídlům. Na korunu cimbuří usedl havran a zahlížel po ní velkýma, safírovýma očima.

Dívka občas sedávala u okna a nepřítomně zírala ven. Třeba démon lhal, a jen mne tak straší, aby mne potrestal, opakovala si v duchu. Třeba Iranzu přijde a zachrání mě… Ne, nesmí přijít! Co bych si počala, kdyby se tu objevil? Přinesla bych mu dvojí zkázu, čarodějův hněv – své prokletí, a nebezpečí šibenice. Měli by ho za saracénského špeha, žádné výmluvy a vysvětlení by nepomohly. Ne, ať na mne navěky zapomene! Kéž se zachrání…!

Chvílemi se modlila, občas plakala, když ji nikdo neviděl. Kdykoli po soumraku zaklapala venku kopyta, trhla sebou leknutím. Někdy přemítala, jestli ji Spin de Mul přece jen nezabil, hned na místě onoho rána. Pak je tohle peklo, v němž ona jediná neví, že je po smrti. V hodině mezi psem a vlkem, když tělo dřímá a duše je slabá, budívala se hrůzou děsivou jako pád do nesmírné nicoty. Naslouchala překotnému běhu svého srdce a černé hoře ji vsávalo jako nestvůrná, bezedná ústa.

Když se na sklonku jednoho odpoledne roznesla po pevnosti zpráva, že přijel vzácný urozený host, Briscu to nechalo zcela chladnou. Z neustálého strachu a čekání byla otupělá a malátná.

„Paní si žádá tvou přítomnost!“ křikla na ni mezi dveřmi její komůrky Miren. „Máš se upravit a vzít si sváteční šaty!“ A zas někam chvátala.

Dívka se zmateně zvedla. Kdyby se dopustila nějakého prohřešku, nepotřebovala by se převléknout. Paní si možná přeje, aby obsluhovala u večerní tabule.

„Proč?“ zavolala za přítelkyní, ale ta jen pohodila hlavou: „Vím já? Hlavně si pospěš!“

* * *

Thierry de Laustan pobýval s posláním od gaskoňského vévody mimo Bidarray. Hosta přijala sama paní Elisenda v jedné z nejlepších komnat, doprovázena vyšňořenými šlechtici ve službách hradního pána. Châtelaine, které slušelo skvělé šafránové roucho vroubené sobolinou a pavučinový závoj pod čepičkou z proplétaných stuh, seděla v čele místnosti po boku cizince. Byl to pevně stavěný muž v drahém, vybraném oblečení a držel se hrdě a zpříma.

Měkké jezdecké boty a nohavice z jemného sukna, jaké nosí křesťanští šlechtici. Hedvábná maurská tunika se širokým brokátovým pásem. Nepokrytá hlava, ani čapka, ani turban Mozaraba či muslima, husté tmavé vlasy nezastřižené a prokvetlé. Na krku zlatostříbrná kaptorga, závěsná schránka na relikvii nebo amulet s vytepaným gryfem. Tvář vroubená vousem po saracénském zvyku, rysy jemné a souměrné. Kolem očí modrých jako barvínek vějířky vrásek…

Sotva Brisca vstoupila, všechno to postřehla v jediné chviličce, náhle zpozorněla. Neznala toho člověka ani důvod, pro který ji paní povolala. Tušila však, že se jí ta nečekaná návštěva bude týkat – a to ji znepokojovalo.

„Tady ji máme, pane! Brisca, moje schovanka,“ představila ji Elisenda ne zcela přesně, „dcera Maneze z Baudeánu. Brisco, toto je pán Otxoa Luzuriaga ve službách wádího Musy ben Fortúna.“

Dívka předvedla nesmělou úklonu. „Chtěla jste mě vidět, paní?“

„Ano, přisedni k nám. Náš host přišel požádat o tvou ruku.“

Brisca spíš klesla na židli, než že by si sedla. „O ruku?“ zašeptala. „Proč… proč mě?“

„Znával tvého otce, moje milá.“

„Rád bych tě měl po svém boku, děvče,“ usmál se Otxoa. „U mne nikdy nepoznáš nouzi. A pro panství Bidarray to bude velmi vhodné spojenectví. Můj vládce se stal leníkem velkého krále Sancha Garcése.“

„Pane, nemám žádné věno,“ hlesla Brisca.

Paní Elisenda se lehce zamračila a chystala se dívku vyplísnit, ale Otxoa ji zarazil vlídným zamítavým gestem: „Tvé věno, Brisco, jsou tvoje jasné oči, jemné vlasy, obratné ruce a tvé mládí. To je víc než dost.“

„Nemusíš mít obavy, pane, nevěstu vystrojíme a vypravíme, jak se patří,“ ujišťovala paní Elisenda. „Ráda vyhovím tvé žádosti a uspořádáme svatbu ještě zde, na Bidarray.“

Otxoa se dvorně uklonil na znamení díků.

„Nejsem už nejmladší, mým domovem je taifa Tudela, sloužím wádímu. Přeji si oženit s křesťanskou pannou. Nerad bych se však ucházel o vznešenou slečnu, ušmudlanou vesničanku si brát nechci,“ vysvětloval téměř omluvně. Pak se zkoumavě zahleděl na dívku. „Uvízli jsme oba mezi dvěma světy, Brisco. Svěříš mi svůj život?“

Brisca měla pocit, že se jí srdce rozpadá na kousky a rozdrcené klesá jako štěrk na dno tůně. Iranzu, kde je ti konec?

V tu chvíli ucítila na jazyku zvláštní nasládlou pachuť. V první chvíli nedokázala rozpoznat, co to je, co se s ní děje. Vzápětí si uvědomila, co cítí. Hnilobu. Tlející tkáň.

Otxoa se znovu usmál, tentokrát přitom trochu odhalil zuby: čímsi neodbytně připomínaly dravčí.

Dívka se zhroutila na podlahu v mdlobách.

* * *

Brisca ležela na lůžku a nemohla se pohnout. Nemohla ani pořádně dýchat, jako by jí na hrudi ležel kámen. Ve vzduchu visel puch rozkladu, hnijícího masa. Pokaždé, když zalapala po dechu, plnil jí nos a ústa jako lepkavá hutná mlha.

Pokusila se vykřiknout, ale nevydala ani hlásku. Vzápětí ucítila čísi dotek na tváři. Tíha, která ji tiskla, byla tíha pevného mužského těla.

Páchnoucí, horký dech.

Široké dlaně, které jí klouzaly po bocích a po hrudi. Letmý dotek na rtech. Pak další, neodbytnější. Jeho jazyk, který se jí prodral mezi rty, otřel se jí o patro, sklouzl dál, nelidsky dlouhý, tak, že jí mohl dosáhnout až do hrdla a zadusit ji.

Zaplavil ji takový vztek a hnus, až zlomily ochromení. Zprudka kousla do té odporné hmoty v ústech a vzepřela se koleny, připravena zápasit. Odveta, kterou čekala, se rozplynula ve tmě.

Trhnutím se dívce podařilo napřímit se. Nikde nikdo. Jen samota a ticho.

Noční můra? Zlé kouzlo? Předtucha?

Třásla se a krčila se pod propocenou přikrývkou. Věděla, že zbytek noci nedokáže zamhouřit oka. Ale přesto si přála, ať se nikdy nerozední.

X. NIVE
Svatba

„Tvoje svatební šaty, milá Brisco,“ pravila rozjařeně a pyšně paní Elisenda. Byla dokonale ve svém živlu. Mohla zařizovat, řídit, radit a brát v důtklivou ochranu. „Nechala jsem ti upravit oděv, který měla při vdavkách moje teta.“

Vyhlížely vskutku skvostně. Spodní tunika měla barvu holubí, svrchní, s kratšími rukávy do tvaru kalicha, jako vysoké letní nebe – modř patří k nevinnosti panny, jež vchází do svazku posvěceného Bohem. Oválný výstřih, paže, lem sukně vroubily hedvábné pásy toledských výšivek, jako by se na ně snesly luční květy. Brisčin tkaný pás nahradil dlouhý kožený opasek se stříbrným kováním a nákončím s obrazem pávů, prostou čelenku z proplétaných řemínků vymění za svatební vínek z barevných stuh.

„Brisco, co je to s tebou? Ovládej se trochu!“ Châtelaine vypadala, že tentokrát se opravdu rozzlobí. Dívka držela úbor z hladivého lnu a z hebké, jemné vlny v náručí; po tváři jí stékaly slzy.

„Chápu, že tě včera přemohla nenadálá radost a dojetí, ale tohle už je příliš. Co si o tobě pomyslí tvůj ženich?“

Můj ženich je démon! chtělo se Brisce křičet. Jak to, že to nikdo nevidí? Všechny oklamal! Jak to, že se nikdo nediví, že vznešený emírův služebník připutoval bez doprovodu?

Polkla a pokusila se zadržet pláč.

Jak by paní Elisenda přijala, kdybych svého nápadníka obvinila, že je černokněžník? Tak důstojný, majetný a laskavý muž! Moje paní obložila Bidarray celým zástupem espantabrujas, ale doopravdy na kouzla a temné bytosti nevěří. Svět je pro ni bezpečný… To jenom její duše se potřebuje něčím zabavit, z nudy překládat stébla sem a tam. Paní si raději bude myslet, že jsem se dočista pomátla na rozumu. Ona tady rozhoduje – a kdo se mě zastane?

Po chvíli zdušeného vzlykání se Brisce povedlo promluvit: „To jenom z vděčnosti k tobě, má paní! Nikdy v životě jsem tak krásné šaty neměla. Jsou nádherné, děkuji ti.“

Châtelaine rázem roztála: „Já ti rozumím, ale to víš, před svým manželem musíš s takovými projevy citu opatrně. Muže to znepokojuje. Je proto vhodné si silné city schovat pro příležitost, kdy budeš opravdu něco chtít, kdy budeš potřebovat, aby ti bezpodmínečně vyhověl.“ Vědoucně se usmála a mateřsky pohladila Briscu po vlasech. „Buď milá, líbezná a vždy upravená a pan Otxoa tě zahrne pohodlím a bohatstvím, v němž budeš vychovávat vaše děti. Nenech se zmást jeho šedinami, je to statný a silný muž, určitě tě nebude v loži zanedbávat. A do smrti nepoznáš nouzi.“

Brisce se málem obrátil žaludek. Nedokázala nic říct, jenom tupě přikývla a snažila se nepředstavovat si, jak po ní ta pekelná nestvůrnost sahá. Do smrti nepoznám nouzi. To jistě! Možná je čaroděj sám Mauma, zlověstný pán snů, o kterém tu vyprávějí. Posílá úděsné noční můry – sám je jednou z nich! Prý může člověka ve spánku zardousit… jak dlouho ještě zůstanu naživu? Zabije mě nejpozději o svatební noci!

„Tak. Hleď, ať se ti do tváří vrátí trochu barvy,“ vybídla ji Elisenda a zanechala dívku o samotě.

Brisca chvíli jen stála a zírala před sebe. Pak, jako náměsíčná, přistoupila k oknu ve snaze se pořádně nadechnout.

Když vyhlédla ven, strnula, jako by se proměnila v jeden z osamělých kamenů na horské louce. Chtěla uskočit, nebo alespoň zavřít oči, ale nemohla se pohnout ani odtrhnout zrak. Bylo to jako noční můra za bílého dne. Zavanul k ní nasládlý pach.

Dole procházel pan Otxoa Luzuriaga. Nikdo krom něj nebyl na dohled.

Kráčel uvolněně, beze spěchu, jako by mu patřila celá tvrz a všechen čas světa. Pobaveně vzal do ruky jednu ze zavěšených figurek espantabrujas.

Vzhlédl, jako kdyby věděl, že je pozorován. Brisca těžce polkla.

Usmál se a ochranný talisman rychlým stiskem rozdrtil v pěsti. Líně rozevřel dlaň a nechal zbytky propadnout mezi prsty na zem.

* * *

Hudci a pěvci se činili jako o život a celá pevnost Bidarray se veselila. Jak by ne, když byla zase jednou příležitost pobavit se, mít co probírat v hovoru za všedních dní, důkladně si nacpat břicho. Ty, kteří Briscu chovali v přízni a měli ji rádi, o to víc dívčin sňatek potěšil. Málo spokojenosti přinesl některým z châtelaininých služebnic: své družce potichu záviděly, že dostane zámožného manžela. Nevěstu samotnou strašil sňatek jako noční můra.

Brisca až dosud všechno přestála v naději, že se něco stane, náhoda, zázrak, který ji zachrání, ukáže všem, že její ženich je hrůzný Spin de Mul, strašnější než ďábel sám. S každou hodinou, kterou se přiblížily oddavky, jí bylo hůř a hůř. Když ji koupali, necítila požitek z horké lázně – jaký přepych proti vědru s chladnou vodou a klůcku plátna! Těšilo ji však, že jí po lázni ošetřili pleť rubínovým olejem z planých růží a třezalky, který odpuzuje temné síly.

Oblékli Brisce svatební šat a nazuli nové kožené střevíce do špičky, jakživo takové nenosila, jen opánky. Buďsi, hlavně že jí k pasu připjali eguzkilore, čarovný květ pupavy, amulet proti zlu. Otxoa jí navlékl na ukazovák svatební dar, prsten, který stáhl ze svého malíku. Šperk byl vytepán z těžkého zlata, podivný jako jeho dárce, se znepokojivým vyobrazením dvou mužských obličejů.

Ten kroužek z drahého kovu zavazuje ženu k věčné věrnosti, tají kouzlo tělesného spojení mezi manželi. Co by se stalo, kdyby ho Brisca strhla a přede všemi vykřičela, že jí modrý šat nepřísluší, že už ležela s mužem… Povyk, zmatek, ostuda. A šlechetný pan Otxoa velkoryse prohlásí, že na tom nezáleží, že i tak splní své slovo a ožení se. Élas, au secours mi! Běda, pomozte mi!

Kaplan sestavil a přečetl svatební smlouvu. Otxoa Luzuriaga, syn Aurrelariův z Tudely, si bere Briscu, dceru Maneze z Baudéanu, bez nároku na věno. Nikdy jí nebude předhazovat chudobu a vždy bude dbát o to, aby jí nic nescházelo a netrpěla nedostatkem. Nechť je jim přáno dobro, štěstí a přízeň osudu! Mohla si připadat bohatší nad hraběnku. Přitom by byla měnila s poslední žebračkou.

Čaroděj nevstoupí do hradní kaple, zadoufala tajně. Pro nic jiného neměla smysl, sledovala každý Otxoův pohyb, každé nadechnutí… Zhltne ji před vchodem do svatyně? Překročí práh a steče mu maso z kostí? Smočí u vchodu prsty ve svěcené vodě a přežehná se? A když to neučiní, pochopí châtelaine, že je to netvor? Nikdo jiný kromě Briscy si nevšiml, že snoubenec vešel bez pokřižování; ale také se neproměnil ani neshořel v pekelném dýmu…

Briscu to zdrtilo natolik, že jen stěží vnímala obřad.

„Modlíme se k Tobě, svatý pane, všemocný otče, věčný Bože, za všechny Tvé služebníky, jimž se dostalo milosti svazku manželského… Dopřej jim, Pane, věrné a láskyplné shody!“

Vzpamatovala se, až když nad její a ženichovou hlavou napjali purpurový přehoz jako baldachýn, podobenství ložnice, v níž večer s požehnáním kněze ulehnou a stvrdí sňatek objetím. Neboť co není naplněno, nemůže být uznáno. Avšak Otxoa ji nepolíbil a jeho ruka byla chladná jako kmen stromu.

Paní Elisenda vystrojila hostinu s veškerou péčí a peskovala služebnictvo i kuchaře od předchozího večera. Na stolech stály okříny hustých omáček, sladkých i slaných kaší, hovězí a pivní polévka, mísy uzenek, jehněčí na šalvěji a srnčí na jalovci, paštika s hořčičnými semínky, vyzrálý sýr, ovoce a ořechy v medu, džbány piva i vína. Za chvíli si všichni začnou nabírat z velkých talířů a podnosů, obkládat masem krajíce chleba na dřevěném prostírání.

Brisca v překrásných šatech s jemnými výšivkami seděla vedle svého nastávajícího muže jako zařezaná. Neuniklo jí, jak se po něm ostatní dívky z hradu dívají, jak je dráždí, že nejsou schopny upoutat jeho pozornost.

„Vždyť je starý!“ vyjekla Miren trochu příliš nahlas. Možná nechtíc, možná schválně. Jiná z châtelaininy družiny do ní rýpla loktem: „Ne tak starý, aby nemohl…“ Zbytek rozhovoru pohltila hudba.

Brisca, neschopna se byť jen dotknout jídla, nabrat si polévku do misky, vzít ostrý jídelní nůž a odříznout plátek měkké jehněčiny, odtrhla zrak od sálu před sebou. Pomalu se obrátila ke svému ženichovi. Otxoa jí věnoval jeden ze svých vlčích úsměvů.

„Nevypadám na svůj věk,“ ujistil ji vlídně.

„Můj pane, kolik let ti je?“ vyhrkla, než si tu otázku stihla promyslet.

„Víc, než by se slušelo.“ Nezdálo se, že by se ho ten dotaz jakkoli dotkl. Co by se mohlo dotknout někoho jako on? A co by ho mohlo zastavit? I kdyby mi paní uvěřila, kdyby se vrátil pan Thierry a zastal se mě, kdyby sem vtrhl Iranzu a chtěl mě odvést – co zmohou proti čarodějovi?

Figurky espantabrujas démona nanejvýš pobavily, kněz ho nezahnal. Nekřižoval se a kaptorga na jeho prsou jistě skrývala pohanskou tretku, nikoli svatý ostatek. Nevěsta zalétla pohledem ke svému pasu, kde měla zavěšený květ pupavy, sluneční ochranu před černými kouzly. Otxoa si toho všiml. Téměř něžně se natáhl a lehce položil na květinu konečky prstů – stříbrná hvězdice bodláku přímo před dívčinýma očima seschla a rozdrolila se.

Brisca zadržela dech.

„Měla bys něco sníst,“ vybídl ji Otxoa poklidně a začal své nevěstě krájet a podávat nejlepší kousky z kančí pečeně, která lahodně voněla přímo před nimi.

Brisca nedokázala promluvit a odmítnout. Sklopila řasy a raději se dívala na stůl plný jídla než na toho, kdo do ní za krátko proti její vůli vstoupí. Nebo bude mít štěstí a on ji dřív rozsápe nebo spálí plamenem. Strach a odpor se jí sápaly po krku. Co jen počít? Nezachrání se!

Vzápětí ji obklopil zápach hnijícího masa. Zvedl se jí žaludek, ústa zaplnila žluč, rozkašlala se, ale neměla co dávit. V pečeni se hemžili tlustí bílí červi jeden přes druhého, až to šustilo. Trhla sebou dozadu.

Vjem pominul. Nikde nebylo nic shnilého, ani zdání, jen bohatá svatební tabule lákala lahůdkami. Hudba dál hrála, většina hostí tančila, jedla, pila a hlaholila. Za okny pod krytím okenic a kožených závěsů se dávno setmělo.

Paní Elisenda pokynem ruky přerušila hudebníky. Nechala si přinést nádherně tepaný pohár posázený karneoly a do něj nalít nejlepší víno, červené a blýskavé jako čerstvá krev.

„Nyní moje schovanka Brisca z Baudéanu a pán Otxoa Luzuriaga zpečetí svůj sňatek přípitkem a odeberou se na lože, ať je jejich manželství uzavřeno!“ pronesla slavnostně.

Ženich a nevěsta vstali.

Otxoa se napil první a podal víno dívce, bledé jako sníh tam venku. Přijala číši do obou dlaní, i když se jí třásly. Věděla, že drží svou smrt.

Pohlédla ženichovi do očí. Jasně modrý zrak, tvrdý a výsměšný, říkal: Patříš mi – ty sama, tvůj život, tvá duše.

Vybavila si chvíli z minulé noci, zlá síla si ji brala tak lhostejně, jako by Brisca nebyla víc než sníh smetený z lemu pláště. Pak ve tmě děsu a strnulosti šlehl blesk, který ji přivedl k jasnému vědomí.

Iranzu mi nepomůže. Nikdo tady! Ale vždycky se najde cesta.

Oplatila Otxoovi vyzývavým pohledem, pozvedla pohár – přidušeně vyjekla a upustila ho. Rudé víno jí vycáklo na šaty, nádoba zarachotila po stole. Zmatená zvolání, překvapené tváře. Brisca s dalším omluvným výkřikem svižně sáhla po poháru, a pozvedla ruku se svým jídelním nožem. Ostří zablýsklo, zprudka se vnořilo do Brisčiny hrudi.

Ve vysoké trávě baudéanských svahů tančí dívenka s marmotí vílou…

* * *

Brisca vyplula ze tmy k vědomí, studený vzduch ji probudil. Cítila se rozlámaná, otlučená jak míč na pelotu. Stalo se něco strašlivého. Snažila se rozpomenout. Spin de Mul si pro ni přišel, vdávala se za něj…!

Vykřikla, posadila se, z obličeje jí sklouzlo tenké plátno, jímž byla přikryta. Zakuckala se, z úst jí vypadl drobný květ a zanechal na jazyku nasládlou chuť. Téměř to nevnímala.

Přerývaně dýchala, když se s úzkostí rozhlížela kolem sebe. Ležela na dubové desce v temné komůrce s jediným malým oknem, za nímž připlouval úsvit. Haraburdí v místnosti vykukovalo z přítmí, ponuré a neladné. Jen vedle ní na zemi ležela miska naplněná vonnou směsí, sušenými okvětními lístky a bylinami.

S lítostí se podívala na svoje šaty. Ty nejkrásnější, které kdy měla. Nejkrásnější, které kdy mít bude. Polité vínem, poškozené. Ale zato byla stále ještě naživu a volná. Kde je Spin de Mul?! A kde se to ocitla ona sama? Jak se dostala sem? Malátně se zvedla. Nohy ji dokázaly nést až k hrubým dveřím v kožených závěsech. Otevřela je.

Před ní se proti světlajícímu nebi s posledními drobty hvězd zvedala zasněžená Harri Handi. Pevnost Bidarray posazenou na koleni hory téměř halil mléčný opar, stromy se třpytily ledovými ozdobami. Několik kroků od Briscy se zvedal sad křížů obklopený vysokým plotem z proplétaného proutí. Ohlédla se. Za jejími zády se hrbil skromný kostelík v podhradí, kam občas chodívala na mši. A tohle byl hřbitov, který patřil k vesnici.

Maně se dotkla místa mezi ňadry, kam včera – či před několika dny? – zabodla nůž. Indigová tunika nesla v těch místech nevelkou skvrnu podobnou té od vína, ale tvrdou jako plátek kůry, a tkanina byla protržena. Brisce se zatočila hlava: Bůh ji ochránil, nedal jí zemřít! Hrot nože sklouzl po žebrech, smysly ji opustily. Všichni si mysleli, že je po smrti, i Spin de Mul, proto ji zanesli sem. Půda dosud zkamenělá mrazem nepřijme sebevraha. Počkají do oblevy – však na sebe nedá čekat! –, než mrtvého zakopou v koutě.

Z houštin se s křikem rozlétly vrány, zakroužily nad spícími poli. Jakou moc má čaroděj za denního světla? Pokud chce Brisca uniknout, měla by spěchat. Kam ale půjde? Kterým směrem utíkat? Musí co nejdál, podél řeky Nive, dolů na jihovýchod do Navarry nebo ještě vzdálenějšího Aragonu, kde ji nikdo nepozná a nebude hledat. Nebude? Opravdu čaroděj uvěřil, že zemřela? Jak dlouho ten klam vydrží?

Než dosáhne nejistého bezpečí, kudykoli projde v krásném modrém rouchu, pěší a osamělá, každý se podiví a vzpomene si, až se na ni budou ptát. Možná ji lidé sami v nedůvěře zastaví… Sníh blížícím se jarem ztěžkl a zvodnatěl. Její pěkné střevíce během dne prosáknou a v šatech jí za nějakou dobu bude zima.

Vzala si vyprázdněnou misku, ta se vždycky hodí. Kolem hlavy a ramen ovinula rubáš – len dokáže chladit i hřát. Vyběhla ze hřbitova a dala se prošlapanou cestou k nejbližší velké osadě Saint-Martin-d’Arrossa. Obloha bledla a zvedala se jako plachta napínaná ostrým větrem. Šafránové ranní světlo zalévalo zasněžené střechy usedlostí kolem stezky, ale tudy se nemínila dát. Byla už blízko hrazeného městečka, když si uvědomila, že na ukazováku má dosud čarodějův pitvorný prsten. S ošklivostí ho zahodila do závěje.

Mezi nuznými chýšemi před Svatým Martinem narazila na prvního člověka, dívčinku v potrhané kytlici a onošeném vlněném šálu, která vlekla otep chrastí málem větší než ona sama.

„Buď pozdravena, paní!“ vyhrkla mladičká venkovanka, skoro ještě dítě. Vykulila oči málem na vrch hlavy, sotva si mohla Briscu pořádně prohlédnout. „Co se ti přihodilo? Potřebuješ pomoc?“

„Vlastně bych… drobnou laskavost potřebovala,“ řekla Brisca pomalu.

Sběračka klestí popoběhla blíž. „Povídej, paní! Přepadl tě někdo? Stalo se neštěstí?“

„Ne, ne. Jen si chci s tebou vyměnit oblečení.“

„Ale to nejde! Já mám jenom tyhle hadry a tvoje šaty jsou…“

„Jsou polité vínem a podolky se ve sněhu zamokřily.“

„Ale pořád mají obrovskou cenu!“ vypísklo děvče.

„Nesnesu mít na sobě něco ušpiněného,“ prohlásila Brisca rozhodně. Neušel jí dychtivý záblesk v dívenčiných očích. Budou to jediné, nejkrásnější šaty, na které si kdy sáhne, a dokonce je bude vlastnit. Bude si v nich připadat jako královna – než je její otec prodá a nakoupí zásoby na jaro.

Povětří sice zvláčnělo sluncem, za nehty však zalézalo pořádně. Dívkám, které si měnily oblečení, to vůbec nevadilo. Brisca se jen otočila, ne ze studu, ale aby si její náhodná společnice nevšimla sedlé krve mezi prsy, která jí napínala kůži. Dobře, že se spodní šat nepřilepil k tělu. Až bude příležitost, omyje si a ošetří šrám. Ani ho necítila, naštěstí nijak nebolel.

Malá venkovanka si nemohla pomoci, přes tu chvíli si uhlazovala sukni, občas se zatočila, aby uchváceně sledovala, jak látka víří kolem ní, vlní se kolem nohou omotaných ovinkami z cárů. Brisca si ponechala střevíce a lněnou plachetku. S nádherným rouchem se loučila ne bez lítosti. Skvrny od vína na vlhkém vzduchu trochu vybledly a ustoupily, zato stopy krve zčernaly. Výšivky jí připadaly jako hejno pestrých motýlů, kteří se snesli mrtví k zemi.

„Tam, kde jsou tuniky znečištěné, nalij pivo, určitě někde trochu zvětralého vyprosíš, a špína se uvolní,“ radila Brisca. „Jenom nepoužívej horkou vodu,“ dodala zbytečně. Ohřívat vodu na praní je drahé, dívenka půjde k potoku, i kdyby jí v ledovém proudu měly upadnout ruce.

„Paní, takhle bys nastydla, jsi jemná a vznešená, ne jako my,“ staralo se děvčátko. „Přinesu ti matčin starý oděv, co ho nosí na pole, a slaměnou pláštěnku!“

Na Brisčinu prosbu přidala jediné ostří, které mohla rodina postrádat, ulomenou zubatou čepel nože, a dárek na konci zimy cenný: placku z obilné kaše pečenou na plochém kameni.

„Děkuji ti a opatruj se,“ rozloučila se Brisca. Připadala si před dalekou poutí lépe v chatrné košili, vetché suknici a konopné kytli. Její štíhlé nevysoké postavě prostý, volný oděv mladší dívky padl.

„Počkej, paní! Kdo vlastně jsi?“ vzpamatovala se vesničanka.

Brisca už chvátala dál k brance v hliněném valu kolem Saint-Martin. Krátce se ohlédla a zavolala: „To není důležité! Možná jsem marmota, co si vyšla mezi lidi! Dneska buď brzy doma, děvče, a netoulej se po setmění!“ Protože tudy nejspíš potáhne čaroděj. A bude vzteklejší než horda vyhladovělých zdivočelých psů.

* * *

Se svým koněm, kterého před dvěma dny uloupil kousek od hranic panství, Spin de Mul vyjel z Bidarray ještě za tmy. Měl pramálo chuti vydržet byť pár hodin ve společnosti paní Elisendy, aniž by jej ovládla touha přikouzlit jí ještěrčí jazyk nebo slepičí pařáty. Vlastně nelitoval toho, co se večer stalo – určitě ne příliš. Překvapilo ho jen, jak rychle a rázně se dívka rozhodla, a jak odvážně. Ženy zřídka dokážou obrátit proti sobě ostří a zasadit úder naplno…

Nespěchal, neměl teď žádné pevné plány, natož cíl. Za chvíli koně pustí a vrátí se do své nestvůrné podoby. Odkládal však proměnu. Na ošidný střep času si mohl připadat jako pouhý smrtelník a vyměnit magický lektvar za číšku obyčejné čisté vody. Dostal se daleko za Pekelný most proti proudu Baztanu, když pocítil, že se něco změnilo.

Pružně seskočil ze sedla a vzhlédl k mizejícím hvězdám. Nemohl uvěřit jejich poselství: snad to působí nastupující rozbřesk… To není možné! Viděl tolik bitev, tolik soubojů a šarvátek. Znal nejrůznější podoby násilné smrti. Ne, nenechali jej ohledat dívčino tělo, nikdo tak neučinil. Krve postřehl málo, jistě, ale to připisoval skutečnosti, že nůž vytáhli z rány dlouho po činu. Kdo je mrtvý, víc nekrvácí, tělní tekutiny houstnou a srážejí se.

Nejspíše se ta nešťastnice jen škrábla, čepel se mohla smeknout, zarazit na hrudní kosti. Její nevědomí nebylo znakem smrti, jen důsledkem rozhárané mysli a srdce. Právě se probrala a opouští Bidarray opačným směrem než on.

Mohl by se proměnit, aby ve své ohyzdné podobě cestoval rychleji. Ne, nebude přitahovat nežádoucí pozornost! Dívka mu stejně neunikne.

Otočil bělouše, pobídl ho do cvalu. Hrudky sněhu odletovaly od kopyt. Věděl, že se vzdálenost mezi nimi krátí, táhla ho její přítomnost… A pak se pouto přetrhlo. Spin de Mul zahvízdal, ztracený prsten půl druhé míle na východ vylétl ze závěje. Zlatý kroužek zdobený tvářemi Aurrelaria Ona, boha s kladivem, se proměnil v sýkorku. Třepetaje křídly, přistál svému majiteli na zápěstí.

Spin de Mul stiskl rty. I tak si byl jist, kudy jeho kořist prchá. Stezka na břehu Nive jej spolehlivě vedla k Saint-Martin-d’Arrossa. Mohl jasně rozeznat Brisčiny šlépěje.

Nevšímal si překvapených pohledů a obočí svraštělých nedůvěrou ani tlumeného hluku, který sílící jihozápadní vítr roznášel mezi domky. Vdechoval vůni třezalky a planých růží. Proklusal městem a opustil ho druhou branou před velkým prostranstvím a křižovatkou pěti cest.

Až teď si uvědomil, že slyší divoce veselou hudbu – dudy, píšťalu, bubínek a čtyřstrunný baňkovitý rebec se širokým krkem. Na prostoru před městským valem tančil, dupal, výskal a hopsal zástup rozjařených lidí, co slavili masopust a hojně si připíjeli medovinou i vínem. Uprostřed visel na trámcích čerstvě poražený vepř a dokola řádilo procesí maškar joaldunak.

Spin de Mul znal podobu každého joaldun. Kdysi o žádném období masopustu nebylo ani potuchy. Tehdy, před stovkami let, lidé světili svátek světel. Přicházel s prvním zahřměním nového roku, ovcemi, které se začaly bahnit, s prvními květy čemeřice. Vzplály ohně a masky ozdobené zvonečky a chřestidly přijaly podobu temných bytostí, vládců zimy, propastí a hlubokých lesů. Lačné a zlověstné postavy loudily oběti, škádlily a strašily, vysmívaly se, vystavovaly mužské údy a plazily lidožroutské jazyky.

Dvě strany jedné mince. Převtělíš se v démona a získáš sílu zapudit ho. Hrůza a smích.

Artza – medvěd: tenhle zabalený do kožichu cení rudou tlamu, v ní dýky tesáků, a jiný v ovčích kůžích s beraními rohy. Další je divous bez obličeje, oživlá kupa kapradí. Jednorožec s lýčenou škraboškou a sekerkou na žerdi. Duchové s hovězí či koňskou lebkou, ozbrojení vidlemi. Zkrvavenci se sněžnou hřívou a rozcuchaným černým vousiskem; s býčími rohy, s jelením parožím. Otesánek Ziripot z vycpaných pytlů, v bílé ploše lící zejí pouze obří ústa. Polonahá příšera, na zádech rouno s kostěným ocasem, ve vysoké slaměné čepici, třímá soušku ověšenou kostrami drobných tvorů a hrká s nimi…

Vítr se mezi joaldunak prohání, fouká do srsti, šťouchá do zvonců, škube za barvené pentle. Osadníci ze Svatého Martina vřeští, křepčí, vyhazují patami.

„Pryč! Z cesty!“ vykřikl Spin de Mul. Jeho bělouš se vzepjal a hrábl kopyty, dav zavřískl a couvl. „Ustupte!“

Čaroděj se mezi nimi prodral do volného prostoru. Maškary za ním poskakovaly. Nevelká pláň i stezky, které z ní vybíhaly, byly rozšlapané až na bláto. Masopustní radovánky zadupaly každou stopu.

Na horských svazích povlávaly závoje ze sněžných krystalů; jihozápadní vítr jimi náhle zamíchal, až zhoustly. Přilétl nečekaně, aby mezi čisté nebe a kraj, zakutaný do ledové pokrývky, rozestřel neproniknutelnou vrstvou mlhy. Výhled do krajiny se ztratil.

Spin de Mul se obrátil k rozdováděnému zástupu. Ten ztichl, dudy zakvílely a zmlkly.

Okamžik plynul pokojně. Ale všichni strnuli, jako by jim útroby rozleptal černý jed hrůzy.

Čarodějovou tváří přelétl mrak. Proměňovala se, jako by se vlnil její odraz na říční hladině – bylo to cosi nevýslovného, ani zvíře, ani démon, člověka jen stín. Ti vpředu, kteří to viděli, si zakrývali zrak nebo úpěli. Lidé, co se ocitali dál, pochopili, že se děje cosi podivně zlého, dav zavířil jako listí před peřejí. Vzápětí stanul jezdec na zemi. Bělouš odskočil, pohodil hřívou, ostře zafrkal a dal se do trysku pryč od rozcestí.

Cizinec v plášti zmizel. S nachýlenou huňatou šíjí stál proti masopustní veselici obrovský vlk s uhlovou srstí a jasnýma modrýma očima. Tu pochopili, že je navštívil Gizotso, loup-garou, vlkodlak… a že zemřou. S jekotem a nářkem do sebe strkali, vráželi a padali jeden přes druhého, jak se drali k bráně do městečka. Jen pryč!

Místo prasete ve středu prostranství visel ukřižovaný muž, nahý a zkrvavený. Válečník zíral rozdrásanými, prázdnými očními důlky a volal hrdou píseň smrti, kterou krajina neslyšela víc než tisíc let. Z joaldunak se slouply jejich převleky a k úděsu napůl obnažených tanečníků ožily, jako by na sebe masky vzaly neviditelné postavy.

Skučeli děsem a kolem nich se odehrávala strašlivá proměna.

Medvědi se rozháněli dlouhými smrtícími drápy a trhali z lidí maso, Lesní vládce, jen kapradí a tma, zbavoval nešťastníky dechu. Na dobytčích rozích a výběžcích jeleního paroží vlály cáry tkání podobny míznatému lýčí nebo trávě. Lebky samy od sebe poskakovaly rozbahněným sněhem a drtily prchajícím lýtka. Rudé býčí a beraní stvůry Momotxorro povalovaly ženy a chlípně se jim sápaly mezi stehna. Nafouklý, ohromný Ziripot rozevíral tlamu rozměrnou jak díži, rval zoufalcům hlavy a hltal je celé, ještě křičící…

Kdyby Svatého Martina přepadli nájezdníci, nemohlo být hůř.

Když však po nemalém čase utichl nářek a uklidnila se vřava, zjistili, že jak měšťané, tak hosté z okolních vsí, i sami joaldunak jsou sice pocuchaní, ale celí a živí. Dokonce i vepř zůstal na svém místě.

Oddychli si a dali sloužit svatou mši jako díkůvzdání. Věděli, že žádné modlitby nezaplaší toho, kdo jim to trápení způsobil a jehož se varovali nahlas označit.

To Spin de Mul poctil svou strašlivou návštěvou Saint-Martin-d’Arrossa. Kdo vysloví jeho jméno, jistě čaroděje znovu přivolá.

XI. PALLARS
Vyjednávání

Egokiñe Hrom si spokojeně pohvizdoval, natíral grošáka mastí ze včelího vosku, olivového oleje, třezalky, levandule a heřmánku; Abda ji stačila připravit, než odešla do artasonského hradu. Hluboké karmínové kousance, které hřebci zasadily plameny, bledly, ocas houstl novými silnými žíněmi. Leyalá každodenní ošetřování snášel trpělivě, teď právě povznesen nad věcí a cele zaujat chroupáním sladkého fialového kořene mrkve.

Entzun, Iranzu! Kdepak brousíš, jakejma končinama? Dvakrát se otočila měsíční paní Ilazki, a kde je tě konec? Koukni, tvůj kůň už si zase frká! Pěkně mu dorůstá srst a kůže, zaceluje se a je pevná, i ty růžový místa. Masíruju ho, aby si zvyknul na tlak, až zas ponese jezdce. Jó, hřbet má pořád citlivější, deku – to aby neprostydnul – na něj dávám zpolehounka, víš… Jseš vůbec živej?!

* * *

„Paní Arroso… Bůh vám odplať všechnu laskavost. Musím vás opustit.“

Lékárnici klesly paže, div neupustila skleněnou nádobku, do níž odměřovala řebříčkovou tinkturu. Kutun stál před ní se sklopenou hlavou, jako by se bál pohlédnout ženě do očí. Za měsíce, kdy se v jejím domě uzdravoval a zotavoval, znatelně povyrostl a zestatněl. Už nebyl chlapec, a dosud ne mladý muž.

„Proč chceš pryč? Cožpak jsi nepřivykl…? Pomáhal jsi mi s obchodem!“

Odvrátil tvář, kousl se do rtu. „Myslel jsem napřed, že v tomhle domě nezamhouřím oči, nedokážu spolknout jediné sousto, že se ničeho nedotknu, protože je to potřísněné vinou, hříchem a nenávistí…“

Arrosa raději odložila všechno, co držela. Prsty se jí chvěly.

„Ale spánek mne přemohl, měl jsem hlad… A byl jsem moc slabý, než abych vyšel ze dveří,“ přiznal, ruměnec až za ušima. „Pak za mnou přišla matka. Neviděl jsem ji, byla noc, možná se mi jen zdála – ale cítil jsem, jak mne pohladila.“

Připadalo jí, že je vysoký a křehký. Přála by si odhrnout kučeravé vlasy, které mu padají přes obočí, a přežehnat ho na čele znamením kříže, aby od něj odvrátila všechno zlé. Dotkla by se jemných lící a setřela tvrdou rýhu kolem jeho úst.

„Vím, že mne matka bude všude provázet, že její duše půjde se mnou. Zima pomalu končí a začal půst. Je čas, abych se vypravil prosit za ni i za otce v zázračném městě Compostela.“ Řekl to rázně, jako voják, co se vypravuje do bitvy. „Buď sbohem, a pozdravuj svoji milou kuchařku Yulene, co se o mne starala.“ Hluboce se uklonil, otočil na patě a hnal se ke dveřím.

Paní Arrosa zapřela dlaně o klenuté boky. „Kde máš pevné boty a teplý plášť s kapucí?“ optala se rázně.

Překvapeně zamrkal. „Na sobě… přece.“

„To jsou věci, cos v nich přišel. Tenký letní hadřík a střevíce, co se ti z nich klube palec. I kdybys je býval neprochodil, už jsou ti malé.“

Kutun pootevřel ústa, aby něco namítl, avšak lékárnice se nedala zastavit.

„Takhle bys nikam nedošel,“ kázala. „Holé ruce a prázdná hlava! Kde máš peníze a jídlo, pořádný oděv na sebe a do zásoby, okovanou hůl pro oporu, obranu i zbudování přístřešku? Kde ostrý nůž a lžíci, růžek se solí, křesadlo, pár podrážek, jehlu, nit a řemínek, kožený pohár, měch na vodu, vlasec na chytání ryb?“ Ťukla si významně na spánek: „Uste! A kampak jsi dal vak, do kterého to všechno složíš?“

„Jsem skromný,“ vyhrkl, „ptactvo nebeské a zvěř se o sebe taky postará.“

„Ani bys takhle nemohl odejít! Žádnou zvláštní mši pro poutníky teď neslouží, ještě je brzy, každý jiný čeká s odchodem na teplejší dny – ale přece se nevydáš na Jakubskou cestu bez požehnání, zpovědi a svatého přijímání? Taky potřebuješ doporučující dopis. Poprosím o něj faráře z petrského kostela, je to laskavý člověk. Musíš mít den dva trpělivost.“

Netušil, kolik náležitostí obnáší putování. Nejsou na tom tažní ptáci a toulaví psi líp?

„Zatím pro tebe připravím všechno, co potřebuješ. Trochu peněz také… Cesta vede po křesťanských územích, Saracéni ti nehrozí, jinak bych ti mince schovala do šrůtky slaniny. Křesťanští lupiči prohledají všechno, tak stříbrné vložím do zátky měchu.“

Styděl se strašlivě. Za svoji pošetilost, s níž tak nalehko vyrazil na dlouhou výpravu. Co hůř, přijímat dary se jeho čerstvé mužské pýše protivilo. Zamračil se, chystal se uctivě a rozhodně odmítnout.

Jenže lékárnice se už zase věnovala tinkturám z řebříčku a lékořice. „Není to pro tebe, nýbrž pro tvoji matku, jak už jsem ti jednou pověděla. A teď běž, Yulene potřebuje oškubat slepici k obědu.“

* * *

Vlny narážely na hrany pilířů nového mostu v Gares. Nechala ho pro svaté poutníky i všechen lid zbudovat paní Muniadona, navarrská královna, aby se štědrostí a zbožností vyrovnala svému choti Sanchovi z Nájery. Stavba s ladně zalomenou mostovkou a třemi oblouky se zhlížela v hladině; připomínala obrovská křídla plachtícího ptáka mezi dvojí oblohou.

Kutun, syn Balendinův, stál na nejvyšším místě mostu a radoval se, jak snad dosud nikdy v životě. Vítr svěže voněl a kýval rákosím při březích Arga. Ve výšinách kolem Jacy přešlapovala zima, ale tady se přívětivou kolébkou říčního údolí rozeběhlo jaro. Rozhazovalo po mandloních načechrané růžovobílé květy, probudilo šafrány a rozsvítilo sasanky ve stínu stromoví.

Měl za sebou prvních šest dní pouti. Byl unavený, obolený, uchozený – a to se ocital na samém počátku cesty – ale omámený opojným pocitem svobody. Nevšímal si chodců, kteří ho zvolna či v chvatu míjeli. Za chviličku projde mostní branou do Gares, z města zase dál. Těch mílí, dálky, nesmírného prostoru! Svět se před ním otevíral, tisíce stezek, a on byl volný jako list plynoucí s říčním proudem. Nejprve Compostela… musí to dokázat!

Kudy se dát? Dobří lidé poradí. Vypravil se jako všichni: „Cestou, kudy se tam chodí.“ Stříbrný pás Mléčné dráhy ho povede v noci, ve dne bude sledovat slunce na západ. Okraj moře nelze minout! Před nebezpečími Kutuna ochrání talisman, který mu paní Arrosa dala spolu s léky a práškem proti hmyzu. V řezbované schránce z lipového dřeva, lesklé jako vosk, spočívá klůcek plátna namočený do posvátných vod Jordánu a vonná mast. Ještě něco přidala lékárnice z Jacy: růženec z leskle hnědých zrn klokoče.

„Mám se modlit, paní?“

„Ne, nemusíš odříkávat slova modlitby. Jen si vždycky pověz: Každé soužení přebolí. Všechno jednou přebolí…“

* * *

Pršelo už několik dní a vál ostrý vítr. Na horách Moncayo, protkaných vodními toky jako plíce cévami, tál sníh a poháněl zdivočelé bystřiny. Řeky vystupovaly z břehů a země se měnila v blátivou kaši, co se lepila na nohy a vázala člověku krok.

Iranzu by prostydl a namočil se hůř, nebýt silného pláště napuštěného šťávou z přesličky. Než deště spustily, povedlo se mu odkoupit ho z druhé ruky za dobrou cenu. Šetřil penězi: co odešel z Artasony, povedlo se mu prodat jen zanedbanou kobylku lakomého kádího a osla, kterého v poslední noci masopustu odvedl zámožnému obchodníku z Valencie. Nebyl to špatný úlovek, ale nestačil. Musí se poohlédnout po onačejší kořisti.

Opatrnosti však nezbývalo, když se pohyboval na nejistém území mezi Tudelou, Zaragozou a Huescou. Hrom na něj před výpravou do saracénských taifas vysypal spoustu pokynů, rad a varování, z nichž řádnou část získal od Abdy, až mládence brněly uši. Jenže když nic nevsadíš, nic nevyhraješ! Iranzu škemral na blahovůli nebes, aby mu seslala koně. Kde je v mokré mizérii vzít? Kam se pustit, aby nebyl nápadný cizinec za nečasu, kdy každý radši dřepí doma?

Něco už vymyslí! Na dosah jsou městečka a vsi v úrodné rovině, co se táhne mezi Tudelou a Zaragozou v síti saracénských závlah a říčních kanálů. Líp volit Tudelu: připadalo mu, že tam se křesťan snáze ztratí. Jindy by stačilo přebrodit nevelký tok čiperné Huechy, zrozené v roklích Moncaya. Nízké břehy s hustými křovinami, ve kterých hnízdí ptáci, rychlý a mělký proud, na jehož dně se lesknou oblázky. Teď se Huecha rozvalila do širého okolí, brumlá a hlučí, pohazuje kalnou kšticí a trhá prosáklé drny.

Ze zatopených houštin nedaleko od něj vyrazilo stádečko koní. Rozhlížejí se, vysoko našlapují, vlny je tlučou do hrudi. Čtyři hnědáci a šedák, jeden za druhým proskakují valící se řekou, až jim záclony plavé vody stříkají nad hlavu. Našlapují zvysoka a v řetězci přeplouvají krátký nejhlubší úsek, ohlížejí se jeden po druhém, jestli všichni zvládají. Už vystupují bezpečně na břeh, šedák na nejistých nohou poslední, rozbíhají se po mladé trávě.

Iranzu je sledoval v okouzlení a napětí. Ne, tyhle krást nebude. Jestliže průchod přes brod byl zaplavený, půjde vpravo podle Huechy na sever, k starobylému hradu Agónu…

„Hej, hej, ty tam, pomoz mi!“

Ohlédl se. Přes hustý porost stíněný prvními lístky nebylo nic znát, přes hukot řeky nic dalšího slyšet. Zaváhal. Co vypráví povídačky zaslechnuté za zimních večerů? „Ptá se Mikelot svého kouzelného psa: ‚Mám ten zlatý hřebínek ztracený v kapradí zvednout?‘ Pes na to: ‚Když ho zvedneš, bude zle, když nezvedneš, ještě hůř…‘“

„Pomoc! Laguntza!“

Mládenec tedy vyrazil po hlase. O kus dál za ohybem cesty koryto Huechy kleslo do tůní, splašené vody zalily všechno dokola – stezku kolem říčního toku, luh v jeho zátočině, štíhlé jasany. Na samém okraji záplavy trčely dva vozy jako ztroskotané lodi. Někdo se k nim tiskl, ale Iranzu pátral zrakem po vířící hladině.

Poblíž, kde se půda zvedala z rozvodněné řeky, brodili se dva muži a zápasili s vraníkem, který sebou škubal, až sklouzl a upadl na bok. Široký proud ve svém bláznivém úprku zkoušel šplhat po kmenech stromů; v prostoru mezi nimi vězel chlupatý koník ponořený téměř po kohoutek, a tvářil se nešťastně. Uši mu směšně trčely od lebky rovně jako mističky. Jak to vypadalo, ohlávku ani uzdu neměl.

Iranzu nechal dvojici, ať zvedá vraníka na nohy, seč se dá, a hbitě shodil oděv. Vstoupil do ledových šedožlutých vod – zuby mu drkotaly. Razil si cestu valící se hmotou řeky, dokud se nedostal k huňatému hnědáčkovi. Kůň trochu odvrátil hlavu, ale pak jej viditelně potěšilo, že ho někdo konejší a hladí. Nechal se laskat po čenichu, obejmout kolem krku a přemlouvat, trvalo však, než odrazil z místa.

Hnědák se rozhodl zkusit směr po proudu, dál od svých pánů. Nálada se mu zlepšila a uši se pozorně vztyčily. Zdatně brázdil vlny podoben kupecké lodi s oblým kýlem, houpal zádí a krásnou hlavou s nozdrami rozšířenými námahou. Iranzu ho doplaval, pověsil se mu na šíji a snažil se jej otočit. Příliv řeky zesílil a v nárazu zalil muže i koně: zmizeli pod hladinou.

Koník se vzápětí vynořil, otřepal se jako pes a probíjel se šikmo k okraji záplavy. Iranzu, kýchající a prskající, zpola ležel hnědákovi na zádech a spoléhal se, že zvíře samo najde nejlepší cestu mezi mocnými proudy. Ten kůň se mu líbil.

Když mládenec vytřásl vodu z vlasů, otřel si oči a prohlédl, hnědák klusal po zamokřené louce k vraníkovi, kterého mezitím cizinci vyvedli na jistější a o něco pevnější půdu. Obrátil se k nim zády a důstojně napochodoval k ranečku svých věcí a kupici provlhlého šatstva. Však na něm proschne.

„Ty, chlapče, co chceš za pomoc?“

Muž, který ho euskarou oslovil, mladší člověk v plstěné čapce, s kadeřavou bradkou a nejistýma očima, vyhlížel spíš na kupce než najatou ochranu někoho zámožného – na rozdíl od svého společníka v hrotité přílbici a kožené kazajce s našitými železnými šupinami. Ten mezitím přešel k vozům a od pohledu vznešenému Saracénovi, který u nich dosud postával. Pokud mohl Iranzu postřehnout, první povoz byl čtyřkolý s košatinou a otevřenou zánovní plachtou, druhý kára s velikánskými deskovými koly a bedněnou korbou, krytá nástavbou z pestře pomalované kůže. Chudákovi určitě nepatří.

„Nic nepotřebuji,“ odmítl Iranzu. „Jeďte si dál a já taky půjdu po svých.“ Člověk se mu zdál povědomý, ale nevybavil si, kdy a kde se snad potkali. Za necelý poslední rok toho tolik prochodil a viděl!

„Odvaha ti neschází a můj pán by potřeboval někoho spolehlivého. V posledních dnech jsme přišli o soumara a teď taky o lučištníka, který pána doprovázel. Umírá na horkou nemoc.“

Kývl do košatiny. Ležel tam po krk v přikrývkách hubený muž s hluboce zapadlýma úzkýma očima a rozcuchanými copy. Rty měl vyschlé, rozpukané do krve. Je zle, pochopil Iranzu, sotva zahlédl špičatý nos a boltce bledé jako z vosku. Ten jejich Alláh si ho přivolává.

Cizincova pravice vyklouzla zpod houně a křečovitě šátrala po podlážce v předzvěsti konce. Na palci se zaleskl cípatý prsten z mechově zbarveného kamene. Mládence napadlo, že šperk snad nějak pomáhá při lukostřelbě; škoda, že umírající záhadu nevysvětlí. Zrak mu sklouzl na opuštěnou výzbroj, kožený toulec zdobený vytlačenými ornamenty a dlouhé šípy v něm – obojí vyhlíželo skvěle –, a na vak s lukem, širší než ty, jaké znal.

„Jsem taky lučištník,“ prohodil. „Za dobrý plat půjdu s vámi. Kam se chcete vydat?“

* * *

Koho jenom napadlo dát osadě u divoké horské řeky, v údolí sevřeném výbojnými boky vrcholků, luzné jméno Štěstí, Sort? Možná tam zabloudil v čase, kdy lučiny rozkvétají, a v dobrém rozmaru zbudoval tvrz. Teď si mohutné skalní hřbety v dálce navlékly sněžné houně, po vršcích nad nevelkým městem se proháněly šedé nožky plískanic a bystřina se vzedmula bělavými hřebínky vln.

Sídlo hrabat z Pallars vyrostlo v přepevný hrad, mocnou obří pěst, samé hranaté kamení. V síních záblo a v komnatách kousal do kostí průvan. Kožešiny na zdech a rákosí na podlaze tuze nepomohly. Zato hořící dříví v železných koších útěšně předlo, teple vonělo, a horké víno se šalvějí, medem a mařinkou zahřívalo útroby.

Hosté se vytratili na lože: odešli nebo byli šetrně přeneseni. Lovecká smečka mladšího z bratří se povalovala kolem stolu a pospávala, tlapy na zbytcích kostí. Služebnictvo páni vystrčili za dveře hodovního sálu.

„Je to jenom prašivý bastard!“ vztekle zařval hrabě Raymond. Mrštil plným pohárem přes místnost, div se rudá tekutina nerozcákla i po stropě. „Guillermo Isárnez! Špína a žebrota je to! Prý dědic Ribagorzy! To území patří k Pallars! Patří nám! Otec ho vyženil!“

Raymondova mladšího bratra Guillerma netěšilo, že oplývá stejným křestním jménem jako pomlouvaný příbuzný – synovec jejich zesnulé matky Tody, Isarnovy sestry. Alespoň že jemu pro odlišení říkali euskarou Gilen. Chutě si přisadil: „Spratek strýcovy pelešnice nemá ani náznak něčeho jako právo! Ať zaleze do boudy! Jak si může panchart dělat nároky?“

Větší nárok než vy… nebo já. Když Isarn padl v boji, převzala vládu Ribagorzy Toda. A po ní podle fueros nezdědil hrabství její choť a váš otec Suner López, ale Isarnův syn a Todina neteř Mayor García, usadil ho v duchu třetí z mladých mužů, kteří zůstali u stolu.

Nač by se Ermengol mísil do hovoru? Mlčky popíjel sladké víno, zajídal je pečenými kaštany. Guillermo ani není levoboček. Jeho matka sice nepocházela z urozeného rodu, ale hrabě Isarn se s ní řádně oženil před světem i Bohem.

Pozoroval frašku, kterou mu přehrávali drazí bratránci a nevlastní sourozenci zároveň. Ermengol vlastně doplatil na rozhodnutí své matky Ermengardy, vdovy po Suñerovu starším bratrovi. Provdala se za švagra, jistě z dobrých úmyslů, pro blaho hrabství Pallars. Je tak těžké spravovat v neklidných časech léno stísněné mezi nesmírnými štíty Pyrenejí a výbojnými emiráty! Ermengarda nedokázala to, co v méně rozlehlé Ribagorze zvládala Toda, po její smrti nástupkyně v Suñerově ložnici.

Samozvaná hrabata z Pallars byla pyšná, nevalného vlivu a majetku, vzteklá a dravá. Pozvala ho na výročí – proč asi? Co zase budou vymáhat? Ermengol, nejstarší z trojlístku, dědic Pallars podle vůle svého otce, od útlého mládí spravoval hrabství se strýcem. Jen za Suñerem zaklaplo víko rakve, Raymond s Gilenem čile zbavili Ermengola, svého vladaře podle práva, jeho moci a statků. Zachoval si holý život a nějakou tu střechu nad hlavou. Mohl dopadnout hůř.

Válčit s uchvatiteli? Vždyť jsme měli společnou matku… Vyhnat je a znovu sjednotit hrabství? Čemu by to prospělo? Nesebral bych dost vojenské síly. Nanejvýš bych si pro sebe urval po kusu od obou, a skromný Pallars tím ještě víc rozdrobil… Jen by toho využili Saracéni. Takhle znesváření bychom se neubránili. Ach, vlastně ano, kdybychom si pozvali na pomoc krále Sancha. Taky spřízněná krev! Jenže jak by sem jednou vstoupil, už bychom ho nikdy nedostali pryč.

„Vladařský stolec Ribagorzy je pro dvojí lokty úzký! A vypadne z něj Guillermo!“ povykoval Raymond.

„A co tahle hodit mu něco do pití? Nebo toho Isarnova podvraťáka podříznout?“ škytl Gilen, kterému víno vířilo v hlavě.

„Surero!“ poklepal si Raymond na čelo. „Nepustí si nás blíž! Chtělo by to někoho si najmout, šikulu, co ho spolehlivě odpraví, aby podezření nepadlo na nás. Jinak vzbudíme hněv Kastilců i Navarry – do všech pekel s nimi!“

Jsou tak rádi, když mají na chvíli společného nepřítele! Nebýt Guillerma, už by si vjeli do vlasů mezi sebou. Rafají se hůř než podvraťáci! Chamtivostí předstihnou saracénské velmože…

Ermengol smočil ukazovák do vína a na stolní desce potemnělé lety užívání črtal podobu bratří: dvou supů s lidskými rysy, co na sebe syčí, vřeští, klovou se a tlučou křídly. Jakmile se objeví někdo třetí, společně mu skočí po krku.

Raymond říká „patří nám“, ale myslí „patří mně“. Dělit se o Ribagorzu s Guillermem nechce, ale dovolí spoluvládu Gilenovi? Pchá! Bratra už ošidil, jak jen to šlo! Ostatně, druhorozený nepřirostl k srdci ani jejich hřmotnému a rozhodnému otci. Raymond přiřkl Gilenovi nuznější část léna: Pallars Sobirà. Oč méně poddaných, o to víc horských štítů. Chladné mlhy, prosná kaše, houby, oříšky z kotvice, údolí ve výšinách, kde si dobytek shledává pastvu. Inu, Horní Pallars.

Zamyšleně vzhlédl k hrubě řezanému trámoví – plameny lojových svící v kruhových závěsech se zimomřivě zachvívaly. Po koutech se plížily stíny jako dravé přízraky, které čekají na povel svého velitele. Velký šedý honič u Ermengolových kotníků kníkal ze snu a poškubával tlapami.

Kdyby Raymond mohl, odvleče do své Pallars Jussà i tuhle sídelní pevnost jejich předků, Sort. Ale nevyhrál zdaleka tak, jak si myslí. Jeho útulnější, bohatší Dolní Pallars brzy přitáhne další nápor Saracénů… nebo závistivých křesťanských sousedů. Na tom nesejde. Je slabý a natolik zámožný, aby se útok vyplatil.

Hluk z druhé strany stolu ho vytrhl z úvah.

„Musíme toho ničemu, špinavého avara zastavit!“ syčel Raymond. „I náš vznešený bratránek Sancho mu přeje! Bude podporovat svého oblíbence Guillerma, po nás hodí slupky!“

„Co si chceš počít? Kolik práce nám dalo, abychom mu nemuseli pomáhat, když vyháněl Saracény z Ribagorzy. A všichni se teď tváří, kdoví jaký není Isárnez hrdina!“ Gilen udeřil pěstí do stolu: číše poskočily a popadaly, červené kanulo do rákosí na zemi.

Práce…? Leda úskoků a vytáček! Ermengol skryl jízlivý pošklebek za cínový pohár.

„Kde vzít vojáky? A kde peníze na tažení?“ Raymond složil bradu do dlaní. „Má žena Mayor, ta jezinka, nebude chtít přispět na válku s chráněncem své rodiny! A zase… hned máme na krku Sancha!“

Jezinka ještě mladá a hezká, jen si od manžílka nenechá líbit křiváctví. Kdyby nebylo jejího nároku na Ribagorzu po hraběnce Todě, Isarnově nástupkyni, Raymond ostrouhá, doplnil pro sebe Ermengol, ale nahlas to neřekl.

„Chtělo by to zázrak! Nic menšího nám nepomůže!“ vykřikl Gilen. „Nebo assasí, co Guillerma sejme!“

Dveře se rozlétly naráz, bez jakéhokoli varování. Zavěšené svícny se rozhoupaly, průvan sfoukl půli lojovic a zavířil dýmem z knotů, rozdmýchal oheň v koších. Psi s vrčením a štěkotem vyskočili… Začali kňučet, výt, shlukli se na druhém konci sálu, ocasy svěšené a schlíplé uši.

„Kdo…,“ spustil Raymod.

„Je pozdě, ctěná hrabata z Pallars. Starosti vás tíží, jinak byste dávno blaženě dřímali,“ oslovil je muž, který přes hlídky u bran, schodišť a vchodů vnikl až sem.

Byl urostlý a statný, vzdor katalánské mluvě působil spíš jako cizinec. Husté temné vlasy mu spadaly na plece, osmahlou tvář pokrýval krátký vous. Jeho oděv postrádal okázalost, byl však zhotoven z dobrého sukna a zdoben lemem z rudé výšivky. Černý plášť držela na rameni zlacená spona ve tvaru jezdce a koně. Ermengol rychle shlédl k vetřelcovým nohám. Potulný chudák si nepořídí takové škorně, pevné a vysoké… Obutí válečníka.

„Kdo jsi, zatraceně! Co sem lezeš, drzoune?“ vybuchl Raymond. „Nikdo tě nezval!“

„Kdo jsem, na tom nezáleží,“ odvětil příchozí klidně. Pohled studených modrých očí zabodl do obou bratrů, kteří se bezděčně stáhli k sobě.

„Sami jste mě pozvali. Volali jste po… řekněme… zázraku, ne?“

Ermengol cítil, jak ho obchází zvolna narůstající, ochromující hrůza. Podvědomě stiskl stříbrný křížek s podobou Krista, který měl na krku, ačkoli neznámý si ho vůbec nevšímal, jako by tam Ermengol ani nebyl.

„Cože? Ani svatozář, ani křídla… Nevypadáš zrovna jako anděl nebo nějaký posel Boží,“ zavrčel Gilen.

„To vskutku nejsem,“ cizinec se chmurně usmál. „Ale můžete si vybrat. Buď se půjdete modlit za to, aby Guillermo Isárnez nějakým vhodným způsobem zmizel ze světa – to se nejspíš vašemu Bohu líbit nebude, nebo se dohodnete se mnou. Hádejte, v jakém případě se vaše přání splní dřív?“

„Spin de Mul,“ zašeptal Ermengol sípavě, protože v tu chvíli uhodl, kým je noční host. Vstal od stolu a ucouvl ke zdi.

Ačkoli to vyslovil velmi tiše, čaroděj se na něj poprvé za celou dobu podíval – a odvrátil se, jako by nespatřil nic zajímavého.

„Ano, Spin de Mul. I tak mi říkají,“ zazubil se na hrabata z Pallars jako vlk, když spokojeně kluše k doupěti. „Dokážu vyřešit vaše nemalé trápení. Guillerma Isárneze z Ribagorzy odstraním tak, že na vás nepadne stín obvinění. Není mi třeba platit mincemi ani klenoty. V budoucnu si vyžádám službičku na úhradu, to je vše.“

„Jakou?“ zajíkl se Raymond – víc dychtivě než vyděšeně. Nemusí sáhnout do pokladny! Skvělé!

„Nic, co by dlužníka ohrožovalo na životě nebo majetku. Drobnost, pro kterou si přijdu, až nastane správný čas,“ mávl Spin de Mul rukou.

Bratři si vyměnili pohledy.

„Dobře, přijímáme,“ pronesl Raymod pomalu.

„Takový obchod rád beru. Smeť nám toho přechváleného, prokletého parchanta z cesty!“ vyhrkl Gilen. On, vždycky odstrkovaný a neúspěšný, by svého šťastnějšího jmenovce s potěšením utopil v kaluži; a pořádně přidupl.

„Stane se, jak si přejete. Jen vás varuji. Budu rychlejší než ten nahoře, ale nespěchejte na mne. Všechno má své místo a čas.“

Spin de Mul se znovu pousmál. Pak švihl paží a v příští vteřině se zahalil do víru příšerného zápachu a rezavě šedé srsti. Na okamžik v sále napůl stál, zpola se povaloval mezek ohlodaný rozkladem, po hrudi lezly masařky, pánev čněla ulepenými kostmi, z tlamy se cpal opuchlý šeříkově zbarvený jazyk.

„Per a Déu!“

Gilen zaječel – strašlivé zjevení zmizelo, jako by tam nikdy nebylo. Jen ve vzduchu po něm ještě chvíli zůstal viset dávivý puch rozkladu.

* * *

Brisca měla za sebou dlouhou pouť. Kam se ukryje člověk, jenž uniká před hrůzou? Mezi lidi…

Když proklouzla ze Saint-Martin-d’Arrossa, schovala se v kopcích v kamenném přístřešku pro pastýře. Kusem křemene a zlomenou čepelí se jí podařilo vykřesat oheň a usušit střevíce, z pramene vlasů spletla oko a nastražila ho nad zaječí stezičku. V misce rozpustila sníh a zahnala žízeň. Bůh jí přál. Nepolapil ji čaroděj, zato nazítří získala Brisca zaječí pečínku a kožku. Z ní a suché trávy zrobila svrchní obutí, které jí pomůže překonat bláto a mokrý sníh.

Prchala na jihovýchod, do Aragónu. Posluhovala v hostinci, kudy procházejí poutníci do Compostely, ale utekla odtud, když zahlédla vysokého muže v černém. Vařila dřevorubcům, a odešla, protože vůni čerstvého dřeva přehlušil puch zdechliny. Ovčákovi, který si zlomil nohu, pomáhala s bahnicemi – opustila ho, protože na rouně jehňátka ulpěl chomáč narezlé mezčí srsti. Spala v rozsoše stromu, omývala se v bystřinách vroubených ledem, žebrala na rozcestí, ukradla chléb a ztloukla opilce, který se po ní milostně sápal.

Přestala věřit, že ji zachrání společenství bližních, a vydala se k výšinám Katalánska. Docházely jí síly, když doputovala v úžině mezi horou a řekou do vesnice Suverte, usazené na skalnatém vrchu pod zříceninou pevnosti. Je nesnadné najít v zimě práci, útočiště ještě hůř, a že jaro nesměle vstupuje do síně roku, zatím nepomáhalo. Znovu se udál zázrak, v jaký už Brisca nedoufala; smířila se, že navždy usne prostydlá a vyčerpaná v příkopu u cesty.

Domek s kamennou zídkou, u něhož se zastavila, vyhlížel divně, jako by na jedno oko oslepl. Patřil bělovlasé vdově Hirune, maličko vědmě, trochu kořenářce, dovedné kuchařce. Lidé si k ní chodili pro moudrosti, a když vsí projížděl vzácnější host, vypomáhala Hirune hospodské. Na dveřích chalupy se skvěl rudomodrý znak lauburu, trochu omšelý větrem a dešti. Nad veřejemi snítky černobýlu, v okénku stříbrná pupava.

Nic z toho čaroděje neodradí, věděla Brisca, ale přesto se poprvé cítila v bezpečí. Laskavá Hirune ji přijala pod střechu, pravda, porostlou mechem a ucloumanou léty i zimami. Stará žena nevyzvídala, s vděčným úsměvem přijala dívčinu pomoc a mlčky se rozdělila o zásoby, teď v čase půstu a předjaří chudičké.

Tu noc a další, jež následovaly, strávila Brisca ve vlastní komůrce jako datlí hnízdo. Za přepážkou z prken oddechovala a přežvykovala plavá kravka. Sen dívku pohltil na lůžku se slamníkem vycpaným suchým listím a pokrytým ovčí kůží, pod čistou přikrývkou, která voněla bylinami.

Ačkoli byla v komůrce tma, Brisca spatřila havrana, který usedl na podlahu před ní. Procházela jím modrofialová záře, matně prosvětlila místnost… a odkryla ptačí kosti, jako by stvoření bylo ze skla a peří zároveň. Chtěla vykřiknout, ale nedokázala to. Havran se pootočil, zalovil dlouhým zobanem ve stínech za sebou. Vykutálel do modravého polojasu Iranzuovu hlavu. Na bledé tváři stažené bolestí se leskly krůpěje vody, z mokrých vlasů kanula krev, temná v přízračném svitu.

Brisce se z hrudi vydral výkřik…

Procitla. A pochopila, že Iranzu je mrtev – pro ni, Briscu, tak či tak. Potká ho, a její kletba je smete oba.

XII. EBRO
Zatopená stezka

Mirza bej Kocharli, k jehož doprovodu se Iranzu připojil, se ukázal jako vlídný a štědrý muž. Žold vyplatil předem, v poctivém stříbře a bez smlouvání. Nepotřeboval víc než se dostat do Tudely. Věřil, že u wádího Musy ben Fortúna nalezne ochranu pro sebe a svoji rodinu. Dvě mlčící postavy zahalené do temného roucha cestovaly v káře a zjevovaly se jako maitagarri za úsvitu a stmívání. Nikdy se příliš nevzdálily a bej neopouštěl je. Z narážek, jimiž Iranzův nový společník s plavou kadeřavou bradkou nešetřil, vyplynulo, že bej Kocharli prchl z Cordóby. Patřil totiž mezi důvěrníky sesazeného a popraveného hadžíba Sanchuela.

Věrní z nečetné skupinky, která s bejem před řadou týdnů kvapně opustila brány sídelního města chalífátu, hynuli či se ztráceli při svízelné pouti maurskými královstvími. Ať se zastavil kdekoli, pokaždé musel prchnout. V Toledu ho pokládali za nežádoucí osobu, vždyť byl úzce sblížen s poraženým Sanchuelem, a nebylo jasné, zda dojde k válečnému střetu s jeho přemožitelem al-Mahdím, či nikoli. Krom toho bejovi nepřátelé z Cordóby k němu měli v sousední taifě blízko. Už dvakrát se objevil nájemný vrah, naposledy u hranic Zaragozy.

„Co jim tak vadí?“ zajímal se Iranzu, když navečer s chlapíkem v čapce, co si říkal Bakar, připravovali nepříliš suché tábořiště. „Náš pán nevyhlíží jako velmož nebo vojevůdce.“

Bej Kocharli měl mladou, bledou a úzkou tvář, husté černé obočí, velké, smutné mandlové oči, nos zahnutý a tlustý jako zobák dlaska. Místo objemného turbanu si ledabyle ovinul čelo volnými pruhy bělostného hedvábí, zpod něhož se draly prstýnky vlasů. Nosil po boku onu štíhlou neobvyklou čepel, jakou Iranzu zahlédl ve své první bitvě. Kocharli ji ve svém jazyce nazýval gilinc. A i když mládenec nepochyboval, že by jí Mirza dokázal zručně vládnout, v souboji by na něj nevsadil.

„V al-Andalusu je cizincem. Prý Azer, mluví jen arabsky a svou řečí. Proto mne potřebuje. Nebožtík Sanchuelo si jinozemce jako on, mawalí, houfně zval na svůj dvůr, svěřoval jim úřady a místa ve své gardě. Komu z místních by se to líbilo?“ pokrčil kučeravý Bakar rameny. „Tenhle,“ pohodil hlavou bejovým směrem, „byl dvorní básník,“ a když postřehl mládencův nejistý výraz, dodal: „Bertsolariak, takový, co skládá písně.“

Iranzu se usmál od ucha k uchu. Ta představa ho pobavila. Čím vším se jeden může živit? Ale Bakar zvážněl a zachmuřil se jako skála v soumraku: „Málo znáš, chlapče. Slovem zraníš hůř než sebeostřejší zbraní.“

Tomu se dalo rozumět. Ale Iranzuovi byl přece jen bližší jeho luk. Zdědil ho po hubeném střelci, co zemřel ještě před polednem.

Pohřbili ho na nejbližším vhodném místě, bez kněze jeho víry, avšak omytého – vody teklo kolem víc než dost, učesaného, zabaleného do pláště a tváří k jihovýchodu. Kocharli a voják v šupinové zbroji se modlili slovy, která mládenci zněla tvrdě i šišlavě. Na rov nakupili loket zeminy a zasadili nevelký kámen, vyhlazený staletými polibky říční paní Huechy.

Luk, jenž mrtvému patříval, vyhlížel nezvykle, ale Iranzu byl uchvácen. Nádherná zbraň, mocná, silná a pružná. Plošší lučiště se uprostřed mírně prohýbalo a na koncích obracelo zpět. Když navlékl tětivu, ne bez řádné námahy – zvládl to přes kotník až napotřetí, připomínal luk ještě víc zakřivené dlouhé rohy černého býka. Rohovina také tvořila jednu z vrstev té prazvláštní zbraně, jak Iranzu při důkladném prozkoumání zjistil. Dřevo jasanu a šlachy ji doplňovaly.

Lučiště natřeli lesklou rudou barvou, na vnitřní straně madla se táhl úzký proužek zářivě hladké, zlatavé kosti, příjemný do dlaně. Tětiva byla z hedvábí se smyčkami zhotovenými ze šlach a kratší, při nátahu nehrozilo, že by se stáčela. Iranzu vyzkoumal, že navlékne smyčku tětivy do zářezu lučiště hbitěji, přesněji a snáz, když se posadí, luk zapře o chodidla a pomůže si pevným popruhem.

Ani se střelbou to zpočátku nebylo tak jednoduché. Když vzal zbraň poprvé do rukou a vyzkoušel ji, bylo mu jako oné noci, kdy ulehl s paní Arrosou. Zvykal si na cizokrajný luk a učil ho, aby se přizpůsobil jemu, Iranzuovi, svému novému mistru. Mohl by se zeptat Murtafy, Saracéna v šupinové zbroji. Jenže ačkoli nebyl starší než Bakar, choval se jako nemluvný mrzout; škoda na takovém vyzvídat! Zbraň se ovládala snadno, času na cvičení se nedostávalo.

Iranzuovi připadla většina péče o koně, obstarával vodu a palivo. Murtafa se držel stranou, hleděl si ostrahy, svého meče, dlouhé dýky a kulatého štítu z tvrzené kůže obitého železnými pukličkami v podobě sluncí. Během přesunů kráčel vpředu před povozy a bedlivým zrakem pátral do všech stran.

Bakar, ač byl ještě mlád, šetřil silami a do ničeho se nehrnul. Seděl na kozlíku krytého vozu a vyjednával s místními – jestliže bylo potřeba, bej se s Bakarem radil. Iranzu pochopil, v jaké bídě se nešťastný básník ocitl, když nemá dost čeládky na hrubé práce. Hůř může být, jen pokud už ztroskotance ani nemá kdo pomlouvat.

Kocharli se věnoval výhradně své rodině, osobně také řídil káru. Noci však trávil sám ve voze, pod nímž spali jeho služebníci. Několikrát ho Iranzu zahlédl, jak sedí se zkříženýma nohama na rohoži, před sebou psací podložku a cosi zaznamenává perem na teninký pergamen. Mládenec ještě nepotkal člověka, který by měl měkčí a jemnější ruce, až na čerstvé otlaky od opratí: jediný bejův mozol – na prostředníku pravice – nepocházel od zbraně, leč od pera.

Za největší svízele mohla voda. Bylo jí moc, a zároveň scházela. Potřebovali čistou vodu pro koně a dobrou, pitnou vodu pro sebe. Vyprosili ji nebo koupili ze studní za bejovy měděné mince. Když bylo hůř, nabrali si z řeky, přecedili přes plátěnou roušku a převařili. Stalo se, že došlo suché dříví a mužům nabídl pití jenom znečištěný tok Huechy, temně zelený jako starý mech. Zředili tekutinu v pohárech silným rudým vínem, které bej vezl s sebou. Iranzu, který okusil víno leda několikrát v životě, se tomu smál. Ale nedivil se, že lukostřelec s copy umřel na horkost.

Cestovali pomalu, protože kalné vody naopak přebývalo, stezka se měnila v blátivou, lepkavou kaši. Přerušovali pouť a vyprošťovali vůz i káru, až po spánky upatlaní od rozměklé prsti. Ke všemu bej dodržoval přestávky na modlitbu. Šetřili tvrdým sýrem, plackami, hrachem a cizrnou, rybami a ovocem sušenými na plátky, které se podobaly stromové kůře. Nebylo mnoho příležitostí, jak potraviny doplnit. Skončila zima, na venkově docházelo jídlo; pro křesťany platil půst.

Po několika dnech trmácení přestalo i krápat a bejův malý průvod vjel na silnici podél pravého břehu Ebra. Obrovská řeka se valila korytem a strhávala kusy břehů, ryčela jako bájný drak, vlekla s sebou kmeny stromů, větve, ostrůvky zeminy, kusy chýší, zdechliny utopených zvířat. Některé roky bývá ještě dravější, ještě smrtonosnější, když se jí zachce.

Večer vyšla z přístřešku na plošině káry pouze jedna zahalená postava, ta drobnější, a brzy se vrátila. Vyhnaný básník přecházel kolem, rysy odhodlaně sevřené. Úzkost a neklid za ním vlály jako černé perutě.

„Kocharli mohl poprosit o ochranu v některém křesťanském království,“ reptal Bakar a pokoušel se rozdělat oheň z navlhlých větví. „Však by ho neukousli, kdyby jim řekl, že sloužil Sanchuelovi. Ale on ne, radši se trmácí do Tudely.“

Mládenec si pomyslel, že jeho společník je povídavý víc, než by se na rozvážného muže slušelo. Cožpak jméno Bakar neznamená „osamělý“? Možná mu přivolalo taky nějakou svízel. Proč by bej, zvyklý na brokát, prachové podušky a bílý chléb, neměl dávat přednost sídlům Saracénů? Iranzu se ještě do žádného z jejich velkých měst neodvážil, ale i na venkově si všímal opečovaných sadů, kanálů a kol pro závlahy, živobytí pohodlnějšího než v krajích křesťanů.

Držel hlídku poslední třetinu noci, udržoval oheň alespoň tak malý jako dlaň. A učinil dobře, neboť když se začínalo jasnit, vystoupila z kožené nástavby na káře žena, teď bez dlouhého pláště. Šátek jí halil hlavu i část tváře, přidržovala si ho zuby. Kvapně přihodila do plamínků další palivo rukama hubenýma jako ptačí pařátky, s tenkou, vrásčitou pletí. Iranzu pomohl stařeně nabrat a přecedit vodu a převařit ji v kotlíku. Mlčeli oba. Ženiny oči, dosud krásné jako letní noc, byly zarudlé, hleděly hořce a tvrdě. Bej se neukázal.

Zato se z káry začaly ozývat znepokojivé zvuky. Steny, vzdechy, výkřiky, které postupně splývaly v přerývaný ženský nářek. Mládenec zrozpačitěl. Ve vesnici se nic neutají, tohle znal z domova. Bejově ženě nastala těžká hodinka.

Oba Kocharliho průvodci se probudili. Byli by hluší nebo z kamene, aby v tom bědování dokázali spát dál. Murtafa významně pozvedl obočí. Zato Bakar vypadal jako hromádka neštěstí. Vstal a začal přecházet sem a tam, jako by se nesnažil uniknout křiku rodičky, ale divým běsům, kteří se mu věší na lokty.

Tak to šlo, až se přiblížil východ slunce. Z chladného ovzduší záblo. Řeka od večera stoupla, rozlila se k cestě a hlomozně se hrnula k jihovýchodu.

Kocharli nedal svým služebníkům žádné příkazy. Navzdory úpějícímu hlasu bejovy ženy se proto chystali na cestu jako jindy. Iranzu s nepříliš horlivou Bakarovou pomocí opatřil koně a zapřáhl vraníka do vozu. Murtafa poté, co vykonal ranní modlitbu, jako vždycky obcházel kolem, štít na lokti, čelist jako beranidlo.

Mezitím znovu přišla stará žena. Vylila stranou obsah vědra přikrytého plátnem, vypláchla ho a odnesla čistou horkou vodu. Ramena se jí hrbila únavou; spěchala.

Hnědák trucoval, pofrkával, celý strnulý. Cítil krev a křik ho znepokojoval. Uši se mu kroutily vpřed a skládaly ke krku. Poulil oči a otáčel hlavu ke káře. Ale když ho k ní Iranzu přivedl, aby ho navlékl do poprsního postroje, přes všechna upokojování sebou vrtěl a couval. Mládenec raději shodil plášť, aby mu při práci nepřekážel.

Povoz se slabě otřásal, chvění se přenášelo na oj. Bakar ji musel držet oběma pěstmi. Tvář měl přepadlou a pod očima temné kruhy. Iranzu se nedivil. Taky mu z útrap té neznámé ženy nebylo lehko u srdce.

Jejich pán dosud nedával pokyn k odjezdu. Mládenec, aby nemařil čas, připravil zatím luk. Bakar se usadil na kameni vedle ohniště. Z větvičky jívy, lepkavé mízou, nožíkem vyřezával píšťalku… a vyskočil, jako když ho bodne: „Heej! Ten lotr si posunul ohlávku!“

Hnědý valach si tak snaživě hrál s řemeny – udidla básník odmítal užívat, a Iranzu s ním v duchu souhlasil –, až si ožvýkanou uzdečku stáhl ke straně. Mládenec odložil zbraň na svůj plášť a čile přikročil ke káře, aby chybu napravil. Nevyčítal Bakarovi, že ohlávku upínal on.

V tu chvíli projel vzduchem výkřik – jiný než dosud.

Ostrý jako jehlice světla, čistý jako vůně mladého listí, tenký, vzteklý a bojovný.

Iranzuovi se rozšířily zornice. Bakar se zubil. Muž v šupinové zbroji se otočil a ztuhl, zato kamenný obličej mu ožil a prořízl se do širokého úsměvu, prvního, který u něj mládenec postřehl.

Ššš-t.

Murtafa pokračoval v otáčivém pohybu, jako by neviditelný obr držel ve štipcích prstů šipku, která trčela z mužova boku, a vláčně ho překlopil na zem. Dešťová kaluž u jeho prsou nachověla.

Iranzu sebou bleskově praštil na zem a zařval: „Abisu!“

Doufal jen, že básník pochopí varování. Překulil se k Murtafovi. Další střela z kuše mu švihla dlaň před nosem. Zrychlil. Koutkem oka postřehl vyděšeného beje, který vylézal z přístřešku káry. To už se Iranzu ocitl u mrtvého. Hbitě mu strhl štít a napřáhl ho na ochranu před sebe. Sáhl po Murtafově dýce, vytáhl ji z černé kožené pochvy…

Třpytivý zázrak z oceli a stříbra. Už dřív po ní pokukoval, teď ji drží v rukou. Spleť ornamentů zdobí dlouhou čepel: je silná, mocná, břitká. Přesekne šíji, projede tělem naskrz. Protáhlý jílec – krk a skloněná hlava koně, oživená čarovnými safíry. Kdo ji nosil, kdo komu odkázal nebo uloupil?

Vzpamatoval se, houkl za sebe: „Chytej!“

Pootočil se a hodil nádhernou zbraň Bakarovi. V příštím mžiknutí budou čelit útočníkům. Stojí proti nim nejméně dva, třeba víc, tam v křovinách, napůl skrytí za oplachtěným vozem.

Bakar dosud dřepěl u ohně, ústa pootevřená úlekem. Sehnul se, lačně chňapl po drahocenném předmětu. Vyskočil, přitiskl dýku k hrudi jako výnosnou kořist.

„Mám syny! Mám své syny!“ zavyl. „Nesmím umřít!“ a rozběhl se do příbřežních houštin.

Iranzu jen popadl dech. Vrazi zaútočí vzápětí.

Za jeho zády Kocharli křikl na koně, kára se neohrabaně stočila na cestu a drkotala vstříc Tudele tak rychle, jak hnědák dokázal vléci těžký náklad rozblácenými vyjetými kolejemi. Kalné cáry vystřikovaly až nad veliká kola. Křehký a pronikavý vřískot novorozence hlásal, jak se mu zběsilé drkotání nelíbí.

Ššš-t.

Šipka z kuše se mihla jako šedý ostříž. Cílila k poslednímu, kdo zbyl. Iranzu, veden tepajícími smysly, nastavil okovaný štít dráze střely. Její hrot sklouzl po železné pukle, projel okrajem kotouče z tvrzené kůže. Připíchl ho ke kořeni, že z dříku šipky trčela nad štítem jen křidélka. Iranzu zkusil zapáčit. Raději rychle vyvlékl paži z řemene.

Na stezce se vynořil chlap v kožené zbroji, samostříl zavěšený na zádech, a vyrazil za unikající károu. Jiný s mečem v pěsti se vyřítil proti Iranzuovi. Mládenec by se nestihl dostat ke svému luku. Převrátil Murtafovu mrtvolu a tasil jeho meč. Neučil se zacházet se vznešenou zbraní, musí spoléhat na štěstí a hbitost. Zpoza vozové košatiny se vynořil druhý střelec z kuše. Stačil přebít a zamířil znovu na Iranzua.

Ten básník musí někomu řádně ležet v žaludku, syčelo Iranzuovi myšlenkami. Svižně couvl tak, aby ho zaštítil protivník, chlapisko v širokých kalhotách a prošívané hedvábné kazajce. Tři zabijáci na takovou dálku stojí nějaké peníze.

Hiltzaileak, nájemní vrazi, je jistě sledovali pár dní, nepochybně opěšalí – ne vždy jsou koně výhodou – a nenápadní. Malému průvodu pomalých povozů stačili.

Muž v prošívané kazajce postřehl soupeřův úmysl a bokem uhnul z náměru. Přitom ťal Iranzuovi po lebce. Mládenec zachytil výpad čepelí našíř, schoulil se jako plamen. Přesunul těžiště, aby ze strany švihl nepříteli do kotníků. Zabiják couvl a znovu udeřil proti Iranzuovi. Mládenec sebou škubl stranou. Jeho zásahu tak scházel důkladný rozmach, hryznutí ostří zmírnily sokovy nízké škorně. Úder do patních šlach však stačil, aby vraha zranil a složil naznak. To už Iranzu pronikavě, bzučivě zahvízdal.

Vraník zapřažený do vozu střihl ušima. Vyhodil zadkem vysoko, co jen v postroji u oje zvládl, zaklonil šíji a dal se na střemhlavý úprk před střečky. Povoz vlekl za sebou. Kušiník stěží stihl odskočit, právě vypouštěná střela zamířila k šedé obloze.

Zabiják v hedvábné kazajce se přetočil jako vydra a v pohotové obraně pozvedl meč. Iranzu odhodil čepel a skokem se vrhl k vlastní zbrani. Hrábl do toulce, pravicí sevřel lučiště. Dva šípy přichystané mezi prsty, třetí nasazen na tětivu, ještě z pokleku napjal luk palcem a ukazovákem… stejně jako jeho předchůdce.

První šíp zastihl zabijáka s mečem dosud na zemi a přibodl ho hrudním košem k ní. Druhý uvítal kušiníka: právě přidržel lučiště chodidlem a v předklonu chvatně natahoval tětivu. Hrot šípu proklouzl kolem prsní kosti, zasekl se do páteře a složil muže mezi vozové koleje, zalité bahnitou vodou. Třetí střelou Iranzu neplýtval.

Zavěsil toulec k levému boku, luk s nataženou tětivou navlékl přes rameno. Tryskem se rozběhl za károu a jejím pronásledovatelem. Dech jej pálil v hrdle. Odbočil z cesty a dral se křovinami po pevnější půdě, méně prohnětené kroky lidí a soumarů. Zato se zachytával do travin a větví. Ptáci sídlící v pobřežním porostu povykovali a vyletovali nad koruny. Iranzu se neobával, že by jej prozradili. Nájemný vrah nebude předpokládat, že by jeho druzi neuspěli.

Lámal se čas. Než hiltzaile dostihne prchajícího beje, chviličku to zabere. Samostříl použije, až dorazí natolik blízko, že mu v ráně nebude překážet nástavba káry. Ale na něho samotného bude vidět dobře… i přes síť zatím nahých větví.

Mládenec se prodral zpátky na stezku. Nějakých sto padesát kroků před ním se pohybovala záda dusajícího zabijáka. Kára se kymácela vpředu, běžec s kuší ji dotáhl na pouhých třicet kroků. Zastavil, stáhl samostříl z ramene. Cesta se o kousek dál ohýbala: bej na kozlíku se v tom místě dostane přímo před mířidla. Nelze minout.

V ten okamžik však hledali cíl dva. Do povětří vyplul dlouhý šíp a rozlétla se těžká šipka s křidélkovým hrotem.

Sedm tisíc mil prošel Ibráhím, zvaný pro svoji bdělost Abaj. Tři moře přeplul, stovku poslání zdárně vykonal – aby ulehl v blátě cizí země. Střela z jeho kuše se chvěla v bočnici káry, kterou téměř dostihl.

Iranzu se opět ponořil mezi houštiny, aby nadběhl Kocharlimu, a zastavil jeho zbytečný útěk. Nesly ho perutě nadšení, že dokázal útočníky odrazit. Rozvodněný tok se rozbíjel o protáhlý ostrov do dvou ramen. Jak se hrnul zúženým, vedlejším korytem, uzmul z břehu pořádný pruh. Kára musela na příbřežní stezce zvolnit.

V těch místech se Iranzu procpal z hloubi hloží a stromků.

Volal euskarou: „Nire jauna! Gelditu!“

Napadlo ho, že básník třeba nepochopí. Vybavil si jediné, co se z drobečků arabštiny, které pochytil, hodilo pro tuto neobvyklou příležitost: „Bismi ’lláhi ’r-rahmáni ’r-rahím!“

Kocharli však nezadržel vůz, jako by nechtěl věřit Boží slitovnosti. Přitáhl opratě a koník, srst zvlhlou potem, přidal. Velká kola káry se usilovně smýkala kluzkým blátem.

Iranzu v údivu zamrkal a pak vyklusal za unikajícím povozem. V tom shonu jen přeskočil vývrat staré vrby, krátil bejův slábnoucí náskok. Mával pažemi, aby naznačil, že Kocharli má zastavit. Kára kolísala nebezpečně blízko vedle ubíhajícího veletoku.

Mládence poléval studený pot, ne z námahy a rozčilení, ale strachem o cestující. Jen pomatenec bude dál sledovat příbřežní stezku…! Iranzuovi se náhle v mysli mihl obraz: hází dýku se safíry Bakarovi, ten bere do zaječích… Zpomalil. Básník mu nevěří! Kára se začala vzdalovat.

„Gelditu! Ene Jainkoa! Jauna, gelditu!“

S mlaskavým hlukem se země rozpukla mezi koly vozu. Pravá část se zvedla do výše a sesunula se i s povozem do hřmotících, kypících vln. Kára se ponořila, pak vylétla na hladinu. Ebro s ní zatočilo několikrát jako s dětskou káčou, a jako svoji hračku ji vleklo dál, pryč od Tudely, pryč od záchrany. Koník usilovně hrabal nohama, snažil se udržet nad vodou i se svým břemenem. Z plující káry se nad hlomoz Ebra draly šílené skřeky: jasný, mladý ženský hlas rozsápala hrůza.

Mládenci ztuhlo srdce a krev se změnila ve sněhové vločky.

Otočil se nazpět a pádil jako nikdy v životě. Po druhé straně bočního ramene se táhla ostrovní křovinatá výspa, teď zpola zaplavená, zahrnovaná smetím povodně. Vpředu zahlédl onen tlustý, dlouhý kmen vyvrácené a zpřelámané vrby. Pata ještě překážela na zemi, trup vázl v mírnější vodě při břehu. Jedinou mocnou, osamělou větev vztahovala šikmo nad vřící hladinu.

Iranzu v běhu upravil řemen toulce a posunul ho, až mu opeřené konce šípů vykukovaly u temene. Strhl z ramene luk. Aniž by přerušil úprk, v jediném plynulém sledu pohybů, rychleji, než člověk zprudka oddechuje, duk, duk, duk, vysílal šípy do padlého stromu. Čtvrtý, pátý… zadrnčel osmý. Protáhlá, rozkošatělá větev zapraštěla, pod údery a hroty šípů se naštípla a složila se do lačných plavých proudů.

Ebro popadlo vrbu za zbylou bohatou kštici a vtáhlo ji do sebe. Kmen se zachvěl, zakýval, vyplul – a na zlomek času uvízl mezi naplaveninami výspy a břehem pevniny. Téměř přehradil průtok, rozhněvané vlny do něj narážely. Přeskakovaly ho divočeji než chvíli předtím Iranzu.

Běsnící tělo řeky už přinášelo káru. Mirza bej, bledý jako led, se křečovitě držel bočnice a jeho tvář jako by patřila mrtvému. Narazili, kára napřed, za ní kůň, statečně vzdorující úderům vod. Věkovitá vrba však odolala. Iranzu zatím odhodil zbraň i toulec. Vyhoupl se na zachvívající se kmen a, ruce zpola rozpažené, postupoval ke káře.

Řeka Ebro se zasmála. Její nesmírné břicho se zatřáslo. V prudkém náporu vlnobití vyslala na pouť k moři novou dávku své kořisti. Pařezy, vrata, mršiny, větve, vytržené stromy. Bočním korytem se přiřítil pahýl obrovského dubu a jako válečný beran do hradní brány udeřil do vrbového kmene. Všechno se rozlétlo.

Iranzua ten děsivý úder vymrštil do prostoru jako loutku. Omámen dopadl hrudí na okraj břehu. Podvědomě zaryl prsty do zplihlých travin a sápal se k cestě, výš z objetí vln, které ho stahovaly do svých nenasytných úst.

Lapal po vzduchu. S námahou otevřel oči. Postřehl v proudu vzdalovat se hnědého koně, jeho ušlechtilou hlavu, vztyčenou šíji – několikrát se vysoko vymrštil nad vodu, jako by se chtěl odrazit k letu. V troskách vrby, odvlékaných Ebrem, se vzdouvala jemná, černá tkanina.

Byli pryč, všichni.

* * *

Stalo se, co se stalo, své provinění nesmaže. Proč nebyl předvídavější? Jak mohl věřit Bakarovi? Proč se jen dychtivě zahleděl na proklatou dýku? Ta vteřinka ho nejspíš připravila o bejovu důvěru.

Tak mu bylo hořko, že by nejraději před celým světem utekl, hlavu si sám srazil… Jen Boží zázrak či kouzlo by dokázaly zvrátit neúprosný běh dění. A to, co je, se bez další bolesti nezmění.

S trpkostí zvedl luk a toulec, vracel se k rannímu tábořišti. Šaty měl promoklé a zablácené; podrásal se o větve; každičká část těla ho bolela, duše nejvíc. Podíval se po mdlém slunci, cloněném zástěnou mraků. Viselo nízko nad obzorem. Iranzu si uvědomil, že je stále časné ráno. Všechno se seběhlo příliš překotně…

Nejdřív se snažil najít vraníka s vozem. Zvíře se nedostalo daleko. Roztříštilo neobratný vůz v blízké zatáčce, když narazilo do letitého topolu. Vraník ležel na boku zapletený v postroji, škubal nohama a byl div, že si nesrazil vaz nebo nezlámal nohy. Supěl a koulel očima. Iranzu jej opatrně vyprostil a s nemalým úsilím zvedl na všechny čtyři.

Tažného koně ohledal a s překvapením zjistil, že je potlučený a poškrábaný, ale jinak celý. Nesmírně se mu ulevilo. Hladil vraníka, klidnil, a pak opřel čelo o jeho horký, hebký krk. A rozplakal se jako chlapec, jímž ostatně přestal být docela nedávno. Hlasitě štkal a naříkal, pro Briscu, kterou palčivě postrádal každou vteřinu dne i noci, pro Leayalu, Abdu a Hroma, pro ty, které Ebro pohltilo…

Ptáci v křovinách tomu vyrušení řízně odpovídali svou řečí. A divná věc, vraník stál tiše, točil ušima, pošvihával ocasem, neuhýbal však ani se neplašil.

Tak jako tehdy, když Iranzu opouštěl Briscu se Slzami světice, brodil se závějemi hladový a vyčerpaný, věděl, že nic jiného mu nepomůže než jít dál. I když selhání mládence tížilo, jako se mu do hrudi skryla celá skála, pokusí se zachránit, co se dá.

Mrtvé bez meškání odevzdal mocné řece Ebro, tři hiltzaileak i Murtafu. Vzdor nepřízni počasí a zvednuté hladině vod mohl kolem každou chvílí projet muslimský kupec: obvinil by cizího, potulného křesťana, že zavraždil dobrého věřícího pro kořist. Iranzu věnoval modlitbu každému ze zabitých, i nájemným vrahům. Byli muži boje, tak jako on sám, a smrt smývá všechna provinění.

Poslal za nimi na dno Ebra jejich zbraně. Sebral jim však část oděvů – nahradí jeho vlastní šatstvo, potrhané a zkrvavené, a pomohou, aby nebyl nápadný v saracénském davu. Peníze ve váčcích si ponechal právem toho, kdo přežil. Ukryl mince mezi tlusté vrstvy ovinek přepásaných řemínky. Sebral ze zásob, co zbývalo a dalo se odnést. Až se dostane do bezpečnějších míst, rozdělá oheň a přichystá si kaši z rozvařených placek a sýrové homolky.

Luk a toulec zabalil do pokrývky, netvárný ranec si přehodil přes záda a vyhoupl se vraníkovi na hřbet. Bez třmenů, uzdy i sedla zamířil oklikami k Tudele. Pobřežní cestě se vyhnul.

* * *

Vdova Hirune připomínala Brisce její matku. Nebylo to vzhledem ani tónem hlasu, dokonce ani způsobem, jakým občas nakláněla hlavu. Měla však stejnou rozvážnou rozhodnost a dar nalézt ve zmatcích, co je důležité, tutéž důvěru lidí, kteří se na ni obraceli pro radu, léky a bylinky, pro pár vlídných slov. Drobounká a útlá, v dobré pohodě chodívala po vsi kroky čipernými jako mladice. Kdo ví, kolik jí bylo let?

Usmála se na Briscu, vstupujíc do jizby svého domku. „Dítě moje, děkuji, že jsi poklidila a zametla, ale tohle ještě zvládnu.“

Odložila slamák, uvolnila zavití pod ním. Bohaté, sněhobílé vlasy jako bělozářka na jižních stráních vroubily ořechově opálenou pleť.

„Tía Hirune, vždyť tu bydlím! I čáp nebo vlaštovky alespoň přinesou štěstí… To já neumím…“

Kořenářka upřela na Briscu jasné modrošedé oči, tak pozorné a vážné, že se před nimi neskryla žádná duše. „Děvečko moje, máš v sobě tolik radosti a štěstí, že by vykoupily i zatracence z pekel. Co tady tak pěkně voní?“

„Tetičko, upekla jsem k obědu zelí s česnekem a tymiánem.“

Hirune pochvalně pokývla. „Vidíš, dítě, umíš si hrát s věcmi a hledat jejich jádro. Je tě škoda, abys okopávala pole, kydala hnůj ve stáji nebo podělkovala ve zdejším hostinci. Naučím tě rozumět všemu, co země rodí, stromům, houbám, všelijaké zeleni.“

Mluvila vždycky tiše a klidně, ale její slova se podobala kamenným základům domu.

„Všemohoucí mi tě poslal v pravou chvíli. Přichází vesna, nastává čas bylinkářek.“

* * *

Jako by se pro Briscu po klopotných letech v Bidarray a strázních útěku prostřela Boží neděle. Její bystrou mysl a dychtivý um těšilo poznávat a chápat. Při sběru rostlin se vydávala do okolí, toulala se po vysokánských horách, sledovala měnící se obrazy v mracích. Když sklopila pohled zpátky k zemi, občas letmo zahlédla plavošedý kožíšek sviště, který se zrovna probudil ze zimních dřímot a hoduje na křehkých jarních travinách. Slýchala jejich hvízdot, podobný ptačímu volání. Snažila se rozpomenout, jak vypadaly svahy a pastviny u nich doma.

Zdálo se jí to daleko tisíce mil a dávno alespoň tisíc let.

XIII. SUVERTE
Hosté u krbu

„Jen jsem chvilku pryč, už se dějí věci,“ sekla zostra Abda, přidala do kroku. „Cos mu udělal, ty moulo?“

Egokiñe Hrom rozpačitě rozhodil dlouhými pažemi. Třebaže rázoval svou vydatnou chůzí, pohněvané ženě stěží stačil. „Drobet jsem ho usadil. Pro jeho dobro.“ Vzdychl, a když neodpovídala, zpřesnil zprávu: „Zamknul jsem ho do chlívka. Aby neutek.“

Rozmíška ho tuze hnětla, ale lepší řešení nenašel. Přitom jejich jitřní setkání po týdnech, kdy Iranzu bloudil kdovíkde, nemohlo začít lépe.

„Potkal jsem ho, akorát jsem prováděl grošáka,“ líčil Abdě, pro niž si došel do artasonského hradu a vyplatil ji ze služby lesklými sueldos.

Viděl, jak přiběhla na nádvoří, hlavu pokorně skloněnou. Výrazné, zešikmené oči se třpytily a v koutcích úst se ukrýval úsměv. Hromovi se sevřelo srdce, když si všiml Abdiných rukou pradleny, zrudlých, naběhlých, s krvavými puklinkami v rozpraskané kůži.

„Přišlo mi, že je divnej, jako z kůry slepenej,“ vysvětloval jí horlivě. „Moc jsem si toho nevšímal, kapku mě naštvalo, jak se k němu Leyalá hrnul. Od podzimka koně vošetřuju a hejčkám, div mu do žrádla nedejchám…“

Grošáka pokrývá nová, hustá bělošedá srst, navždy posetá souostrovími jizev – jako by mu k tělu přilnuly okvětní plátky šípků a hvozdíků a vrostly do kůže. Avšak nohy jej nesou lehce a plavně jako vítr oblaka. Cválá, nese hlavu vysoko, pohazuje s ní a mává oškubaným praporcem ohonu.

„… potom se přiloudá náš mutiko. Leyalá hnedka natáhne krk. Uši nahoru, koutky huby taky, jako kdyby se smál.“

Abdě, ač se nepřestala mračit, cuklo rty.

„Uškubne se mi a mete k němu, div nepiští, tulí se, tlamu plácne klukovi na rameno. Tu chvíli by mě mohl sebrat černej Gaitzoak, koňovi je to fuk,“ sděloval dotčeně. „Jenže jak se uvítaj, už se mladej rozhlíží a celej zešedne.“

Unavená žena o krok před ním chápavě kývla, jen pro sebe.

„Mělo mi to doklapnout, ale Iranzu hned klábosí o koňským trhu v Tudele…“

Před hradbami prostranství jako tři jeho rodné vsi. Davy lidí, stánky, přístřešky, praporce a barevné závěsy. Prodejci vody a ovocných nápojů, chutných pokrmů za pár měďáků do hrsti nebo dráž a lahodněji do misky. A desítky zvířat, až oči přecházely.

Koně jako uhnětení z alabastru, mědi, ebenového či lipového dřeva, vyleštění, ověšení proplétanými pestrými šňůrami, střapci, amulety; provádění s láskou a pýchou.

Iranzu si osvojil mnohé chytrosti, nikdo ho neošidí. Každá část koňského zevnějšku, každý drobný pohyb vydává svědectví o povaze a duchu zvířete, o jeho slabostech a přednostech, i osudech. Jizvy na spáncích prozradí, že může být jankovitý, málo čilé boltce naznačí lenost mysli či nahluchlost, odstávající pysky varují před nemocí.

Kéž by to bylo tak snadné u lidí! Ale Iranzu se naučí i tohle.

Koně na velkém trhu v Tudele byli často lehčí a méně urostlí než Leyalá. Scházelo jim jeho jiskrné bytí, ale za obdivný pohled stál každý z nich. Vzdor soutěži v nabídce Iranzu udal vraníka postaršímu vlídnému hákimovi, který ocenil tahounovo široké čelo a nos, pevná bedra, mohutnou záď a hluboký hrudník.

„Kluk strnul jak neklidnej hřebec, jakmile jsme došli před stavení. Pak vyklopil na stůl hromádku mincí, i pár zlatejch maravedí mezi nima, hotový malý jmění! A než jsem se obrátil, hele, mašíruje zase pryč.“

Abda tázavě pozvedla obočí.

„Čekal, že se k němu vrátí děvče, ta rubía z gaskoňský strany. Holka nic, tak se otočil na patě, a za ní.“

Saracénská nevolnice jen sykla a obrátila pohled k nebi. Chvátala: domek v podhradí už byl nemnoho sáhů před nimi.

Egokiñe, který cítil, že mu žena naslouchá pozorněji, vyklopil procítěně zbytek událostí: „Drapnul jsem ho ještě včas. Prej, že musí vědět, co je s ní, jestli jí neublížili, a co když umřela… Nedal si domluvit.“

Ten, o němž hovořil, se vyřítil z branky. Hrom jen zaúpěl. Iranzu však cílil k němu, na čelisti rudou skvrnu, v pohledu bouřkové mračno, na zápěstích zpřetrhané cáry plátna, po kazajce stébla staré slámy. Ještě dva kroky a o hlavu vyššího Hroma praští pěstí do žaludku.

„Vítej, Iranzu, ongietorri! Děkuji ti, žes mi vrátil volnost,“ Abda se hluboce uklonila a mládenec se jí vrhl do náručí jako před pár hodinami Leyalá k němu.

* * *

„Musím se za ní vypravit,“ opakoval Iranzu paličatě. „Když budu dost opatrný, nemusí se nic zlého přihodit.“

„Nic krom toho, že shniješ na šibenici,“ vztekal se Egokiñe a udeřil velikou tlapou do stolu – i když stůl je posvátné místo a nepatří se chovat k němu hrubě či neuctivě. „Víš ty co, půjdu tam místo tebe!“

Iranzu se naježil: „Tohle přísluší jenom mně! Neznáš ji, spleteš něco! Jak tu mám bez Briscy vydržet?“

Hrom se tuze urazil, avšak Abda pohladila stolní desku dlaní, posunula ošatku se svátečním chlebem a pravila: „Povíš mi, Iranzu, jaká ta dívka je a co jí chceš vzkázat. Tu cestu podniknu já.“

Oba muži v údivu málem nadskočili. Saracénka se nedívala na ně, upírala zrak před sebe, jako by nahlížela do tůně.

„Když jsem byla dítě – tak malá, že bych ani nedosáhla čelem k tomuhle dřevu,“ ťukla prsty o povrch stolu, „mého otce zajali bojovníci kmene, který napadl naši vesnici, a odvlekli ho přes poušť… jen vedro a písek, s nímž si hraje vítr.“ Skousla rty, ponořená do jiného času v jiných místech předaleko odtud.

„Matka prodala všechno, co nám zůstalo. Připravila z bylin žíravou kaši, a když si potřela tvář a ruce, vypadala jako malomocná. Vzala mne do náručí a přešla přes písčitou, neplodnou zemi až do bílého města, kde věznili otce. Lidé jí ze soucitu házeli jídlo, ale nikdo se jí nedotkl, protože se zdála nečistá. Použila lest, úplatek i nůž, a odvedla svého manžela, mého otce, na svobodu.“

Mlčeli. A Hrom posléze řekl: „Teď jsi tady, ženo.“

„Allāhu Akbar,“ pronesla vyrovnaně, jako by ho neslyšela. „Můj otec miloval matčiny jizvy, neboť jimi ho vykoupila z žalářní jámy. Shořeli oba v obléhané pevnosti, když naši vládci válčili. Dostala jsem pána a ten s jinými šlechtici přeplul moře, aby sloužili córdobskému chalífovi.“ Pozvedla tvář z plavého kamene: „A teď jsem tady.“

Vstala, rozhodná jako královna. „S úsvitem vyrazím, jen se ještě podívám na koně a navařím vám.“ Ve vchodu na dvůr se k nim ohlédla a dodala: „Jmenovala jsem se Tifawt… Světlo.“

* * *

Brisca se právě se soumrakem vracela do Suverte, když spatřila, že u hospody na návsi stojí uvázané větší množství koní. Určitě přes tucet krásných zvířat se zdobeným sedlem a postrojem, další desítka zdatní soumaři.

Nebylo vhodné, aby přímo utíkala, ale kdyby to bylo možné, přála by si letět… a být neviditelná.

Před hostincem se shromáždila značná část vesnice, ať už tam měli nějakou práci, dostali koně hostů svěřené na starost – nebo byli prostě jenom zvědaví.

„Co se děje?“ vypravila ze sebe zadýchaně Brisca.

„Poctila nás vzácná návštěva,“ pronesl prošedivělý starý muž vážně.

„Kdo je to?“ vyptávala se. Stálo ji nemalé úsilí, aby tu otázku nevykřikla. Co když mě našel? blesklo jí hlavou. Provází jej družina na koních! Jak mu uteču tentokrát?

„Guillermo Isárnez, vládce Ribagorzy,“ vyhrkla jedna z vesnických dívek.

„Je to tak. Veliký pán. Taky jsme mu patřili, než daroval naši obec klášteru Panny Marie,“ přikývl stařec a dodal pyšně, mávnuv k troskám hradu nad Suverte: „Vypráskal odsud Saracény, celou Ribagorzu vyčistil!“

„Je… uvnitř?“ Brisca se snažila uklidnit bušící srdce.

„No, ano. Budou tady přenocovat, než pojedou dál,“ sdělila vesničanka v hráškově zelené kytlici a zasmála se. „Co se tak tváříš? Připekla jsi polévku?“

„Jen… mě to překvapilo. Jak často sem zabloudí někdo urozený?“

„Děvče, sem stěží! Ale koně se jim tuze unavili, tak vzali zavděk naší vesnicí,“ bručel stařec. „Třeba nám v uznání uštědří nějakou tu výsadu… abychom nemuseli krmit pro klášter drůbež nebo abychom směli obchodovat s proutěnými košíky.“

Brisca mávla rukou, aby tak zároveň rozehnala nepříjemně temná mračna vlastních myšlenek.

Pomalu se nadechla a vstoupila do hostince. Musela se přesvědčit na vlastní oči. Zastavila se však nenápadně u vchodu.

Nevelká síň se v kalném světle louček zdála přeplněná hlučící rozjařenou skupinou neznámých mužů v pěkných pláštích, každý s mečem u pasu. Hostinský a jeho žena kmitali mezi židlemi a lavicemi, na tak početné a vážené hosty nebyli zvyklí ani připravení. Pomáhalo jim několik lidí ze sousedství, aby se postní jídlo i pití pro panstvo dostalo na stoly co nejrychleji a v dostatečném množství. Velmože a jeho družinu je zapotřebí držet nakrmené a spokojené, pak bude všechno v nejlepším pořádku. To věděl každý.

Brisca se zarazila a těkala pohledem po přítomných. Ne, nikdo z nich ničím nepřipomínal démona.

„Brisco! Výborně, dobře, že jsi tady!“ zavolala na ni v tu chvíli Hirune. Dalo se čekat, že bělovlasou vdovu poprosil krčmář prvou o pomoc při tak důležité události. Nikdo jiný neumí tak skvěle připravit plněnou štiku, račí kaši, pečenou divokou kachnu, vydří stehna na šalvěji. Však přepychové potraviny, které jsou v půstu povoleny a bohatým dostupné, musel hostinský vyprosit v blízkém klášteře.

Dívka bezděčně vykročila ke své ochránkyni.

Konečně uviděla velitele mužů – bez pochyb Guillerma Isárneze. Neokázale hrdý; usazený na nejlepším místě; oblečený v karmínové tunice z jemného sukna, zdobené zlatými a stříbrnými nitěmi, lemované drahými saracénskými výšivkami. Plameny z ohniště mihotavě osvětlovaly jeho široká záda a pevné plece.

Jak na Briscu stará vdova zavolala, ohlédl se po ní a usmál se. To nebyl vlčí úsměv pána Otxoy. Guillermo z Ribagorzy měl pohledný souměrný obličej, světlou pleť, hřívu plavých vlasů a jasné hnědé oči. Levou lící přebíhala tenká jizva, ve špatném světle sotva patrná. Svědčila o tom, že buď se štěstím, nebo šikovností unikl ošklivému zranění, kdoví – možná smrti. Na čele se mu rýsovala úzká, hluboká vráska, nepatřičná pro jeho mladý věk.

„Brisco! Přines od nás med,“ křikla Hirune, zatímco se obracela za další prací.

Dívka rychle přikývla a odběhla. Cítila se najednou zase lehounká jako pírko, jak z ní opadl strach.

Navyklým pohybem v síni spěšně zatápala po lojové lampičce, protože slunce už dávno zmizelo za obzorem. Nemohla ji ale najít.

Potřásla hlavou.

Měla pocit, že ve vzduchu visí podivný pach. Nechaly jsme někde něco zkazit? Její myšlenky se odmítaly vrátit o krok zpět, k úvahám, z nichž se před chvílí sotva osvobodila jako z bažiny. Nakonec rozechvělými prsty nahmátla kahan a povedlo se jí rozsvítit. Až tehdy spatřila to, co rozhodně ještě po poledni v síni nebylo a nikdy nemělo být.

Nadechla se, ale nedokázala vykřiknout. Téměř upustila světlo. Čekala, kdy se některý ze stínů pohne a vrhne se na ni. Nic se ale nedělo… V domě bylo ticho, slyšela jen vlastní poplašený dech. Až tehdy si zodpověděla zoufalou otázku, která se jí v hlavě převracela dokola a dokola, jako mrtvé tělo uvízlé ve víru pod jezem.

Proč?! Proč? Protože to, že čaroděj není v Guillermově doprovodu, neznamená, že nemůže být blízko. Že mě nemohl najít.

Žaludek se jí svíral. Hodnou chvíli jen stála, neschopna pohybu, a zírala na podlahu. Na cár olezlé, nazelenalé kůže s ostrůvkem slepené srsti.

Trvalo, než sebrala odvahu, aby se příšerného předmětu zbavila. Natrhala venku hrst černobýlu, naskládala ho do klůcku a s touto ochranou čarodějovu mezčí kůži sebrala. Trnula přitom, jestli se obluda nezjeví… S odporem odnesla smrdutý uzlík, jako by šlo o hořící uhlíky, které mohou každou chvíli vybuchnout. Ulevilo se jí, až když hodila čáry prosáklý odpad do hnědě zpěněných vln Noguery, která divoce plynula dole pod vesnicí.

Místo v hliněné podlaze, kde odporná věc ležela, vysekala plochým kusem dřeva.

* * *

Tmu nad ránem prosytil chlad. Slunce ještě nějakou chvíli nemínilo vyjít. Brisca potichu zavřela vrátka Hirunina domku. Kořenářka se zatím nevrátila z hostince a zřejmě tam zůstane, dokud vládce Ribagorzy neodcestuje. Až se probudí panstvo, uložené co možná nejpohodlněji tam, u starosty a u dvou nejbohatších obyvatel Suverte, budou si přát oběd – protože to už potáhne na poledne.

Brisca sama pomáhala do pozdních nočních hodin, kdy ji Hirune skoro zahnala domů. „Děvenko moje, odpočiň si trochu. Já se ještě naspím v Božích zahradách…“

Nechtěla odcházet, tak strašně nechtěla opustit místo, kde našla domov. Věděla však, že musí ihned zmizet ze Suverte, pokud se Hirune nemá stát něco hrozného. Jen… neměla by se ještě rozloučit? Vysvětlit, co na ni seslal osud? Ale pak by ji vdova jistě nechtěla pustit, zkusila by svá venkovská prostá kouzla, aby svěřenku ochránila… Ne, to se nesmí přihodit!

„Hej! Ty! Kam si myslíš, že jdeš?“ ozvalo se ve tmě kus od ní. Po hlase poznala Ferrana, jednoho z vesnických mladíků. Ani se k němu neotočila.

„Pryč,“ řekla jenom tiše. Musela bojovat s pláčem. Jakékoli zdržení pro ni ztěžovalo každý další krok.

„Takhle v noci se couráš ze vsi? Určitě jsi něco ukradla, že se tu tak plížíš!“ vykřikl Ferran.

„Vypravila jsem se pro byliny, dřív než se jich dotknou sluneční paprsky.“ Brisca se konečně obrátila a hřbetem ruky si otřela slzy.

Snažila se pochopit, co ten člověk vůbec chce. Po dobu, co tady pobývala, se zdejšími mladými muži se nestýkala. Držela se stranou – jako cizinka bez majetku, rodiny, minulosti, zato s prokletím v patách. Nejistě mhouřila oči do tmy. Podle pohybu odhadla, že je Ferran opilý. Až teď si vybavila, že se objevoval v její blízkosti, díval se na ni jako hladový kohout na zrní, trousil hloupé poznámky, které ve svých starostech ani nevnímala.

„Lžeš. Kde máš košík nebo plachetku na kytky? Zlodějka jsi a lup schováváš pod sukní!“ hrnul se Ferran, aby si obvinění ověřil.

Rázně ho pleskla přes ruku a ustoupila. „Běž se vyspat. Motáš se, napůl o sobě nevíš,“ řekla, jak nejklidněji dokázala.

„Ty drzá poběhlice!“ pokračoval v pokřikování.

Uvažovala, jestli se nemá vrhnout zpátky do stavení a zabouchnout za sebou dveře. Určitě by se za ní dobýval a hlomoz by přivolal Hirune. Nejen ji, seběhlo by se celé Suverte, spící jen na půl ucha kvůli rozruchu s mimořádnou návštěvou. Na čí stranu by se připojili? Podpoří ji, podivnou cizinku, žebračku, nebo místního mladíka z dobrých poměrů?

Ferran se k ní výbojně přihrnul. Uzavřel ji do stisku svých paží a neodbytnými ústy se jí sápal po rtech. Mlčky spojila dlaně do klukovského chvatu a odtlačila útočníkovi bradu, jen hekl.

„Co se tady děje?“ Rozhodný mužský hlas proťal vzduch jako syknutí zbraně.

Zpoza rohu zakmitalo světlo lucerny, v němž se vynořili Guillermo Isárnez a ozbrojenec z jeho doprovodu: ostré rysy jakoby ryté dlátem.

Přes opar zkvašeného moštu Ferran zhodnotil dění a odskočil jako uštknutý. „Něco ukradla! Počestný křesťan se neplíží po nocích! Nešla na návštěvu, mířila ven ze vsi! A třeba je čarodějnice!“

„Brisco, co tady děláš takhle za tmy?“ Guillermo se vzápětí ocitl dost blízko na to, aby mu neuniklo, že dívka plakala. „Sousedé se často navštěvují, když se v noci probudí – ale tahle cesta vede ze Suverte.“

„Nic jsem neukradla, pane.“ Kousla se do spodního rtu, aby se jí nechvěl. Navíc ji trochu zaskočilo, že si šlechtic vůbec pamatuje její jméno. „Jen musím odejít. Nechtěla jsem Hirune způsobit zármutek, ne větší, než už způsobím. Chtěla jsem ji ušetřit rozloučení. A… a sebe taky,“ přiznala.

„Proč musíš pryč? Připadalo mi, když jsem tě viděl, že jsi tady velmi šťastná.“

„Pane…“

„Kradla! A přilezla sem kdoví z jakého pekla! Je to ničemná bruixa!“

Ferran se připotácel k Brisce a pokusil se ji popadnout za rameno. Dívka sebou trhla ke zdi jako vyplašené zvíře.

Když byl Guillermo hoch, co stěží dosáhl na koňské plece, zabil prvního muže v boji. Stanul po boku svého kastilského strýce na bitevním poli, ještě nevyrostl z chlapeckých střevíců. Znal strach… vlastní i cizí. V úleku dívky nepostřehl provinění, natož obavu z neomaleného opilce. Byl to úděs člověka, nad nímž visí hrozba smrtelného nebezpečí, někoho, kdo poznal násilí a zoufalství.

„Hej, ty hovado!“ křikl Guillermo a počkal jen, až se k němu mladík otočí. Bez dalšího varování mu zasadil citelnou ránu pěstí. Důkladně zpitý vesničan se okamžitě skácel k zemi.

„Xaviere, odtáhni ho kus dál a dej mu pár výchovných ran holí,“ přikázal Guillermo svému družiníku.

Statný muž s prošedivělým vousem ani nemrkl, sebral do hrsti cíp Ferranovy kazajky a napůl jej odnesl a zpola odtáhl jako lovecký pes jelení kýtu.

„A ty mi, Brisco, řekni,“ navázal tiše pán Ribagorzy, když se ztratili ve tmě, „co se ti přihodilo. Proč odcházíš? Ublížil ti tu někdo? Mně věřit můžeš.“

Na krátkou chvíli se mezi ně položilo ticho. Brisca se pomalu roztřeseně nadechla a začala mluvit: „Vzbudila jsem hněv démona, protože jsem neudělala, co po mně chtěl. Bojím se někde zastavit. Bojím se, že pokud zůstanu dál, ublíží Hirune nebo někomu z vesnice,“ vysvětlovala polohlasně, zrak upřený na svůj a jeho stín, jak je lucerna černě rýsovala na studenou zem.

Urozený pán se vysměje takové hlouposti. Usoudí, že je pomatená či prolhaná. Nebo hůř: bude si myslet, že je skutečně čarodějnice, jak jinak by měla co do činění s dimoni? Nechtěla si vymýšlet žádnou věrohodnou výmluvu. Nezbývaly jí na to síly – ani nechtěla klamat.

Ale neozval se jeho smích, nezazněla žádná slova… dlouho.

„Bude svítat, Brisco,“ pravil nakonec Guillermo Isárnez. „To je čas, kdy temné bytosti útočí posledními, nejzákeřnějšími silami. Neprodlévej pod širým nebem! Vrať se se mnou do hostince a zdřímni si. Před polednem opustíme Suverte, musím pokračovat v cestě. Chceš-li, pojeď se mnou. Putovat osamoceně není pro dívku jako ty bezpečné. Zaručuji ti ochranu ve jménu Božím. Tvůj démon tě nedostihne. Třeba mi časem povíš ten příběh celý.“

Zvedla k němu hlavu. Guillermo tam stál, dlaň lehce vztaženou k ní, ubožačce z posledních. Slýchala ženské na Bidarray vyprávět ledasjakou zkazku, při níž se chichotaly, zakrývaly si ústa a bláhovým, důvěřivým nešťastnicím věnovaly úsměšek – i slzu.

Na okamžik zaváhala. A pak jeho ruku přijala.

* * *

Brisce se ani nechtělo pohlížet do tváří lidem ze Suverte. Jako hrách v ošatce probírat, kdo z nich jí přeje, že se dostane do služeb tak vznešeného pána a vladaře, a kdo jí přisoudil cejch potulné děvky.

„Dceruško moje, netrap se ničím a ničeho nelituj,“ řekla Hirune. Její oči se podobaly laskavým zrcadlům z modrého achátu. „Vždycky jsou dvě cesty a budeme želet víc té, kterou jsme se nedali. Ale jen Bůh zná, kam by nás zavedla.“ Pohladila Briscu po vlasech pohybem lehounkým, jako když vlaštovka prolétne okolo. „Bojuj statečně do poslední chvíle; až nezbude žádná zbraň a žádná naděje, pak přijmi porážku klidně… protože je napsána v osudu.“

Našla jsem tu druhou matku, volnost a užitečnou práci, která mě těšila, říkala si Brisca hořce. Mohla jsem zůstat! Nemohla však, a věděla to. Hirunina chalupa a zdánlivě pokojné Suverte neznamenaly řešení ani naději – jen pouhý oddech na útěku.

Vládce Ribagorzy jí opatřil zánovní šaty, nejlepší, co se ve vesnici našly, a daroval Brisce skvostný plášť podšitý kožešinou. Nasedla za Guillerma na hřbet jeho světlého ryzáka, jak jí přikázal.

„Chyť se mne,“ vybídl ji mladý hrabě. „Spěcháme a koně poklušou zostra.“

S malým zaváháním ovinula paže kolem jeho boků. Pod jemnou tkaninou tuniky cítila pletivo kroužkové košile. Průvod vyrazil rychlým klusem, v čele družiník, kterého letmo potkala v noci: nesl rudozlatou korouhev hrabat z Ribagorzy.

Překvapilo ji, že místo aby byla čímsi jako cestovní přítěž, Guillermo k ní hovoří. On, v hostinci tak zamlklý, s Briscou rozpráví jako se sobě rovnou.

„Rád bych tě vzal do Rody, sídelního města, je z pevného kamene a krásné jako klenot v údolí! Cordóbští vyplenili katedrálu, kterou můj děd zasvětil svatému Vincentovi. Dal jsem ji opravit a zbudovat u ní přístřešek pro poutníky po cestě svatého Jakuba. Podobá se teď pyšné skále, nad níž zpívají andělé.“

Zavřela oči a viděla klenuté průchody, zdi porostlé břečťanem, přísné a drsné stavby. Nad městem hory jako bělošedé mračno.

„Včera před polednem jsem se v Rodě zastavil. Byl bych se krátce zdržel, ale pohádal jsem se se svým biskupem. Pleš se mu vzteky leskla. Myslím, že se stal knězem, aby ji mohl zastírat tonzurou,“ zasmál se. „Borrell je prudký muž, chtěl by, abych hned vytáhl proti Zaragoze. Musím nejdříve uspořádat vlastní zemi, než vytrhnu proti jiné. Předvčerejškem jsme nocovali v Artasoně u pomezí našeho hrabství. Z těch území král Sancho vyhnal Saracény. Jenže Huesca vyrazí do války a bude chtít své hrady nazpět.“

Pokračoval v řeči, svěřoval se, nečekaně přátelský a otevřený.

Brisca ho neslyšela: ve spáncích jí hučelo, krev letěla cévami jako vysoká voda splavem. Artasona je pouhé dva či tři dny cesty od Suverte – a ona to netušila!

Měla co dělat, aby se udržela na ryzákových zádech, ruce jí stydly. Na okamžik se chystala seskočit, rozeběhnout se k Iranzuovi…

Ne. To by byla nejhloupější, nejničivější věc, která by ji mohla napadnout. Že by zemřela ona, budiž. Ale čaroděj o jejím milém ví, nenávidí ho, vždyť kvůli němu pokazila démonovy plány – ach Bože, dej, ať ho nezahubil! A pokud ne, učiní tak ve chvíli, kdy se k němu Brisca přiblíží.

„Potřebuji získat Arán, dědictví svých předků, Brisco. Ohromné hory jako sloupy do nebe, ještě mohutnější než tady na severu Ribagorzy. Sídlí tam divoši, co můžou žít leda z lesů a dobytčat. Taky medvědi, ještěrky a supi. Ale ten kraj patří k Ribagorze, patří k mé zemi.“

Dívka se vzpamatovala. Pochopila… Jsou muži, kteří se rádi zpovídají. Druzí všechny starosti a soužení uzavřou do sebe, leckdy i do poháru. Jiní se podělí jen s někým, s jedinou bytostí, aby si utřídili myšlenky, posílili se v rozhodnutí a zvážili možnosti. Guillermo si vybral ji. A co víc můžeme učinit pro jiného člověka než ho vyslechnout?

„Můj pane,“ ozvala se Brisca, „půjdu s tebou, ať se vydáš kamkoli. Vyznám se v bylinách, mohu být užitečná, abych svůj chléb nejedla jen z tvé milosti.“

Poprvé, co vyjeli ze Suverte, se k ní otočil, v očích veselé ohníčky.

„Kořenářku přivítám,“ prohodil. „Ale na výpravu je brzy. Sněhy leží v průsmycích a zavírají je nejméně do Velikonoc. Odvezu tě jinam, do kotliny Boí, co hraničí s Pallars Jussà. Nerozkřikuje se tam žlučovitý biskup ani jí nevane bez ustání vlhký chladný vítr. Hory chrání před vichry ze severu i východu jedno údolí v Boí, v něm vysokou pevnost, osadu a malý kostel se zvonicí. Nikde nejsou nádhernější louky. Uvidíš, v Saraís se ti zalíbí!“

Velehorské hřbety se nad hraběcím průvodem táhly jako hradby, které navršili lidožraví jednoocí tartalové: koryto silné řeky Noguery de Tor, jímž putovali na severovýchod, se zdálo pouhou strouhou na dně hradního příkopu.

Než slunce sklouzlo k obzoru, vstoupili do sličné doliny, zelené mladým listovím, zlaté záplavou pampelišek.

* * *

Před okouzleným i pobaveným pohledem dvou diváků kolem sebe přecházejí černá klisna a grošovaný hřebec; pobíhají v ohradě přepažené mezi nimi na půl. Ohon rozčileně zvedají vzhůru a mávají s ním. Uši se stáčejí do stran, vpřed a zpět, až se zklidní a napřímí boltce. Pokládají hlavy přes hrazení, dotýkají se čenichy, foukají si do nozder. Rozbíhají se každý na svém malém území, vranka vznešeně a horlivě kluše dokola. Grošák tančí, šíji zaoblenou jako labuť při námluvách, vysoko zvedá kopyta, sebevědomě pluje a skoro se vznáší nad zemí.

Leyalu přejde hrdost, poskakuje, hází krkem a kvičí nabídky k přátelství, vykopává přední nohou. Černá Dassin ho se zájmem sleduje. Klády dělící prostor mezi nimi se vysouvají a mizí. Hřebec k ní přikráčí, důstojně a dychtivě zároveň. Očichává ji první, přejíždí čenichem od tlamy ke slabinám. Vranka nehnutě stojí, sklání hlavu a mele čelistmi: ona bude tou podřízenou. A pak oplácí novému druhovi důvěrné seznámení.

Pokládají si hlavy navzájem na šíji a hřbet, Leyalá v rytířském gestu ochrany, Dassin s oddanou důvěrou. Za chvíli klušou kolem pažení spolu a laškovně se oštipují.

„Měli jste na mne počkat, než jste pustili Dassin k Leyalovi,“ ozvala se vyčítavě Abda, která se jako stín zjevila vedle obou mužů.

„Jaké neseš zprávy?“ vyhrkl Iranzu a střelhbitě se obrátil od ohrady. Pobledl, zornice se mu rozšířily.

Abda si povzdychla. „Dobré i špatné.“

„Je… je Brisca mrtvá?“ zašeptal.

Saracénka zavrtěla hlavou. „Nemyslím. Ale věří tomu všichni na hradě, kde žila.“

Opřela se o břevna ohrady a začala rychle vysvětlovat, aby mládence zbytečně netrápila. „Věřím, že utekla před sňatkem, který se jí nezamlouval… protože v jejím srdci jsi ty, Iranzu.“ Sklopila zrak, skousla rty. A raději vypověděla všechno, co dílek po dílku jako potulná hadačka vymámila z lidí na Bidarray i ve vsi.

„Přišel prý nějaký postarší, zámožný Mozarab. Tvoje rubía se při svatební hostině probodla – ne, uklidni se! Nenaříkej, je určitě živá! Položili ji v podhradí do márniční komory, jenže tělo zmizelo.“

„Vodnesli ji duchové!“ vybafl Egokiñe a svižně se pokřižoval.

„I s rubášem?“ opáčila. „Třeba. Najisto by s sebou nebrali misku, co stála vedle umrlčího prkna.“

Iranzu vydechl, už to nevypadalo, že se vedle koní sesype na zem.

Abda uvolnila plachetku, kterou měla ovinutou kolem ramen, a pokračovala: „Vím to, prozradila mi to její přítelkyně, taková zrzavá a uchichtaná. Sbírala jsem zvěsti dál po celém okolí. Kvůli tomu se vracím pozdě… Jeden halama z blízkého městečka na mě vzal málem topor. Ale z jeho dcerky jsem pak vytáhla, že jí nějaká vznešená paní darovala nebesky krásné šaty.“

Iranzu si zakryl tvář rukama. Po chvilce vzhlédl a řekl: „Kde ji mám hledat?“

„Na to přijdem,“ usoudil Hrom. „Ale ptej se spíš kdy. Páč teďkon se stěhujem.“

Abda tázavě pozvedla obočí.

„Jo. Taky proto jsme zkusili dát Dassin a Leyalu dohromady, jestli spolu vydržej,“ kývl Egokiñe. „Ale koukám, že nepudem hned. Vranka se culí, koutky huby nahoru, vypadá, že začne po tý tuhý zimě říjet. To pak s kobylou není k vydržení. Co chvíli je úplně marná, nic se jí nechce, postává, čumí do dálky jako uhranutá a hrne se ke každýmu koňovi.“

Iranzu se probudil z hoře, protože šlo taky o Leyalu: „Neoddělíme je raděj?“

„Pročpak? Řehtali by po sobě a nebylo by tu klidno. Oni si to vyříděj sami nejlíp a tvůj grošák už nějakej kopanec unese,“ zašklebil se nepopsatelně Hrom. „Počkáme, až ji to přejde. Zatím střelíme, co se dá prodat, a zbytek sbalíme do novýho hospodářství.“

„Proč musíme pryč?“ přerušila ho napjatě Abda.

„V Huesce to bublá. V pevnosti zvažujou, jestli Artasonu vyklidit a stáhnout se, nebo se připravit na tuhou vobranu. Co nás se dotejče, zdrháme do hor severozápadně vodtud. Beztak tady není dost šťavnatýho pro koně!“

Abda pokývla. Bylo jí líto domku s jabloní a studnou, prvního obydlí od dětských let, v němž mohla volně žít. Ale cožpak to nečekali, dříve či později?

Hodei beltzek euria ekartzen dute – z temných mračen prší…

XIV. RIBAGORZA
Zlatá kraslice

Nebylo nic než nebe a kámen.

Ten, kterého polohlasem, se strachem v očích nazývali Spin de Mul, stál na plošině pod nejvyšším z hrotů Ztracené hory, Monte Perdido. Hvízdající vítr smetal z ledových polí drobounké krystaly mrazu; ulpívaly na čarodějově plášti. Sníh rýsoval stíny vrcholků ostrých jako listy kopí, jako hřbety divokých vln. Vysoko nad hřebeny a údolími se svíjela plavě šedá oblaka.

Mračna se rozplývají, slunce udeří do skal. Jeho žár je drolí, vysouší a vyběluje. Paprsky oslňují čarodějův zrak. Přesto ví, že za příbojem pohoří plyne nížinami mohutná řeka Ebro, která dala jeho domovině jméno. Možná zahlédne její třpyt uprostřed rovin. Iber, hranice v dobách míru, ochranný val v časech, kdy jeho lid, nejstarší v Hispánii, zvedl zbraně.

Bojovali a podlehli. Sváry kmenů, zrada, pohodlný dostatek, jímž se platí zkrocenému vlku v psinci. Ztratili se jako loňská tráva… v půdě, která jim náležela. Jak hořké je být posledním ze všech? Paměť zůstává: na něm je stíhat odrodilce i vetřelce.

Ledové povětří a palčivý svit soupeřily o vládu nad holými temeny velehor. Pak slunce unaveně sestoupilo k obzoru a nad čelistmi pohoří se vyloupl bělostný srpek. Spin de Mul pozvedl tvář. Teď tu byli všichni, neviditelní, beztělí, v prostupující přítomnosti. Cítil je, jejich nezměrnou sílu, nekonečné trvání, moc tvořit a drtit.

Ilazki, Měsíc, a Eguzki, Slunce, dcery nejmocnějšího z božstev, Mari zvané Loana Gorri, která je Země, Matka živých, strážkyně všeho tvorstva. Její choť Maju – Suarra poroučí bleskům a bouřím. Aide, bohyně vzduchu, a Urtzi, správce oblohy. Zezenekin, Pán s rohy, dárce plodnosti a vládce lesů od šťavnatých rovin až po kostnaté horské útesy. Paní noci, podsvětí a kouzel Atégina, o níž se věří, že ji obklopuje hejno posvátných vran a provází bílé kůzle.

Atéginé se před staletími zasvětila jeho sestra… Sestra toho člověka, jímž kdysi byl. Už ji nikdy nespatří, v životě ani ve smrti, protože by ji poskvrnil svou přítomností. Neboť jemu vládne Aurrelaria Ona, Bijec – Sucellos, ochránce polí a dobytka, bůh řeky… a umírání.

Lidé přicházejí a odcházejí, hledají a hynou. Nedokážou spatřit Odvěké nebo jim oblékají směšné člověčí tvářnosti. Slovo bůh zrodila pošetilá omezenost smrtelníků. Spin de Mul, bytost beze spánku, snění a smrti, to chápe.

* * *

Brisca bystře porozuměla, proč se Guillermo snaží ovládnout znovu Arán. Ribagorza, o níž se navíc dělil s bratrancem, zůstávala hrabstvím nevelkým a chudým – i v porovnání s oběma částmi sousedního Pallars, bez ohledu na to, jak statečně bojoval její pán a kolik krve bylo prolito, aby ji vydral ze saracénské moci. Arán se rozlohou vyrovnal Ribagorze, ale nezáleželo na jeho velikosti, vůbec už ne na skrovném zisku, který by vynesl.

Jak to Guillermo řekl? Arán patří k jeho dědictví. A nebyl by mužem, kdyby se nepokusil obnovit vládu nad ním.

Hrdý a silný hrad Saraís zbudovaný z kamene bděl nad hlavní zemskou stezkou, která podél toku Noguery přetínala hrabství. Dalo by se čekat, že poslouží k výboji na sever, avšak Guillermo nechystal válečné tažení. Shromáždil nepočetnou družinu: tucet šlechticů – víc se jich snad ani v malé Ribagorze nenašlo – a půl stovky ozbrojenců.

Mladý hrabě vyčkával, dokud nepomine Svatý týden, Setmana santa. Uctí Kristovo vzkříšení, vyprosí pro svůj záměr Boží požehnání, a vyrazí přes průsmyky a průlomy očištěné oblevou.

Pro Briscu míjely dny pokojně jako ovečky, které přecházejí přes lávku. Modré rohy hor obkličovaly přívětivé údolí Saraís. Vítalo dívku rozkvétajícími stromy na příkrých úbočích, potoky čirými jako nebeská zrcadla, stády plavých krav a hradním hlídačem, Guillermovým velikým sněhobílým psem. Meneo s hustou, jakoby medvědí kožešinou se zpronevěřil povinnostem ostrahy, utíkal z pevnosti a provázel Briscu po pěšinách Boí.

Guillermo se ke své chráněnce choval s vlídnou zdvořilostí. Už se nestalo, aby se svěřil se starostmi. Vyhradil jí však pohodlnou komnatu a přidělil jí pomocnici. Příkazy, které vyslovil, byly určeny bylinkářce, ne děvčeti bez rodiny a ochránce. Přesto, aniž tušila, jak se to přihodilo, Brisca během krátké doby převzala povinnosti hospodyně. U châtelaine Elisendy se naučila, jak spravovat velkou domácnost, zacházet se zásobami, vést služebnictvo, udržovat vybavení v pořádku.

Dívku píchlo u srdce, když si všimla, že hraběcí Saraís je zařízen skromněji než Bidarray a že Guillermovo šatstvo, krásně ušité a jemně vyšívané, nese stopy častých správek; pravda, ty patří i k šatníku mocného krále. Jenže tady se oprav zhostily ruce nedosti obratné. Mlčky se pustila do nápravy škod, nikomu tu práci nesvěřila; a podobně beze slov to pán Ribagorzy přijal.

* * *

„Miserere mei Deus secundum misericordiam Tuam…“

Kostelík Sant Llorenzo se ponořil do tmy. Na odstrojeném oltáři, zdobeném jen zelenými proutky, zůstala hořet osamělá svíce. Třaslavé stíny skryly malby na stěnách, světce, anděly, pekelníky. Brisca klečela s ostatními na kamenné podlaze a naslouchala Pašijím. Velký pátek… V nejvýznamnější, nejposvátnější čas v roce, v den smutku, nikdo se nechopí díla a nedotkne se železa.

Za úzkými okny kostelní lodi se zatmělo dešťovými mračny. Na Briscu padla rdousivá úzkost. Jako by byl čaroděj zase blíž, obcházel kolem a natahoval shnilé hnáty pod těžkými dveřmi svatostánku. Postřehla, že je jediná, kdo se trápí. Ostatní sice upřímně želí Kristova utrpení a kají se, ale zároveň je těší jaro, konec půstu a velká hostina, co pro hradní osazenstvo i vesničany z blízkého okolí hrabě chystá na Boží hod velikonoční.

Brisca sama sbírala do slavnostních pokrmů bršlici, poupata pampelišek, prýty kostivalu. Promáčela sukni, když bloudila po lijavci lučinami, urousaného a veselého Menea u nohou. Doufala, že kdyby se objevil démon, mohutný pes ji bude chránit – alespoň chvíli, než Brisca znovu použije nůž. Vybavila si, jak se probudila potom, co se o svatbě zranila, jak podivně rychle a beze stopy se rána zhojila. Napadlo ji, že čaroděj třeba dokáže oživit její tělo… Vyděsilo ji to tak, až zaúpěla. Meneo jí pohlédl do tváře jantarovýma očima a zakňučel.

* * *

Ať měl Guillermo Isárnez sebehlouběji do měšce, velikonoční hodokvas vystrojil velkolepě. Nechyběla vařená vejce, tak jak se nashromáždila během postních týdnů, obarvená trávou. Hrabě rozdal podle obyčeje družiníkům a předním z dvořanů kusy pěkných nových oděvů. Ctností urozeného je štědrost, i kdyby mu nezůstal jediný měďák, i kdyby upadl do dluhů.

O Velikonočním pondělí, když věřící po mši opouštěli kostelík s vysokou hranatou věží, dívky se v kruhu seskupily kolem dveří. V aturaru, staré oslavě jara, lapaly mládence a svobodné muže do pentlí, drhaných šňůr, do smyček z lýčí. Každý se musí vyplatit: výtěžek přijme kněz pro farnost. Však to nazítří děvčatům oplatí mladí muži.

Brisca, která rozpustilý zvyk neznala, pozapomněla na přízrak čaroděje, stáhla opasek a chytala kořist jako ostatní smějící se vesničanky. V tom zmatku, tlačenici a výskání postřehla, koho ulovila, až když se její pás zadrhl na pevné paži v karmínové tunice. Zarazila se vyplašeně, avšak Guillermo pravil: „Vykoupím se po právu, ale jen tobě, Brisco. Vynahradím zdejšímu kostelu dar jinak.“

Z tašvice vyňal plátěný ubrousek, v něm chomáč vlny, který skrýval vaječnou skořápku na hedvábné stuze. Pokrývala ji teninká vrstva zlata. „Kéž ti přinese štěstí!“

V první okamžik ani nedokázala promluvit. „Můj pane, takový dar si nezasloužím.“

„Jistě sis přichystala na večer práci. Možná se to nesluší, ale potěší mne, jestliže rozptýlíš mé osamění a přijdeš se šitím či předením do mé komnaty, s veškerou počestností.“

Brisce se zrychlil dech. Je pánem půvabného hrabství, buďsi je až běda skromné, víc kamení než ornice, co mu záleží na tulačce? Ale jedná s ní laskavě a důstojně… tak jako s každým!

„Můj pane,“ odpověděla, „jen splatím tvoji velkorysost.“

* * *

V krbu se stáčely jazyky ohně, černé mraky uspíšily soumrak a přinesly závan chladu.

„Až přijmu hold v Aránu a určím tam správce, zamířím do Sortu, abych jednal s bratranci,“ dokončil Guillermo.

Z tónu hlasu bylo znát, že ho pokračování výpravy příliš netěší. Sklonil se a podrbal na hřbetě Menea, slastně uloženého u pánových nohou. Bílý pes zabušil huňatým chvostem do podlahy.

„Pane, proč jedeš k příbuzným, o kterých víš, že tě nenávidí?“ Brisca zvedla pohled od svých rukou a kruhu z proutí, na němž tkala ozdobný pásek. „Nesbírám klepy, ale nejsem hluchá. Říká se, že hrabata z Pallars jsou pyšná a chamtivá.“

Za mocnými zdmi hradu skučel vítr, opřel se do kožených okenic. Zašuměl a zadrnčel liják.

„Nespoléhám se na jejich povahu, tak jako se nevydám bos do bodláčí. Sázím u nich na zbytky zdravého rozumu a strach,“ pousmál se Guillermo chmurně a nalil si trochu vína. „Neodváží se proti mně zasáhnout, dokud bude král Sancho uznávat moje práva. Ribagorza a Horní i Dolní Pallars se musí spojit k obraně proti Saracénům. Nebo proti komukoli dalšímu, když už jsme u toho. I hrabata z Pallars pochopí, že to bude brzy potřeba.“

Přikývla a přisunula se blíž k ohni, jak bouřlivé povětří ledově dýchlo do komnaty. V její jizbě by na ni útočil děs. Byla mladému hraběti vděčná, že může sdílet jeho společnost. Cítila se vedle něj v bezpečí, v závětří, chráněná.

Blesk prořízl temnotu tam venku; Meneo se znechuceně zvedl a šel se ukrýt do kouta.

Vzdálené zahřmění připomnělo Brisce setkání s Aatxegorrim ve skalách. Obrovský rudý býk budil hrůzu, kterou dokázala překonat. Věděla jak, nedošlo k tomu, že by se jí Aatxegorri vkrádal do duše. Ale čaroděj tou mocí vládne. Může znepokojovat, lekat a ochromovat strachem, nepředvídatelný, nevypočitatelný, výsměšný.

Cožpak budu utíkat do konce života?

„Bojíš se bouřky?“ zeptal se Guillermo tiše.

„Ne, pane,“ hlesla.

„Tak čeho?“

„Démona,“ přiznala. Hrdlo se jí stáhlo. „Jak mu uniknu? Nikdy se mi to nepodaří!“ Nechtěla nic takového říkat. Ale příliš dlouhé mlčení a stálá hrozba ji oslabily.

Tiše hvízdl. Nechtělo se mu uvěřit, ale výraz v jejích očích jej přesvědčil.

„Každou překážkou lze projít, Brisco – když zjistíš její slabé místo. Není protivník, kterému by nebylo možné nějakým způsobem čelit. Uznávám, že někdy je obtížnější najít vhodnou cestu a způsob – ale vždycky je objevíš.“

Přistoupil k ní a sklonil se nad ní. „Jedině hlupák se nebojí! Nenech se utrápit obavami. Neudělej netvorovi tu radost.“

„Co když si pro mě přijde?“

„Pak mu tě nedám,“ prohlásil s takovou samozřejmostí, jako by mluvil o tom, že slunce ráno vstává na východě a večer uléhá na západě.

Vrhla se mu do náruče a on ji objal. Pokoušela se neplakat, ale vzápětí ji roztřásly vzlyky.

„Ublížil ti,“ zamumlal jí Guillermo do vlasů. Vlastně to nebyla otázka.

Přikývla, obličej schovaný na jeho hrudi.

Svíral ji v pažích, tiskl ji k sobě, dokud se neutišila. Když k němu pak zvedla hlavu, pozorně si prohlížel její tvář, zarudlé skvrny od pláče na lících, slzy na řasách. Teď ji držel jen lehce a opatrně. Čekal, až se bude chtít vymanit z jeho objetí.

Trochu se k němu natáhla, snad aby mu něco tiše řekla. Sklonil se níž.

Nejdřív zavadila rty o jeho tvář, pak sklouzla ústa na ústa.

Líbal ji zlehka, aby ji nevyděsil. Dával si na čas a nikam nespěchal. Brisca se k němu přimykala čím dál silněji, čím dál pevněji, jako by na tom závisel její život, jako by jí jinak hrozil pád.

Hladil ji po vlasech a po zádech, voněl trochu potem, deštěm ve vzduchu a koňmi.

Dlaně měl široké a sálalo z nich teplo. Až teď si Brisca uvědomila, jak dlouho se cítí prokřehlá.

Nad horami šlehl blesk, hřmění se rozlehlo z blízka.

Guillermo a Brisca se svezli na úzké lůžko, přimknutí k sobě, propletení jako šlahouny břečťanu, jako kdyby chtěli jeden druhým prorůst, aby je už nic na světě nedokázalo oddělit.

Guillermo jí slíbával zbytky slz. Zatímco ona mu v rozechvělém spěchu skoro potrhala šněrování na košili, on ji svlékal pomalu. Přes onu neuspěchanou, jemnou pozornost a vláčnost cítila jeho vzrušení, žádost a krocený žár.

Brisca se kousla do rtu, když vnímala Guillermovy ruce na svých ňadrech. Na okamžik strnula.

Jakou budoucnost má milostnice urozeného muže? Se mnou se nesmí oženit.

Zastavil se. Postřehl zachvění pochybnosti, napětí těla.

Neudělá nic, u čeho by si nebyl jistý, že to chci. Zajíkavě se nadechla. Nemůžeme se vzít? Tak ať! I kdyby jednou odešel a uzavřel sňatek se vznešenou bohatou dámou! Do té doby zůstanu s ním. On mě nikdy neuhodí, nezanechá mé v nejbližším příkopu, jakmile se mě nabaží. Nebudu utíkat!

Ametystové světlo a dunění do bubnu země. Nebe se roztříštilo oslnivou vidlicí – Brisca postřehla záblesk i se zavřenými víčky. Připadalo jí, že bloudí vonným žitným polem za horkého dne, slunce jí plane na kůži. Zasténala. Unášena touhou a nadějí a něhou, spojila svůj život s osudem Guillerma Isárneze.

A pak, uprostřed tmy, jako když se dotkne ohořelé skřínky se zámkem, jejž zatavily plameny, a píchne se do prstu o kování pokroucené žárem.

Iranzu!

* * *

„Jsi mladý, mon joven, v těch nejlepších letech jako stromek, ještě pružný a už silný. Vydržíš víc než jiní.“

… říkal ten starý rytíř z Arles, ze země Franků. Byl samá písnička, žádná nezněla smutně. Umřel. Možná nevydržím ani já. Tuhle o Jitřence vždycky začal, když ho bolesti soužily nejvíc – a nezastavoval se. Až do konce.

Gares, Santo Domingo de la Calzada, Boadilla del Camino, Burgos, León, Sahagún, Astorga, Molinaseca, Palas de Rei… Města i dny plynuly kolem něj.

„O paměti říčky
jasnou píseň zpívám,
o podzemní studni,
kde prázdnota bývá.“

Krok, krok, hůl. Krok, krok, hůl. Kutun se sune kupředu, zírá upřeně k zemi. Kámen, puklina v zemi, tráva dosud jarně svěží i tady na pláních, motýl, co pospíchá po květech bodláku. Chlapec odřezává z vjemů a pohybů všechno ostatní. Jako by ho oči nesly spíš než nohy.

Ale víčka ho pálí a nohu si včera poranil o skalisko. To proto, že se mu po několik dní točí hlava a všechno se s ním houpe. Zakopl. Hloupé, že z jednoho odraženého palce vyteče tolik krve.

Kudy půjdu, co budu jíst, kde si na noc ustelu?

Myslel si, že se před ním země rozevře jako leknínový květ, jako kouzelná mísa ze stříbra, po níž se kutálí rubínové jablko a ukazuje krásy světa. Představoval si, že poletí jako ptáci a bude se vznášet, dokud neucítí z dálky vůni moře – prý chutná po soli – a neuslyší zvony v Compostele. Jenže cesta je stále delší a delší… Jako by držel v rukou klubíčko vlny, vyklouzlo mu a rozkutálelo se, rozvíjí se, ubíhá, konce nevidět.

Každou míli platí námahou těla i duše, krok, hůl, krok. Hned první dny myslel, že mu nohy bolestí upadnou, v noci ho budily křeče. Otlačená chodidla se podebrala, sedřel si kůži z pat a prstů. A ráno se přinutil vstát a jít dál.

Je skvělé moci být nějaký čas sám se sebou a svými myšlenkami. Jen nějaká liška, poskakující konipas, vrabčí hejno, co se vrhá z houští do křoví.

Je strašlivé muset setrvávat sám se svou myslí a svým srdcem.

„Tam v nitru hory
svoje zřídlo mívá,
rojí se tu hvězdy,
jež pod křídly skrývá.“

Věřil, že touhle dobou dosáhne na konec Měsíční cesty. Ještě potrvá, než se domátoží ke Svatému Jakubu. Každý den něco ulomí část z předpokládaného pochodu. Lijavec, ztracené křesadlo, rozvodněná řeka, strmé hory a rozeklané žleby, pohmožděné koleno, zrádné útroby, bloudění. Zato se skoro vždycky najde někdo, kdo pomůže či poradí: i ten opilý sedlák, co táhl s Kutunem hodinu horskými chodníčky, aby mu ukázal, kudy dál.

Sebenepatrnější předmět se dřív či později pronese a váží jako olovo. Ale paní Arrosa Kutunovi sbalila jen to důležité. Cokoli z vybavení by trpce postrádal.

Čím by polykal polévku bez lžíce? Muž, který o ni přišel, uprosil pastýře, aby mu půjčili usmolený zvon, co visel beranovi na krku – jím si nabíral řídkou šlichtu z kotlíku.

„Mon joven, jehla nelátá jen díry v nohavicích. Puchýře si propíchni jehlou s navléknutým kouskem nitě, smočeným do vína. Niť zůstane pod odumřelou kůží, aby po ní odtékala slaná kapalina z ranky. Pryskýř tak znovu nenaběhne!“

Kutun se naučil vařit prospěšný nápoj z borových výhonků a březových lístků, připravovat troud z hadrů, a co všechno ještě? Tolik se toho dozvěděl v albergues, hospodách, útulcích, noclehárnách…

„Ve vodě tiché,
ve vodě tmavé,
v ní hvězdy září,
jichž krása plane.“

Kdo z křesťanů by neposkytl útočiště dobrému člověku na cestách? A přece zůstávají dveře na závoru, okna zatemněná. Dá se přespat pod stromy, útesy, postavit stan z plášťů a holí; přenocovat na faře či na schodech kostela; ustlat si pod širým nebem i v pastýřské chýšce. Za nečasu nabídne úkryt i napůl poničený kamenný přístřešek. Takové bývají při posvátných pramenech a božištích dávno zapomenutých mocností, které však bezpečně zapudí modlitba k Bohu.

U velkých měst už bohatí kupci, zbožné duše a podnikaví hostinští zbudovali albergues, poutnické ubytovny. Někdy dorazí pár lidí, jindy je plno. Dělí si jídlo, zážitky a dobré rady. Vyprávějí příběhy a svěřují se jiným s vlastním osudem. Dřímají všichni vedle sebe, muži i ženy, vyčerpáni cestou, leckdy zranění či nemocní. Hodně jich má bolavá chodidla plná nafouklých puchýřů; i během ošetřování je překvapí neodbytný spánek.

Bývá tam puch potu a špinavých hábů, občas hmyz, někdo chrápe a jiný naříká ze snu. Avšak poutníkův úděl i spaní jsou tvrdé. Nejdříve, za úsvitu, vyrážejí nejzdatnější a nejzkušenější. Poslední ti, kteří stejně tuší, že nedojdou, aby dosáhli vykoupení v Santiagu de Compostela, natož aby vážili pochod dál za svaté město k mořskému pobřeží, jímž končí svět.

Den ubíhá po dráze slunce, míjejí se a potkávají, skupina, dvojice, osamělci.

Se soumrakem se shledají u jednoho ohně a společně chystají pokrm ze zásob ve svých ranečcích.

„Noc plyne v tichu,
těhotná je ránem –
a její poctou
je hranice plamen.“

Potulní mniši, kajícníci z Itálie i franského království, zámožní i chuďasové. Předčasně šedivý muž s hlubokými rýhami kolem úst veze na trakaři chromou ženu. Popruh se mu zařezává do ramen, jeho družka sedí tváří k němu a podává mu lahvici s vodou, aby se osvěžil. Usmívají se na sebe.

„Ona je moje pokání,“ vykládá peregrino potutelně. „Nebýval jsem jí věrný a hádali jsme se. Ale teď zbýváme pouze jeden druhému.“

Pohledný mladík, jehož končetiny připomínají pokroucené kořeny, se plazí po tvrdé půdě. Kolena si chrání tlustými pláty osličí usně. Posouvá se vpřed po dřevěných madlech píď za pídí. Je na Svatojakubské cestě už pátý měsíc…

Starý rytíř z velikého a starobylého města Arles. Sníh mu zbarvil hřívu dlouhých vlasů a kučeravý vous. Na znamení pokory kráčel bosý v otrhané kutně z kopřiv, zůstávaly za ním krvavé šlépěje, a on si zpíval.

„Teď je málo jídla, mon joven. Kdybys šel na podzim, můžeš sbírat vinné hrozny, sladké kaštany a šťavnaté ostružiny. Alespoň kvetou hluchavky, osvěž se jejich medovými květy.“

Překonali spolu Mesetu. Brzy ji slunce spálí, ale zatím se vlnila sytou zelení, jako by byla nedozírným jezerem z pevné hmoty. V trávě pod načepýřenými, odkvétajícími stromy svítily první kopretiny a modré zvonky. Na vysokém nebi se oblaka klamně vydávala za neznámé, nádherné a proměnlivé říše. Čirým vzduchem dohlédneš daleko: dole v kraji se tyčila strmá údolí jako zkamenělé vlny, jedna za druhou.

Vlahý vítr jim hladil tvář a starý muž i chlapec vnímali v té nezvyklé, zkázněné pláni nesmírnou volnost a štěstí.

„Když jdeš životem, mon joven, plahočíš se jako my na cestě. Napřed plný síly a odhodlání, ubíháš a postupuješ bez ohledu na rány. Únava tě dostihne a do cíle dorazíš zesláblý, zohavený stářím a s klopýtavým rozumem. Ale Pán ti dá spočinout ve své milosti, bez výčitek a vzpomínání.“

„Jitřenka přináší
ráno, jež tuším,
ta mocná hvězda,
co nese mou duši.“

„Stejně tak tě očistí putování, mon joven. Zrodíš se znovu…“

Rytíř z Arles nespatří zlaté střechy Compostely. Kutun vyryl kříž na kámen v hlavách jeho rovu. Kolik takových lemuje Měsíční cestu!

Horečka chlapce rozpaluje, drží se své hole jako jediné záchrany v mlhách, jimiž se brodí.

Kutunův otec vstupuje do dveří, statný, ruměný a v dobré náladě.

„Byl jsi tak dlouho pryč, tatínku! Copak jsi mi přinesl?“

„Sám sebe, synku!“

Dětská ústa protažená zklamáním do podkůvky. Balendin vesele zamrká. Z cestovního vaku vysvobodí malovaného koníka z pálené hlíny.

Matka přechází od ohniště ke stolu, sukně se jí vzdouvá kolem štíhlých kotníků. Maite se směje a doprostřed stolu klade sváteční bochník sypaný jehličím.

Na práh prázdného domu klesá suché listí…

Pokud dojdu, tak mi jistě bude odpuštěno – za co se mám kát? Nesu hříchy svých rodičů!

* * *

Arán, Údolí, se podobal pevnosti, jejíž zdi vyrostly z kořenů země do úctyhodné šíře, mohutnosti a výšky. Mlžné opary zastíraly vrcholky rozpukaných, světlých skal. Za nimi váhavě nahlížela vesna, málem se jí do té drsné země nechtělo.

Přesto vstoupili po stezkách ještě prokřehlých a promáčených. Šest desítek mužů pěších i v sedle, dívka v chlapeckém šatu a veliký bílý pes. Lehkým klusem předbíhal jezdce, srstnatý ohon radostně a hrdě stočený ke hřbetu, výraznou hlavu vztyčenou. Zvučným štěkotem ohlašoval ovcím a liškám příchod staronového pána, mladého hraběte, Isarnova syna.

Lidé se objevovali zřídka, vyhýbali se průvodu. Cesty svátečně lemované podběly, procesím sedmikrásek a podléškami se nelišily od chodníčků zvěře. Míjeli kostelíky přikrčené pod hrby svahů. Mlčela kamenná hnízda vsí, až na ovčácké hafany, kteří se pouštěli do hlučných sporů s Meneem. Hory kolem největšího ze sídlisk, srdce kraje Vielhy, se shrbily a zaoblily. Ale tyrkysové bystřiny pádily mezi čerstvě zelenými křovinami stejně zběsile a tvrdohlavě jako pod sněžnými hřebeny ve výšinách.

Vielha poskytla Guillermovi a jeho průvodu první pohodlnější zastavení po několika dnech jízdy. Přesto vztyčili stany, neboť osada byla i na neokázalý hraběcí průvod těsná. Stařešina Vielhy, statný muž s časně šedivějícími vlasy a orlím nosem, poctil Guillerma Isárneze poklonou – nijak hlubokou. Předložil k pohoštění vše, co mohla vesnice v tento čas nabídnout. Kaši ze zrní, houby, česnek, zelené koření, dušené veverčí maso, zkvašený mošt z lesních plodů.

Mladý hrabě předvídal, že stoly v Aránu se nebudou prohýbat hojností. Sezval předáky Vielhy. Přišli v plstěných pláštích, které byly cítit chlévem a kouřem, pod nimi hrubé kytle a šerky. Guillermo jim nabídl o něco vybranější pokrmy i nápoje ze zásob, které vezl s sebou. Pojedli jako dobře vychovaní muži, aniž by plýtvali slovy. Vyčkávali, jaké zprávy jim plavovlasý šlechtic přiváží.

Brisca zůstala stranou, poslední z hraběcího doprovodu. Guillermo si přál vzít ji s sebou; stejně tak ona toužila setrvat nablízku svému pánu a milému. Aby se jí snadněji cestovalo a vyhnula se hanlivým pomluvám lidí, oblékla nohavice a kazajku jako štolba, copy ukryla pod mužskou kuklou. Snažila se, aby si jí příliš nevšímali. Nechtěla být všetečná, ale těšilo ji naslouchat. Jazyk, jímž se zde hovořilo, se jen málo lišil od gaskoňského nářečí jejího dětství.

„Milý Pau,“ oslovil Guillermo stařešinu, „svolej urozence z Aránu, abych s nimi projednal, jak bude nyní spravována tato země.“

Pau upřel na hraběte chytré, neúhybné oči dravého ptáka. „Pane,“ pronesl, „v naší zemi nejsou žádní urození a neurození, jen ti, co svobodně pečují o dům, pole a pastviny. A svoji otčinu si spravujeme sami.“

„Takové pořádky bývaly,“ opáčil trpělivě Guillermo, „avšak časy se mění. Žádám tě tedy, abys pozval všechny starosty velkých osad.“

„Pane, naše Údolí je rozděleno na třetiny, terçons. Vysoký, Střední i Nižší Arán vedou rady starších a každá má svého mluvčího a zmocněnce. Vielhu zastupuji já,“ odtušil stařešina s pokojným sebevědomím. „Poslové přivedou oba conselhers z Garòsu a Bossòstu, ale potrvá to nejméně do pozítří.“

„Počkám,“ ujistil jej Guillermo.

„Pak požádám já tebe, pane, abys přesunul svůj průvod z naší malé vesnice na svůj hrad Lleó, dál po proudu Garonny. Zbudoval ho tvůj otec, jak si vzpomínáš… Myslím, že o pevnost stále pečuje kastelán, kterého určil. Byls tu naposledy jako chlapec, pane. Zařídím, aby lidé z okolí dodali do hradu čerstvé jídlo.“

Brisce přeběhly po zádech ledové prsty znepokojení. Podobně uloží nechtěného hosta do komory, kde vane průvan a visí pavučiny. Hrad je pro vladaře důstojnější obývání než stany za vesnicí a Guillermo chce jednat po dobrém, smírně. Ale jestli na návrh přistoupí, pak ze všeho nejvíc kvůli bezpečí.

Mladý hrabě na okamžik zauvažoval, pak souhlasně kývl. „Bude to lepší. Přijdete na Lleó za mnou!“

* * *

Drobně pršelo, když dorazili ke vsi Es Bòrdes. Usadila se na kopci vklíněném do soutoku říčky Joeu a výbojné, sílící Garonny. Na skále před vesnicí se zvedal hrad, připomínal lodní příď uprostřed proudu. Válec obytné věže z kamení, prsten valů. Téměř žádné dřevo, proč také? Kamene neubývá tak jako lidí, jenže stromy jsou živé, kdo by je zbytečně kácel?

Padací most nad příkopem byl spuštěn, avšak čekali před branou, dokud za skřípání veřejí neotevřel kastelán Bartomeu. Dlouhý, vyzáblý, snědou pokožku vysušenou věkem a nemocí do vrásek, zato s černou přílbou lesklých vlasů. Měl k ruce dva čeledíny, s nimiž držel Lleó v pořádku. Ustájil koně, a pro ty, co se nevešli do maštalí, zařídil nouzové přístřešky. S kastelánovým přispěním nechala Brisca rozdělat oheň v krbech a železných koších, aby zahnali chlad, který stoupal z proudící vody.

V teskných a poloprázdných místnostech hradu, ve věži i v přístavcích na nádvoří přichystali spaní pro desítky unavených mužů. Plameny slibně zapraskaly pod kotli černé kuchyně. Brisca dohlédla, aby Bartomeův pacholek a Guillermův kuchař uvařili pro všechny večeři z potravin, které soumaři nesli v koších a pytlích z Ribagorzy. Meneo, rozveselen dobrodružstvím, šmejdil prostorami a všechno pečlivě očichával.

Okna hradu prosvítala oranžovou září do modrošedého, průzračného soumraku. Někdo prozpěvoval a několik mužů z hraběcí družiny se bavilo nad vrhcáby. Guillermo pojedl jen skrovně a odešel do jizby, určené pánu pevnosti. Nerozsvítil olejovou lampu, stál u okna, otevřeného do sychravého jarního večera. Upřeně hleděl do vln Garonny. Když mu Brisca položila dlaně lehce na ramena, řekl polohlasem: „Nemohu odejít… Nemohu odejít!“

* * *

Aránští postávali v řídkém houfu na břehu vzdouvající se, uhánějící řeky Garonny. Pod šedými mraky voněl vzduch vláhou a zelení – a volností. Chmurně pohlíželi k obrysu pevnosti Lleó. Choulila se do mlh nedaleko, stěží na tři dostřely šípu. Mohli pozorovat, jak roky opomíjené zdi klopotně ožívají lidskou přítomností. Přítomností toho, kdo zde nebyl vítán.

„Tady žádný král nebyl zapotřebí. Na co je nám vládce? Vždycky jsme si poradili sami,“ horlil jeden z nově příchozích.

Trousili se k hradu jednotlivě i ve skupinkách. Vyčkávali… Někdo rozdělal oheň, co dýmal a stáčel se ve větru.

„Není to zlý chlap, tenhle Guillem. Mohl sem vtrhnout a nutit nás násilím k poslušnosti, plenit a zabíjet, jak to velcí páni dokážou,“ přidal se s moudrem další.

„Cèu! Jen ať si to zkusí! Taky máme zbraně a dokážeme s nimi zacházet!“

„Zakopne o naše hory, haha!“

„Přece jen… Líp se domluvit než se rvát.“

„To říkáš ty, Pau z Vielhy? Máme vyjednávat? O čem?“

„O tom, že s hraběcím panováním přijdou opratě,“ řekl chraplavý, věkem pokřivený hlas. Přesto se rozléhal široko a zněle, jako by tloukl holí do vydlabaného klátu.

Ti, co se ocitali nejblíže, se obrátili po zvuku. Stařec se šedivými vlasy spletenými do cůpků dřepěl otočen k nim zády, skloněný nad vodou, a máčel si ruce v ledovém proudu. Zdálo se, že mu chlad vůbec nevadí. Jako by vykládal řece, a ne jim, pronesl znovu: „Isarnův syn Guillem má možná dobré srdce, ale jeho pohůnci, které k nám usadí místo sebe, budou postrádat soucit a neporozumí právu. Už nebudete patřit sami sobě, lidé z Aránu.“

To už se k místu hrnuli další, které kmetův proslov upoutal. Čekali, co jim poví dál, ale starý muž se velitelsky napřímil a ukázal proti toku Garonny:

„Blíží se vyslanci z třetin Naut a Baish, Vysoké a Nižší. Ty tam, Pau z Vielhy e Mijaran, běž je ohlásit na hrad!“

XV. ARÁN
Odkaz předků

Brisca přerovnávala těch pár věcí ve svém tlumoku: pojedou dál, nebo zůstanou? Možná ji zmýlilo hučení obou bystřin dole pod Lvím hradem, ale připadalo jí, že z vysokých svahů, které se k Es Bòrdes tiskly, zaslechla štěbetání svišťů. I tady v Aránu se už probudili. Slunce na chvíli prorazilo pochmurná mračna a zatřpytilo se na velikonočním vajíčku, které jí daroval Guillermo. Krásná věcička, ale kam s ní, aby se o všedních dnech nerozbila?

Trochu jako jeho láska, napadlo ji, vzácná a oslnivá a ryzí, ale jak dlouho ji dokážu ochraňovat?

Pousmála se, odkládajíc dárek na pokrývku. Vybavil se jí popěvek, který se naučila od děvčat v Bidarray.

„Hegoak ebaki banizkio, neuria izango zen, ez zuen alde egingo…“

Kdybych mu uťala křídla, byl by navždy můj, nikdy by mne neopustil.

Guillermo ji objal kolem ramen.

„Moje náklonnost není přelétavá,“ ujistil ji šeptem.

Dívka trochu zrudla, neuvědomila si, že zpívá nahlas. Ta slova vlastně patřila jinému.

Iranzu, kam tě odnesl vítr?

Někdy se jí ještě za nocí chtělo plakat. Ale věřila, že v Guillermově blízkosti dokáže časem zapomenout docela.

„Můj vznešený pane!“ Do komnaty vtrhl kastelán Bartomeu. „Dorazili aránští cabdèts! Dole na nádvoří stojí Pau z Vielhy, přišel to vyřídit.“

Aniž by se od Briscy odtáhl, pronesl hrabě úsečně: „Pověz mu, ať se všichni tři dostaví sem na Lleó.“

„Můj laskavý pane, odpusť, ale Pau tvrdí, že sem nemohou. Tohle je tvá půda, tvá pravomoc. A oni jsou Arán, musí o něm jednat na jeho území a před lidmi, kteří to chtějí slyšet.“

„Jednat? Měli vyslechnout moje rozhodnutí!“ Guillermo Isárnez se zamračil.

Kastelán pokrčil rameny. „Můj pane, tohle je Údolí. Přeješ si, aby se tvoji muži připravili na boj a vytrhli na ty paličaté horaly?“

Guillermo svraštil obočí. „Jsou ozbrojeni?“

„Jako každý, když jde mimo dům. Hole, obušky, oštěpy, dlouhé nože a sekery. Co kdyby cestou potkali medvěda či vlky?“

Isarnův syn rychle přemýšlel, myslí mu plynuly obrazy bitev a šarvátek, jichž se od útlých let účastnil, až po běsnícího kance, kterého proklál na posledním lovu se Sancho Garcésem.

„Sděl stařešinovi z Vielhy, že budeme rozmlouvat na louce dole před hradem. To místo patří mně i jim. A jestli nepřijmou, pak ať vedou rozhovor zbraně.“

Dlouhán Bartomeu s hlubokou úklonou zmizel.

Mladý hrabě se opásal mečem a oblékl plášť, avšak Brisca se zeptala: „Můj pane Guillermo, smím jít s tebou v tvém doprovodu? Bojím se o tebe.“

Pohladil ji po vlasech jako při prvním setkání. „Není proč mít obavy, bude to rychlé. Fueros jsou při mně, můj zákonný nárok, před nímž se mí poddaní z Aránu skloní.“ Zasmál se:

„Meneo bude také chtít se mnou. Povedeš ho!“

* * *

Shromáždili se na výspě poloostrova, tam, kde se mísily vody Joeu a Garonny. Jako by je všechny unášel vor někam vstříc budoucím dálkám. Jen muži, jen samí muži: tohle rokování není pro ženské.

Při břehu Garonny ční Guillermova korouhev, pod jejími jásavými barvami mladý hrabě, rozkročený, palce zaklesnuté za opasek. Vedle něj vyzáblý a důstojný kastelán Bartomeu. Xavier, věrný družiník s ošlehanou tváří a šedinami ve vousu. Desítka šlechticů a nejlepších válečníků, ostatní zůstali za hradbami. Trochu stranou za ozbrojenci z Ribagorzy čeká drobný chlapec, vzpřímený jako šíp, s rovnými rameny a jasnou tváří. Na řemeni drží huňatého bílého psa – Meneo má uši ostražitě nastražené.

Aránští se rozestavili u říčky Joeu, hopsající přes balvany v proudu. Oni sami připomínají kameny z hor, vážní, v pláštích z šedivé domácí vlny. Podmračený hranáč Guifré z horního Bossòstu. Zavalitý, plecitý Joan z dolního Garòsu. Soustředěný, neúhybný Pau. Jejich doprovod utvořil půlkruh za zády předáků. Také jich není víc než tucet, ale další horalé se tlačí v zástupu dál po louce, možná ke stovce duší.

Tu Guillermo Isárnez, hrabě z Ribagorzy, pozvedl paži.

„Lidé z Aránu!“ pronesl zvučně, až se jeho mladý, hluboký hlas rozlehl nad celý luh i přes koryta řek. „Přišel jsem v míru, abych převzal své dědictví a ustavil vám dobrou vládu!“

„Tahle země patří jen sobě,“ zahučel Guifré. „Obejdeme se bez vlády. O svou půdu se dokážeme postarat, nikdo nám do toho nemusí strkat nos.“

„Pane,“ vmísil se Joan, „oceňujeme, že jsi nevstoupil do Aránu s mečem a ohněm, nýbrž se vstřícnými slovy. Ale nikdo nemůže říci svobodným lidem: Od této chvíle jste mým majetkem, vaše země i vy sami.“

„Takový je řád věcí, který ustavil Bůh, a platí všude po našem světě. Křesťané i muslimové ho uznávají,“ prohlásil Guillermo. „Jsou ti, kdo se modlí; ti, kdo pracují na sebe i na druhé; a ti, kdo bojují, aby chránili ty, kteří se modlí a obdělávají půdu. Těmto třetím je pak odměnou dána vláda nad venkovským lidem.“

Hubený stařec v přední řadě hlasitě vyprskl. „Z toho, co káže kněz ve zdejším kostele svatého Martina,“ horal máchl rukou přes Garonnu, „mi vycházelo, že Kristus chtěl, aby si byli všichni věřící rovni!“

Tři conselhers se po výtržníkovi ani neohlédli, protože nevybrán, neměl vstupovat do jednání. Ale pravidla už byla prolomena.

„Vrať se domů, pane, a nech náš domov nám,“ pronesl uvážlivě Pau.

„Jestliže se vzdám nároků já, vhrnou se sem Saracéni a jejich jedinými fueros bude zelený praporec s modlitbou, jejich Prorok a Alláh!“

„Neviděli jsme tu nehet z Maura ani v době, kdy si stavěli hrady v Ribagorze,“ namítl Joan. „Z Údolí si mohou odnést leda ovčí bobky a omrzliny. Co by tu dělali?“

„Potřebuji vaši oporu, abych před Saracény chránil křesťanská území!“

„Pane, umíš udatně vést válku, ale my o pomoc nikoho nežádáme ani ji nebudeme poskytovat.“ Pau rázně trhl dlaní na znamení, že o arabských vetřelcích se nehodlá dohadovat.

Zavládlo ticho, jen obě řeky hlasitě rozprávěly.

„Jak může vladař, bojovník a muž opustit to, co mu náleží podle zákona?“ řekl sevřeně Guillermo. Oči mu ztemněly jako úlomky čepele.

Zarazili se. Chápali ho, jenže nemohli couvnout.

Ozval se opět starý muž v popředí davu, a každý ho dobře slyšel: „Tam, kde se prosazuje zákon bez spravedlnosti, vymohou si nakonec lidé spravedlnost bez zákona.“

„Měl jsi s sebou vzít víc ozbrojenců, Isarnův synu,“ opáčil vyzývavě Guifré. „Ti, cos přivedl, nás můžou tady na poradním místě postřílet a pobít, ale Arán už neopustíte, vy ani vaše kosti.“

Bartomeu a hraběcí důvěrník Xavier si vyměnili rychlé pohledy plné obav. Kdyby došlo ke srážce, střely z hradu k louce nedolétnou, zato útočící horalé mohou zatlačit zástupce Ribagorzy do říčního koryta.

Guillermo znovu pozvedl ruce. „Nevážil jsem cestu sem, abych s vámi bojoval. Dohodněme se. Nebudu po vás chtít daně, vím, že půda v Údolí je skoupá. Dosadím sem svého správce, ale přikážu, aby vás nechal řídit zemi tak jako dosud, a ponechal vám veškerou pravomoc. Ten úředník nebude víc než znak nakreslený na dveřích. A sepíšeme listinu, která vás k ničemu nezaváže – jen to, že Arán přísluší k hrabství Ribagorza, a vy to uznáváte. Pak odejdu.“

Než stačili conselhers odpovědět, hubený stařec s cůpky zvolal: „Zpečetíš naše poddanství. Co je dáno, je dáno. Kdokoli po tobě usedne na hraběcí stolec, bude vědět, že jsme jeho nevolníci. Bude nám vnucovat své zvyky, jazyk, svá nařízení. Už nikdy nezískáme svobodu zpět, jako se dívce nevrátí panenství, když ho ztratí.“

„Nemůžeš ručit za své nástupce,“ řekl vážně Pau. „Možná ani za sebe ne.“

„Mohu vám poslat peníze, učence, lékaře,“ nabídl Guillermo. „Zbudujete města a postavíte silnice, jako jsou na blahobytném jihu.“

„Tohle je Údolí,“ zašklebil se Guifré.

Stařec s cůpky se rozchechtal. „Zděnými lázněmi to začíná. Pak přijdou školy a dětem v nich seberou vaši řeč. Postaví se cesty, ale nakonec je zaplatíte sami, a po nich dorazí další vetřelci. Budou válčit a ukradnou vám syny, aby umírali v cizině za jiné. Už navždycky budete jen poslouchat, co za vás pro sebe rozhodli páni. Žeňte je pryč!“

Pokročil vpřed, safírové oči mu zářily. A zástup horalů se pohnul za ním.

Byli krví z jeho krve, tak jako mnozí mezi dvěma moři až po horní tok Garonny. Na všechny ostatní přivandrovalce pohlížel tak, jak urozenec bere pancharty své konkubíny. Avšak Aránci se podobali jeho vlastnímu, ztracenému lidu. Budou žít po svém, a za tuhle výsadu budou umírat i zabíjet.

Jako když hodíš kámen do vody, věci se začaly dít. Lidé se dali do křiku. Meneo naježil srst, zavrčel. Guillermo sáhl po jílci meče. Kdosi hrozil pěstí, jiný holí, někdo sebral valoun z řeky a mrštil jím přes prostranství. Bílý pes se hlomozně rozštěkal, vzpínal se na řemenu, stěží ho Brisca udržela.

Hrabě a jeho lidé, odříznutí od cesty k pevnosti hrází Aránců, mohli ustupovat po okraji břehu. Avšak Guillermo setrval na místě a jeho doprovod též.

Isárnez tasil, meč se studeně zaleskl. „Před Bohem i lidmi, jsem váš vládce!“

Bartomeu zesinal, ale tasil zbraň, s ním i Ribagorzané. Mladý hrabě spatřil, jak Xavier pozvedá k ústům válečný roh a hněvivým gestem to zakázal, ale znamení už v ostrém tónu prořízlo vzduch. Za pár okamžiků se otevře Lví brána a horalům do zad vpadnou cizáčtí ozbrojenci.

Tím hůř… Aránci se vyřítili proti hraběcí družině.

Hubený stařec ustoupil k osikám u proudu, tvář staženou do jízlivého úsměšku.

To smolné troubení rohu! Když kdysi poštval Basky v údolí Luizade proti franskému vojsku, které vyrabovalo jejich Pamplonu, hrdinný paladin Hruodland ani nestačil zadout do svého olifantu. Jenže lidé si hrají s příběhy.

Hrabě z Ribagorzy bodal a rubal bez lítosti, Bartomeo a Xavier mu kryli boky. Brisca odtáhla běsnícího Menea až k okraji vln. V ústech jí vyprahlo, srdce bušilo o překot. Krev, řev, smrt. Byly těsně u ní. Byly v ní.

„Guillermo!“

V té vřavě ji nemohl zaslechnout, ale otočil tvář: „Brisco, uteč!“

Další horal mu v divokém útoku sám naběhl na meč. Čepel uvízla mezi žebry. Guillermo bleskově sáhl po dýce, prosekl s ní hrdlo dalšímu z nepřátel. Mlčenlivý Xavier pohotově zachytil rány, které mířily na hraběte. Kdosi z aránských pozvedl dlouhou hůl nad hlavy zápasících a okovanou patkou zasáhl družiníka pod obočí. Zbraň projela očním důlkem a Xavier, k nepoznání zalitý vlastní krví, klesl pod nohy bojovníků.

Guillermo dýkou v pravici odrazil výpad horalského nože, přikrčil se a levičkou hmatal po Xavierově meči. Stržil úder holí mezi klíční kost a šíji. Zavrávoral, chrčivě lapal po dechu. V tu chvíli Meneo přerval řemen a vrhl se k pánovi. Muži uskakovali před tesáky zuřící šelmy. Bílý pes bojoval jako vlci; hryzl a uskočil, roztrhl krk, rozerval předloktí.

Guillermo se vzchopil, napřáhl družiníkův meč. Slepené kadeře mu padaly do očí. „Uteč!“ zavolal znovu.

„Ne!“ vyjekla Brisca zoufale.

Rozvážný Pau komusi vyškubl sekyrku na dlouhém toporu. Skočil proti šílícímu psu a jediným přesným sekem mu rozpoltil lebku. Vzápětí se zhroutil Bartomeu: hromotluk s ježatými vousy pozvedl oběma rukama veliký kámen a rozbil s ním kastelánovi obličej jako šnečí skořápku.

Guillermův a dívčin výkřik splynuly.

Příboj útočících se rozvlnil a semkl, obkroužil hraběte. Z jeho družiny se víc nedržel na nohou jediný bojovník.

Brisca se rozeběhla k mladému muži.

„Stůj, kluku!“ houkl kdosi a chňapl po ní. Kápě jí sklouzla z hlavy.

Dav uprostřed šarvátky zahučel. „Oh, hemna! Ženská! Je to ženská!“

„Pusťte mne k němu!“ vykřikla. „Chci umřít s ním!“

„Jeho děvka! Kuběna! Přivažte ji k hraběcí mršině a do vody s oběma!“

Pod lícní kostí jí přistála pěst, další rozrazila ret. Tvrdé ruce ji popadly a vláčely. Snažila se bránit, kousala, kopala, proklínala.

Stařec na břehu se znepokojeně obrátil: „Nechte ji být!“ zavelel hromově.

Ale nikdo z rozvášněných Aránců ho v tom zmatku neposlouchal. S válečným pokřikem na bojiště vtrhli hraběcí vojáci z Lvího hradu. Avšak stezkou podél Garonny se od Bossòstu blížil zbrojný houfec, který posílí muže z Údolí.

Dívka se vymkla násilníkům, dopadla na zem, po čtyřech se plazila ke Guillermovi. Ležel naznak v zdupané, potřísněné trávě a tlupa horalů do něj mlátila holemi a sekerami. Na čepeli jedné z nich ulpěl chomáč plavých vlasů.

Zavyla jako zvíře.

Vzápětí dostala ránu klackem. Padla k zemi, přidušeně zasténala. Zapraskaly kosti. Její? Guillermovy?

Někomu se povedlo zasáhnout ji do temene, jako ve snu zaslechla odporně křupavý zvuk. Zaplavila ji nesnesitelná, třeštivá bolest. Lomcovaly s ní křečovité záškuby, oči se obrátily v sloup. Nové údery a kopance téměř necítila. Ještě vnímala, že ji zvedli a nesou ji nad nepokojnou hladinou. Pak už jen palčivě ledové sevření vln.

* * *

Muži z Údolí se unaveni vraceli domů, pěšky i na koních, které vybojovali – s nimi jejich mrtví a kořist z pevnosti Lleó.

„Podívejte, co jsem našel!“ chlubil se Joan. Kulhal a čelo mu ovíjel prosakující obvaz, ale radostně zahoupal pozlaceným vajíčkem na hedvábné stužce. Otáčelo se a vrhalo blýskavé odrazy.

„Můžeš kov roztavit a prodat,“ navrhl někdo z Vielhy.

Conseiller potřásl hlavou. „Kdepak! Zavěsím ho na trámy v jizbě, aby mým dětem přineslo štěstí!“

„Ten stařec mluvil dobře,“ pochvaloval si horal s rozježenými vousy. „Odkud je? Z Baqueiry?“

„Od nás ne,“ zamručel pomenší chlapík, co si nesl zlomenou ruku v nouzovém závěsu. „Myslel jsem, že ho určitě znám… Kampak se vlastně poděl?“

Ty, kdo před několika dny přijeli z Ribagorzy, nepohřbili. Ponechali jim však oděvy a zbraně, protože padli statečně v čestném boji. Na louce pod hradem, vedle potrhaného praporce v rudé a zlaté spočinou, dokud budou mít ptáci, zvěř a hmyz co obírat z kostí. Zem pomalu a spolehlivě spolyká zbytky.

„Půjde to rychle,“ mínili vesničané z Es Bòrdes. „Je jaro, všechno živé musí krmit mladé. Nám vadit nebudou, leží na závětrné straně kopce.“

Nahoře na svahu stál osamocený stařec, safírové oči pod hustým obočím žhnuly vnitřním žárem nepočítaných věků.

Vybavil si, jak tok Garonny vláčí bezvládné dívčí tělo přes kameny v korytu, jako by bylo jen stvolem zbytečně utržené rostliny.

Je těžké zkrotit zástup, když ochutná krev… tak jako vrátit do jiskry oheň, který se rozhořel. Mohla se zachránit! Chtěla zemřít pro jednoho – pak na něj zapomene a zahyne pro druhého. Ženy jsou bláznivé a byly takové vždycky. Aťsi! Garumna, řeka, které dali jméno moji lidé, potřebuje čas od času oběť.

* * *

Bílé hřbety vln přeskakují balvany, zkrocené a dotýkané proudem je nechávají lemovat cestu vířící modrozelené vodě. Garonna se v zákrutách vine mezi lesnatými vrchy, prudká, že člověku podrazí nohy, ale ne dost hluboká. Tam, kde se její tok protáhne do šířky a poklesne hladina, v ohybu na mělčině vyplaví dřevo, ohlazené zbytky stromů. Věčně nenasytná, strhla je s sebou a vláčela, až z nich zbylo cosi podobného obraným kostem.

Mezi řekou a břehem, ve změti kamení a pahýlů větví uvízlo mrtvé dívčí tělo. Příliš se od nich nelišilo: pod orvaným oděvem promáčená a zbělelá kůže, údy polámané a pokřivené, vlasy jako chuchvalce vodního býlí. Připomínalo drahou loutku, rozbitou a odhozenou nezbedným dítětem; věc vyvrženou z lesa, která nikdy nebyla skutečně živá. Kolem se začaly slétat vrány, aby si urvaly co nejlepší sousto z přichystané hostiny.

Brisca náhle prudce otevřela oči, přímo do mdlého odpoledního slunce. Zorničky se jí stáhly a z pootevřených rtů se vyhrnula voda. Mrchožrouti se s krákoráním rozlétli do všech stran.

Dívka se s kuckáním přetočila na bok, plivala a dávila vodu, chvěla se v křeči. A pak se konečně zajíkavě nadechla. Nesouvislými pohyby se vyplazila výš po břehu, odřela se o větve a kameny; nevnímala nic, jen zběsilou úzkost.

Až zaryla prsty do hlíny a do trsů trávy, vzpamatovala se. V mokrém šatstvu ji rozechvěla zima, na jazyku cítila nahořklou, svěží chuť bylin z horské louky. Přinesla mihnutí vzpomínky na sviští královnu a kvítky, které dala Brisce sníst. Zlatý jas, vůně skal a rostlin, radost a bezpečí…

Brisca se roztřeseně posadila, pohlédla na sebe, dotýkala se temene, lící, ramenou. Nechápala. S děsivou naléhavostí si vybavovala chvíle před tím, než ji odnesla Garonna. Mužský oděv měla rozedraný, jak ji tloukli, a pak ji nelítostně vláčel proud. Místo podlitin a šrámů, rozbité hlavy, otoků na obličeji objevila jen pár čerstvých škrábanců. Bolest zmizela.

Jako úder se vrátila v paměti tma, všepohlcující, naprostá a dokonalá temnota. Obestřela Briscu, držela ji v nehybné, mrazivé hlubině bezčasí… a nyní ji z nějakého důvodu zase vyvrhla.

„Já… byla jsem mrtvá.“

Vyslovila to sípavě a hrůza ji na chvíli ochromila. Zírala na svoje ruce, s kůží zkrabacenou vodou, s promodralými nehty. Nahmatala kámen, píchla se o úlomek dřeva – pomalu se jí do tkání vracel cit a teplo. Poplašeně si položila dlaně na hruď. Srdce jí nepochybně tlouklo. Divoce, jako kopyta splašených koní uprostřed bitevní vřavy.

Opřela si čelo o kolena a usedavě se rozplakala. Jsem živá. Dieu! Jsem živá. A Guillermo je mrtvý. Zabili ho. Neochránila jsem ho. Nedokázala jsem splatit svůj dluh. Guillermo! Můj milý…

Jako by jí doprostřed hrudi vyrvali temný, krvácející otvor. Bolelo to tak strašně, že se náruč Garonny, plynoucí k jejímu rodišti, najednou zdála neuvěřitelně lákavá. Brisca se znovu dusila a zajíkala. Vydávala ze sebe spíš zoufalé skřeky než vzlyky. Znovu se pokoušela vykašlat ze sebe tu bolest, i kdyby měla jít ven zároveň s jejími plícemi. Marně.

Když už nemohla plakat dál, onen pocit ztráty se jí usadil na prsou jako kámen na dně řeky. Nedokázala si představit, že se ho kdy v životě zbaví. Možná… možná je to trest za to, že jsem Guillerma nemilovala? Možná jsem ho nemilovala dost? Bože, proč? Byl jediný, koho jsem na světě měla, jediný, kdo mi zbyl.

Ztěžka se zvedla.

Na každém kroku cítila ten kámen. V každém nádechu.

Země byla příliš tvrdá, než aby se do ní mohla zahrabat, a nebe příliš vysoko, než aby k němu mohla odletět. Ztratila Iranzua, Guillermovi přinesla neštěstí. Kam půjde? Co si počne? Je prokletá, jako by ji tehdy Aatxegorri uřkl.

Abatyše Egeria! Cožpak Brisce nenabídla pomoc? V klášteře svatého Kříže jí poskytne útočiště. Ctihodná sestra hovořila o tichu v horách, o vsi Brotto, která leží na východ – tak den pochodu od Jacy.

Dívka se bude muset vyptávat na cestu, hodně ptát, a často uslyší: „Neznám. Snad ti poradí támhle v kostele. Zastav se v hospodě, tam bude jistě někdo vědět.“ Mocní a učení užívají nákresy, co ukazují podobu země, řeky a města a hory. Ale kde by vzal obyčejný člověk takovou mapu? Lidé sami jsou pamětí kraje, ukážou, kudy jít. Někde naznačí směr kameny a pastevecké značky, znamení vysekaná na stromech u stezek, na rozcestích kůly a někdy i kamenné sloupy staré jako čas.

Pokud nepotká lidi, bude bloudit, obcházet příkré horské svahy a mokřady, hledat brody. Dobře, že si na výpravu do Údolí vzala podle Guillermovy rady mužský šat. Ještě lépe, že obula škorně; ze střevíců by ji proud vyzul. Teď ze všeho nejdříve vyspraví cáry oděvu špendlíky z větviček a rozcuchané vlasy znovu schová pod kuklu. Potom se obrátí nazpět, odkud ji Garonna přinesla, a dá se oklikou na západ. Nic jiného jí nezbývá. Přes vysoké hřebeny hor neprojde.

Tok řeky sledovala cesta, jež protínala Arán, spojovala Vysoký s Nižším. Třebaže se Brisca chtěla vyhnout lidem, jak to jen bude možné, a hrozilo, že narazí na někoho ze vzbouřenců, bylo by pohodlnější pustit se tudy. Ale z Garonny teď na ni dýchalo cosi zlověstného, pradávného. Cosi, co tu bylo dřív než šlépěje a dech prvních lidí.

V náhlém bodnutí strachu, jehož důvod nechápala, se po pár krocích ohlédla.

Ve vybělených větvích a zčeřených vlnách náhle viděla lidské obličeje. Podoby všech těch, které si majestátní Garonna vzala a už nevrátila – za ničivých povodní, při nehodách i střetech zbraní. Stejně bezohledná ke křesťanům jako k Saracénům, dokud bývali na jihu Franské říše, stejně lhostejná k národům, jež tu byly před nimi.

Brisca se odvrátila, rozběhla se po lesní stezce do svahu nad řekou. Utíkala, aby se zahřála a usušila oděv… a vzdálila se co nejdál od hrozivého volání vod.

Ani si neuvědomovala, že se jí žaludek svírá hlady. Když se setmělo, zakutala se do vrstev hrabanky a loňského kapradí, stočila se do klubíčka. Přes útěšnou vůni jehličí nedokázala usnout, ani ne chladem, ne pro přítomnost lesních tvorů: vždyť lidé jsou horší než divoká zvířata. Stále znovu se jí vracel obraz k nepoznání zohaveného Guillermova těla, boj – vraždění u soutoku řek, umírající, zmrzačení, zabití…

Během noci se začal zvedat ostrý vítr, hvozd šuměl, volal a sténal. Před úsvitem už Brisca nedokázala odpočívat, musela dál, zkřehlá a vysílená. Ráno je nejvíc zima, slunce pro své první kroky spolyká všechno zbývající teplo země. Dívka si alespoň vycpala oděv mechem a suchým listím. Jako zaklínadlo opakovala znovu a znovu modlitbu; aby přežila, aby se zbavila trýznivých vzpomínek.

Někde vysoko na úbočí hory zahvízdal svišť.

* * *

Prudké závany větru rozhoupaly koruny dosud zpola holých listnáčů i vysokých jedlí a borovic. Smetly mlhy, setřely mračna z noční oblohy. Hvězdy jako sněhové vločky vířící ve vánici stříbrně zazářily mezi černými obrysy větvoví.

Stvoření, co se podobalo mezkovi v rozkladu, se soukalo podivně rychle po divokých chodníčcích vstříc Hornímu Pallars. Náhle se zarazilo, zvedlo plesnivý čenich k obloze.

A jako když tleskne dlaněmi, škublo seschlými šlachami končetin. Stočilo se, rozhazujíc kolem sebe drobty shnilých tkání z útrob, a ještě hbitěji vyrazilo opačným směrem, po toku Garonny.

* * *

Spin de Mul cítil, že se blíží vstříc Brisce.

V šikmém žlutém svitu jitra pospíchala stezičkou, která se chvílemi ztrácela v mechu a pod kamením. Čaroději naopak bylo jedno, kudy se prodere podrostem, cesmíny a pěnišníky mu samy uhýbaly.

Cítil to už v první chvíli, kdy Briscu potkal. Čarovné síly, nenápadné, ne zvlášť mocné, ale znepokojivé, dívku obestíraly a chránily. Jeho chyba, že jim nepřiřkl význam. Teď jí od nečekané schůzky s ženichem nepomohou. Zasmál se – mužský hlas a vyceněná mezčí tlama.

Vichr, jenž průsvitnými prsty svištivě pročesával koruny stromů, shazoval suchou kůru, mrtvé listí a trhal drobné větve, zesílil ve vichřici. S hukotem a praskáním cloumala vrcholky kmenů. Odlomila rameno mohutné lípy, vyvrátila štíhlý peň borovice.

Brisca se nezastavila, nehledala si úkryt. Přes hlomozící vichřici Spin de Mul vnímal šelest dívčina pohybu, stromovím ji zahlédl ve stráni nad sebou. Vyrazil vpřed.

Vichřice udeřila novým náporem. V prastarém dubu hrozivě zapraštělo. Obrovský kmen skvrnitý lišejníkem se nakoso rozestoupil u kořenů. Třeskot… řítil se k zemi. Čaroděj postřehl ohrožení, pokusil se mu vyhnout. Nesmírná hmota košatého stromu jej zasáhla a pohřbila pod sebou.

Minuly chvíle, hvízdání větrných proudů a úpění lesa nepolevily. Poničená, stále úchvatná koruna padlého dubu se zachvěla a otřásla. Zvedla se, strhávajíc s sebou trouchnivé listí a mladé rostliny. Tlustý peň se pohnul, jako by si s ním hrála ruka olbřímího jentila. Mezek ještě jednou napjal plece, zabral a vyvlékl se zpod závaží.

Co mu scházelo předtím, to pozbýval i nyní. Žádnou škodu neutrpěl. Vyschlou páteř nelze ochromit, trup prokleté mršiny nic nerozdrtí. Matnou, slehlou srst mu obalilo lesní smetí; ani se neoklepal. Brisca už dosáhla odvrácené strany vrchu.

Nestíhal ji dál.

Vládci živlů se postavili proti němu. V tuto hodinu panovala jejich moc a jeho kouzla proti vlnám odvěké síly blednou, jako svíce ztrácí třpyt ve sluneční záři.

Nevadí. Čas i prostor pro něj znamenají tak málo!

* * *

’Abbás al-Tawil, emír Huescy, bloudí síněmi rozlehlého hradu; největšího, nejmohutnějšího na zemi. Z jedné komnaty do druhé, po schodištích, ochozech, věžích a můstcích nad přehlubokými nádvořími. Ví, že putuje už celá staletí. Všude jen šedý, studený kámen. Prázdno bez jediného předmětu, jediného smítka. Nepotká živou duši. Na holých podlahách a v mrtvých prostorách se neobjeví hmyzí nožka, peříčko vnesené větrem.

Okna vedou do šeré mlhy, nádvoří zaklenuje pusté, tupé nebe. Slyší své kroky, dveře se s prásknutím zavřou. Kdyby to byl sen, nebude cítit pod prsty drsný povrch zdí, neucítí žádné pachy – ale tady mu do chřípí vniká trpký dech prachu.

Zastaví se a křičí bezmocným zoufalstvím, šílenstvím beznaděje…

„Můj pane, má lásko, probuď se!“

Něžná dlaň se dotkne jeho tváře, sklouzne mu na rameno.

Al-Tawil pomalu otevřel oči. Skláněla se nad ním jeho druhá manželka, líbezná Zaina.

Ve svitu lampičky se leskly její znepokojené oči, růžově zlaté světlo ovíjelo ženiny útlé prsty a pod hedvábným nočním rouchem se rýsovala drobná ňadra.

„Volal jsi ze spaní, můj drahý pane,“ Zainin polibek smýval palčivý zmatek, který zanechal sen jako svůj cejch.

„Mám starosti,“ odbyl ji, a hned té kvapné odpovědi litoval.

Teď se Zaina bude ptát, jaké potíže ho trápí, a proč a jak na ně nemá dbát, a bude o tom mluvit až do svítání, vedena upřímnou láskou a soucitem. Vybavil si verše ghazelu:

„Jsi krásná, když zní domovem Tvůj smích,
však krásnější, když poklidně si spíš.
Tvá vůně za dne naplňuje byt,
však ještě víc, když ukojená spíš.“

Starší ze svých dvou žen mohl svěřit cokoli. Oženili ho s Balárou, sotva přestal být chlapcem. Hyzdilo ji husté obočí a velká ústa a nos, ale byla tichá a moudrá. A zemřela loňského jara, když potratila syna.

Řekl by jí: „Má milá, jsem hnán do války proti Ribagorze. Nemohu spoléhat na pomoc Zaragozy, protože ta se obrací na západ a hodlá těžit ze slabosti Cordóby. Ribagorza je tvrdý protivník, ale víc se obávám, že ji bude chtít ochránit navarrský král.“

Balára by svraštila mračné brvy a odvětila: „Můj vzácný pane, nedávej v sázku čest a životy bojovníků. Nechtěj získat zpět své pevnosti v nížinách horského hrabství.“

„Pokud to neudělám, čaroděj, kterého nelze zničit ani zabít ani zahnat, na mne uvrhne mučivé prokletí. Ale bitvu mohu přežít, tažení smírně ukončit – a zhostit se závazku.“

Mlčela by chvíli, uvažovala, ukazováčky přemýšlivě položené na rtech. „Pak tedy vyčkávej, můj pane, oddaluj útok pod různými záminkami. Alláh, on je milosrdný, přinese zvrat, který ti pomůže…“

Al-Tawil sebou škubl a málem vykřikl nahlas, zařval na útulnou ložnici, na sličnou Zainu, která mu něžnými doteky masírovala šíji: „Teď už nemohu odkládat tažení na Ribagorzu! Hrabě Giullermo, Isarnův syn, je mrtev… avšak Sancho Garcés žije! Jak si jen poradím?!“

Zaina v překvapení pozvedla dlaně: „Můj pane, neublížila jsem ti? Bolí tě něco?“

„Nestalo se nic,“ odmrštil s nevrlým gestem její obavy. „Je tu příliš těžký vzduch!“

Teď to cítil zřetelněji. Lepkavý, nasládlý puch. Stopu něčeho prastarého a zlomyslného.

„Otevřu okenice,“ navrhla úslužně Zaina.

Ale ’Abbás al-Tawil nevěnoval pozornost své choti. Rozšířenými zornicemi sledoval dva poháry na stolku vedle lůžka. Proměnily se v lidské postavy s roztomilými obličejíky na velikánských hlavách, v nichž ještě šplouchaly zbytky moštu. Vzaly se za ručky a zakroužily v nápodobě tance, usmívaly se na zmateného emíra a zpívaly tenkými hlásky:

„Na svůj slib pamatuj, jím službu splatíš,
s bohatou kořistí se vítězně vrátíš!
Mocným se staneš, král buď mezi všemi,
blahobyt válkou přines své zemi!
Veškerá bolest a starost pomine,
až spočineš v náruči paní Atéginé!“

„Co se stalo?“ zvolala Zaina, teď už doopravdy vyděšená.

Její manžel a vládce Huescy k ní obrátil rozostřený, zmámený pohled, jako by požil medové mléko s krystalky al-hašíš, konopí.

„Vyrazím na válečnou výpravu,“ pravil pevně a radostně. „Alláh nám sešle vítězství!“

XVI. SIERRA DE LA DEMANDA
Usedlost v horách

Černý sup plachtí nad pohořím Tří sester. Monte Perdido, Ztracená hora, pod věčným ledovým závojem je z nich nejvyšší. Obklopena propastnými dolinami a hustými bory, blankytná chladnými jitřními stíny, bělostná slunečním jasem, připomíná vznešený velechrám, který zbudovali bozi k poctě vesmíru.

Mrchožrout klouže šumícím povětřím. Zkoumá plošiny mohutných vrcholků, převysoké kolmé stěny údolí, soutěsky jako záseky mečem, kaskády vodopádů, vlhké rokle, rašeliniště a suché pláně, divoké lesy, které se nebojácně sápou až pod skalnaté štíty.

Zakrouží kolem bradla Ztracené hory. V mělké prohlubni pod jeho korunou spočívá mezčí zdechlina. Sup nezamává křídly, neprohne je vzhůru, aby přistál u hostiny. Vystoupá po sloupu teplého vzduchu, chvíle, a pohltí jej bledý řetězec horských hřebenů.

Mršina se pohne; nespí už dvanáct století.

Pro chvíli klidu si vybral ze svých podob tu obvyklou, nejsnazší a nejbezpečnější – protože na člověka, havrana nebo vlka číhají nebezpečí z rukou lidí. Nemohou mu nijak zvlášť ublížit, ale je to rušivé a nepříjemné. A zdržuje to.

Spin de Mul na chvíli zavře oči a tma za víčky se rozšíří do prostoru, v němž se míhají vzpomínky. Nezmizela žádná za celou dobu jeho nekonečného pobývání, nezapomněl ani chvíli ze svého vzdáleného smrtelného žití. Útržky paměti víří kolem něj, tak jako hmyz a pach provázejí jeho mrtvolné vzezření. Pokrývají čaroděje jako druhá kůže, ulpívají na šatu, který nosívá.

Šílenství prvních let, kdy samojediný útočil na každého a na všechny… než si uvědomil, že zabíjet mohou jiní, jako by byli jen zbraní, kterou vládne. Ne vždy však dokázal čekat, až věci naberou spád a jedna druhou dovede k cíli.

Vojenské posily z Itálie budovaly tábor. Římští legionáři vykáceli jilmy prastarého háje. Z kmenů posvátných stromů otesali kůly na palisádu. Tehdy je rdousil bez lítosti vlastníma rukama. Ty, které nestačil odpravit, zahubila podivná horečnatá choroba, kterou si přivlekli z metropole Říma. Umírali znetvoření, posetí hnisavými puchýři a narudlou strupovinou.

Ale jeho nemoc nezasáhla… Žádná jej nemůže postihnout.

Tma, mráz a hrůza. Sníh mu pronikl do plic, svírá jej olověnou pěstí… Pochopil, že horská lavina mu krom nepohodlí víc neudělá, stačí odpoutat vědomí a vyčkat do jara.

Povodeň ho neutopí ani neroztříští, pouze přenese o kus dál. Z lesního požáru či hořící hranice povstane znovu. Cokoli spolu s ním plamen stráví, čaroděj dokáže obnovit, pokud mu na tom záleží.

Visel v poutech dny a noci, ukřižován ve svém lidském vtělení mezi dvěma jasany… Už nikdy víc jej nepřátelé neoklamali. A protivníky byli všichni. Během deseti pokolení se jeho národ nechal koupit, ošidit, ochočit – ztratil čest, svobodu, jméno.

Bytost, kterou začali nazývat Spin de Mul, se naučila v trpkém údělu poznávání, jak si hrát s pomíjivými, pošetilými tvory.

Lovili ho, štvali ho jako škodnou, nastražili na něj jed. Stal se jasnozřivým, a oni si zvykli, že se mezčímu démonu musejí vyhýbat. Ovládl kouzla. Osvojil si tisíce lstí a úskoků. Sám nehybný před tváří proudícího času, přizpůsobil mysl i způsoby neustálým zvratům dění.

Jen čarodějovo srdce se nezměnilo.

Vzpomínky…

Chvěl se nenávistí: jeho zemi zaplavili barbarští cizinci. Roztahovali se tady, zabírali půdu. Rvali se mezi sebou pro vlastní divoké spory i na povel římské vlády, proti které se vzápětí bouřili. Jestli kdy doufal, že Impérium jednou zmizí, ta naděje padla. A lid, z něhož pocházel, pokořený, zkrocený, pořímštěný lid, se rozpouštěl ve vroucím kotlíku bojů a otřesů.

* * *

„Tribigilde, to je pošetilost!“

Velmož v tunice zdobené širokými pruhy a nášivkami růžic se zprudka otočí, až zavlají cípy pláštíku sepjatého na pravém rameni. Granáty v orlí fibule se lesknou týmž temným žárem jako mužův zrak.

„Jak se mi dovoluješ říci něco takového?“ zařve.

Válečníci shromáždění v prostorné trůnní komnatě couvnou, šedobradý předák vedle opěrného sloupu zesiná. Bezděky přiblíží prsty k náhrdelníku z jantaru a zlata na své hrudi, důkazu postavení a důstojnosti. Dotkne se však železného přívěsku skrytého pod oděvem, Thuranzova kladiva. Kéž jej bůh hromu a nebes ochrání před náčelníkovým hněvem!

„Já že jsem pošetilý? Gauterite, kdybych ti nebyl zavázán za statečné skutky, za pobité Římany, Basky a Svéby, dal bych tvůj bezostyšný jazyk vytrhnout a přišít ti ho k čelu!“

Ten, kvůli kterému spor vznikl, stojí neviděn a neslyšen vedle zuřícího Tribigilda. Baví se – jak jinak.

Ramenatý, šlachovitý Gauterit rychle zvažuje, zda ztratit hrdost, nebo krk.

„Jsi náš vládce, Tribigilde. My jsme svobodní muži. Když nás najali proti Sidingům, Haslingům nebo Alanům, abychom je vymetli z římské Hispánie, vedl jsi nás. Půjdeme za tebou do všech bitev i tažení. Ale to, cos vymyslel, nepřinese dobrý výsledek.“

„Proč ne?“ vykřikne znovu vizigótský vladař. „Proklatý démon si s námi zahrává, kazí mi záměry! Hispánie nám bude brzy patřit celá. Náš král Theodoric to dokáže, a já jsem ten, na koho spoléhá! Zlovolná mezčí obluda mi nebude překážet!“

Gauterit pokročí vpřed: „Rozdal jsi několika mužům zlato a klenoty. Uzavřel jsi s nimi dohodu, že vyslídí Dauths Habith, Mrtvou hlavu, a zničí ho. Přijali, protože jsou pyšní, lační a zoufalí. Zaplatí dalším bojovníkům, stejným, jako jsou sami. Doufáš, že netvora dostihnou. Muži bez budoucnosti a bez rozvahy provádějí šílené skutky. Stává se, že jejich bláznovství jim občas přinese zdar. Tentokrát ne!“

„Uspějí,“ přeruší ho mrazivě Tribigild. „Je mnoho těch, pro které odměna znamená záchranu před bídou, horší než strach z Dauths Haubith. Vypusť v krajině pár velkých psích smeček, a strhnou i nejstatnějšího jelena.“

„Démon přece není lovná zvěř ani obyčejný psanec,“ namítne odhodlaně předák s prokvetlými vousy. „Smrtelník na Mrtvou hlavu nestačí. Rozumný člověk nesahá holou rukou do ohně.“

„Čím dál líp!“ dupne velmož, oči mu blýskají vzteky. „Jak si dovoluješ mi říkat mi, na co nestačím?“ Tleskne, a to třeskutí projede síní jako zákmit blesku. „Ukažte mu, jak dopadne ten, kdo uráží gótské válečníky!“

Spin de Mul se usadí na Tribigildovo vysoké křeslo s reliéfem orlů nad vinnými hrozny. Má odtud dobrý výhled. Nehodlá zasahovat do šarvátky jednoho rebela proti přesile věrných. Chladně pozoruje, jak přemožitelé hodí odbojného Gauterita k patě sloupu, u kterého se ještě před chvílí tyčil ve slavnostním šatu, se šperky a zbraněmi.

Teď je odsouzenec nahý, ruce spoutány za zády, krvácí z rány na kotníku. Jeden z horlivců ho za vlasy drží ve zpřímeném sedu. Thuranz selhal, zanevřel na svého vyznavače. Snad přinese záchranu Otec nebeský…

„Atta unsar thu in himinam, weihnai namo thein…“ Otče náš na nebesích, posvěť se jméno Tvé…

Tribigild projde uličkou svých mužů a usměje se na poraženého.

„Okusíš úděl neposlušných. Prokletý Dauths Haubith skončí hůř než ty!“

Několik ochotných rukou natáhne Gauteritovy nohy. Dobrovolný kat je začne dlouhým saxem odsekávat v lýkách, jednu po druhé. Předák zatíná zuby, zmítá se, dá se do křiku. Přišlápnou mu krk a tlučou ho dřevcem oštěpu. Pak jej obrátí na břicho a kat se rychlými údery pustí do svázaných paží. Prosebné vytí slábne do stenů, když kat odřezává saxem zbylé pruhy tkání. To už nešťastník zmlkne, vědomí se hroutí. Popravčí zvrátí Gauteritův sinalý obličej ke klenutému stropu síně. Z proťatých krčních cév stříká krev. Pahýly předloktí se vzepnou v ubohém odporu, dokud se ostří neprohlodá k páteři.

Tribigild pozvedne oddělenou hlavu, kterou mu s úctou podali: „Takhle budu brzy držet hlavu démona!“

„Posluž si,“ pronese hluboký hlas za jeho zády.

Cizinec sestoupí z podstavce vladařova křesla. Je oděn do prosté, krátké tuniky, křížem přepásané řemením pochvy. Černou hřívu po ramena i krátký vous má husté a neupravené. Snědá kůže, hladká a pružná, prozrazuje mládí. Urostlý muž kráčí tiše, bos, nohy chrání jen návleky ze surové hověziny. Levici kryje kulatý štít s obrazem býka, v pravé pěsti svírá žíněmi zdobený jílec zakřivené falcaty.

„No tak, zkus to,“ opakuje výsměšně a plaví bojovníci v kroužkové zbroji couvají, jako by se k nim přibližoval požár.

„Věděl jsem to!“ zvolá vítězně gótský náčelník. „Věděl jsem, že ho přilákám! Rozneste ho na čepelích!“

Ale nikdo tu není. Vetřelec se vypařil jako vločka na žhavém uhlí. Rozhlížejí se sem a tam. Kdosi zaječí: „Dotkl se mě! Prošel kolem mě!“

Spěšně se otáčejí, zvedají zbraně.

Z prostoru vedle vladařova křesla vybíhá mohutný vlk, šedý přízrak. Proplétá se mezi předáky a ozbrojenci, nelze ho zasáhnout. Roztrhne dlaň, otevře hrdlo, zahryzne se do tváře.

Proklínají, mávají čepelemi, potřásají kopími: vraždící šelmu pohltil závěs na stěně. Umírající bojovník se dusí krví, zranění sténají. Tribigild znejistěl, krůček za krokem se posouvá k východu z trůnní komnaty. Vlasy pod zlatou čelenkou s ověsky mu zčechrá závan vzduchu…

Velký havran prolétne těsně nad velmožovým temenem, pronikavě zakráká. Ladná otočka po křídle, a temný dravec klovne pod obočí nejbližšího z družiníků. Muž zaječí, mezi prsty mu protéká krvavý sliz. Vržený oštěp, sekyrka, stříbrný pohár, vystřelený šíp havrana míjejí. Avšak jeho spáry někomu strhnou kůži z čela, zobák zohaví čísi líc, vyrazí další oko. Uprostřed povyku a zmatku je všude – a nikde…

Tribigild se křižuje, rty se mu zachvívají. Zjistil, že dveře pobité umně tepaným bronzem nejdou otevřít, ať jimi lomcuje sebevíc. Jeho lidé ztěžka oddechují, otáčejí se jako ve zmatku, zbraně pohotově. Mrazí je v kostech.

Tehdy se ozve praskot ohně, z koutů síně vyrazí vysoké plameny a štiplavý kouř, obkrouží muže uvězněné čarami.

Okenní a dveřní otvory vsála kamenná zeď do jednolité, neprostupné plochy.

Křik stoupá podél opěrných sloupů a ovíjí se kolem klenby jako dým.

Když stráže o málo později vyrazí zaklíněné dveře, jež vedou do trůnní komnaty, naleznou mrtvé. Válečníci mají zraky vytřeštěné děsem, otevřená ústa, údy skrčené, jako by je sežehl žár. Pouze část jich nese krvavá zranění a nezdá se zřejmé, co všem vzalo život. Tribigild dřepí u vyřezávaného křesla. Tváře si drásá nehty až na kost, ohlodává prsty a sliní hůř než hladový pes. Rozum v něm shořel.

Vysoký muž v černém plášti vychází volně z pevnosti, jež patřila jeho národu, než ji obsadili Římané, které nedávno vyhnali Vizigóti. Pod stínem kápě se třpytí safírové oči. Možná se usmívá.

Po cestě k hradbám se sune hlouček venkovanů, ženy v plachetkách, ušmudlané děti. Dvě káry tažené unavenými koníky, pár velkorohých kravek, stádečko koz a ovcí.

Spin de Mul by mohl mlčky projít kolem, ale cítí v nich svůj rod a jeho zvídavost dosud nepohasla.

„Kam jdete, lidé?“

Rolník, který skupinu vede, plecnaté a ježaté chlapisko, pokorně odpoví.

„Pán s tebou, poutníče! Byli jsme nájemci na statcích poblíž Caesaraugusty. Ale máme už dost daní, závazků, příkazů a zákazů. Co s římským občanstvím? Je míň než shnilá sláma! Jdeme z provincie svobodně žít mezi gótské barbary!“

* * *

Červená, světle okrová, šafránová, zelená, modrá… Nádherně vyzdobený Beatův výklad Zjevení svatého Jana zářil barvami. Zlatavé světlo podvečera, svěží vánek, v němž sládl medový dech kručinky. Otevřeným okénkem vstupovalo do strohé klášterní cely jaro. Konečně zavládlo i zde, v dolinách pod Monte Perdido. Egeria na okamžik vzhlédla s úsměvem rychlým a stěží postřehnutelným. Chvíle Boží milosti a pomíjivý pocit bezpečí.

Její skromné, ale samostatné obydlí – jediná a nezbytná výsada úřadu abatyše. Lůžko z prken vystlané slámou, židle a stolek, dřevěný kříž, výklenek s lampičkou. Venku širý svět, nesmírné hory zaklesnuté jedna do druhé jako prsty sepjatých dlaní, nespočet bytostí všemožných zevnějšků i osudů… tolik jich je, jako světel ve hvězdné vánici na jasném nočním nebi.

A ona, nepatrné ženské stvoření, jemuž Bůh dovolil, aby ze své maličké cely, z chudého kláštera benediktinek mohla být pokornou i vědoucí součástí jeho nesmírného díla. Jemně, opatrně obrátila list Commentaria in Apocalypsin. V hodinách určených studiu a četbě, lectio divina, svobodně rozjímala a ukládala poznámky do voskových tabulek.

Beatus z Liébany psal svůj rozklad o zkáze a naději v době, když Saracéni opanovali zemi mezi Ebrem a oceánem a rozmetali gótské království. Pro ty, kdo vstřebali mnichova slova, se Cordóba stala Babylónem odsouzeným k zatracení a chalífát pekelnou šelmou. Ale svatý Beatus neměl na mysli pohany, nýbrž koukol mezi obilím v církvi pozemské, hříchy a poklesky věřících i pastýřů.

Ubi mulier sedet super bestia… Šarlatová žena jede na sedmihlavé nestvůře s hadím ocasem: rohy, drápy, pilovité zuby. Andělé máchají mocnými černými perutěmi a dují do rohu zkázy. Smutné tváře a skloněné hlavy postav v pestrých rouchách. Obnažená, bezmocná těla lidí hynoucích ve vlnách; veslice načrtnuté tenkými tahy se potápějí, neboť spadla hvězda Pelyněk. Čtyři jezdci: vraník hladomoru, ohnivý hřebec války, bělouš moru, šedák Smrti, a u nich huňatý temný Ďábel, jenž napřahuje pařáty.

Kristus porazil Satana, spoutal ho na tisíc let, jak je psáno ve Zjevení. Když se blížil tisící letopočet, padla na všechny hrůza. Antikrist vstoupí na svět, obrátí ho v popel, hnilobu a krev. Klášter svatého Petra v Rodě tehdy dokončovali, ale jeho skriptorium už posloužilo pro naléhavý úkol. Vytvořili v něm opis Beatova komentáře k Apokalypse, jež měla záhy udeřit.

Egeria se často vrací k vzácné knize, kterou jejímu klášteru věnoval Borrell, biskup z Rody. Překrásné obrazy a strašlivé poselství… Trest za zločiny hříšného člověčenstva!

Zatím není hůř, než bylo. Ďábel ve své strašlivé tvářnosti se nezjevuje, aby skoncoval se vším živým. Pouze připomíná svoji přítomnost v krutých skutcích a pohromách – tak jako vždy. Brány pekla se možná pootevírají, hrozba stále trvá.

Abatyše vnímá, že úzkost, hořkost a neklid obestírají zemi dusivým oblakem. Poslední roky jsou všechny křesťanské říše vůkol bičovány morem a hladem. Jako by každou chvílí měla lidstvo zachvátit další, ještě ničivější smrtelná nemoc. Nevídaný žár spálí veškerou úrodu. Nelítostné střety lačných vládců smetou obydlí, zkalí vodstva, rozvrátí řád. Poutníci, kteří občas nocují v klášteře, věří, že ještě zažijí Soudný den. Kdo smí doufat, že vstoupí v Království nebeské?

Abatyše kláštera svatého Kříže chce věřit, že Kristus, který je milosrdenství a láska, nedá zahynout pozemskému bytí. Proč by se jinak obětoval, kdyby nemělo být lépe? Pominou chmury i nebezpečí! V čase strádání se my lidé podobáme medvědům, zalezlým v zimním doupěti. Kolem nás tma a venku mráz. Ale sněžný příkrov jednoho rána povolí, člověk si protře zrak a nastaví tvář jarnímu slunci.

„Matko představená,“ mladá jeptiška stanula na prahu cely, „sestra fortnýřka tě žádá, zda bys nepřišla k brance. Máme podivnou návštěvu – oškubanou tulačku, ošklivé stvoření.“

Egeria pečlivě zavřela knihu a upevnila pás, který spojoval měkkou koženou vazbu.

„Sestro Agatho, pros Boha, aby očistil tvoji mysl i duši,“ řekla s výčitkou. „Kdo bez špatných úmyslů přijde k našemu příbytku, je vítán a dostane se mu útočiště.“

Spěchaly přes dvůr, dvě štíhlé postavy v temných řeholních závojích.

„Matko, je špinavá, rozcuchaná, nohy má omotané hadry. Plášť jí páchne kozí močí. A pod roztrhanou sukní nosí nohavice!“

„Ty si oblékne pod oděv mnohá žena, jestliže se vydá na cesty,“ opáčila Egeria. „Styď se vyčítat jí ubohý šat! Nuzní budou blahoslaveni pro svůj pokorný úděl.“

Agatha nesouhlasně škubla půvabným nosíkem jako králík, když větří. „Ta osoba se odvolává na tebe, matko představená. Asi má horečku. Blouzní, pořád vykládá něco o hořícím býkovi! Třeba má spolky s démony! Neměli bychom ji sem vpouštět!“

Abatyše se nezastavila, jen jí na tváři znovu vykvetl úsměv. „Naopak. To děvče bude přijato, jako by mezi nás zavítala králova schovanka!“

* * *

„Nečekal jsem, že se nám to podaří,“ zafuněl Hrom.

Bylo to jako zázrak, ve který nedoufali.

Jejich kamenný dům se zapřel do svahu a zídkou k sobě přichytil hospodářské stavení. Do přízemí vedla velká vrata, nahoru venkovní kryté schodiště z březového dřeva. Hrázděné patro přečnívalo a ještě švihácky natáhlo pavlač. Široká střecha z břidlice zaštítila celou budovu, ani za deště nepršelo ke stěnám. Přikrývala se břečťanem hustým jako beraní kožich. Podél plotu zdivočele rostly hvozdíky, orlíček a saturejka.

„Takové obydlí jsem si přál – přesně tady v Inorena ez Lur, Ničí Zemi,“ řekl Iranzu. Navzdory svému trápení se v tu chvíli cítil skoro šťastný.

Ke statku patřily stáj a ohrada. Za ním se ukrýval zanedbaný jabloňový sad, lískové křoví, nad údolími pak vysokánské hory s posledním sněhem na temeni. Vedlejší úbočí, oblá a zelená, obsypaly květy plného jara. V hustých lesích využije Iranzu svůj luk a ke stravě přilepší zvěřinou. Šikmé paprsky jitřního slunce zvedaly hedvábně třpytné mlhy. Koně pasoucí se ve stráni vypadali, jako by je posypal zářivý pyl.

„Kam taky jinam jít a vostat svobodnej?“ bručel Egokiñe. „O zemi kolem Duera se prali, a teďkon o ni žádnej nestojí. Vybydlili to tu, křesťani i musulmani…“ Abda při jeho slovech pokrčila rameny. „Kastilci se můžou začít znova přetahovat s Toledem, a zas tady bude horko. Hned tak se sem nikdo nepohrne!“

„Jsme tu my,“ podotkla věcně Abda. „Jestli přes vrchy někdo potáhne, budeme si muset pomoci sami.“

„Nejde jen o válčení,“ mínil Iranzu. „Hory každého nelákají. Dál se vlečou roviny, jenže na březích Duera je kraj samá kost z kamení, jako by ho nasucho opražili na pánvi.“

„Pánům to nebude vadit. Stejně tam někoho nalákají nebo přikážou. Jen co bude trochu klidněj,“ rozumoval Egokiñe.

Dolina v jihozápadním výběžku Sierry de la Demanda zatím tonula v laskavé, líné pohodě. Zdálo se jim, že se všude prostírá boží neděle.

„Vedla nás do tohohle koutu nebesa,“ tvrdil Hrom, „to mi nevyvrátíš.“

Měli za sebou nesnadné dny putování Navarrou a Kastilií. Hledali místo, kde by se mohli usadit a vystavět dům. Léto rychle uteče: na zimu potřebují přístřešek pro sebe i koně.

* * *

Jejich majetek nestál za mnoho, ale i tak nesli náklad. Průvod vedl Iranzu, luk sbalený na zádech, Brisčin nůž u pasu. Zadního voje se ujal podmračený Egokiñe s holí v pěstích. Koně šlapali uprostřed. Dassin dali táhnout naloženou kárku, na vršku připevněné vědérko na vodu a srp na trávu, aby byly po ruce. Nemohlo jim uniknout, že vranka závidí Leyalovi, kterého šetřili namáhání.

Grošák klusal na oprati za vozíkem a cestu si užíval. S Mas’udem ibn Amrusem procházel taženími a výpravami, ale poslední měsíce přebýval na jediném místě. Nudil se už. Teď jeho zvídavosti přinášely vzduch a země spoustu zajímavých pachů i předmětů k prozkoumání, kvůli kterým zastavoval a zdržoval.

Abda kráčela kobylce u hlavy a vedla ji. Aby upokojila Dassin a sebe rozptýlila, promlouvala k ní, bezděčně slovy svého dětství v Rífu. Cordóbskému chalífátu sloužilo nemálo Berberů, leckdo z nich se přidal do velké hry o moc a vliv. Ale její berberský pán Abdu před osmi lety prodal; téměř zapomněla rodný jazyk.

„Terbat Tafalkayt, má krásná holčičko, oni si jen tak jdou a ty vlečeš náklad. Ahé! Takový je i náš osud. Žena má na hlavě břemeno, v břiše dítě, na zádech muže a v rukou jídlo. Co změníme? Ale grošákovi budiž odpuštěno!“

Mířili do hor; Abda z nich také pocházela. Volnost, dobrá píce pro koně, únik před válečnými mračny – tady v Sierra de la Demanda se klene mír.

Už se chtěli zabydlit v opuštěné poustevně na vrcholku kopce, kde strávili jeden z nezbytných dní odpočinku kvůli koním. Osamělý jeřáb před vchodem pokřivily neodbytné vichry, střechu obrostly lišejník a tráva. Nepohodlné, příliš malé, ale bylo by to útočiště. Po úvaze zkusili pokračovat do hor.

Sledovali pěšinu, která slibovala, že je vede ke vsi. Iranzu zpozorněl, zdálo se mu, že příliš zarostla plevelem. Neobdělané políčko výš po cestě mohlo být úhorem, v němž půda odpočívá, avšak necítili kouř z topenišť a pach mrvy, nezaslechli brebentit drůbež, ozývat se zvířata.

Okna domů se podobala očnicím zemřelých. Některé ze staveb rozvrátil požár seslaný blesky nebo paliči, jiné snad zimní vichřice a sníh. Bezinčí je obklíčilo, žebřice a lopuchy. Uvnitř byly budovy prázdné jako opuštěné šnečí ulity. Koně se plašili, když procházeli zapomenutou osadou. Hrklo v nich, napjali se k odskoku. Rozmyslili si to, když je jejich páni uklidnili, ale poléval je pot a třásli se.

„Tady nezůstanem,“ rozhodl Egokiñe za všechny.

Iranzu potřásl hlavou. „Půjdeme dál, protože tu stezku někdo používal ještě po tom, co odtud zmizeli lidé.“

Nikdo z nich se neptal, co odtud vyhnalo vesničany. Tušili… Gaitzoak, duch nesvárů a zla. Tam, kam se vloudí, změní se noci v černou past nejistoty, dny v palčivý žár strachu a podezíravosti. Soused sousedu klade nástrahy, jako šílení si usilují o majetek, zdraví, život. Spí na jehlách a vstávají do blýskání ostří.

Jediná naděje zbývá: zaříkat zlořečené místo, zakopat živého zajíce pod práh prvního domu a odejít pozpátku, každý z usedlíků jinam.

Den pokročil, když tři poutníci a jejich koně dorazili k usedlosti pod temenem kopce. Tušili, že ani zde je nikdo neuvítá… ani nevyžene. Okenice byly vyvrácené, dveře pootevřené, plot se kácel k zemi. Koně frkali a přešlapovali, místo se jim příliš nezamlouvalo, ale neděsilo je tolik jako vesnice nad údolím.

Abda zůstala s koňmi a tišila je, zatímco muži vstoupili dovnitř.

„Sídlili tu hezky dlouho, pár pokolení, hádám. Neměli se nejhůř, na to, že jsou kolem samý vršky. Chovali vovce, hele, zbytky jemný vlny a stav. Asi vozili sukno na velký trhy do Burgosu.“

„My z hor jsme skromní! Ale moc tu nezbylo, tkaniny a všechno cenné je pryč. Ta zčernalá hrouda v míse na stole byla nejspíš kaše, trčí v ní zplesnivělá lžíce. Odstěhovali se ve spěchu?“

„Řek bych, že tady nebydlej od loňskýho podzimka. Teda… no, dá se to tak povědět.“

Teď to ucítil také Iranzu. Rozkašlal se a žaludek mu zkroutil nejděsivější ze všech zápachů.

Hospodář ležel hlavou v kuchyňském ohništi. Ještě hořelo, tehdy, když se ocitl v poutech na zemi. Hospodyni našli ve vedlejším stavení, půl stodole, zpola ovčinci, v rozervaném oděvu a přehnutou přes napajedlo. Do krku měla zaříznuté prameny vlastních dlouhých vlasů, kterými ji uškrtili. Vrstvy vyschlých muších larev potvrdily Egokiñův odhad – zemřeli dřív, než se v kopcích ohlásila zima.

Hromotluk se hrnul ke kryté studni venku před zídkou, ale v té naštěstí nikdo neskončil. Po psu zůstal řetěz s přetrženým obojkem a chomáč chlupů přilepený k boudě.

Mrtvé pohřbili kus od starého sadu; poděkovali jim a pomodlili se za jejich duše. Zabralo to námahu a nemalý čas, než usedlost vyčistili, vycídili, opravili a uklidili. Když byli hotovi, Egokiñe obešel celý pozemek s hořícími větvičkami jalovce a zaříkáním, aby zapudil zlé síly.

A pak tam zůstali přebývat.

Kam se poděl střep, který si před rokem odnesl Iranzu ze střechy rodného stavení?

* * *

Měli dost na práci, ale chvíli světla a ticha se jim nechtělo rušit. Jen od jabloní skřípavě zazpíval strakapoud. Začal bubnovat do kmene, aby si obhájil obsazené území.

„Možná bysme si taky měli nějakýho hafana pořídit,“ prohodil Hrom v tom líbezném ránu. „Zmatený doby, rozumíš.“

„To udělejte,“ pokývl Iranzu, „protože na čas budete sami. Nejsem rád, že vás tu nechávám.“

„Poradíme si,“ ujistila ho Abda.

„Jdeš hledat rubíu, co? A kam asi? To budeš běhat od hřebenů Auñamendiaku až po bránu Cordóby a každýho se vyptávat? To si teda dáš! Takovýdle fousy ti narostou, než ji objevíš!“

Iranzu stiskl rty a odvrátil se. Ve svahu nad usedlostí koně pošlehávali ocasy, pohazovali hřívami, aby odehnali poletující hmyz.

„Podívejte se na ně,“ ozval se nečekaně. „Leyalá ohrnuje pysk a Dassin se předvádí. Pokládá uši a nese hlavu jako kněžna Tak tak jsme stihli usídlit se, než je zase říjná.“

„Napoprvý nezabřezla, to se časně zjara stává. Teď to dohoněj,“ uchechtl se Hrom. „Pozejtří ji začne grošák svádět, olizovat, drbat, otírat se o ni bokem. Už ho připouštěli, je zdvořilej, nebude si na ni hurtem dovolovat. Odchováme ty nejkrásnější koně v celým al-Andalusu! No, počkáme si do příštích Velikonoc. Kůň je dokonalejší než člověk, peče se dýl.“

Abda na něj úkosem shlédla, půl útrpně, zpola pohoršeně. Přesto pronesla něco jiného než peprné rýpnutí: „Iranzu… ty se chceš vrátit k Bidarray?“

„Kde jinde mám začít s pátráním než tam, kde se ztratila?“ hlesl.

„Palice dubová,“ ulevil si Hrom. „Koleduješ si o to, abys laškoval s havranama na vysokým dřevě.“

Iranzu pobledl. Neviděl sice popravu oběšením, zato slyšel šťavnatá líčení. Při toulkách posledního roku zahlédl nejednoho viselce, žalostné zbytky znetvořené umíráním a rozkladem. Bolesti a skonu se jeden nevyhne a mrtví jsou mrtví, na nich nesejde. Ale od konce masopustu ho sužovaly zlé sny.

Útočil na něj černý dravec s dlouhým zkrvaveným zobanem, safírové oči mu žhnuly krutou nenávistí člověka. V těch vidinách se Iranzu snažil bránit, utíkat. Havran jej dostihl… Tma a hrůza tak pronikavá, že se mládenec budil s výkřikem a úzkostí mučivou jako hluboká rána.

„Umřít se dá jen jednou,“ odpálil drze, třebaže jím projel mráz. Smrt nemusí být tím nejhorším ani posledním. Jaképak peklo! Propast bezkonečné nicoty z jeho nočních můr…

Možná jsou v tom nečistá kouzla. Vždyť čáry ho dostaly z hradní kobky a vzkřísily Briscu. Neříká se, že stejné musíš zahnat či vyhojit stejným?

„Ty jsi přece synem astiyi, bratře. Poraď mi, kde nějakou vědmu potkám! Poprosím ji, aby mi hádala, kde je teď moje nevěsta.“

„Dobrej nápad. Jenomže na tohle hadačka nestačí, když si máš bejt jistej a schází čas. Potřebuješ opravdickou sorginu, která čaruje, jinak jseš v pytli.“

Jako by mládence obstoupila ohnivá stěna. Přesto prohlásil odhodlaně: „Jestli jsou, najdu je spíš než Briscu. Pak už to bude snadné.“

Abda se rychle vmísila, aby ho povzbudila: „Slyšela jsem o Iblísově trůnu na severovýchod od nás… Prý se tam scházejí čarodějky staré jako svět.“

„Je to tak,“ pokýval Hrom. „Míněj tím jeskyni, Sorginen Leizea, v lesích kousek od vesnice Zugarramurdi.“ Potáhl nosem a vážně pokýval zrzavou hlavou. „Slízá se tam s nima Akerbeltz.“

Mládenci poskočil ohryzek. Černý kozel nebyl přímo ďábel, ale bytost, které je lépe se vyhnout. Přebýval v podzemí a vládl kouzelnicím, chránil dobytek. Když si usmyslel, vzal na sebe lidskou podobu. Ale ta pravá měla chlupaté mužské tělo a na něm půl člověčí, půl zvířecí lebku s obrovskými rohy a plameny v očních důlcích.

„Dobře,“ řekl jen.

„Záleží na tom, jak půjdeš rychle, ale počítej víc než deset dní,“ vykládal Egokiñe, který probrousil celou Navarru i s okolními kraji. „Jako bys mířil na Bidarray – ale tomu se vyhni, jasný! – Ďáblův trůn leží kus před hranicema. Vezmeš to přes údolí Baztanu, odtud už je to tak denní pochod.“

„Vyrazím hned,“ pravil Iranzu. Vstal a pronikavě hvízdl.

Leyalá se otočil a svižným krokem se ubíral k mládenci. Položil uši a s něžným odfrknutím sklonil ušlechtilou hlavu, dotkl se svého pána. Vlnitá hříva mu visela přes plece jako hedvábný pláštík, zlatistý chvost napřímil jako rytíř korouhev. Přes pěknou srst kdosi zlomyslný přehodil růžovobílé, rozřepené cáry jizev.

Přiklusala Dassin a štípla grošáka zespodu do krku, aby se také dostala k Iranzuovi a mohla jej pozdravit. Zvedli se i jeho přátelé.

„Dáme na ně pozor!“ slíbil Hrom. Na dotvrzení plivl do trávy a dupl na slinu.

„Přivedeš ji,“ řekla pevně Abda. „Tak. Sbalím ti věci a jídlo na cestu.“

* * *

Iranzu odešel, koně se vrátili do výběhu, padla tíseň.

„Vranka se ohřebí, možná dřív, než bude ten mamlas poblázněnej zpátky,“ rozjímal Hrom. „A co my dva, Tifawt?“

Chvíli na něj hleděla s rozšířenýma očima. Zrůžověla, ústa jí rozšířil úsměv.

„Je to vážná nabídka?“ optala se.

Pozvedl obočí. „Jináč to neumím,“ vysvětlil.

Zrudla ještě víc. „Nemohu počít. Brali si mne, když jsem byla ještě děvčátko, ačkoli Prorok přikázal šetřit ve válce ženy a děti. Tam vevnitř… jsem jako pohár, který rozbili a poslepovali.“

Až teď si všiml, jak ve snědé pleti jejích lící vyvstalo dávno vybledlé tetování, drobné hroty trojúhelníku. Připadalo mu, jako by jí tváře zdobily kvítky šeříku.

„Na tom nesejde,“ zamručel. „Bude fůra práce s koňma.“

XVII. BROTTO
Klášter svatého Kříže

„Lidé jsou divní!“ zasmál se muž v černo-rudém plášti, bílé zuby se zaleskly. „Co jste čekali vy dva, když jste si poručili odstranit Guillerma Isárneze?“

Gilen, mladší syn hraběte Suñera a pán hornaté Pallars Sobirà, vyskočil z křesla, až se převrhlo a jeho lovečtí psi se halasně rozštěkali.

„Nejsme připraveni na válku!“ zavřískl. „Nedokážeme sami bojovat! Emír Huescy má víc vojska, lepší výzbroj, schopné velitele – a s čím bychom počítali my? Arabská jízda nás zadupe do země!“

Raymond, jeho bratr a vladař jen o málo úrodnější Pallars Jussà, zůstal zachmuřeně sedět. Prsty zatínal do područek. „Kdy udeří Saracéni?“

„To bychom si měli zjistit sami,“ vmísil se třetí z mladých mužů v hodovním sále hradu Sort. „Když nedokážeme ani tohle, rovnou Huesce předejme klíče od všech bran Pallars.“

„Ty mlč, Ermengole!“ osopil se Raymond na nevlastního bratra. „Koukej do svých knih, modli se a stáhni ocas, když jednají chlapi!“

Ermengol se do rodiny hrabat z Pallars dostal díky druhému sňatku své matky. Vždycky si připadal jako kukaččí mládě – či spíš ptáče, ke kterému do hnízda nasadili dvě ukřičené, neomalené kukačky. Stiskl rty. Rozhovor s nebezpečnou návštěvou se ho víc netýkal. Dveře ze sálu však zavřel bez hluku: vyhýbal se prázdným gestům.

Čekal, že al-Tawil dříve či později vyrazí dobýt ztracená území na jihu Ribagorzy a přibere Pallars. O den dříve Ermengol obdržel list od biskupa z Rody. Vášnivý křesťan a urputný bojovník Borrell v něm líčil, že Huesca povstává; vyzýval k rychlému útoku, který je nejlepší obranou. On sám, psal biskup, sbírá zbrojný lid a osobně ho povede.

Než sestoupil po strmém schodišti na nádvoří, prolétlo Ermengolovi hlavou, že by bylo rozumnější vyjednávat. Možná emír z Huescy nedychtí nezvratně po střetnutí, vždyť Guillermova smrt neznamená tolik, aby jen kvůli ní vážil válečnou výpravu. A i kdyby ano, rokování poskytnou čas, v němž poprosí krále Sancha o pomoc – vezmi ďas, za jakou cenu!

Neměl právo ani možnost zasahovat do sudby hrabství. Ať si jeho bratři vedou po svém! Ermengol zmírní starosti projížďkou po lesích… jako častokrát dřív.

„Zvedneme své oddíly,“ pravil zatím Raymond Suñer, vzpřímil se pyšně a udeřil pěstí do desky stolu. „Ukážeme, jak válčí rytíři Kristovi! A náš dluh vůči tobě,“ polkl, protože ho nenapadlo, jak démona oslovit, „bude smazán.“

Spin de Mul se mile usmál, jako by zval hosty k veselici. „To není splátka, jakou žádám. Uvaž, získal jsi navíc Ribagorzu.“

„Co tedy po nás chceš?“ rozkřikl se Gilen.

„Až přijde vhodná chvíle, sdělím to tvému bratrovi,“ uklidnil ho čaroděj. „Buď si však jist, že ty nebudeš muset nic rozhodovat ani učinit.“

Hrabě Pallars Sobirà otevřel ústa naprázdno. Netušil, co na to odpovědět, jestli být rád, nebo se má znepokojit. Vztekle škubl rameny a vyrazil ze sálu. Smečka honičů vyskočila a metla za pánem, pruty vztyčené v naději na dobrodružství nebo žrádlo.

„Chci to vědět hned!“ zasyčel Raymond.

Čaroděj nehodlal ztratit dobrou náladu. „Jak si přeješ,“ pravil hladce. Uchopil karafu se sladkým, těžkým vínem z Valencie a odlil trochu přímo na stůl.

Světlo, které pronikalo otevřenými úzkými okny, klouzalo po lesklé ploše tekutiny. Raymond jako uhranutý nespouštěl zrak z temně rudé kalužinky. Zdálo se, že ožila, hýbe se, matné barvy odrazu po ní přebíhají a kmitají.

„Ne! To nemohu vykonat!“ zařval pán z Pallars Jussà. Zakryl si obličej a zapotácel se. Prudkým pohybem dlaně smetl kaluž vína. „Nemůžeš mne nutit. Neudělám to.“

„Opravdu?“ zajímal se Spin de Mul. „Nahlédni do svého nitra! Mnohokrát jsi o tom v koutku mysli uvažoval. Zášť se ti usadila v duši jako jedovatá sedlina. Učiníš přece to, co sis vždycky přál, už od dětství, a můžeš se ospravedlnit tím, že jsem tě k tomu dohnal. Není to tak?“

Šlechtic přerývaně oddechoval, pohled se mu stále vracel k potřísněné stolní desce.

„Jak to provedu?“ zeptal se chraptivě.

„Nevyžadoval bych svou cenu za službu, kdyby se zrovna nenaskýtala skvělá příležitost. V příštích dnech padne mnoho mužů. Co znamená o jednoho mrtvého méně…“

„… nebo o jednoho víc,“ zašeptal Raymond Suñer.

* * *

Ermengol sedlal svého šedáka sám. Na Gilenovo služebnictvo nebylo spolehnutí. Navíc nestál o to, aby mu pak nevlastní bratr předhazoval, že si na Sortu dovoluje přikazovat Gilenovým lidem. Beztak na chmurném, neútulném hradě pobýval jako nevítaný host… nebo hůř, truhla po předcích, co se už se nikomu nehodí a všude překáží.

Vyváděl krokem šedého hřebce k bráně, když kůň náhle zafrkal. Bázlivě couvl, uši mu stříhaly sem a tam. On sám ucítil v zádech něčí upřený pohled. Otočil se a stanul tak tváří v tvář Spin de Mulovi.

Po hnusné mezčí podobě nebylo stopy. Démon vyhlížel vznešeně a upraveně, urozenec, který dbá na zevnějšek bez rozmařilosti – právě tak, jak sluší válečníku. Avšak Ermengol vnímal čarodějův tělesný, a přece ne lidský pach. Mísilo se v něm ovzduší hluboké jeskyně, vůně sněhových mračen, dech skály, do které praží slunce.

Kůň uhýbal, točil se v půlkruzích, kmitání uší zrychlilo: přál si utéct od té cizí bytosti.

„Poslechli tě,“ hlesl Ermengol s údivem i pohrdáním. „Ti pyšní hlupáci se chtě nechtě proměnili v tvoje loutky.“

„Nešikovné a málo užitečné,“ upřesnil Spin de Mul. „Ale i tak se události daly do pohybu. Zkoušel jsi někdy rozmotat klubko pocuchané příze? Zatáhneš za vlákno a překvapí tě, v kterých místech se neladný chomáč napne.“

Ermengol měl co dělat, aby plašícího se šedáka udržel. Musel však porozumět… „Proč…?“

„Bylo by samozřejmě o trochu snazší a rychlejší popíchnout Toledo přes emíra některého ze sousedních taifas, ale teď k tomu dojde tak jako tak.“

„Toledo? Co má co společného s Pallars?“ zvolal mladý muž.

„Je to stejné, jako se hraje quirkat. Teď jsem na tahu.“

„Proč?!“

„Proč na to tví příbuzní nakonec kývli? Protože je válka o hranice hrabství nepálí.“ Spin de Mulovy rysy byly tvrdé a odtažité, jako by je vytesal pradávný sochař kdysi na úsvitu světa. „Protože jde o události, které přímo neohrozí jejich život ani osobní majetek.“

„To jsi prohlašoval, ano. Proč tohle děláš? Jsi zrůda!“

„Já?“ Přes čarodějovy rty přelétl pobavený vlčí úsměv. „Já ve skutečnosti nikdy nic nedělám. Jen… kladu otázky. Jen předkládám možnosti. Jen otevírám dveře. Veškeré utrpení jste si zvládli způsobit sami. Často způsoby, nad jejichž vynalézavostí jsem zůstal stát v němém úžasu.“

Mladý muž upustil otěž, kůň odskočil a odcválal nádvořím. Jeho pán ustupoval, dokud nenarazil zády do zdi. Levicí sevřel křížek, který měl zavěšený kolem krku.

„Déu misericordiós,“ zašeptal. Bože milosrdný!

„Ten ti nepomůže,“ ušklíbl se Spin de Mul.

„Odstup ode mě!“

„Ale no tak. Nač taková přepjatost? Pověz mi, nechtěl bys mít dost síly, aby sis vydobyl Pallars zpátky? Abys sjednotil svou zemi?“

„Ne s pomocí démona, jako jsi ty!“

„Tvůj otec i strýc Suñer, kéž dojdou věčného pokoje, tě ustanovili vládcem. Dobře věděli, co dělají. Podívej se na své drahé bratránky! Ve svém hladu a hamižnosti rozervali Pallars, jako by pilou zaživa rozřezali v pase krásnou dívku, protože ji oba chtějí! Protože si nedovedou nic odříct. Ten, kdo nakonec bude trpět nejvíc, jsou zdejší lidé. Tvoji lidé! Tobě je svěřili na starost!“

„Neoháněj se mým otcem a strýcem! Bůh je opatruj!“

Mladíkovi se vytratila barva z obličeje. Jak vzdorovat, když zloduch pouze nahlas vyslovil to, co Ermengola hlodalo za bezesných nocí?

„Nedám ti svou duši!“ vykřikl. Bezděčně zaklonil šíji, aby viděl čaroději do tváře. Náhle si uvědomil, jak je Spin de Mul hrozivě vysoký. Nebo předtím nebyl?

„Tvou duši? Nebuď směšný! K čemu by mi byla? Nejsem tvůj Bůh ani Ďábel, abych si z nich dělal sbírku.“ Spin de Mul teď stál od mladého šlechtice stěží na šířku dlaně.

„Rouhači,“ zasípal Ermengol.

„Držme se podstatného. Myslíš, že současná hrabata dokážou Pallars ubránit? Vážně? Zařídili si, aby Guillermo Isárnez zemřel. Bez spojenectví s ním končí samostatnost Ribagorzy – a Pallars také. Když tu nebude al-Tawil, bude tu Sancho Garcés. Ty to víš, já to vím, proč si cokoli nalhávat? Guillermovou smrtí si odřízli provaz, který je doposud bezpečně jistil.“

„Zabil jsi ho? Zabil jsi Guillerma Isárneze?“ Ermengolův hlas zněl přiškrceně, nenáviděl se za to. Díval se teď černokněžníkovi přímo do očí. Modrých a studených. Cizích.

„Ne,“ zavrtěl Spin de Mul lehce hlavou. „Já ne. Beru životy – občas, ale proč nenechat práci na jiných?“ Přejel Ermengolovi lehce konečky prstů po tváři. „Řekni mi, sesazený dědici kdysi mocného panství – nechceš zachránit svoje lidi? Nechceš je ubránit před zotročením, které je čeká? Abys to dokázal, potřebuješ zázrak, osiřelý Ermengole z Pallars.“

Šlechtic se zachvěl. Zoufale se snažil pochytat a uspořádat myšlenky, které se tříštily o čarodějovu přítomnost jako vlny o útes. Ať se rozhodne jakkoli, svoji volbu odpyká. Čas odumřel a přestal ubíhat.

„Ne,“ pronesl Ermengol nakonec. „Nechci tvůj zázrak, černokněžníku. Nejsem ochoten zaplatit cenu, kterou bys za něj žádal.“ Zadržel dech v očekávání démonova hněvu.

Ale Spin de Mul od něj ustoupil a lehce pokrčil rameny, jako by se právě neshodli ve smlouvání o bezvýznamnou tretku na tržišti.

„Budiž tedy. Měl bys vědět, že sem putuje posel z Kastilie s černou zástavou. Váš milý příbuzný, co tak dbal na právo, Sanche Garciez, bude mít pohřeb, nebožák. Jeho zeť, král Sancho z Pamplony, musí být účasten. Nepostará se o Pallars. Nu, ty už si poradíš!“

Mladý muž zamžikal… Připadalo mu, jako by vyplaval z jezerní hlubiny na hladinu, jako by se probudil z kratičké dřímoty či jako by kolem něj náhle klesla mlha. Po nádvoří přecházeli obyvatelé hradu, hleděli si svého, opodál se hádali dva pacholci. Jak to, že si jich předtím nevšiml?

Šedák postával u brány a ohlížel se, uši v pozoru a chřípí rozšířená. Vysokého muže v černém nebylo nikde vidět. Jen nad strohými věžemi Sortu, podobnými skalním bradlům, kroužil havran.

* * *

Po několik dní Brisca neopouštěla lůžko v příbytku, který jí jeptišky přidělily. V koutě zdi, která chránila klášter, hned vedle fortny, sloužil domek jako útočiště pro pocestné. Teď se stala jeho jediným hostem. Její omámená mysl váhala, jestli jí samota nevadí, nebo děsí. Dívka v mdlé únavě klímala od jitra do večera; přála si ukrývat se do položití mimo svět i sny. Bála se, že se v nich vrátí nicota smrti. Uvidí Guillermův znetvořený obličej, uvidí oddělenou hlavu, která patřila Iranzuovi. Z oblaku hniloby se vynoří temný muž s ledovými safíry očí…

S nocí se přikradla rdousivá úzkost. Nešlo jí uniknout, Brisca nemohla zemřít ani žít, jen trpět bez konce… Avšak pokaždé uprostřed tmy zazářila lampička s březovým olejem, medově nazlátlým. Vydávala těžkou vůni, čoudila, ale zaháněla přízraky spolu s měkkým hlasem, který tiše odříkával modlitby. Latinské věty plynuly jako průzračná říčka mezi kamením a travnatými břehy. Upokojovaly, uspávaly. Drobná, drsná dlaň Brisce zlehounka, útěšně přejela po skráni.

Jeptiška, která u ní vždy trávila tíživé noční hodiny, přešla do aragonštiny.

„En fa tanto de mal…“

Ano, bolelo to, tolik to bolelo!

„Nebeský Otče, pomoz jí, aby došla klidu, aby poznala, že pro ni nastává čas spásy. Pane Ježíši, ty, který jsi kvůli naší lásce podstoupil muka, učiň, ať pozná, že ani v nemoci a soužení není opuštěna. Dej, ať získá opět naději a skrze ni rozdává odvahu druhým. Amen.“

„Se’n va ra memoriam oscura!“

A temné vzpomínky vskutku odplouvaly. Dívka si matně uvědomovala, že za ní řeholnice přicházejí a pečují o ni. Vybavila si, jak ji po příchodu do kláštera omyly a převlékly. Dostala nové šaty ze zásob, které mají pro poutníky a chudé. Donesly jí hustou polévku a maso, které samy nejedí, aby se posílila. Poděkovala jim, na chvíli se cítila vyrovnaná a v bezpečí. Vzápětí na ni jako lavina dopadlo vypětí posledních měsíců, přinutilo ji ulehnout. Briscu ochromila nemoc zoufalců, které bez naděje svírá zlý osud.

Jen pomalu se jí vracela vůle, čilost, touha být na světě. Jak se zotavovala, vídala před otevřenými dveřmi přeletovat po střechách budov bílé holuby. Jeptišky v ošumělých pracovních hábitech kolem přecházely za denními povinnostmi. Slýchala zpěv při modlitbách, kohoutí volání, klapání mlýna, zvonění kovadliny. Blízko musely stát chlévy, vepřín a ovčinec – ohlašovaly se zvuky i pachy. Přehlušila je vůně hlohů a mateřídoušky.

Když dokázala dojít až na práh, zahlédla o kus dál kostel, za nočních bohoslužeb osvětlený bledě jantarovým světlem. U protější zdi kvetl ovocný sad; mezi stromy se černaly nízké, holé hřbitovní kříže. Ze smrti vzchází nový život… Uvažovala, že by zůstala v monasteriu a vstoupila do řádu, pokud jí to dovolí. Nebyla si však jistá, jestli kříž a Kristus mohou čaroděje zastavit a ochránit ji. Nerada by zavlekla do kláštera své prokletí, přivolala na mnišky démonův hněv.

„Per merita passionis Salvatoris nostri Iesu Christi, Domine miserere!“

Měla by se vyzpovídat z hříchů. Vypovědět, jak ji svedla odměna ke zradě na jejím pánu Thierrym de Laustan, a žádost srdce k obmyslnému porušení slibu, byť jej dala černokněžníkovi. Už tím, že s ním jednala, pochybila a strhla na sebe zavržení. Svátost pokání ji třeba zbaví čarodějovy zloby! Marná naděje. Získá pouze Boží odpuštění, démona nezažene.

Něco tak strašného dokázala Brisca svěřit jenom Guillermovi, jinak o čarodějovi nepověděla živé duši. Vyhnula se zpovědím v Bidarray, v Suverte i Saraís, aby nemusela tajit pravdu, a přidala tím další poklesek. Tady se jí to asi nepodaří… Kdyby se odhodlala vypovědět své soužení ctihodné Egerii, snad by učená řeholnice nalezla východisko.

Jenže abatyše se na nic neptala, když jednoho rána zastihla Briscu před hostinským domkem.

„Bůh vyslyšel mé prosby, uzdravila ses, ma filla. Můžeš tu pobýt, jak dlouho si budeš přát, a opustit tato místa podle své volby.“

„Už je mi dobře… Tisíceré díky za všechno, ctihodná matko,“ řekla rozpačitě dívka. Poznala hlas, který ji provázel za nočních děsů – od střetu s Rudým Býkem jeho barvu zapomněla. „Nemám kam jít, ani nikoho, kdo by mne přijal.“

Nesmím se ani vrátit do Suverte k dobré Hirune, abych ji nezahubila, dodala v duchu. „A tady je tak nádherně jako v samém nebi,“ pokračovala Brisca nahlas. „Nevšimla jsem si, že by se některá z vás mračila.“

„Nepřišly jsme sloužit Bohu, abychom se rmoutily! Není nás tu mnoho, jen čtrnáct sester a já,“ pousmála se abatyše. „Nejtěžší na světě je porozumět jeden druhému, ale řád svatého Benedikta nám pomáhá, tak jako záseky při lesní stezce ukazují směr.“ Na okamžik se zamyslila. „Je po tercii, dopolední modlitbě, a já mám svůj úkol ve skriptoriu… Budiž, chvilku počká! Pojď se mnou, ma filla, prohlédneš si náš domov.“

Klášter svatého Kříže se ukrýval pod skalním převisem při úpatí Pelopinu, téměř vmáčknut do klínu stěny. Kolem se doširoka prostírala svažitá pastvina plná motýlů a bzučícího hmyzu. Jeptišky její část dlouhou a tvrdou námahou proměnily v políčka i zeleninové záhony. Planinu divoce přetínaly dva smaragdové proudy a zpěněné spěchem se hrnuly dolů k řece Aro. Poskytovaly čerstvé pstruhy pro kuchyni, náhon vodnímu mlýnu, dostatek vody pro klášterní hospodářství.

V místech, kde mocnější z bystřin obtékala strmý bok Pelopinu, táhl se mezi břehem a horou nepříliš vysoký, ale důkladný val, v jeho stínu trnky, jalovce a vrby. Uvnitř hradby se k sobě tiskly vlastní budovy kláštera, uprostřed nich nízký kostelík s čtyřhranem věže a rajským dvorem v srdci. Hospodářská stavení se vměstnala blíž k říčce. Vedle nich obdržel výsadní stáj Egeriin hnědák. Ostatní příbytky zvířat našly své místo za kamenným mostkem.

Nescházelo nic z toho, co řádové sestry potřebovaly ke skromnému živobytí, k práci rukou a ducha: meditaci, modlitbě, zpěvu a slavení mše. Soběstačná osada byla schopná přijmout i poutníky ze Svatojakubské cesty, nemocné, chudé, kteří potřebovali pomoc.

„Vyber si, kde chceš bydlet. V dormitáři mezi sestrami je volné místo. Ale můžeš přebývat v hostinském domě nebo v chýšce mezi záhony a sušárnou…“

„Dovolíš-li, ctihodná matko, v té chatce se ráda ubytuji! Je blízko u chlévů a já se o dobytek umím postarat. Taky se vyznám v léčivých bylinách. Nechci být na obtíž.“ Mohla dodat, že dokáže zhotovit oděv od příze na sukno až po zdobení šatu. Ale takové zaměstnání by jí příliš připomínalo šedivé roky u châtelaine Elisendy. Byly i jiné důvody, pro které vítala díl osamění.

„Pak jsi pro nás cennou posilou. Jsi nám rovna v Boží milosti, ale nejsi vázána slibem. Mohly bychom ti vyplácet mzdu, třebaže jen pár měďáků. Z údolí přicházejí pro naše výšivky a bylinné lektvary – tak získáváme peníze.“

„Nepotřebuji odměnu, stačí mi, že tu smím zůstat.“

„Jestliže si budeš přát, nemusíš odejít nikdy. Poradily jsme se a přijaly jsme tě mezi sebe jako sestru v Kristu. Počkáš-li rok, třeba tvé srdce zaslechne Boží volání a rozhodneš se složit svatý slib.“

„Neumím číst ani psát, ctihodná matko,“ zrudla. Není jiná překážka, aby si nechala ostříhat vlasy a místo nich se zahalila závojem řeholnic. Protože Iranzu zemřel… kvůli Brisce.

„Pak můžeš přijmout řeholi jako laická sestra – pro začátek. Jsi mladá a bystrá, brzy se naučíš rozumět písmu a knihám.“

Kolem řemeslnické dílny, lázně a lazaretu se rychle vracely ke kostelu; opíral se o něj dům jeptišek s jídelnou a ložnicí.

„Přichází sexta, polední mše. Potom společně pojíme v dormitáři. Střídáme se v úkolech, v kuchyni po týdnu. Sestra Imelda, ta sporá, s dolíčkem v bradě, je kovářkou, udržuje mlýn a stoupy. Dnes vaří, přichystala omeletu s jarními houbami a kousky sýra.“

Hovořila lehce a zvesela, ale Brisce neuniklo, jak Egeriina tvář pobledlá a přepadlá. Krásné, mechově zelené oči podkroužily temné stíny. Děvčeti šlehlo myslí, že jeptišky část noci bdí při bohoslužbách: abatyše je nemohla vynechat. Svůj spánek věnovala Brisce…

„Ctihodná matko…“ Zhluboka se nadechla. Ne, nesvede hovořit o démonu v hnusné mezčí podobě. Teď ne… Ještě ne. „Co je to za horu tam na severozápad? Vypadá jako ponurý trůn a převyšuje všechny ostatní.“

„Mafilla, pod námi se táhne údolí Brotto, ten vrchol ho uzavírá. Říká se mu Monte Perdido. Prý na něm sídlí staří bohové. Ale jsou to jen pověsti!“

Brisca chápavě přikývla. V nitru se však cítila nejistá a vzdor vlídnému přijetí opuštěná. Pohled jí sklouzl k rozměrnému, hranatému sloupu, který nevlídně podpíral vstupní prostor kostela. Téměř všechno v klášteře, navenek drsně účelné a střídmé, postrádalo výzdobu. Je drahá a pracná – monasterium svatého Kříže bylo malé a chudé. Nezáleželo na tom, že se pyšní zbožnou pověstí a vzdělanou abatyší.

Přesto hlavice v kostelní předsíni nesla několik postav. Kajícník se zavřenýma očima a pažemi rozepjatýma jako křídla, kněz, který žehná s knihou v levici. Protilehlý reliéf neviděla, ale třetí ze stran, kdo ví proč, zobrazovala klusajícího koně se vznosně klenutou šíjí a velkýma očima.

Jeskyně u Bidarray, mládenec a dívka v objetí pod jedním pláštěm. Kolísavé světlo poskakuje a vtéká do proláklin a spár v křivolakých stěnách. Její líc spočívá na jeho paži. Políbí ji do vlasů; vypráví o nejkrásnějším hřebci na světě, kterého dostihl požár.

Kdykoli Brisca vkročí do kostela svatého Kříže, bude ji provázet Iranzu…

* * *

Bylo sychravo, ale baskickým koníkům za mák nevadila podmračená obloha. Aťsi bude pršet, pottoky ochrání hustá srst. Stádečko patřilo k drobnějším a o to huňatějším, člověk by si je zpovzdálí spletl s medvědy. Na krátkých nožkách se cílevědomě posouvali májovou trávou a soustředěně chroustali. Podsaditá dobrotiska ani nevyrušilo, že kolem nich prochází cizinec.

Iranzu se rozhodl vstoupit do Sorginen Leizea až v podvečer; usoudil, že čarodějnice dají přednost noci – to dá rozum! Vůbec si nebyl jistý, jestli ve slujích někoho potká. A jestli ano, co kouzelnici poví? Třeba ho nebude chtít vyslechnout, poradit mu… Co za to bude žádat? Jeho duši? Pche! Dá ji klidně. Duše mu za Briscu stojí!

Vesnici raději obešel obloukem, stála příliš blízko míst, kde si nadělal zlou krev. Šlapal z kopce do kopce. Začalo drobně poprchávat. A pak zahlédl silný pramen, který se řinul ze stráně a přeskakoval balvany. Iranzu se pustil proti jeho toku. V klesajícím šeru spatřil místo, odkud proud vyvěral. Vypadalo, jako by se veleobří kamenná ryba s vrásnitou kůží porostlou býlím zavrtala až po čelist do země a rozchlípila tlamu.

Jeskyně to byla, taková divná, připomínala rukávník nebo vydlabaný kmen. Krátká a členitá, vysoký strop a vysoké vchody. Prošel na druhou stranu, tam jen stromy a skalní stěna rovná, jakoby do její podoby ztuhlá dlaň s nataženými prsty. Mládenec se snadno nevzdal. Pokud je tu někde utajený vstup do hlubších prostor, bude muset rozdělat oheň.

Kdyby si potmě srazil hlavu, bude mu veškeré vyptávání platné jak plešatému hřeben. A co když zabloudí? Dal by přednost nenápadnému připlížení se k sorgině už proto, že ve vnitřnostech hory může číhat drak nebo Akerbeltz sám. Dlouho se nerozmýšlel. Než se docela setmělo, vyrobil si z třísek, lýčí, kůry a jílu zlodějskou lampičku. Byla nemotorná a křehká, svítila tak tak, ale splňovala, co potřeboval: vidět a nebýt viděn už z dálky.

Když se tu scházejí čarodějnice, jistě alespoň některé jsou ženami z masa a kostí. Pak někde musejí zůstat stopy. Iranzu počítal s tím, že budou stěží znatelné, nepatrné. Podezřívavě prohlížel výklenky a chodby, co končily po pár krocích. Roztodivné útvary stěn stékaly přes sebe navzájem, pokryté jemnými póry, bez ostrých hran. Připomínaly mu pryskyřičné slzy na kmenech a včelí plástve.

Důkladně posvítil v koutě, který za soumraku dvakrát minul. Jako v rozparku oblečení se tam skrývala úzká chodbička. Povrch jejího dna byl uprostřed rovný a ohlazený tak, že se na něm Iranzu místy smekal. I bez téhle potíže by kráčel opatrně a co nejtišeji. Tam, kde se chodba ohýbala, vyryl hrotem nože znamení přesně ve výši svého pasu.

Záře – kalně žlutý svit plamenů. Mládenci málem zaskočilo. Je to tady… Čarodějnice!

Chodba se prudce zakroutila jako šnečí ulita, otevřela se do krápníkové síně. V kruhu seděla skupina žen. Starých, mladých, pohledných i ošklivých, mohlo jich být tak tucet. Iranzu se nevyznal v oblečení, ale odhadoval, že mají na sobě to nejlepší, co jejich domácnost poskytla. Pravda, něco z oděvů i jemu připadalo starobylé a nezvyklé. Všechny se však načesaly a upravily, jako by šly do kostela nebo na výroční slavnosti.

Uprostřed vysoko plál oheň, proti němuž se rýsovala štíhlá dívčí postava.

„Paní, která mluvíš hlasem Atéginy,“ zachraplala shrbená stařena na vzdálenější straně shromáždění. „Ty, která znáš tajemství noci, země i podzemí, smrti i narození! Poraď nám dnes, jak se bránit proti zlým silám, proti nemoci a uřknutí.“

Dívka u ohně popošla vpřed. Zvláštně zdobené roucho jí na rameni přidržovala spona ve tvaru koně, jakou Iranzu nikdy u nikoho neviděl. Kolem krku se zlatě blyštěla vrstva náhrdelníků z drobounkých sošek a ozdůbek. Černé vlasy měla zachycené složitou čelenkou s mnoha ornamenty. Diadém vybíhal ve dva spirálovité stočené disky, každý na jedné skráni. Jako by měla u tváří sluneční kotouče nebo výřezy zlatých lastur – anebo možná beraní rohy.

Iranzu šetrně zaclonil už tak chabé světlo lampičky a obezřetně couvl za výčnělek skalní stěny. Co teď? Nebyl žádné holátko a pro strach měl uděláno. Ale nikdo nemá rád, když je rušen při práci, zábavě – nebo magickém obřadu. Zvlášť sorgina! Zatraceně dobře věděl, že čarodějnic je radno se bát. Střela je nedohoní, meč se jim vyhne – a i zpoza hrobu dokážou člověku udělat ze života peklo.

„Sestry, samy už mnohé znáte. Jednejte jako matky vašich matek, jako vaše praprabáby až po úsvit stvoření. Pověsíte na okno modravý květ česneku, pod práh zakopete hadí kostru, na dveře připevníte pupavu, stříbrnou jako luna, paprsčitou jako slunce. Ochrání vás před nestvůrami, co kvílejí v temnotách,“ promluvila dívka u ohně neznámým jazykem; zněl zároveň chrčivě a hrubě i sladce jako píseň.

Některá slova patřila euskaře. Jiná, třebaže pokroucená a zjednodušená, rozeznával. Za mlžných večerů jeseně je starci pronášeli s původní výslovností, když vyprávěli o pradávných dobách Basků. Tehdy se podobala zaklínadlům, která věky ohladily jako střep v potoce. Od horských hřebenů na východě po mořem omývaný konec světa nebylo starobylejšího lidu než Euskaldunak. Přetrvali příchody všech ostatních národů jen proto, že svá sídla zbudovali v lesnatém a chudém pohoří. Od nepaměti tu jsou, houževnatí a vytrvalí jako jejich koníci… Ech!

Většině dívčiny řeči však nerozuměl. Přesto k němu jako v ozvěně doléhal její smysl.

„Atégina, vládkyně noci, bohyně z hlubiny, dosud upírá pohled na děti lidí. A bude tak činit stále, až přejde nespočetný čas, skály se zbortí do údolí a na trosky nynějších velkých království bude sedat prach. Atégina odchází a vrací se. Stejně jako rostou, hynou a znovu rostou stromy tam, kde býval můj domov.“

Vztáhla štíhlou paži obtěžkanou náramky a ukázala k ústí chodby: „Co tady pohledáváš, nešťastný, prokletý cizinče?“

Pohledy žen v kruhu se pohoršeně stočily směrem k Iranzuovi.

V mládenci hrklo, jako když do mlýnského soukolí hodíš kámen. Ale co, chytne příležitost za pačesy. Věčně by za rohem netrčel! V nejhorším ho kouzelnice promění v netopýra… Položil lampičku na zem a sestoupil do jeskyně. Čarodějnice hněvivě zasyčely.

„Arritxu arraroa, vzácné paní, odpusťte, nechtěl jsem vás vyrušit,“ hluboce se uklonil. Srdce se v něm chvělo jako vrabčák v lidské dlani. Zíraly na něj ošklivě. „Putuji za vámi z dálky a pokorně prosím o pomoc.“

„Přihodí se za léta, že se do našeho shromáždění vetře zvědavec,“ řekla pohrdavě dívka. „Nebojíš se, že přijdeš o svůj všetečný nos?“

„Paní z hlubiny hory, položím rád i hlavu, ale až najdu svou nevěstu, Briscu. Ztratila se mi a mám o ni strach. Paní, která znáš mnoho tajemství, můžeš mi poradit?“

Ženy seděly mlčky, jako by se proměnily v krápníky. Světlo ohně tančilo na čelence černovlasé dívky a její oči jiskřily jako modravé krystalky ledu unášené jarní bystřinou.

Pomalu pokývla. Pak vybídla své společnice: „Přistupte, sestry!“

Povstaly všechny, obstoupily ohniště a uchopily se za ruce, dívka mezi nimi. Hleděly do plamenů, tváře se jim změnily v bezvýrazné masky, pohledy obestřela tma. Iranzu si hryzal rty a zatínal nehty do dlaní. Trvalo to nekonečně…

Zazněl výkřik, čarodějky se rozestoupily. Vrávoraly lehce, jako by běžely až do vyčerpání, nebo se opily zkvašeným moštem. Jen dívka, vzpřímená a důstojná, pokynula Iranzuovi: „Je v Brottu, v klášteře svatého Kříže, nedaleko Ztracené hory.“

V zřítelnicích se jí zračil smutek tak hluboký, že Iranzu bojoval s touhou padnout na zem a zakrýt si tvář. Jakási podivná výčitka, kterou nechápal, propast, která ho vtahovala a hrozila pohltit.

„Děkuji ti, krásná paní,“ vydechl. Získal, co potřeboval, ale znepokojení mu bránilo jásat.

„Neděkuj mi,“ odtušila tiše a zvedla dlaň v zamítavém gestu. „Už jsi zatratil svůj život. Z ničeho, o co se snažíš, nevzejde nic dobrého, pokud za to těžce, přetěžce nezaplatíš. Nejsi ten, kdo se narodil pro štěstí. Svými činy sis přivodil pohromy ještě horší.“

Obrátila se k ženám, které mezitím nehlučně přešly na svá místa. „Neubližujte mu. Bylo by to jako bodat nožem do nemocného chudáka na smrtelném loži.“

Čarodějnice souhlasně zahučely v odpověď.

Iranzu zíral, hněvem a zděšením bezmála ochrnutý. Tak ona to prve s tím prokletím myslela vážně? Vlastními skutky se člověk trestá, říkají v horách, ale proč by on měl být tak zle potrestaný osudem?

„Nikomu jsem nic neudělal!“ ohradil se rozhořčeně.

„Nic? Opravdu nic?“ zeptala se jízlivě: jako by ho sekla ostrým nožem.

„Ne víc a hůř než jiní,“ opřel se zarputile Iranzu.

„Prokletí si člověk může přivolat, ale často přichází samo, bez viny,“ řekla. Hlas jí ztemněl náhlou únavou a tesknotou. „Zaviní si strom, že ho pokácejí nebo ho strhne vichřice?“

Vrátila se k ohni, naposled se na mladíka ohlédla. Její tělo zprůsvitnělo jako mlha. Iranzu sotva potlačil výkřik. Ona je mrtvá! Proto tak divně mluví, říká tak divné věci! Ty ženštiny tu sedávají s někým, kdo už je nespočet let po smrti!

S nekonečným zármutkem, který byl jako řeka bez pramene a bez ústí, kněžka vkročila do plamenů. Na okamžik nabyly přízračně modrou barvu – a pak uhasly.

XVIII. ZUGARRAMURDI
Jeskyně čarodějnic

Na útesu nad řekou Cinca trůní hrad Tou: jen hranol věže, střídmý ovál hradeb, krytá dřevěná podsebití. Střeží stezku, co vede od opevněného města Aínsa podél řeky na jih, k taifas Huesca a Zaragoza. Hezkých pár pokolení se přou o zdejší území Saracéni a křesťané. Jak tvrdil Egokiñe Hrom, co býval královským pěšákem a před tím kdo ví čím: pevnosti, města i osady jsou tu pomíchané jako plněné taštičky s různou nádivkou.

Pravý břeh Cincy až dolů k vysokému hradu a vesnici Fantova patříval muslimům. Pak do Sobrarbe vpadl král Sancho a zprava z Ribagorzy udeřil její mladý vládce. Teď je Guillermo Isárnez na pravdě Boží a navarrský panovník se loučí se zesnulým tchánem až daleko v Kastilii – jen ať tam zůstane a neplete se do cizích věcí! Kvete jaro, vhodný čas na válečná tažení.

Hrabata z Pallars sebrala vojsko a vyrazila vstříc armádě Huescy. Hrdinný biskup z Rody se k nim přidal se svými voji. Není snad nejlepší obranou útok? Alespoň se nebude bojovat na území Pallars, ale na pomezí Sobrarbe a Ribagorzy. Liška Sancho je pryč z doupěte!

A tak udatně táhnou. O něco víc než čtyři stovky těžkooděných jezdců, stěží pět a půl tisíce pěšáků. Posbírali je, kde se dalo. Muly vlečou vozy se zásobami, štolbové vedou za uzdy bojové koně, klušou soumaři obtížení zbrojí rytířů – tu, která se nevešla na hřbety zvířat nebo je zvláště skvělá, nesou zbrojnoši navlečenou na tyčích. Služebníci postrkují káru s vínem, kopími a přílbicemi. O smečku hraběte Gilena pečují zkušení psovodi. Pány z Pallars doprovázejí kejklíři a hudci.

Až večer rozbijí ležení a rozhoří se desítky ohňů, muži rozloží štíty místo hodovních tabulí a uspořádají hostinu.

* * *

Plameny zhasnou, jako by je skryl do šátku. Jeskyně čarodějnic se utopí v neproniknutelné tmě a tichu náhlém jako třesknutí hromu. Ani chladnoucí uhlík nezapraská.

Iranzu se přikrčí, připraven k obraně. Čeká, že jej potrhá zubatá čelist, uchvátí slizké pazoury, uštkne ho něco nevyslovitelného a přízračného. Neděje se nic, kdesi v beztvaré černi zašelestí padající krůpěj. Čarodějky odešly cestami, které znají jenom ony, a nechaly ho uvnitř pod horou.

Mládenec má kočičí zrak, ale i kočka potřebuje k vidění alespoň jiskřičku světla. Iranzu po paměti zacouvá k místu, kde zeje průchod do jeskyně – přišel jím a u jeho ústí položil na zem nouzovou lampičku. Nahmatá jen skalní stěnu. Šátrá dál, oslepený temnotou si zraňuje prsty o hrany a výběžky zvrásněného kamene. S mrazením v srdci pochopí, že chodba zmizela.

Gurpil muskerrak! Ještěrky zlomyslné! Jezinky… Prý mne mají nechat být! Vystřelily si ze mne, začarovaly mi cestu.

Úlek rychle odezní. Iranzu – stále je trochu rozhněván odsudkem neznámé kouzelnice – se paličatě rozhodne projít podzemím.

Tápe nicotou, krok za krokem, ani na vlas okamžiku si nepřipustí, že by ho jeskyně pohltily. Postupuje pomalu, ale s jistotou, jak ho vedou smysly zbystřené nebezpečím. Pod nohama mu klouže blátivé dno sluje. Občas zakopne a zakolísá. Hmatá nad sebou a vedle sebe, aby se neuhodil o výčnělky chodeb a udržel si povědomí o tom, kde se asi ocitá. Vnímá skrytý prostor, nepatrné proudění vzduchu, směřování větrných stran tam venku.

Jako by viděl a pozoroval mimo svůj zrak. Zahání vzpomínky a obrazy mysli, soustředí se pouze na dech oněmělé hory. Kráčí možná hodiny, možná nedlouho. Čas propadl do jediné uhlově temné hlubiny.

Z příboje tmy se rodí šepoty a záblesky.

Sílí a slévají se, už nejsou přeludem, mámením znavených smyslů. V podzemí přebývají bytosti, které svou chůzí vyrušil. Cítí doteky, kdosi ho škube za okraj oděvu. Matou ho…

Paní Mari, Matko nás všech, pomoz mi!

Pod víčky, uvnitř sebe sama, ji spatří.

Tvář mladou, tak vznešenou a krásnou, že se jí nevyrovnají královny a milostnice. Oči má přísné a starší než svět. Zelené jako mladé listí, temné jako zkypřená prsť, zlatavé jako vzácný jantar. Po nahém dívčím těle jí stékají prameny vody, místo kadeří se k bokům a kotníkům spouštějí šlahouny podražce, břečťanu a svlačce. Rudé korály plodů a bledorůžové květy zdobí její smaragdové vlasy. Na ramenou a bocích jí vyrůstají kapradiny a sametový mech, hrdlo blýskavě ovíjí náhrdelník z živých střevlíků a majek.

Matka Země, Loana Gorri, pozvedne ruce: padá z nich písek slepený krví.

Tma naposledy zašelestí ozvěnou, je zase prázdná jako vyhlodaná skořápka. Iranzu pocítí, že se kolem něj mihl malý netopýr, lehounce mu zavadí o čelo. A pak se před ním zatřpytí Jitřenka na modrém hedvábí předjitřní oblohy.

Mládenec vybalil z tlumoku plášť a zdříml si chvíli pod převisem skály. Až se rozednilo, ptáci začali zpívat. Obloha se zbarvila růžovomodře – jako záhon levandule, nebo kůže těch, co umřeli. Prý je prokletý…

Nazdařbůh pokračoval lesní stezkou na východ; nejblíže vedla k pevnůstce Urdazubi.

Na mírnější stráni před hrádkem spatřil starou ženu v umolousané sukni, v ruce srp, u nohou košík. Žala mladé kopřivy. Když přišel blíž, uvědomil si, že její tvář je mu povědomá. Zarazil se. Viděl ji už? V jeskyni, v mihotavém světle ohně, jako jednu z těch sedících v kruhu? Tvář pokrytá vráskami se podobala zdejším kamenům. Mohl se snadno zmýlit.

Zamávala mu však přátelsky a ukázala na jihovýchod, do Aragonie.

* * *

„Odvedli jsme dobrou práci, Jordi!“

Gilen, hrabě Pallars Sobirà, kývl na svého pobočníka. Upil z polní lahve a spokojeně otřel ústa. Po bradě mu sklouzlo několik kapek karmínového vína.

Nad hornatým krajem Sobrarbe, skalami a lesy, klouzala ptačí křídla stínů. Horký den, jako vprostřed léta, potáhla šedivá oblaka. Trhlinou mezi mračny se prodral bledý paprsek. Zálibně rozjasnil kov zbrojí, hroty kopí, ozdoby koňských postrojů, zlaté kování na válečném Gilenově rohu.

Jordi, ramenáč v těžké šupinové zbroji, se zvesela zašklebil. Pomněnkové oči mu jen tančily.

„Zasloužíme si vydatný odpočinek! Naši koně taky, nemusíme je hnát. Ale jestli přidáme do cvalu, jsme v táboře dřív, než by odsloužil mši. Až se dostaneme z toho žlebu nad námi, už jen proklouzneme kolem říčních skal.“

Od rána pátrali v okolí a sebrali zásoby pro vojsko. Pravda, mnoho nezískali, do sklizně a žírného léta zbývá čas. Odvedli několik huňatých, dlouhorohých krav. K nim přidali dva hubené mezky a koníka; naložili je vším užitečným, co se dalo po vsi pobrat.

„Ti špinaví pohanští mudéjarové už nic nebudou potřebovat,“ mínil bez lítosti hrabě. „Zaslouží plamen pekelný a trestající čepele tady na zemi. Myslí si, že když se usadili na křesťanské půdě, smějí si věřit, na co chtějí! Dovolují si přivolávat podvodného Alláha a jeho ničemného proroka!“

„Třeba to hnízdo neobývali muslimové,“ nesměle podotkl Jordi. Popravdě, teď si nebyl úplně jistý.

Tady na severu v pyrenejském podhůří chodili ti nejchudší skoro stejně oblékaní; nějaké hadry na hlavě, nebo prostovlasí, jestli měli vousy, či byli oholení – kdo by na to dbal? Oni sami moc ne. Po vojákovi, když plní nahonem a s vervou rozkaz, nemůže nikdo chtít, aby se jich vyptával. Nevšiml si, jestli přísná budova s věží, co stála uprostřed chalup, sloužila jako mešita, nebo kostel. Zvenčí to nepoznáš, stejně kolikrát přestaví jedno na druhé, a pak už vevnitř všechno hořelo.

„A kdyby ne, hnojokydů není škoda. Vrhnou nová mláďata, tak co?“ ohrnul Gilen plné rty. „Ty do toho nos nestrkej! Hospodin na nebesích pozná své věrné,“ dodal zbožně a pokřižoval se.

Věrný Jordi se studem z výtky trochu zmenšil v sedle. Rozpačitě posunul pochvu s mečem, zavěšenou na zádech; opasek po silných kovových šupinách klouzal a nedal se pořádně utáhnout.

„Je od tebe odvážné, můj pane, že ses ujal průzkumu.“

Gilen se pootočil v sedle a se zdravou sebedůvěrou pohlédl dozadu na vybraný oddíl jízdních, který vedl. Hraběcí družiníci jej poslušně následovali soutěskou. Žádný z urozenců v křesťanských zemích od Pyrenejí k západnímu pobřeží nebyl než dvořanem a bojovníkem svého vladaře.

Šlechtici z Pallars se vypravili do války na nevelkých podsaditých ořích. Na nohou krpce, přes plece doma tkané pláště sepjaté starobylou sponou. Vyzbrojili se krátkými kopími, meči zděděnými po pradědech. Chránily je kroužkové košile z rodinných truhlic, které sotva sahají k loktům a bokům. Nejednomu z nich se mezi kovovými žebry přílbice leskla místo železného plátu jen kůže či rohovina.

„Mám se snad nechat zahanbit bratrem? Slyšel jsi ho přece včera při večeři! Nebudu před ním věčně ustupovat,“ luskal Gilen prsty. „I biskup Borrell uznal, jak skvělým jsem rytířem, a na znamení úcty mi věnoval svůj řezbovaný roh.“

Dusno před jarní bouřkou zesílilo. Jordi si povzdychl, pozvedl ruce a uvolnil řemínek přílby. Vzápětí tenkou škvírou mezi díly jeho zbroje projel vržený oštěp, prodral se šikmo přes hruď ke kyčli.

Gilen pobledl a zaklel. Jeho chyba: brázdil krajinu příliš bezstarostně. Hloupě vlezl do pasti!

Pallarsův pobočník sípěl, chabnoucí dlaň hmatala po otěžích. Vyplašený hnědák s ním pádil vstříc nepřátelům. Vyřítili se z rozšířeného ústí soutěsky. Stěny žlebu, hrbolaté a rozcuchané křovinami, ožily. Tryskaly z nich šípy, pršely kameny, rojily se střely prakovníků.

Jak se krýt, když bolest a smrt dští ze všech stran – vyjma země?

„Zpátky! Esquena!“ zařval Gilen. Bodl svého vraníka ostruhami. Unavený hřebec zamával ocasem a skokem vyrazil.

Soutěska nestačila změti vzpínajících se a padajících koní, prchajících a pobíhajících mužů. Al-Tawilovi jezdci na ně udeřili: kladivo tluče po zrnech kovu a vbíjí je do dřeva. Cestu k úniku zahradily překážky, rozpáraný hřebec, kopající kráva s břichem plným šípů, náklad, který shodil jeden z mezků.

Hrabě Pallars Sobirà zuřil. Útočníci do jednoho mají rychlejší koně, pevnější a lepší zbroj! Divoce kolem sebe bodal kopím, co mocný úder shora dolů, to zásah. Ne vždy projede brněním, pokaždé však odrazí útočníka. Na předloktí levičky navlečená ucha mandlového štítu, v pěsti otěže, Gilen prorážel shluk a proplétal se šarvátkou. Pobízel vraníka holeněmi, mířil k východu ze žlebu.

Zasadil dobrou ránu muslimovi s tváří zpola krytou kroužkovou rouškou. Stočil se stranou, aby vytrhl kopí. Dřevec vyklouzl z jeho stisku, paže pozbyla síly. Uvědomil si řezavě trnutí v lokti, jako by ho sežehl vlastní osníř rozpálený sluncem. Pobídl vraníka do trysku. Sevřel otěže zuby, levicí pozvedl štít a tloukl jím odvážlivce, kteří se pokusili přiblížit.

Před Gilenem se otevřela stezka napříč rozkvetlou lučinou. Za ním pokřik nepřátel a dusot jejich koní. Hřebec supěl a chrčel, boky a hruď mu zaléval pot. Hrabě musí vytasit meč… Úkosem pohlédl na pravici. Bezvládně se kývala, jak s ní zachvíval vraníkův úprk. Drátěné pletivo rozervalo saracénské ostří, kroužky vykukovaly podobny ostrůvkům z řeky krve. Nad obnaženou kostí a změtí masa čněly úpony zpřetrhaných šlach, bílé jako oblázek.

Pallars Sobirà s obtížemi vydobyl levičkou dýku. Přeřízl na své hrudi závěsný řemen štítu a odhodil ho. Zaryl ostruhy do rozdrásaných koňských slabin. Přitiskl zdravou rukou veliký olifant k ústům a zadul do něj, až mu praskalo v hrudi a skřípělo v hrdle. Tábor, jeho vojsko, jeho bratr – musí být na doslech! Vlhký vzduch před lijákem a ozvěny skal uchopily zvuk válečného rohu a poslaly jej do sedmimílové dáli.

Gilen sklonem těla, koleny, otěžemi pobízel schváceného koně. Svou vůlí a zoufalstvím ho nutil pádit stezkou mezi vrchy. Hrabě znovu zatroubil. Náustek rohu zbarvila krev. Kousek, jen kousek, k tomu košatému jasanu! Teď se objeví jezdci z Pallars, zaženou pronásledovatele…

Zřítil se do trávy i s chroptícím vraníkem. Koňský trup jej zavalil. Mučivá bolest rozdrcené pánve mu zastřela zrak. Zamžikal a přes temnou clonu spatřil bojovníka Huescy, jak se volnou chůzí blíží.

Saracénovo brnění z hustého pletiva zdobil na lemech zlatý drát. Ochranná vesta a nárameníky ze zlacených destiček byly posázeny rudým korálem. Přílba se pyšnila volavčími pery, ovíjelo ji šeříkově zbarvené hedvábí. Místo nánosníku a lícnic mužův obličej kryla druhá tvář, umně vytepaná ze dvou částí stříbřitého kovu.

Vznešený Maur se zastavil nad Gilenem. Sáhl pěstí v rukavici k opasku s karneoly a k jílci meče. Lesklá čepel zasyčela, prořízla vzduch. Nedopadla však. Oči v otvorech masky byly chladné jako hvězdy pod hladinou tůně.

„Jsi anděl smrti,“ zašeptal Gilen.

„Nenajdeš žádné anděly ani Nejvyššího,“ opáčil jezdec. Kdyby trouchnivějící listí mohlo promluvit, jeho hlas by zněl právě tak – chřestivým šelestem. „Jedině smrt nás provází.“

Jusúf an-Numajrí švihl zbraní nepatrně křečovitým, zato dokonale přesným pohybem.

Vedle máků vlhce vykvetly nové rudé květy.

* * *

Seděli na skládacích stoličkách před stanem, sklonění nad hrací deskou quirkatu. Posouvali po jejích drahách maličké bojovníky, terčíky ze slonoviny a černého kamene.

„Můj pane Raymonde,“ pravil biskup z Rody, „zdá se mi, že slyším svůj olifant.“

V dusném pozdním odpoledni se ovíval listem lopuchu, líce zrudlé horkem a řídkou medovinou.

Hrabě Pallars Jussà zavrtěl hlavou. „Velebný otče, pane Borrelle, to v dálce hřmí. Přijde bouře!“

Střapatý ryšavý honič, vůdce Gilenovy smečky, sebou trhal na řemeni a vyl, až zaléhalo v uších.

* * *

Než se zastavil v osadě San Marco, Kutun se rozhodl vystoupit na Monte del Gozo. Říkalo se mezi poutníky, že se sluší z Hory radosti poklonit se svatému městu Santiagu de Compostela, k němuž odtud zbývala hodina chůze, a poděkovat Bohu. Jakápak hora, nanejvýš kopec! Ze svého rodiště byl Kutun zvyklý na nádherný Oroel. Jeho trojhranný štít se tyčil nad krajem podoben přídi obřího korábu. Monte del Gozo vyčnívala z ploché krajiny, jako by tam někdo vysypal hrstku zrní.

Po všem, co Kutun zažil, bylo hračkou vyjít nahoru. Na čase nezáleželo. Dorazil k cíli a chtěl ho spatřit. V jitřním chladu minul řídké stromy při úpatí. Prašnou cestičkou vyšplhal na temeno kopce. Neocitl se tu sám, kdosi už klečel u kamenného kříže. Kutun se otočil k západu…

Villa Sancti Iacobi, město zasvěcené zázraku Boží lásky.

Město v klínu říčního soutoku se uvelebilo na křižovatce prastarých cest. Trůnilo na výšině břehů, perleťové a zlaté v ranních paprscích. Hladiny toků se třpytily roztaveným kovem, vydechovaly obláčky par. Pevné hradby s baštami a příkopy obepínaly nejsvětější okrsek – Locus Sancti Jacobi. Chrám se dvěma hranatými věžemi tvořil srdce celého místa; klášter a ctihodné budovy se rozložily vedle něj. K němu se přimykaly městské čtvrti, chráněné palisádami a mělčími okopy. Na dohled držely stráž vysoké, mlčenlivé hory se sněžným závojem.

Tolik toužil dojít sem… Myslí mu prolétly měsíce putování. Dlouhé chvíle, kdy kráčel osamělý planinami, potácel se na horských stezkách, žíznil a hladověl. Refugia, v nichž se tísnili poutníci kolem ohně a jejich osudy stály za nimi jako stíny. Nahrbené mosty, po kterých přešel, strohé svatostánky, kde se zastavil. Pomníčky z kamenů, k nimž přidal svůj oblázek. Brodil se přes řeky a křižoval města – každý proud a každé sídlo měly svoji vlastní vůni, tep svého bytí.

Překonal vrcholky, které se zdály nedostupné, a když se po několika dnech trmácení úmornou rovinou ohlédl, vykukovaly za ním na obzoru maličké jako náprstek. Vrásčitý pastevec ho nechal ve své chýši a léčil ho. Žena s kulatou, veselou tváří se k němu v noci přitiskla, svatá pouť nepouť, a když ji odmítl, plakala do úsvitu. Bosý rytíř z Arles, kolem jehož hrobu poletují vrabčáci. Paní Arrosa na samém počátku cesty…

Měl by vykřiknout: „Všemohoucí Bože, budiž Ti chvála, že jsi mne dovedl na posvátná místa!“

Kutun však neví. Dokud je na cestě, všechno je v pohybu. Nesouží se hrůzou, která se stala s jeho rodiči. Nemusí se uchýlit ke strýci a hlídat ovce – i když se mu zasteskne po bratříčkovi, utěší se, že se ke Xabimu jednou vrátí. Smí být vlídný k lidem, protože na krátký čas zastavení nepozná jejich nectnosti a neodhalí své chyby. Jsou-li k němu zlí, opustí ty hrubce podle svého uvážení. Je svobodný jako lupení ve větru!

Nikam nepatří, nikde se nezachytí, list vířící mezi nebem a zemí.

A není to nádherné, vrhnout se do neznáma, zahodit sám sebe, změřit tisíce pěšin, z nichž poznal jen nepatrnou část? Kde končí svět? A jestliže končí, jak daleko leží jeho počátek?

Až přistoupím k hrobu přesvatého Jakuba, třeba poznám, co mám udělat…

„Mon joven, opravdová cesta začíná, až když dorazíš na místo, které sis určil.“

Zalitoval hořce, že laskavý rytíř už není s ním. V ten okamžik osiřel uprostřed úzkosti a zmatku.

„Teď určitě míříš dolů, chlapče? Pojď, pomoz mi, špatně se mi chodí!“

Postarší muž, který se doposud modlil u kříže, kolísavě vstal. Černé roucho učence viselo na jeho drobné postavě jako pavučiny. Podezíravě vraštil obličej a hovořil nedůtklivě. Bledé oči mu těkaly. Opíral se ztěžka o hůl a Kutunovo rameno.

„Odkud jsi, chlapče? Doufám, že nepatříš k těm zlotřilým Baskům! Číhají na poutníky a palicemi z nich vytloukají poplatky. No tak, dávej pozor na ten kámen!

Ne, ty budeš z Navarry. Je to bohatá, útulná země. Ale žijí tam chrapouni. Pán i kmán, všichni se bratříčkují, oblékají se stejně špatně a jedí prsty totéž jídlo z jedné mísy. Zpomal, kluku, nebo upadnu!

Na druhé straně hranic to není lepší. Chlípní Gaskoňci ani nestolují, dřepí na zemi kolem ohně, přežírají se a žvaní. Nemáš s sebou kousek sýra? Vyhládlo mi.

Dobře, že už jsme skoro v Compostele. Postrádal jsem v rovinách Kastilie stromy! O to víc se tam hemžilo neřestníky a pijany. Tady v Galicii se nezdržím, lidé jsou tu popudliví a hádaví… Chlapče, kam běžíš?“

* * *

S nesmírnou úlevou se Kutun ponořil do hladivých vln řeky Sar, jež z východu obtéká Santiago de Compostela. Smyl ze sebe všechny nemilé vzpomínky, včetně té poslední, a očistil se, jak se sluší, než poutník vstoupí do požehnaných zdí.

Tak prošel branou zvanou Porta Francigena, první ze sedmi, které střežily Svatého Jakuba. Nevnímal téměř kolemjdoucí, mnichy a kněze, poutníky z různých koutů zemí, nečetné měšťany, obchodníky. Nezašel do Francké čtvrti, plné blahobytného zboží. Neobčerstvil se v taverně, ačkoliv střechami výstavných i skromných obydlí se prodíral dým chystaných obědů. Město nebylo zdaleka tak velké ani bohaté, jak si ho představoval. Ale stavělo se všude, do výšky se klenula nová brána Porta do Camiño.

Ve svatém okrsku zabíral největší prostor klášter benediktýnů, San Palo Antealtares; obkružovala ho zeď. Kutun se vyhnul vznešenému biskupství a sídlům prelátů. Nedočkavost ho vedla kolem košatých dubů a půvabných cypřišů. Mířil přímo k bazilice svatého Jakuba v průsečíku dvou dlážděných cest. Polední zvony se rozezněly, stříbrné tóny z ráje přiblížily zemi k nebesům. Před průčelím chrámu Kutun minul prodejce mušlí, svící a růženců. Nikdo z houfce kupujících nesmlouval, utráceli štědře a zbožně.

Vůně myrhy a opar svatosti chlapce uchvacovaly. Vstoupil, učiniv znamení kříže. Prostor kolem se uzavřel ve zlatém světle svící a důstojné tíži kamene.

Už nemohl nikam utéci, nemohl se skrýt před kletbou žalu a osamění. Co jestli něčím zavinil, že Maite odcházela z domu, když Balendin putoval po trzích? Třeba bezděčně způsobil, že otec tehdy nezamířil přímo domů k nim, svým dětem, a vypravil se do Jacy? Nechoval se jako syn dobře, nebyl rodičům oporou – a v Balendinově srdci se hromadila a rostla nespokojenost a hněv, až vyvřely na ostří nože.

Kutun se dotýkal krvavých podlitin své duše. Bolelo to k neunesení. Klesl před světcovým náhrobkem na tvář, ruce rozpažené v pokoře a prosbě.

Někdo se přiblíží a zbaví jej té tíhy…

* * *

Brotto se hřálo v horkém podletí. Hrstka chalup: brusinka na dně okřínu, jehož stěnami jsou hory. Iranzu se v osadě zdržel, aby se vyptal na klášter svatého Kříže.

„Máme ti věřit, poutníku? Zlý časy udeřily, prý se dole válčí.“

„Jen ho nechte! Sem mezi bílý štíty nikdo s mečem nepoleze. Kam že to chceš? K jeptiškám? To sis vybral dobře, ché!“

„Vidíš ty hromský svahy na západ? Tam, jak se na sebe tlačí jako dva stroužky česneku? Tím úvalem se dáš, je tam stezka, co se táhne k vedlejší vesnici. Bystřina tě povede. Až uvidíš přitékat potok, odbočíš podle něho k hřebeni.“

„Počkej, nepleť mladýho! Ne aby sis vyšlápl hned u první strouhy, správná je ta druhá. Půjdeš k ní tak dlouho, co bys podojil půltucet krav –“

„Ba ne, o trochu dýl. Po pravý ruce ji budeš mít. A pak musíš do vršku tím chodníčkem – no, spíš je pro srnky.“

„Na jih, rozumíš! Nepověděls mu, že se musí držet na jih! Pěšinka vede zostra nahoru, skoro jako kdybys šplhal po žebříku. Klášter najdeš pod vrškem, leží krapet stranou.“

„Vedle běhutý vody ho postavili, měl bys ji slyšet bublat už na dálku.“

Iranzu poděkoval, víc se asi nedozví. Místní se tu vyznají, on bude trochu bloudit. Na dálku se zdá, že krajina leží na dlani blízká a přehledná jako rozestřený šátek. Pustíš se přes ni a ten pestrý šátek se zmuchlá do nekončící změti záhybů. Ale vymotal se z jeskyně, poradí si i tady.

Hvozdy kolem se zdály temné a hluboké jako ta sluj. Připalovalo, vlaštovky brousily letkami o zem. Povětří zlenivělo. Jenom z lesních prohlubní, z čiperných potoků a neposedných vodopádů, z příšeří jedlí a buků se zvedal vánek a pohrával si se svěžím listím.

Iranzu stoupal členitými, příkrými svahy; kamenné stupně, borovice a suché kostry stromů. Pod nebem na něj shlížely obrovité lebky pohoří. Slunce rozpékalo vzduch jako sváteční chléb. Tlumok na zádech ztěžkl, nohy také. Mládenec schválně zrychlil, výšinám a počasí na truc. Když mu docházel dech, začal si pozpěvovat: to pomáhá. Myslel na Briscu. Cítil se šťastný a volný jako motýli kmitající nad bodláčím, jako havrani, kteří s krákáním přelétli nad kostnatým úvalem. Rozesmál se.

Zbrázděnými stráněmi, kde se kamení sype pod chodidly, dorazil k nejvyšším údolím. Dobytek si tam shledává pastvu. Ať je parno sebevětší, táhne tudy věčný vítr, opře se do rukávů. Kolem skalní hrady, zlaté hořce, kýchavice, náprstníky. Jen květy a ten vítr.

Iranzu na chvilku zastavil. Vydechne si, napije se z lahvice – té malované, třikrát vypalované; rozhlédne se kotlinou.

Studeně, nepříjemně zafoukalo. Urtzi, správce oblohy, hbitě prostřel slamníky z nesmírných, hustých mračen – mocné štíty se proti nim krčí. Pán bouří Suarra kvapem přichází, jak mívá v horách zvykem. Není se kam schovat, kolem dokola ani strom, ani převis. Iranzu rychle vybalil plášť, přetáhl kápi do čela. A šel dál.

Modrá tma a bledě ametystový přísvit. Vichr se hnal jako vzteklý démon. Blesk udeřil pár sáhů vedle mládence. Škubl s ním úlek, rána jej ohlušila. Prudký lijavec bublal v kalužích, valil se v proudech mezi skalisky. Bičoval tvář, útočil ze všech stran a pronikl až na kůži. Co zbývá než pokračovat v cestě?

Zadula ledová vichřice jak z jícnu třeskuté zimy, v níž se ptáci na větvích promění ve střechýl a semena i kořeny umrznou v zemi. Iranzu zavrávoral nazad, snažil se chránit si hlavu. Měl pocit, že ho vichr zadusí. Tlusté dešťové provazce se drobí v krupobití, sypou se do zrnek sněhu… Tak náhle se ledová bouře přihnala – tichla pozvolna ve zlobné mžení.

Kolem útesů se proplížila chapadla mlhy jako potměšilý přízrak. Houstla do neproniknutelné zelenošedé clony. Mládenec netušil, kde se ocitá, kde hledat sever, a kde jih, viděl stěží na tři kroky. Zima ho roztřásala, zuby mu jektaly. Chválil si dvojí obutí, co alespoň trochu chránilo prsty u nohou. Natáhl si vlněné nátepníky přes ruce, aby mu neozábly a on nezchroml.

Šlapal po nezřetelné stezce, spíš podle tušení. Co jestli není ta správná a zavede ho někam do rokliny? Promrzal stále hůř. Bylo to jako strašlivá únava, srdce mu o ni klopýtalo, rvala tkáně, krátila dech. Lomcovala s ním trýznivá zimnice… Vědomí zemdleně usínalo. Jeskyně a teď horská bouřka, říkal si. Třeba mě chce něco zabít. Když si lehnu a usnu, přijde to něco zkrátka. Ixo!

Tehdy ucítil slabou vůni chrámového kadidla.

Potácel se mlžným prostorem, jako by se nepohybovaly jeho zkřehlé svaly a kosti, do nichž vstoupil smrtelný chlad, ale tak, jako se oblázek vlastní vahou sune dolů svahem. Upíral veškerou vůli na další krok a ještě další. Nezůstávalo nic než zběsilé a soustředěné úsilí jít vpřed. Sladký pach myrhy jej táhl za sebou. V bílém šeru viděl před sebou široké kamenné stupně vroubené křovinami. Vlekl se po schodech vzhůru a věděl, že bere z poslední hromádky sil, která se rozpouští rychle jako hrudka sněhu. Klapot… tam někde, ztracený v šedivé koudeli par, pracuje mlýn.

Mlha se maličko rozptýlila, ukázala se v ní zeď a branka možná dvacet sáhů daleko. Čekal to a zaplavila ho radost, že dokázal dojít. Zbývalo urazit poslední kus cesty. Na příštím stupni zakopl a ze ztuhlého, neohebného ramene mu sklouzl popruh vaku. Ranec a luk dopadly na zem. Iranzu se pro ně nesehnul. Jakýkoli, byť sebemenší pohyb navíc, vyjma chůze, by mu zkrátil knot dohořívající svíce bytí. Musí mu vydržet až do kláštera.

Byl docela blízko… Ne, nechtělo se mu spát, i když byl proklatě unavený. Kola mlýna, který Iranzu slyší zpovzdálí, pohání bystřina. Když stavidlo zarazí proud, zastaví se otáčky hřídele. V příští chvíli vyschne říčka života i jemu. Zbývá jí drobek, stěží aby vkročil za branku. Byl na tom hůř, než když v zimě přinášel Slzy světice. Neděsilo ho to. Spatří Briscu a dál na ničem nezáleží.

Mládence víc neneslo vlastní promrzlé tělo, posledních pár sáhů překonala jenom jeho touha. Dotkl se šňůry klepadla, nedokázal ani sevřít prsty. Přichytil provaz mezi dlaněmi a škubl s ním, znovu a potřetí. Přeletěla staletí, než se branka otevřela.

Tmavou postavu a nevýrazný ovál tváře lemovaný závojem viděl rozmazaně, jako by se odrážely na zčeřené hladině. Odpustil si uctivé oslovení a každé zbytečné slovo. Bylo tak těžké pohybovat rty. Plamen uhasínal.

„Žije tu Brisca z Bidarray. Hledám ji.“

Mladá jeptiška ohrnula ústa pod hezkým nosíkem: „Teď je doba určená vzdělávání. Ta dívka právě pobývá s ctihodnou abatyší a učí se četbě. Počkej si.“

„Zavolej Briscu. Bůh tě zatrať!“ Zdálo se mu, že křičí. Stěží šeptal. Sestra Agatha dotčeně buchla dveřmi.

Mráz v něm dokončil jeho proměnu v kámen; a Iranzu to přijal.

XIX. AÍNSA
Deštivé údolí

„Matko představená, přišel nějaký poutník… Sestra fortnýřka vzkazuje, že ten člověk hledá naši Briscu.“ Mluvčí trochu popadala dech, jak cestou do knihovny pospíchala.

Dívka ztuhla hrůzou, ruce se jí roztřásly. Nedokázala vyřknout jedinou hlásku, před očima se jí tmělo. Jen zaťala prsty do kraje čtecího pultu, aby se nezhroutila, aby dokázala rozvažovat. Démon si ji chce odvést!

„Ctihodná matko, nikoho už nemám, nikoho nečekám,“ namítla slabě.

„Neřekl, proč přišel?“ zeptala se Egeria pomenší, podsadité jeptišky.

„Matko, ve fortně slouží sestra Agatha, je přísná, a dobře činí, nemůžeme přece jen každého vpouštět do kláštera. Ale tohohle mladíka bychom přijmout měly. Vypadá to, že na hřebenech zle promrzl.“

Brisčiny zřítelnice se rozšířily. „Bože milosrdný… Iranzu!“

Nevšímala si, jak řeholnice brebentí: „Ctihodná matko, kam ho chudáčka dát? Nikde nemáme zatopeno, ani v nemocnici, ani v ohřívárně – jaro je v proudu.“

Dívka proběhla kolem skriptoria, minula kostel, prokličkovala mezi dílnami. Její sandály poplašeně klapaly do dláždění.

„Kde je?“ vykřikla u branky.

Sestra Agatha s železným klíčem v ruce pokrčila rameny. „Za dveřmi,“ sdělila stručně. Stačilo jí však pohlédnout na Briscu a hbitě otevřela.

Ležel u prahu, napůl schoulený do klubíčka. Plášť i oděv nasákly ledovým deštěm. Dlouhé řasy přivřených víček stínily lícní kosti. Tvář pod strništěm vousů, pod prameny černých vlasů byla popelavě bledá, vlhká a studená jako sníh. Klesla k němu, objala ho a nadzvedla. Iranzuova hlava těžce sklouzla na její rameno. Vnímala, jak jej v tepu okamžiků opouští život; smrt polyká napětí svalů a pevné, pružné tělo taví do bezmocné ztuhlosti.

Ještě na ni upíral oči. Ale Iranzu už v nich nebyl.

Drásavý nářek prořízl mlhu. Kolébala se, svírala jej v náručí, a zdálo se, že její hlas ani nepatří člověku.

„Brisco!“ jako by abatyše udeřila mečem. „Zadržíš jeho duši.“

A dívka se zachytila síly a naděje toho zvolání. Napřímila se, připravena Egerii vyslechnout.

„Je to tvůj muž?“ zeptala se abatyše zostra. „Chceš mu pomoci? Je jediná cesta. Otec nebeský nám ji dal a nebude počítána za hřích.“

Obrátila se ke skupince jeptišek, které se mezitím přihnuly k fortně, soucitné, zvědavé – i ta jedna pohoršená. Egeria kývla mezi nimi na kovářku Imeldu: „Vezmi s Briscou toho nebožáka. Odnesete ho vedle do hostinského domu. Vy dvě přichystejte horkou vodu a zažehněte dříví v koši! Sestro Margarido, utíkej do apotéky! Přines lahvici s aqua calefatiensis!“

Uložily ho na postel, na níž před nějakou dobou stonala Brisca sama.

„Ty mokré hadry musí pryč,“ podotkla rázně Imelda. „No nekoukej a pomoz mi. Rychle!“

Brisca zrůžověla studem, ale kovářka si počínala se zkušeností a věcností ošetřovatelky. Ještě než byly hotovy, stála u nich Egeria, v náručí velkou hliněnou čutoru. Imelda se na Briscu povzbudivě usmála a vyklouzla z místnosti.

„Hřejivou tekutinou svého muže celého natírej,“ abatyše otevřela uzávěr, zavonělo silné víno a byliny, arnika, tymián, rozmarýn, borovice, proskurník. „Prokrví kůži a zažene chlad. To by ale nestačilo. Zavolej ho k sobě.“

Cvakly dveře.

Brisce se zrychlil dech úzkostí, odhodláním i něhou. Nabrala do hrsti temně karmínovou tinkturu, nanášela ji na Iranzuovu pleť. Cítila, jak je hladká mládím, pokrývá prochladlé, tvrdé svaly – jako by hladila bytost uhnětenou z mramoru. Třela a mnula šíji, plece jako vytesané z ušlechtilého stromu, širokou hruď s prstýnky porostu. Znovu odlévala z lahvice. Pokožka Brisčiných rukou hořela, avšak dívka neustávala. Její ústa sledovala cestu dlaní.

Zdálo se jí, že mu zatím nebyla tak blízko, že se tak nikdy nepřiblížila ani ke Guillermovi. Jako by vstupovala do bytí svého milého a stávala se jím samým. Shodila oděv, její kůže se přižehla k jeho. Marnotratně rozlévala bylinné víno, přejížděla prsty po úzkých kyčlích a dlouhých nohou, sklouzla ke slabinám.

Slyšela se, jak úpěnlivě volá… Přitiskla se k jeho klínu svým, žhnula žádostí, změnila se v plamen, který bere a odevzdává. Šeptala jeho jméno, ochutnávala sladkou sůl jeho lící a úst. Ještě bloudil v mrákotách, ale vstoupil do ní. Zaplavila ji vítězná rozkoš, kypěla s každým společným vzepětím, s každým úderem srdce. Putovala vesmírem a nesmírná, křišťálová klenba se otřásala v závějích rudých jisker.

„Ara vos prec, per aquella valor, que vos guida al som de l’escalina, sovenha vos a temps de ma dolor…“

… zapřísahám tě silou té moci, která té přivede na vrchol schodiště, hleď, ať zmírníš mé utrpení!

Vykřikla a jeho zasténání znělo ozvěnou.

„Brisco…“

„Jsem tady, jsem u tebe!“

Pohlédl na ni upřeně, v jasném vědomí. Vzápětí semkl víčka, od ramen ke špičkám prstů, od boků k nártům projížděly záškuby křečí, jak tkáně ožívaly. Supěl bolestí, skráně mu zbrotil pot, ale mlčel. Objímala ho celým tělem, pažemi i stehny, jako by chtěla pohltit všechno jeho trápení.

Nevěděla, kdy abatyše s Imeldou vešly dovnitř. Přinesly železný koš s hořícími poleny. Matně si pak vybavila, že je oba omyly horkou vodou, jako se obsluhují vážně nemocní. Podestlaly čisté prostěradlo z jemného plátna. Pracovaly rychlými, úspornými pohyby. Poslední, co si Brisca uvědomovala, než upadla do hlubokého spánku, byla Iranzuova zklidněná, snící tvář. A pak veliká, šarlatově zbarvená pokrývka z jemné vlny, která se na ně oba snášela jako svatební baldachýn.

* * *

Podzimní vítr těžce oddechuje, naráží do Ermengolova pláště jako netrpělivé dítě, které tahá matku za šaty. Napjatá lana obléhacího stroje naříkavě drnčí pod větrnými prsty.

Kdy to bylo? Kdy to jenom bylo?

Guillermovo tažení proti muslimským posádkám v Ribagorze…

Mladý hrabě teď přichází k němu, Ermengolovi. Rozcuchané, oškubané vlasy mu svítí pod paprsky slunce. Tvář má jako rudočerné bláto, otevírá naprázdno ústa s rozbitými dásněmi.

Bylo by dobré mít teď Guillerma po svém boku, rozjet se do bitvy proti válečníkům Huescy a vědět, že Isárnezův hbitý meč rozežene nepřátele.

Modlil jsem se za tebe, bratránku. Ale s tímhle bojem nemáš nic společného. Spi.

Ermengol ví, že by měl vstát. Nemůže se jen tak povalovat v bezpečné temnotě. Ale když se pohne, vzkřísí bolest.

Vzpomíná si…

Stádo bahnem ušmudlaných ovcí, které táhlo přes cestu pod hradem Tou. Jejich pastýř se vyplašeně otáčel, čekal, že ho některý z ozbrojenců složí jako zajíce. Borrell zvesela prohodil verš z Písma: „Bloudí stádo mé po všech horách, a na každém pahrbku vysokém…“ Raymond se halasně smál. Dobrá nálada ho neopouštěla. Zítra večer už budou všichni oslavovat vítězství v blízké Aínse, městečku starobylém a přívětivém.

Celé vojsko trpělivě čekalo, dokud ovce nepřešly.

„Je to dobré znamení,“ volal hrabě z Pallars Jussá.

Un bon senyal… Vybral bych jiné místo k bitvě. Byl to Borrellův nápad, vnukl mu ho Bůh a jeho zkušenosti lovce, přemítá Ermengol. Ta tíha… Ta tíha, která ho tiskne k zemi…

Nad hvozdem visely mlžné páry. Celé lesní údolí se proměnilo v mokřinu s řetězcem zrádných jezírek. Raymond Suñer se napřímil v sedle; uchopil tasený meč pod jílcem a pozvedl ho, jako se vztyčuje kříž. Ermengol nerozuměl, ale znělo to hrdě a výbojně. Borrell, biskup z Rody, hraběte bezostyšně předejel. Postavil se ve třmenech a zvučný hlas, zvyklý burácivě kázat v katedrále svatého Petra, rozháněl šedivý opar z bažiny.

„… hrozbu, která přichází od krvavých vyznavačů Alláhových, nezastaví modlitby. Je třeba nastavit jim smrtící zbraň v rukou ušlechtilého vojevůdce!“

Ermengolovi nebylo zcela jasné, zda tím pevně odhodlaným a zbožným hrdinou míní Borrell de Mungia sám sebe, nebo hraběte Raymonda. Oba se tvářili sebejistě. V pyšných rysech Ermengolova nevlastního bratra nebylo ani stínem znát, že by truchlil nad Gilenovou smrtí.

Znovu se drobně rozpršelo. Červené praporce se třemi zlatými stébly, znakem Pallars, ztěžkly deštěm. Po mandlových štítech rytířů stékaly krůpěje, leskla se namalovaná znamení – gryfové, draci, kříže. Mnozí muži poklekli a modlili se. Pak vystoupili po mírném svahu a zaujali bojová postavení nad bažinou nalevo, zprava pak nad úžlabinou, jíž protéká říčka Cottón a přetíná údolí. Početnější jízda Saracénů nebude moci využít svoji sílu.

Družiny stály v pohotovosti; jejich odvaha převážila skromnější výzbroj.

Ermengol, který už bojoval proti Saracénům, s povzdechem pozoroval pěší brance z horských usedlostí Pallars, jak třímají velké a těžké šíty s puklicemi. Mnozí měli kožené přílby, tu a tam vyztužené kovovou čelenkou. Někomu z nezbytí postačila plstěná čapka. Jejich zbroj byla zhotovena ze spojovaných pásků tvrzené kůže, z bronzových či železných dílků – na kůži nebo tuhé plátno našili řemeslníci ploché kroužky, destičky, pásky. Ti nejchudší oděli kazajky napuštěné smolou.

Ale jejich sekery dokážou hluboko tnout a drtit, těžká kopí jedním úderem probodnou koně, pádné meče useknou i obrněnou paži saracénského jezdce. Komu schází kovaná čepel, opatřil si lovecký oštěp, sochor, hůl obitou železnými bodci.

Nevěřící už jsou tu, blíží se v šicích. Vousatí, cizí, někteří s temnou pokožkou. „… jako ďáblové, com dimonis,“ hlesne kdosi. Oděvy bílé i strakatě hedvábné i černé, kolem pasu omotané šerpy. Nesou menší kulaté štíty, lehká a obratná kopí jako hadí jazyky. Hrotité přílbice s nánosníky jsou ověšeny drobným kroužkovým pletivem.

V čele velmoži v ocelových pancířích a drahých pláštích, hruď chráněnou falérami, které zdobí jemně tepané vzory. Ve spořádaných řadách se blíží jezdci, al-fursan na bystrých koních, pestře barevné štíty v levici. Na hrudích ořů se třpytí talismany, purpurové třásně postrojů povlávají. A tady, na pravém křídle… Raymond se zachmuří. K válce se připojila muslimská Lleida, soused Huescy na jižní hranici hrabství Pallars.

Nevýbojný emír Lleidy si nechce pohněvat ty ani ony. Vyslal oddíl berberských pěšáků. Jsou vyzbrojeni sadou vrhacích kopí. Meče nosí zavěšené na zádech, prosté přílby s nánosníkem obtáčí bílá kápě. Z kovu vytepali jejich nevelké kulaté štíty a destičky, jimiž jsou pošity ochranné vesty. Slabý a necvičený protivník, pomyslí si Ermengol.

Ještě se nepřátelé neshromáždili, ještě neuspořádali v údolí svoji armádu k boji.

Tu biskup Borrell, který velí jízdě, zahájí bitvu střemhlavým útokem: pozvolný svah dodává výpadu rytířů spád, jako když perlík zaduní o kovadlinu.

A tisíce mužů, připravených zabíjet a umírat, vyrazí válečný pokřik. Obličeje se proměnily v podoby šelem, které se rvou, o území, místo ve smečce, o samici, sešklebené s vyceněnými zuby a třeštícíma očima

„Desperta ferres!“ hulákají katalánští válečníci z Ribagorzy a Pallars.

„Allāhu Akbar!“ ječí Saracéni.

Těžkooděnci Huescy vyrazí Borrellovu oddílu vstříc, vzhůru přes pruh pevné půdy mezi mokřinou a říčkou. Vede je bojovník v přílbě, jejíž stříbřité hledí zpodobňuje lidskou tvář.

Než se jejich řady srazí, jezdce předstihne krupobití šípů z obou stran. Mnohé sklouznou po zbroji. Střely z důkladných luků, jaké dávají tisy v Pallars, proti dlouhým, úzkým hrotům saracénských šípů. Jedny prorazí drátěné pletivo, šupiny, destičky, druhé se provléknou oky pancíře či spárami mezi dílci odění.

Jako když o sebe třesknou dvě skály: Pallars a Huesca zkříží zbraně. První ztráty utrpí Borrellovi jezdci, zásahy saracénských kopí přinášejí záhubu. Maurští těžkooděnci třímají dřevec pevně a nepohnutě přitisknutý k boku, opřeni ve vysokém sedle, kůň volně pádí – hrot v drtivém nárazu projede skrz naskrz pancířem a ven z těla o plný loket délky.

Šílenství zápasu posedne i koně. Cení zuby, řičí, bělmo se jim blýská, uši pevně tisknou k lebce. Kopají, koušou, rozdrtí ramenní kloub, strhnou nepřítele ze sedla.

Hroutí se zasažená zvířata, muži se pokloní zemi v posledním vzepětí. Kdo zastaví koně, toho zabijí, kdo spadne, ušlapou ho kopyta – není čas brát zajatce. Nohy kloužou po mokré trávě, rozbahněné půdě, prolité krvi.

„Ostří oštěpů leskem oslňují zrak, čepele lační po rudém nápoji zabíjení. Sviští hejna šípů, tleskají tětivy luků. Údery palcátů a tříštění ratišť kopí…“ Tak to zpíval básník v hodovní síni hradu Sort a šedobradý Suñer Lopéz nadšeně bušil pohárem o stůl.

Jízda Huescy ustupuje, křesťanští jezdci ji zatlačují do údolí. Teď klínem vpadnou do středu al-Tawilova vojska! Raymond nevydrží sledovat boj. Cožpak rytíř smí jen vyčkávat? Pobodne rezavého hřebce a cvalem se řítí do střetu, jeho družina za ním. Ermengol zůstává, na něm je, aby rozkazoval pěším. Zatíná pěsti. Ale komu záleží na jeho mínění?

Jen o kus níž vře zběsilý boj bez umdlení, stovky soubojů. Pallars se dere dopředu, Saracéni vzdorují. Močál a řeka brání v protiútoku Huesce. Ani Borrell se svými jízdními těžkooděnci nemohou vodní překážky obejít a jen se zuřivě přetlačují, jako by v krčmě hráli páku.

Ermengol nevydrží to napětí, posílá mezi zápasící část lehkooděnců. Také střed saracénského vojska posílil, jízda a pěší se mísí v jednom chumlu.

Dlouhý úzký list sekery s krátkým břitem uvízne v hrubě kované přílbě a tlusté, vlněné kukle pod ní. Maur zkusí vypáčit zdobené toporo zbraně. Hranatému horalu se po skráni řine krev, tasí však čile dýku a vnoří ji soupeři pod oční důlek.

Muže přibodlo k zemi kopí, žije a snaží se osvobodit. Rukama, co zeslábly trýzní, cloumá za dřevec, kope nohama a vzpírá se. Kůň se převalí přes hlavu, jeho pán se štítem ježatým šípy padá do jícnu vřavy. Těžkooděnec mává mečem a zasáhne soka do plece, rozpoltí ho až ke koňskému hřbetu; té výhře se zubí vlastní široce rozťatou lící.

Rykem a zvonivým chřestěním bitvy stoupá jediný strašný hlas. Bojovník mezi životem a smrtí vyje… ne po vlčím způsobu, nýbrž jako posedlý démonem, drsnými, nelidskými skřeky.

Huesca ztrácí postavení. Pomalu, stěží znatelně se posouvá k pravé straně údolí.

Pouze jeden muž se zdá být klidný. Temně šedé, pronikavé oči ’Abbáse al-Tawila se třpytí pod přílbou z černé oceli. Je zlatě vykládaná ornamenty a slovy Koránu, ale dosud nebylo třeba, aby svého majitele chránila. Emír nezasáhl do boje ani nestáhl dlouhý posuvný nánosník, neuchopil rudý štít, na němž běží zlatí lvi. Drahokamy posetého pektorálu v podobě půlměsíce se nedotklo nepřátelské ostří.

Povzbuzen úspěchem, biskup z Rody zaútočí na vůdce jízdních, Maura v přepychové zbroji s tváří zakrytou hledím. Pohrdl tupou údernou zbraní, jaké obvykle nosívají duchovní do bitev, jimž se nechtějí anebo nemohou vyhnout: zvolil sekeru na dlouhém toporu. Aby jí mohl oběma rukama vládnout, přehodí si Borrell štít na záda. Kdosi ze Saracénů stočí hřebce před svého velitele. Ačkoli má kus drátěné košile vražený do břicha, postaví se Borrellovi. Hrdý kněz se nehodlá zdržovat, chce předběhnout Raymonda a osobně zabít muslimského velmože. Protivníkovu koni utne hlavu sekerou, o jezdce dál nedbá. Vyjede po rytíři se stříbrnou maskou.

Saracénský velitel obratně odkloní úder sekery štítem a zároveň bodne mečem proti Borrellově hrudi. Sekerou jen obtížně vykryješ ránu… Biskup se zřítí mezi dusající koně.

Viděl jsem ho, vybavuje si Ermengol v šumivé tmě, která mu zaplavuje mysl. Plazil se do bezpečí mezi dusajícími oři. Kopyto mu roztříštilo nos a lícní kosti. Měl štěstí, že umřel.

Ermengol chce vykřiknout, pobídne svého ryzáka.

Shora a z boku stráně zaryčí mnohohlasé, vítězné: „Allāhu Akbar!“

Na překvapené vojáky Pallars se hrnou lehkooděnci Lleidy, aby smetali křesťanské bojovníky na dno údolí do mlýnku mezi řeku a bažiny. Voda v nich zrudla.

Al-Tawil využil zástěny stromů, ukryl a přesunul zálohy. Něco tak vzdáleného duchu rytířství! Nikdo z Raymondových mužů si v zápalu válčení nevšiml, že saracénští pěšáci na levém křídle překonali močál a vystoupili po straně do úbočí vrchu.

Pallars couvá pod náporem. Praporec se zlatými stébly zakolísá a klesá. Ta hanba a pohroma prolomí už tak zkrušené řady křesťanů. V zoufalství dá Raymond povel k ústupu: poslední a největší chyba. Kdo může, začne bezhlavě prchat. Táhlý řev zní jako nářek půdy a skal.

Ermengol se probíjí zmítajícím se zástupem, v němž vře zášť, děs a zabíjení. Zbývá udatně padnout a pomstít se. Kopne do hlavy pěšího Maura s oštěpem. Dalšího povalí jeho kůň a tělo podupá; naučil se, že ležící lidé jsou nebezpeční, zraňují břitkými předměty. Mladý muž seká mečem bez rozvahy, jen jak ho vede postřeh válečníka. Dlouhým štítem sráží a odklání útočící ostří, tluče jím a bodá jeho hrotem, dokud ho v smrtonosném chumlu nepozbyde.

Hledá Maura se stříbrnou maskou…

Jako by se bojiště proměnilo v kalnou, dravou záplavu. Vlny se jím křečovitě přelévají, až přistrčí ty dva k sobě. Jusúf an-Numajrí a Ermengol z Pallars, nevlastní syn Suñera Lopéze.

Jusúf první vyjede proti nepříteli, kulatý štít v levé pěsti, meč napřažený k výpadu. Rytíř z Pallars se rozhodne zaútočit na soupeřovu hlavu. Maur provede neobvyklou věc, ač si při krytí rány pomůže štítem. Krouživým pohybem zápěstí zadrží mečem soupeřovu čepel. V tom jediném mžiku udeří hrubím své zbraně na hrubí Ermengolova meče. Jílec vypadne z křesťanovy ruky.

Ermengol přiměje svého hřebce couvnout. Má na výběr; zkusit utéct, tasit dýku… Jusúf se znovu vrhá proti němu, smrtonosný jako lovecký sokol. Leč křesťan řídí koně co nejblíž k soupeři. Projíždějí kolem sebe. Saracén s napřaženou čepelí, Pallars uhýbá. Jak se míjejí, Ermengolova pravá paže se prosmýkne pod Jusúfovou ozbrojenou rukou, zachytí soupeře kolem hrudníku a strhne ho ze sedla. Než se Maur dokáže zvednout, Ermengol po něm skočí.

Nestihnou hmatat po mečích, byť leží jen o kus dál. Oběma už ze zbraní zbyly pouze dýky, rvou se o ně jak výtržníci v taverně, až obě čepele skončí vedle mečů. Mladí muži ve svém divokém zápolení užívají nerytířských hmatů dobrých pro nájemné zabijáky, buší do sebe. Nevnímají, že prostor kolem nich se vyprázdnil od živých: bitevní pole se posunulo níž údolím.

Pastorek hrabat z Pallars klečí na hrudi nejbohatšího z patricijů Huescy a snaží se mu otvory v masce vrazit prsty do očí – prýští z nich krev a Ermengolovi se po ní smekají ruce. Hruď v přepychovém pancíři se pod ním vzpírá. Ermengol zvedne pěst a udeří Maura do krku, krytého kroužkovým pletivem. Strhne si kůži z kotníků až na holou kost. Jusúf zachrčí, přestane sebou škubat. Ermengol zahlédne v pošlapané, potřísněné trávě před sebou kámen. Nahmatá ho a uhodí znovu, pořádně, a ještě jednou.

Spodní část masky se odchlípne. Pod ní je odporná tkáň plná žlutých boláků, otevřené vředy a hnijící ústa.

Ermengol strne. V hrůze a ošklivosti nepostřehne včas, že kolem běží pěšák Huescy. Dopad okovaného kyje ho smete do houstnoucí noci. A poslední, co vnímá, je válečný povyk Basků, schopný probudit mrtvé a zmrazit krev.

„Ia, ia, ia, ó, ó, ó, bill-zaar, bill-zaar!“

To je král Sancho Garcés, říká si Ermengol v duchu. Přitáhl nám na pomoc…

„Dal si záležet, aby přišel přesně v tu chvíli, kdy je al-Tawil oslabený bitvou, přesvědčený o konečné výhře – a proto nepozorný,“ pronesl hluboký mužský hlas výsměšně. „Nebožák emír, ukradli mu vítězství, a on se z toho pomátl. Temná Atéginé si vzala jeho příčetnost.“

Tohle už není sen, napadlo mladého muže. Chtěl zvednout hlavu, ale nezdařilo se mu to, jako by mu přirostla k zemi. Nesnesitelně jej zabolela.

„Raymond…,“ zasípal. Špatně se mu dýchalo, nos měl něčím ucpaný. V ústech se usadila nepříjemná kovová pachuť.

„Tvůj nevlastní bratr přežije všechno,“ lehkomyslně pravil jeho neviditelný společník. „Sancho je hráč. Spočetl si, jaký úspěch mohou mít páni z Pallars a potřeštěný biskup z Rody. Uznávám, že z Kastilie si přispíšil – a pak maličko počkal. Nezdařená bitva podlomí nezávislost hrabství. Navíc mu bude Raymond dlužit laskavost za záchranu v nouzi nejvyšší. Hádej, co bude navarrský král požadovat.“

Ermengol pootevřel pravé oko, levé se nedalo. Pokud mohl pozorovat, ležel levou tváří v kaluži krve. Přejel si rukou přes obličej. Zabolelo to, dlaň zrudla lepkavou tekutinou.

Zkusil se posadit. Hlava odmítla, tvrdošíjně se vracela do trávy. Na znamení nesouhlasu se uvnitř od čela k týlu roztáčel dětský vlček. Ermengol bezděčně zaskřípěl zuby… a trochu se mu ulevilo. Když je v pořádku chrup, bude vcelku i hlava.

Jednou paží se vzepřel o zem, druhou rukou – oteklou a ošklivě poraněnou – si neobratně podpíral bradu. Spolkl zasténání, ale dokázal se srovnat do kolísaného sedu. Svět se s ním otáčel. Celé tělo se citelně ozývalo a úpělo. Na podrásanou pravičku možná zchromne. Vnímal jakousi temnou úzkost…

„Ribagorzu,“ odpověděl si výsměšný mluvčí. Na Ermengolově utrpení mu pramálo sešlo. „Zabaví ji, bude ji nárokovat přes příbuzenské vazby jako dědictví po Guillermovi. A dřív nebo později sebere Raymondovi i pořádný kus Pallars.“

„Budiž Sanchovi přáno,“ zahuhlal slabě Ermengol. S námahou se pootočil, aby se podíval po mluvčím.

Nikde neviděl přeživší vojáky ani jedné z armád. Padlí byli roztroušeni po celém širém okolí – ne tak, jako dnes při bitvě. Stráň a údolí byly obsypány holými kostrami. Kolem jen mlha, nachový přísvit smrákání. Hvozd si pozůstatky lidí a zvířat začal brát, býlí je prorůstalo, usadil se na nich zelenkavý sliz.

Zpřerážené hnáty, oddělené lebky a končetiny, rozmačkané hrudní koše. Poházené štíty, brnění a zbraně potáhla rez. Tamhle se dva kostlivci objímají v posledním souboji, tady rzivou drátěnou košili a proraženou přílbu vyplňují kosti, bělavé pozůstatky prstů svírají jílec s pahýlem čepele. Mezi tím odpadem se kolébavě procházejí supi, poskakují havrani, poletuje krkavec. Jejich krákání a skřeky ruší propastné ticho.

Vedle Ermengola seděl jeden z mrchožroutů. Velký havran na něj pohlížel divnýma očima, dvěma zářivými úlomky safíru. Mladý muž pochopil, že přízračný opeřenec je tím, kdo s ním vede řeč.

„Jsem mrtvý,“ vydechl.

„Zatím ne,“ uklidnil ho nedbale havran. „Nějakou dobu si ještě počkáš. Nejde to tak rychle.“

Sedlina úzkosti vybuchla v mrazivou tmu. Vzpomněl si…

„Dotýkal… dotýkal jsem se nečistého. Krev malomocného ulpěla na mých rukou. Jsem nakažený. Ach Bože!“

„Tohle neřeš. U každého ta nemoc nepropukne, třeba budeš výjimka. Taky se ti do té doby může přihodit ještě spousta jiných věcí.“

„Budu prosit Hospodina na nebesích, aby mne ochránil,“ zamumlal zlomeně.

„Zkus to, nic tím nepokazíš,“ usoudil černý pernatec. „Co jestli se najde lék v tvých učených knihách?“ dodal jízlivě. „Dokud žiješ, dá se podniknout ledacos! Borrell na tvém místě by za noci skočil do muslimské studny na náměstí v Cordóbě.“

Ne, Ermengol nezemřel. Po líci mu stékal pramínek krve, dotkl se jeho rtů. Chutnal sladkoslaně.

„No, nechám tě, je čas rozloučit se,“ zvesela tlachal havran. „Musím letět, čekají mne jednání v Kastilii. Král Sancho Garcés teď bude zaneprázdněn přebíráním Ribagorzy. Sanche Garciez el de los Buenos Fueros, vyznavač práva, je na onom světě. Kastilskému hrabství vládne jeho syn, Garcia Sanchez. Je mu devět let, a než se ho navarrský král Sancho ujme, poskytnu hrabátku několik velmi dobrých rad.“

Zubožený Ermengol se nezmohl na slovo. Pekelný opeřenec si protáhl křídla a zkusmo jimi mávl.

„Pořád si ještě myslíš,“ ozval se havran náhle mrazivým, nelítostným tónem, „že jsi udělal správně, když jsi odmítl moji nabídku? Tohle všechno by se nestalo, kdybys vzal osud Pallars – i ten svůj – do vlastních rukou!“

Ermengol vykřikl, rozbitou tváří mu projela pronikavá bolest.

Nad hradem Sort se rozvalují hutná, plesnivá oblaka. Sklonek podzimu očesal větve stromů do ponuré nahoty. Kopce kolem řeky se podobají kupkám starého sena. Ermengol vyhlédne z okna. Koberce z břečťanu, který šplhá po venkovních zdech, hvízdavě pročesává šedý vítr. Nevlídný Sort. Jeho domov, jeho útočiště. Už nikdy se tam nevrátí.

Vidina se rozplynula, po Spin de Mulovi tu nebylo ani památky. Kolem mrtví, sténání zraněných, pokřikování vojáků, kteří procházeli zkázou bitevního pole. Dlaní zavadil o něco hladkého a studeného. Byla to jeho vlastní přílba se zprohýbaným nánosníkem. Na její zaoblené, matné ploše se nedokonale odrážela Ermengolova tvář. I tak mu prozradila dost, zbytek potvrdily doteky prstů.

Úder kyjem seškubl obočí a víčko, změnil je v krvavou kaši. Část nosu odtrhl od horního rtu. Levé chřípí bylo rozervané a každý výdech rozprašoval krvavou mlhu. Místo levého oka zela otevřená rána, ve které blýskala obnažená kost.

Tohle všechno se zahojí, říkal si Ermengol. Ale co si počnu s jizvami své duše?

* * *

Supi hřadující na červenavých skalách cítili pach mrtvého masa. Někteří se vydali na průzkum, kroužili nad údolím. Dole se hemžilo příliš mnoho živých lidí. Supi jsou opatrní, Počkají si, až bude čistý vzduch.

Pak se svištěním letek přistanou jeden za druhým, celé houfy. Stovky jich budou hodovat, skákat si po zádech, prát se, povykovat a odhánět drzé lišky. Zanechají pouze kosti s rudými drobty masa, koňské kůže obrácené na ruby a očištěné, jako by je zpracovával dovedný koželuh. Ztratí se vysoko na obloze. Zdrží se jich jen pár, co se nacpali tak, že si musejí odpočinout, aby vzlétli.

A mrtví zůstanou sami se soumrakem.

* * *

Iranzuovi bylo zle a probíral se s námahou. Únava mu zatínala drápy do svalů i kostí. Nikdy dřív toho tolik neprošmejdil a nenavštívil, jako za poslední rok. Taky se tolikrát neprobouzel z bezvědomí, uvědomil si trpce. Něco takového zažil jedinkrát jako kluk, když se na lovu ošklivě zřítil ze skály.

Ale tohle věděl najisto: osaměl v jizbě hostinského domu. Brisca byla pryč. Třeba se mu jen zdála… Ne, to určitě ne. Na polštáři se zachytila jantarová pavučina jejího vlasu, pokrývka si zachovala ozvěnu dívčiny vůně. Ležela s ním, vzkřísila ho žárem svého života, a zase odešla. Vrátila se kamsi do útrob klášterního okrsku.

Mládenec chápal, že on sám se nemůže sebrat, pobíhat mezi kostelem a domem jeptišek a vyvolávat ji. Nezbývá mu než čekat… ale proč to udělala? Kdyby jen tušil, trápil by se míň.

* * *

„Brisco,“ pravila mírně abatyše Egeria, „budeš se muset rozhodnout, jestli zůstaneš mezi řeholními sestrami, nebo se svým mužem odejdeš. Není možné, abyste tu přebývali oba. Pošlu vás do kláštera smíšené řehole, několik jich ještě v zemi zůstává. Tam byste sloužili Bohu společně.“

Dívka prudce zavrtěla hlavou. „Ctihodná matko, přeji si setrvat zde, u svatého Kříže, do konce svých dní.“

„Ani u zpovědi bych nevyzvídala, co se přihodilo, tím spíše se nebudu ptát, když spolu mluvíme v mé cele. Ale nepřipadá mi správné, aby se vaše osudy rozdělily, protože vaše duše patří k sobě.“

„Nechci ho vidět ani s ním hovořit ani na něj myslet! Prosím, matko, pro lásku Boží, pošli Iranzua pryč!“

„Čeho se bojíš, ma filla! Ublížil ti ten člověk?“ Teď už abatyše neskrývala znepokojení a soucit. Nemohla si nevšimnout jizev na mládencových zápěstích.

Brisca pevně stiskla rty. Abatyše se vzpřímila, náhle přísná a strohá.

„Děj se vůle Boží. Přikážu mu, aby neprodleně opustil tyto zdi.“

Dívka se rozeštkala, jako by ji měl odnést proud jejích vlastních slz.

„Nedokážu ti pomoci, když nevím, co se děje,“ řekla měkce Egeria.

„Ctihodná matko, odpusť mi,“ vzpamatovala se Brisca, „zatajila jsem pravdu. Z lásky k Iranzuovi jsem oklamala démona, a ten netvor mne teď pronásleduje.“

„Proto ses uchýlila do kláštera? A proto nemůžeš být s tím, kdo je ti souzený? Ma filla, měla jsi mi to svěřit hned. První věcí křesťana je znát Boha a jeho anděly, druhá rozlišovat dobro, aby ho konal, a zlo, aby se mu vyhýbal.“

Brisca se svezla na kolena, sepjala ruce. Co mohla říci, co udělat? Před sebou viděla jen propast a beznaděj. Lhala té, které měla důvěřovat, a svého milého přivedla na pokraj záhuby.

„Kéž by hříchy, jichž se dopouští naše srdce, nepřinášely neštěstí!“ Abatyše zhluboka povzdychla. „Ma filla, neděje se nic bez Božího dopuštění a záměru. Náš Pán na tebe seslal zkoušku. Kdo však smí odhadovat, pro jaký úkol tě chystá? Jen Kristus může soudit tvé provinění. Ale on ti prominul a dovedl tě sem, ke svatému Kříži.“

„Ctihodná matko, mám strach, že sem přijde i démon. Raději bych zahynula, než bych viděla, že ublížil klášteru… že zahubil toho, kterého mám ráda. Ale nemohu ani žít, ani umřít.“

Abatyše položila úzkou, chladnou dlaň na dívčino rameno: „Brisco, upokoj se a řekni mi, co je to za zrůdu?“

Dívka se zachvěla; pouhá vzpomínka na čaroděje ji mrazila v žilách. „Kouzlí… dokáže každého podvést a zmást. Svatá slova, zaříkání, svěcená voda mu neublíží, nezaženou ho. Jeho pravá podoba… Matko, vypadá jako pošlý mezek.“

„Spin de Mul!“ Egeria se rychle přežehnala křížem. „Bůh nás ochraňuj! Nebylo by hůř, i kdybys proti sobě poštvala samotného ďábla.“

Brisca skryla tvář do dlaní.

„Najdeme východisko,“ těšila ji matka představená. Její prsty se dotýkaly zrnek růžence, šeptala si.

„Běž za svým Iranzuem a pověz mu všechno. Teď je čas k nonám. Až skončí pobožnost, zastavím se v hostinském domě.“

Ve dveřích klášterní cely se otočila: „Pamatuj: I kdyby vám ze všeho nezbyla ani lžička s vodou, kdyby se na vás horšil celý svět, stále máte jeden druhého.“

XX. SANTIAGO DE COMPOSTELA
Sůl v lastuře

Iranzu o Spin de Mulovi slyšel a nebylo to nic pěkného. Nevyděsil se, jak se toho Brisca obávala, a už vůbec jí nezazlíval, že se o čaroději nezmínila dřív. Jen se vyptával – zvídavě, ne výčitkou.

„Nemyslím, že tvá probuzení z říše mrtvých zařídil démon,“ pravil nakonec. „Potkala jsi přece marmotu! Možná to byla jejich královna… Svišti jsou nejmilejší děti paní Mari, Matky země, laskavé Loana Gorri. Svěřila jim dar kouzel a vzkříšení. Umřou se zimními sněhy a na jaře zase ožijí.“

„Brisco, Iranzu, poslouchejte mne!“

Egeria vešla rozhodným krokem. Vyskočili, aby ji s úctou pozdravili.

„Musíte se vykoupit, vyprosit si Boží slitování. Mohla bych vám dvěma doporučit, abyste se zasvětili Bohu a složili řeholní slib – ale trpěli byste a Krista netěší zbytečné oběti. Biskup Borrell z Rody by přikázal tobě, Iranzu, abys pro vás dva získal zásluhy pobíjením Saracénů. Ale čemu prospěje krev?“

Sevřela prsty, jako by v nitru s něčím zápasila. „Moudří starci vám řeknou, ať poprosíte dávné bohy, protože ti čaroděje stvořili.“

„Kde je najdeme?“ vpadl Iranzu.

„Ve slojích a na místech prastarých posvátných kamenů,“ odpověděla bez váhání. „V Cueva de Menga, v Sotu, v Meadě, v Arlobi…“

„O tom jsem slyšel!“ zvolal mládenec. „Vím, kde Strážce stojí. Jentilak ho vytesali a vztyčili.“

„Nevím, jestli chci věřit dávnověkým bohům,“ namítla Brisca. „Jsou cizí, tvrdí jako věčné skály, a pohrdají smrtelníky.“

„Já, Egeria, služebnice Boží, poradím tedy tobě, Iranzu, abys putoval ke svatému Jakubu do Compostely, poprosit Krista o slitování.“

Mládenec sklesle přikývl. Znovu se měl odloučit od milé, sotva ji našel, a přes lán světa zase někam vandrovat. Na to už nestačí ani dvoje krpce!

„Tobě, Brisco, zařídím, aby ses ukryla v Medinaceli. Je to až na území Toleda. Neslyšela jsem, že by se Spin de Mul ukázal tak daleko.“

„Mám jít mezi Saracény?“ polekala se dívka. V životě žádného nezahlédla, dokonce ani zajatého velmože na Bidarray.

„Dám ti doporučující dopis pro svého přítele, židovského lékaře. Je to dobrosrdečný člověk, učenec. Ve svém domě ti poskytne přístřeší, dokud se pro tebe Iranzu nevrátí.“

Brisca neznala ani Židy, ale jestliže jim důvěřovala abatyše, přijala nabídku. Co jí také zbývalo? Smířeně přitakala.

„Iranzu, doprovodíš Briscu do Logroña.“

Mládenec zesmutněl, jako by pohřbíval rodného strýce. Jejich usedlost v Sierra de la Demanda odtud ležela docela blízko. Holub tam dolétne ze slavného města na Ebru dřív, než by Hrom spořádal bohatou večeři. Smět tak Briscu popadnout za ruku a odvést ji domů, ke koním a přátelům!

Egeria, zvyklá vést klášter a mnohé zařizovat, pokračovala: „Až dorazíte do Logroña, vyhledejte u římského mostu Ximuna, obchodníka s vínem. Vozí je do Medinaceli, a nejen tam. Vezme tvoji ženu s sebou a ty pak můžeš pokračovat dál přes Kastilii na západ.“

Iranzu se poprvé usmál. Víno z Rioji kupovali v taifách křesťané – i muslimové. Víra v Alláha a jeho Proroka prohrávala s pohárem lahodného nápoje.

Egeria pozvedla ruku k požehnání, ale náhle přistoupila k dívce a vroucně ji objala. „Ma filla, vés-be! Běž! A Bůh tě opatruj…“

* * *

Finis Terrae. Konec světa…

Kutun si přeje, aby se proměnil v racka. Stojí na útesu, široko daleko jenom vítr, co voní solí a rybami, a mořská hladina. Chlapec se ocitá sám mezi nebem a vlnami; vrhají se proti skaliskům břehu a tříští se v neumdlévajícím úsilí. Jestli mu připadala na počátku jeho pouti země bez konce, pak moře je proti ní nesmírné. Co se skrývá daleko za tajemným, podivně zakřiveným obzorem? Slévá se v něm oceán s povětřím do nezřetelného pásu holubí šedi. Prý je to tříšť zmaru.

Mít ptačí křídla, letěl by se podívat.

Spatřil by nepřehledné masy vod vrhat se hlomozně do pekelných propastí – a zešílel by z toho hrůzného výjevu. Třeba by připlachtil k tajuplným ostrovům, o kterých vyprávěli blouzniví poutníci. Žijí na nich jednonozí divocí lidé, líhnou se draci a gryfové. Stromy nerodí ovoce, ale živé drahokamy.

Tady na pobřežní výspě s Kutunem přebývají leda kozy, hnědé a mrštné. Jsou zvědavé, přicházejí se podívat, jak z kusu jasanového dřeva vyřezává postavu štíhlé ženy. Drží na lokti dítě, druhou rukou přidržuje na temeni ošatku s nákladem, tak jak si zvykly venkovanky. Druhý klouček se jí ukrývá za sukni… Kutun už má sošku skoro hotovou. Připlouvají rybáři z blízké osady Fisterra, co leží severně od posledního výběžku pevniny, a mávají mu.

Ve městě svatého Jakuba se poutník směl zdržet pouze pár dní. Kutun uvažoval, že vstoupí do řádu svatého Benedikta. Po tři měsíce by v monasteriu prodléval jako zbožný host, rozjímal o sobě a Bohu. Rozhodne-li se potom, rok bude žít jako mnich a čekat, až se stane novicem. Ale v klášteře Anteantares se nedostávalo místa.

Možná to bylo znamení, že je stále poskvrněn hříchy svých rodičů, cizoložstvím a vraždou. Svatý Jakub z něj nesňal břímě… Kutun se rozloučil s městem: s dešťovou duhou nad korunami věží, vlaštovkami, co krouží modrým jitrem, s planoucími svícemi večerů, stínem v poledních ambitech.

Nemusel se ještě vracet. Čtyři pět dní cesty od Compostely končil svět i Měsíční cesta. Pobřeží z písku, žlutých květů janovce, kamení a příboje. Někteří poutníci se vypravili až sem. Ke kříži na skalách položili oblázek. Spálili svůj plášť či jiný oděv obnošený cestováním a vykoupali se ve křišťálově studených vlnách. Ještě vyčkali na západ slunce, aby očistili i svoji duši.

Den po dni pozoroval chlapec soumrak nad mořem. Do běla rozpálený sluneční kotouč sestupoval po nebi, jehož barvy se měnily co chvíli. Jako by kupec s hedvábím nabízel celý sklad látek. Pak se všechno ponořilo do šarlatu, purpuru, temnoty.

Kutun si našel útulek v příbřežním lese, mezi borovicemi a hustým kapradím – blízko malé kamenné poustevny s kaplí, kolem níž poletovali polodivocí holubi. Pro vodu chodil do studánky. Nemohl by žít jen z nalovených ryb, i kdyby se mu dařilo chytat je. Na dlouhé, písčité pláži severně za vsí Fisterra sbíral mušle hřebenatky, které připomínaly široce rozevřenou dlaň. Přinášejí štěstí, chrání před zlem a nemocemi, neboť lastura je znamením vzkříšení. Kněží v Compostele je posvětí. A poutníci si v nich odnášejí důkaz o Měsíční pouti i vzpomínku na ni.

Kutun nashromážděné mušle čistil, leštil a s nákladem lastur se jednou za týden vypravil do Corcubiónu na druhé straně zálivu. Za dobrou cenu je prodával překupníkům; dovednost ve smlouvání zdědil po Balendinovi.

* * *

„Matko představená! Ctihodná matko!“

Sestra Agatha nepokřikovala – vřískala. Povyk na místě posvátném a zasvěceném chvále Boží zasluhoval přísné pokárání, od sestry Agathy se dalo nadít ledasčeho. Egeria nezřídka přivolávala na pomoc trpělivost a pochopení. Ale tentokrát postřehla v jekotu mladé jeptišky skutečnou hrůzu.

„Sestro, přihodilo se nějaké neštěstí?“

Agatha třeštila pomněnkový zrak, drobné rty jí zbledly. Celá se třásla.

„Matko, svatý Kříž navštívil vlkodlak! Loup-brou, home-llop! Seděl před fortnou a teď chodí po louce, sestry před ním uprchly! Běda, co si počneme!“

„Třeba se kolem toulá obyčejné zvíře, možná je zvyklé na lidskou přítomnost,“ namítla Egeria. „Jak jsi zjistila, že to není vlk?“

„Sestra Imelda se k němu přiblížila. Tvrdí, že má modré oči a mluví jako muž.“ Agatha div neomdlela, když sdělovala ty hrůzy.

„Co by pohledával vlkodlak na svatých místech?“ podivila se abatyše. V příštím okamžiku pochopila, srdce se jí sevřely obavy. „Co říkalo to stvoření?“ Ale dopředu znala odpověď.

„Ptal se po té… po Brisce. Máme mu ji přivést!“

„Promluvím s ním,“ pokývla abatyše. „Ne, nepotřebuji ani kříž, ani svěcenou vodu.“

Tak, jak byla, v pracovním hábitu a sešlapaných sandálech, zamířila přímo přes pastvinu. Mezi lučními květy si hověl veliký vlk. Vyděšené ovce se tísnily pod skalou.

„Konečně,“ zavrčela nestvůra. „To to trvalo! Kde je Brisca? Odvedu si ji. Patří mi!“

„Jsi Spin de Mul,“ řekla Egeria, „a nic z našeho kláštera ti nenáleží.“

Vlk se rozveselil. Znělo by to jako příjemný, hluboký mužský smích, jenže tvoru se třpytily tesáky v tlamě a modré oči zářily zlým chladem.

„To znamená,“ opáčil, „že děvče už ve svatém Kříži nepřebývá. Pověz mi, kutňačko, kampak se vypravila?“

Abatyše si založila ruce na hrudi: „Tobě po tom nic není. A kdyby bylo, nemám právo sdělovat, co není pro každé uši.“

Vlčí hlava nabyla téměř lidského výrazu zlovolné jízlivosti.

„Umím mísit lektvary. Některé pomáhají, zbavují bolesti a utrpení – jiné naopak. Tvůj slabý Bůh mi nezabrání, abych je použil proti mniškám v tvém klášteře. Trochu kouzel, trochu bylin. Vpravím je do pokrmů, do kropenky, napustím jimi modlitební knihy… Je stovka míst, na která je snadno podstrčím. Nezemřete, ale budete si to přát.“

„Jestli svedeš tohle, zvládneš si Briscu najít sám. A chceš po mně zradu, jen aby sis dokázal, jak ovládáš smrtelníky. Nebo jsi jen pohodlný, a to je ještě horší. Nezachráním zdraví a život Brisce ani svým sestrám v Kristu? Budiž. Co se schránkou z pomíjivé suroviny, která věkem a strastmi chřadne, aby se jednou rozpadla? Na duši záleží – a o ni hrajeme.“

Vlk vyplázl rudý, špičatý jazyk.

„Takhle kaž před mocnými toho světa,“ ušklíbl se nedojat jejím odhodláním. „Nepotřebuji se namáhat s vařením lektvarů! Nevíš, kdo dorazí k tvému klášteru s hladem a žízní, které neuhasí voda ani chléb. Před lačnými zraky lidí neodneseš svůj klášter do bezpečí, ani hory ho neuhlídají.“

Zvedl se na všechny čtyři, tlamu ve výši Egeriina čela. „Když na někom ulpí prokletí, neodvratně se od něj přenáší dál – jak na toho, kdo mu chce pomoci, tak na toho, kdo ho chce zabít, tak i na toho, kdo jen prochází kolem.“

„My oba o tom víme víc než dost,“ pronesla vážně. „Ničíš nevinné, aby ses na nich pomstil za svoji velkou nenávist.“

„Otravuješ mě,“ zasyčel, „za jedno slovo jich máš tisíc, ale co chci slyšet, to mi neprozradíš. Tak si tedy mlč!“

Hlasitý tlukot křídel, stín havrana se smýkl po pastvině a houfec ovcí se dal s bečením na útěk.

Egeria na ně zavolala, aby je obrátila zpátky. Z hrdla jí nevyšlo jediné slovo, ani šepot, ani zasténání. V náhlém zmatku se chtěla nahlas pomodlit, vykřiknout, odkašlat si – byla němá. Nepochybovala, že nenajde lék ani zázrak, který by jí pomohl.

Jako by ji bodl dýkou do srdce: už nebude kázat, nebude zpívat. Milovala tóny, které vzlétaly k Bohu a přibližovaly ji nebeskému ráji. Ale to byla nejmenší oběť, kterou mohla přinést. Jestli pomohla Brisce, jestli uchránila ostatní řeholnice, není čeho litovat.

Cožpak to nebyla zbytná marnivost, těšit se ze svého hlasu a obratné mluvy? Pryč se vším, co je postradatelné a brání odevzdat se celou bytostí Kristu! Démon je pošetilý, když nechápe, jak je pro služebnici Boží důležité ticho, jak často bývá v monasteriích přikázáno, a kolikrát blaží. Necítila ke Spin de Mulovi zášť.

Loukou přibíhala sestra Imelda, snědou tvář ruměnou spěchem a rozčilením. „Ctihodná matko! Neublížil ti?“

Abatyše se otočila. Imelda patřila k těm z řeholnic u svatého Kříže, které se obejdou beze zvuků. Několika ostatním přetlumočí, co je třeba, a ony se dřív nebo později naučí hovořit znaky.

Egeria zakývala vztyčeným ukazovákem, aby sdělila očividné: „Žiji.“ Svižnými, přesnými pohyby rukou a prstů pokračovala. „Démon si vzal můj hlas za výkupné. Odešel a nevrátí se.“

Imelda nebědovala, ani neodsoudila nešťastné, zlověstné stvoření, které tuto úhonu její přítelkyni a představené způsobilo. Nemohla jinak než také přijmout jazyk nejpokornějších a nejpřísnějších řeholí. Kmitla palcem kolem skráně: „Nikdy?“

Egeria přikývla. Démon sem už nikdy nepřijde… Pozvedla paže, otevřené dlaně otočila před sebe: „Bůh nám požehnej.“

A Imelda spatřila, že abatyše se usmívá.

* * *

Tu noc se Kutunovi zdálo, že je zase děcko.

Blíží se čas Vánoc a on šlape sněhem domů, do Santa Cruz d’as Serors s uzlíkem ořechů. Hora Oroel, bělostná a růžová v soumraku, vládne kraji. Je vidět odevšad, podobá se bájné lví nestvůře s mohutnou hřívou. Když jednou nepřítel napadne zemi a nikdo nepomůže bědným, obří Oroel oživne a údery tlap rozmetá cizí vojsko…

„Vstávej,“ řekne ženský hlas.

„Je noc,“ namítne Kutun. „Chce se mi ještě spát.“

Žena se nad něj naklání, její prsy se dotýkají na hrudníku. Hříva bílých vlasů jí září šerem a oči planou jako uhlíky. Ústa má velká a lačná, všetečné ruce. Šťouchá chlapce do tváře a z úst jí vyráží ještěrčí jazyk. „Vstávej!“ mňouká.

Kutunem projede jako blesk poznání. To je přece Orcabella, chlípná divoženka, které pohané přinášeli oběti. Objímali se na kameni, který jí byl zasvěcen… Chodívá tu po soumraku a straší.

Vyskočil. Sen ve snu zmizel. Vládl čas před úsvitem, hodina mezi psem a vlkem. Kutun se vyděsil. Co když se mu to nezdálo a šeredná Orcabella se ještě potuluje kolem?

Tehdy zaslechl nehlučné záběry vesel, vzdálené, stěží postřehnutelné, ale zřetelné a zlověstné v předjitřním tichu. Bosý se rozběhl ven z lesa, k výspě. Ubývající měsíc klesal k západu a jeho bledě žlutá záře se šikmo odrážela od chvějivého povrchu vod.

Z moře se blížily lodi se štíhlou dračí přídí. Hladce a rychle klouzaly po vlnách. Vypadaly jako hadi vzpřímení v útoku, pestře malované štíty pyšně vroubily jejich boky. Příliv je nesl; plachty pruhované i nachové se vzdouvaly a jejich kapitáni kormidlovali tak dovedně, že do nich jako do dlaní chytali sebemenší závan příznivého větru.

Langskipy míjely Finis Terrae důstojným obloukem. Dlouhých lodí byly desítky, vypadaly jako supí hejno. Nořily se z bělavého oparu, dech smrti a hrozby je provázel. Vznášely se v kolébání hladiny dál, k jihu.

Kutun pochopil – směřují ke Compostele. Mořskou zátokou a ústím řeky se k městu dostanou na dosah zbraní.

Srdce mu tlouklo, jako by se chtělo prodrat z hrudi. Vykřikl. A vykřikl znovu. Na rameni mu spočinula hubená, tvrdá ruka.

Byl to Uxío, poustevník z kaple Panny Marie, poblíž které si Kutun zbudoval přístřešek ze soušek a kapradí. Vysoký, štíhlý; odrbaná kutna se nelišila od svrchní tuniky nuzáků. Vždycky s nepokrytou hlavou a holýma nohama. Chlapce si nevšímal, na křesťanské pozdravení cosi zabručel. Když si Kutun rozřízl patu o hranu lastury, objevil se a mlčky mu hodil do klína kus plátna na obvaz.

„Sækonungr, mořský král,“ zamumlal muž. „Norové připlouvají. Na Saracény si už netroufnou, ti s nimi zamávali. Ale naše pobřeží a Compostelu napadli, není to dlouho. A ani poprvé.“

Nehovořil galicijským nářečím, ale kastilštinou, kterou Kutun znal. Měl chuť se zeptat, kdy dřív a kolikrát tu seveřané byli. Uxío budil dojem, že poustevnu obývá po staletí a zůstává stále stejný. Měl ostré rysy, hubenou tvář samá vráska a rýha. Dlouhé, zkrocené vlasy a vousy bývaly zlaté, teď prokvétaly čistým sněhem.

„Co můžeme udělat?“ vyhrkl chlapec. Omámilo jej to množství bojovníků, vznosná krása lodí, nelítostné, cílevědomé odhodlání brát si a zabíjet – obestíralo celou výpravu.

Uxío se chraplavě zasmál. „Pošlu vzkaz biskupovi. Proto jsem tady, kromě jiných záležitostí.“

Dlouhými kroky rázoval k poustevně. Kutun za ním, jen se ještě pootočil za obrazem severských korábů. Duše jako by se v něm rozpoltila. Část se schoulila úzkostí a odporem. Ta druhá jásala a toužila se přidat k některé z posádek… plout… letět.

A vykřikl do třetice. „Obracejí! Ony se obracejí k poloostrovu!“

Přeháněl ve svém zděšení. Jediná loď změnila směr a ostrou otáčkou plula podél pobřeží. Pevninský vánek ji zaháněl. Muži skasali plachtu a začali veslovat. Dvacet šest dlouhých nohou velikánské vodoměrky se v dokonalé souhře zvedalo a klesalo, aby neslo její protáhlý, štíhlý trup po zčeřené, černé hladině. Vlny bíle syčely a sápaly se po břehu.

Eremita se nezastavil, ohlédl se v chůzi. „Průzkum bojem,“ ušklíbl se. „Podívají se do osady, protáhnou si nohy, uzmou z Fisterry, co se jim bude hodit. Co v takovém hnízdě, když je čeká Compostela? Možná seberou pár otroků.“

„Ot-otroků?“ vydechl Kutun.

Už stáli před poustevnou. Obloha průsvitněla, dosud sytě modrá. Uxío přistavil ke stěně poustevny osekaný kmen se zářezy místo žebříku. Natáhl se k otvoru ve štítu. Uvnitř vrkali a přešlapovali holubi. Eremita zkušeně sáhl dovnitř, téměř po slepu vyprostil jednoho z opeřenců. Přetrhl tenký pramen svých vlasů, omotal ho kolem ptačí nožky, zavázal na několik drobných uzlíků. Poodešel na světlinu před kaplí.

Kutun viděl, jak jemně, opatrně bere šedohnědého holuba do obou dlaní, jak mu šeptá a pak ho vyhazuje do vzduchu. Pták zatřepetal křídly, zakroužil – a zmizel nad nočním lesem.

„Než se lidé probudí, biskup už bude dávno vědět, že se mořští nájezdníci blíží. Každá chvíle navíc pomůže připravit se!“ řekl spokojeně Uxío. „Seveřanům potrvá čtyři dny, než se dostanou ke Compostele. A biskupovi ozbrojenci je přivítají.“

„Ale Fisterra je blízko! A oni ji přepadnou!“

Uxío pokrčil kostnatými rameny. „Než tam doveslují, stihl bych odsloužit mši. Když vyrazíš hned, doběhneš do vsi mnohem dřív. Zvedni je zatím z postelí, dohoním tě!“

* * *

Udýchaný Kutun pobíhal po rybářské vísce a povykoval.

„Enemigos! Nepřátelé!“

Potíž byla v tom, aby mu místní vůbec rozuměli. Když se slova skoro stejná vysloví trošičku jinak, a ke všemu ještě hluboko před svítáním a ve zmatku, může to leckoho splést.

„Ayudar! Axudar! Socorro! Lagundu! Pomoc!“

Nebezpečí a zoufalství je spolehlivým tlumočníkem.

Probouzeli se a sami burcovali další.

„Seveřani táhnou! Všechny pomordují…“

„Musíme před nimi schovat ženské, jinak je zle!“

„Tvou Iriu si Norové rovnou zabalej s sebou, doškaři!“

„Ať si ji nechají, ale kde mám svý nářadí? Svý nože? Ten na kratší násadě ti půjčím, Cibráne!“

„Mně přenechej srp, doškaři, umím to s ním!“

„Ženo, podej mi sekyrku!“

„Nezapomeňte na sítě!“

„Dojděte ke kováři, ať vyleze z kutlochu a vezme perlík!“

„Tvůj trojzubec se bude hodit, Estevo!“

„Támhle jsou Xoán Myška a Xoán od Pramene, oba mají sukovice!“

„Starý a batolata neberem!“

„Já chci taky tlouct Nory, mou berlou to půjde samo!“

„Kolik je nás? Dez, doce, dezaoito… Osmnáct.“

Číslice patřily k těm drobkům galicijštiny, které Kutun znal – kvůli smlouvání. Ale byl by v tu chvíli rád, kdyby nerozuměl.

Bojový zápal poněkud poklesl. Proti nim, vesničanům, bude stát nejméně třicítka zkušených, otrlých válečníků.

„Jsou taky z vesnic,“ ušklíbl se Uxío, který právě dorazil. Přes rameno měl přehozený kožený prak a kabelu k prasknutí nacpanou mořskými oblázky. „Pár mužů nechají hlídat loď.“ Obrátil se ke Kutunovi kastilštinou: „Ty, jak se jmenuješ? Mám pro tebe úkol. Až se do nich dáme, vyklouzneš a zapálíš jim loď.“ Pak totéž zopakoval galicijsky rybářům.

Chlapec zdřevěněl. Xoán od Pramene řekl nedůvěřivě: „Takovou loď nezapálíš snadno. Nemůže rozdělávat oheň, a když ponese smolnici, všimnou si ho z dálky.“

„Ale ano,“ opáčil kovář, „dám mu s sebou hrnek se žhavejma uhlíkama. To by mělo stačit.“

„Co když to uhasej?“ nedal se druhý z Xoánů, řečený Myška.

„Nabízím něco lepšího,“ Uxío vytáhl ze záhybů kutny obyčejný dvouuchý hrnek, v jakém si ženci nosí na pole polévku. Kryla ho voskovaná kůže. „Řecký oheň.“

Někdo se chytil za pusu, další ji otevřel údivem, třetí vyhrkl: „Cože?“

„Přiblížíš se a hodíš nádobku na palubu – pořádně, aby se rozbila. To je všechno.“

„Co když to uh –“

Uxío se pohrdavě otočil, rty zkřivené v krutém úsměvu: „Neuhasí.“

„Ben,“ přikývl ten, kterému říkali Estevo a mluvil nejvíc a nejrozvážněji, „ať toho kluka doprovodí moje dcerka Noela. Ukáže mu, kudy jít.“

Estevova rapaza byla o málo mladší než Kutun, hubená jako doškařova jehla, v očích tůňky a široká ústa. Chlapci se líbila. Ale co když ji zabijí? To se nestane, ochrání ji a bude za ni bojovat!

„Synáčku,“ zeptal se Uxío, „máš zbraň?“

Kutun zapomněl svůj poutnický nůž v přístřešku. Vybavili ho nebezpečně vyhlížející čepelí, kterou doškařova Iria oddělovala tuňákům hlavy a ocasy.

Podle eremitových pokynů se ukryli. Na poslední chvíli dorazila posila, přihrblý Vítor s lukem a šípy. Pak některé ženy shromáždily všechny děti, šly do přístavu, posadily se s nimi do člunů a vypluly. Nastala doba před východem slunce, kdy rybáři prvně za den vyrážejí na lov. Všechno muselo jít jako obvykle.

„Aspoň já bych to tak udělal,“ pravil Estevo, „zaútočil bych, až by byla většina chlapů z osady na moři a já měl míň tahanic.“

Čekali…

Zálivem podél pobřeží se přiblížil langskip, o něco menší než většina těch, které Kutun zahlédl v měsíčním světle. Zeleno-červená plachta byla skasaná a vysoká příď se vinula do hadí podoby. Ztratili se za skalisky na jihu vesnice. Jistě zakotvili a vytáhli loď na břeh.

A od jihu se také přiblížili válečníci. Byli cítit už z dálky. V rybářské osadě načichne mořem i kozí mléko. Tihle však páchli uleželým rybím tukem, jímž si napustili oděvy proti mokru a chladu. Byli hodně mladí, téměř všichni, až na pár šedobradých. Oblékli si úzké nohavice a tuniky s všitými klíny, vhodné k plavbě. Chránili se koženicemi, kroužkovými košilemi, šupinovou zbrojí. Jejich přílby, každá jiná, prozrazovaly, jak majetný je rod a zdatný místní zbrojíř, co podědili nebo získali kořistí.

Někteří třímali tasené meče, ostatní drželi v pěstích topora válečných seker. Několik štíhlých kopí, u opasků široké nože. Nesli velké kulaté štíty s kovovými puklicemi, schopné odolat krupobití ran. Vyhlíželi tvrdě a neúprosně. Proti nim směska nářadí a rybáři, kteří jsou zvyklí bojovat se samotným oceánem.

Víkové prošli osadou, v níž nezahlédli člověka. Bylo znát, že jsou překvapeni a znepokojeni. Zastavili se na návsi.

Tu se proti nim vyhrnuli lidé z Fisterry. A Norové se rozesmáli.

Stáli proti sobě chvilku delší než věčnost. Eremita nepatrně kývl na Noelu a Kutuna. Pochopili a dali se do běhu – stejně tak rybáři. Obránci vesnice se řítili proti seveřanům. Také Norové zahájili boj: „Till bardaga!“

Avšak rybáři utvořili řadu, obklopili hlouček nepřátel a začali je oddělovat na dvě skupinky. Norové se chránili pevnými štíty, jejich zbraně byly ostré a přesné.

Ozval se ženský křik, seběhly se rybářky – všechny, kterým sloužilo zdraví a nevypluly na moře. Držely sítě, bidla s háky, pádná vesla, kotvy z kamení zapleteného do lan. Tam, kde nestačili muži, kde se chumel bojujících rozestoupil byť na coul, zachytávaly okraje norských štítů háky, vrážely do nepřátel vesly, bily je po hlavách řemdihy z kotev.

Kutun se zastavil a ohlédl se, třebaže jej Noela netrpělivě zatáhla za ruku.

„Ciodado! Pozor!“ řval kdosi, hlas mu přeskakoval.

Chlapec viděl, jak lukostřelec Vítor vysílá své střely: štíty Vikingů je zachytily… ne všechny. Uxío roztáčel nad hlavou kožený prak a zasahoval cíl tak snadno, jako by napřáhl prst a zblízka se jím dotkl tváře svého protivníka. Vyrážel oči a drtil lícní kosti. Někteří z válečníků se zamotali do sítí. Rybáři se do nich pustili cepy a palicemi. Doškař krájel a sekal strašlivou zbraní, loket zvícím ostřím na dlouhé násadě. Estevův trojzubec projel koženicí a pak se zlomil o puklici štítu.

Kutun se odvrátil a sám postrčil Noelu, ať nezahlédne… Ať se to dozví co nejpozději.

Ryk šarvátky slábl, přiblížili se k zátoce.

Tři Norové střežili loď, vznešeně odpočívající polovinou kýlu na písku. Mohli si vybrat jiné místo na kotviště, ale tomuhle dali přednost. Bylo přehledné jako prázdná mísa. Hlídka by uviděla na dálku i myš, kdyby se rozhodla připlížit se a ochutnat jim lanoví.

Chlapec a dívka leželi na břiše ve vysoké plavé trávě.

„Mohl bych ten hrnec hodit z větší dálky,“ uvažoval Kutun, „ale co jestli se netrefím?“

„Odpoutám pozornost,“ navrhla sebevědomě Noela. „Až se se mnou budou bavit, proplížíš se z druhé strany, té, kterou trochu kryje bok lodí – no, a bude to!“

Nečekala na odpověď. Po mírném svahu zamířila tanečními krůčky k ozbrojencům. Vláčně mávala pažemi a usmívala se na mladé muže v přílbách s nánosníkem. Zírali na ni.

Kutun sklouzl druhou stranou z pahrbku, obešel skálu a vlezl do vody. Pokračoval, přikrčen nad hladinou, až k lodi. Vlny se mu snažily podrazit nohy a pošťuchovaly ho. Noela cosi švitořila a důležitě přitom rozhazovala rukama.

Už se prosmýkl až k langskipu. Tak dělej, mrskni hrnek přes okraj, no tak!

Nemohl. Nedokázal tu nádhernou věc zničit. Bylo to, jako by měl upálit krásného koně, šeredně zahubit živou bytost. Loď spočívala nehnutě v písčitém loži. Kýl jí pokrývaly řasy a mořští živočichové, ale i tak bylo znát, s jakou dovedností a uměním je sestavena.

„Deg der! Stoppe!“

Všimli si ho.

Jeden ze seveřanů pozvedl kopí, rozmáchl se. Noela se na něj vrhla. Žádné bušení pěstičkami do mužovy opancéřované hrudi; pověsila se na dřevec zbraně a zároveň kopla proti bojovníkovu kolenu. Vík se otřásl, shodil děvče na zem a bleskovým pohybem ji bodl do prsou.

Kutun vztekle vykřikl a mrštil hliněnou nádobkou proti Norům. Zasáhl toho s kopím. Hrnec by se mohl odrazit od zbroje na břiše, kdo ví, jestli by se něco přihodilo. Ale nádoba v letu zavadila o pyšný kovový lem štítu a pukla. Vzduchem se roznesl pach česneku a zkažených vajec. Střepy dopadly do písku, olejovitá kapalina se rozlila seveřanu po rukou a trupu. Stříkancům neunikl ani ten, co postával vedle.

Zápalná směs burácivě vydechla, vzplála okamžitě.

Plameny se šířily, rozlézaly se po těle Víka, kterého polila větší část vražedné kapaliny. Pádil po břehu, žlutě rudá křídla za ním vlála, obalovala ho a polykala. Skočil do vody, oheň však nehasl, jen vypouštěl na hladinu hořící kapky. Kutunovi se v ustrnutí zdálo, že pod vodou se plameny krátí a slábnou. Sotva se však Nor vynořil, rozhořely se novou divokostí.

Druhý ze zasažených se válel po písku, házel ho na sebe celými hrstmi. Oheň se pod písčitým nánosem přikrčil a hlodal do hloubi tkání. Muž ležel na zemi ochromen šílenou bolestí. Zoufale, jako uhranut hleděl na svoji hořící ruku a bezmocně čekal, až ho stráví žár – když unikne poslední zrnko naděje a utrpení odplaví hlas i síly, tělo nedokáže víc, než co zmůže souška v ohništi. Jediný, koho sprška zápalné směsi minula, učinil přesně to, co by udělal téměř každý. Uskočil sice, vzápětí se pokusil pomoci. Řecký oheň se mu přesmýkl na dlaň, šplhal výš. Seveřan stiskl toporo sekery, poklekl a odťal postiženou paži v předloktí.

Na pobřeží se válela dvě zčernalá těla, končetiny zkroucené, jako by se s plameny chtěli prát ještě po smrti. Třetí, krvácející mladík seděl opřený o bok langskipu, oči prázdné a těkavé jako ten, koho navštívil přízračný noční aelf. O bok lodi narážely jazyky vln a šeptaly.

Přes pláž a skaliska se táhl klikatý řetězec rudých korálů. Stopa chlapce, který nesl v náručí umírající dívku.

* * *

„Jsem rád, že Noela zůstane na živu,“ vzdychl si Kutun. „Už jsem si myslel, že…“

„Lidé z galicijského pobřeží něco vydrží,“ řekl Uxío. „Máme tu šikovné léčitele a mladí se uzdravují snadněji.“

Zvedl se vítr, kýval chomáči pobřežních travin a zmítal bílými vlasy moře.

„Jiní to štěstí neměli,“ pokračoval eremita trpce. „Kdybys byl hned zapálil tu loď, Nory by to vyvedlo z míry, získali bychom výhodu. Mohlo padnout míň lidí z vesnice.“

Kutun stiskl víčka. Cítil se příšerně. Noelin otec. Xoán Myška. Kovář. Cibrán… Vybavil si zajaté Nory; víc jich nezbylo než pět. Lidé z Fisterry přivalili špalek a postínali je jejich vlastním mečem. Rybáři nevládli ušlechtilou zbraní nijak zručně, a tak to také vyhlíželo. Někomu se trefili do půlky temena, jiného vzali přes bradu a dalšího museli seknout přes krk víckrát.

„Nemohli jsme je pustit,“ řekl eremita. „Ale možná, že biskup z Compostely nechá zajatce – nepochybuj, že seveřany porazí! –, aby se tu usadili. Kolem zálivu jsou mokřiny. Ať vysuší půdu, vymýtí les a žijí si tam po svém, i s jejich bohy. Stačí, když biskupovi odvedou desátky.“

„Chtěl bych umřít,“ zašeptal Kutun. Všechno bylo špatně. „Myslel jsem, že město svatého Jakuba bude místem míru. A zklamal jsem sebe i jiné.“

„Když ti něco spadne na zem, kopni do toho,“ pravil Uxío. „Netrap se. Noela se uzdraví a z té lodi, co ti jí bylo líto, postavíme kostelík Panny Marie. Věčně opouštíme svou minulost, abychom se otevřeli budoucnosti. Sloužil jsem císařům, radil králům a zabíjel knížata. Nadešel mi čas rozjímání. Bůh má pro tebe možná jiné poslání než poustevničit na konci světa.“

Chlapec pokývl. Tiskl k sobě prsty tak silně, až mu zbělely. „Vrátím se a vstoupím do kláštera,“ řekl. „Ale… napřed si ještě nasbírám nějaké lastury!“

XXI. MANJARÍN
Kde bývaly ovce

Než Iranzu a Brisca prošli branami Logroña, ctihodného a bohatého města, zastavili se večer před tím ve vsi s tavernou. Na venkově byly nálevny a nocležny vzácností, ale vinicemi nad Ebrem vedla svatojakubská cesta. Poutníků přibývalo, tak proč si nepřivydělat a neotevřít albergue?

Iranzu objednal u zasmušilého krčmáře hustou polévku se zeleninou a jehněčím, ostatně, nic jiného nenabízeli, a džbánek dobrého červeného. Brisca však pila jen maličko. Omámilo ji všechno, co za poslední dobu viděla – ona, která znala jen Bidarray a lesy svého dětství. Iranzu vínu také moc nedal. Nesnášel, když ho sidra, medovina či jiný opojný nápoj mátly. Potřeboval mít jasnou hlavu a zrak.

Mrzelo jej trochu, že svůj krásný luk zanechal klášteru svatého Kříže. Poutníci přece zbraně nenosí, jejích štítem je Bůh.

„V Medinaceli se ti bude líbit,“ uklidňoval dívku. „Saracénská města jsou proti těm našim jako malovaný džbán proti ošatce na zrno.“

Křesťanská sídla Iranzuovi připadala osamělá a sevřená jako ústa přísného starce. I ta větší, třeba Jaca, proti Zaragoze vypadala jako strohá a nepohodlná osada. Ještěže je v naší zemi tolik stavebního kamene, pomyslel si trpce.

Nechtělo se mu přespávat s Briscou jejich poslední společnou noc – kdo ví, na jak dlouho! – mezi poutníky naskládanými v jediné zadýchané místnosti.

Sebral poutnickou hůl, svůj tlumok a dívčin cestovní vak. Něžně podal ruku Brisce, zvedli se k odchodu. K jejich stolu se přihrnul chlapík v šedivém plášti samý prach a zaschlé bláto. Byl kučeravý a vysoký, i když se divně hrbil. Mládenec byl si skoro jistý, že je to Bakar, s nímž sdílel ochranu pronásledovaného beje Kocharliho. I když tenhle muž měl ztrhané rysy a čelo mu od vlasů ke kořeni nosu přerývala hluboká nachová jizva.

„Ty jsi přece Iranzu! Vzpomínáš, tam u Ebra… Myslel jsem, že tě zabili.“

„Ne tak docela,“ na to mládenec. „Jak vidíš.“

Přišlo mu toho člověka líto. Čemu by pomohlo vmést mu do tváře zbabělý útěk před zabijáky? Byl přece tlumočník, ne obránce. Copak asi udělal se saracénskou dýkou? Zřejmě mu štěstí nepřinesla.

Iranzu přistrčil k Bakarovi džbánek s vínem, ať si odlije do poháru sám. Bývalý bejův průvodce měl už v hlavě. Brisca si odsedla na lavici, i když se tím nebezpečně přiblížila tlusté trhovkyni, co máchala ve vzrušeném hovoru pažemi.

„Je to můj známý z cest,“ vysvětlil mládenec na Brisčin tázavý pohled. „Moc se mu asi nedaří.“

Bakar se napil zhluboka přímo ze džbánku. „Vede se mi, jak to jde,“ spustil. „Chodím po kraji s brusem, ostřím nůžky a nože. Lidi mě rádi vidí, zaplatí měďáčky, pohostí mě. Když se stříhají ovce, snesli by mi modré z nebe.“

„To nezní jako špatný život,“ zasmála se Brisca.

Iranzu se zašklebil, jako kdyby se právě napil octa.

„Co se tak křeníš, chlapče?“ pokáral ho Bakar, kterému to neuniklo. „Ty bys radši choval koně, co? Jak jsi je tenkrát tahal z té vody, to byl kousek!“

Mládenec si s nepříjemným pocitem uvědomil, že snad jednou při večerním ohni prohodil něco, co se týkalo koňského pečování. Nečekal by, že si to jeho společník zapamatoval.

Bakarovi blýsklo v očích. „Koně, to je dřina,“ spustil. „A nevděčná, chlapče, moc nevděčná. Copak máš doma ve stáji za tahouny? Nebo dokonce jezdeckého komoně?“

„Vypij si víno na naše zdraví,“ řekl Iranzu tak vlídně, jak dokázal. „Musíme dál!“

Noc byla vlahá a bezměsíčná, ale hvězdy zářily jasně jako koruna krále Šalamouna.

„Přijdu pro tebe dřív, než skončí léto,“ sliboval mládenec dívce. „Do Compostely nepůjdu, budu každý den utíkat!“

Rozeběhl se klikatou cestou, aby Brisce předvedl, jak rychlý bude. Při třetím skoku se mu smekla noha, o něco zakopl a zaklel. Scházelo málo, ztratil by rovnováhu a důkladně se natáhl.

Mezi kamením cosi zacinkalo.

Brisca se sehnula a zvedla tu věc. Třpyt hvězdné oblohy postačil, aby spatřili, co to leželo na stezce: zlatý náhrdelník nádherný i pro kněžnu. Na šňůře kuliček jako maličká slunce blýskalo sedm tepaných listů břečťanu s rytinami holubic a pávů.

„Vrátíme se do krčmy a zeptáme se, jestli někomu nepatří,“ navrhla Brisca.

„Jak chceš zjistit, jestli se o něj nepřihlásí podvodník?“ namítl Iranzu. „Co jestli nás obviní, že jsme ho ukradli?“

„Chceš si ho nechat?“ zamračila se dívka. „Našli jsme ho…“

„A proč se tak cenný předmět povaluje za vsí? Od klenotu se držím dál,“ řekl. „Právě proto, že chudákovi přilepí kdejaký zločin. Koně dokážu směnit, šperk ne. Někdo ho pozná – nebo ho bude chtít nepoctivě získat.“ Ukázal palcem dozadu k albergue. „Viděla jsi toho chlapíka s jizvou, co dopíjel naše víno? Vsadil bych se, že ten šrám utržil místo stříbrňáků za jednu krásnou dýku. Ne, nebudu si tímhle kusem zlata na cestě špinit prsty.“

Brisca chápavě přikývla. „Pálí mě jako listy kopřivy, cítím to,“ postěžovala si. „Napadlo mne, že bych měla dar pro toho lékaře, který mne v Medinaceli vezme k sobě. Neudělám to, náhrdelník je krásný, ale najisto nosí neštěstí… Necháme ho tady, ať si ho vezme, kdo chce.“

Šerosvitem noci se k nim vrávoravě blížil stín. „… ay, ay! Běda mi! Ztratil jsem své děti, své syny! Byli jako slunce a měsíc, ráno mě budili, večer jsem je uspával… Zorigaitzaren! Ach, já nešťastník! Moje děti!“

Bakar se zarazil vedle nich, kymácel se a syčel jako had chycený do vidlice. „Já to znám!“ zavyl náhle a natáhl ukazovák. „Pro milosrdenství Boží, já tu prokletou tretku znám!“

Řítil se do tmy, kvílel, padal a zase se hrabal na nohy. Ještě chvilku ho slyšeli naříkat.

Brisca beze slova položila šperk na kámen.

Ruku v ruce putovali mezi vinicemi, stezkou po táhlých pahorcích, souhvězdí nad sebou.

Ke zlatému klenotu se přiblížila štíhlá, silná ruka. Muž v černém plášti trochu zklamaně, trochu s údivem, pohodil cenností na dlani. Ozdoba se proměnila v roj sršňů a jako jiskry se rozptýlila ve tmě.

Drobný úskok nevyšel. Přitom – kolik lidí by si očarovaný šperk odneslo? Tahle dívka ho zahodila jako laciný střep. Nevadí! Každá nitka někam vede.

Klenot potřísněný krví a dvojím hříchem by Spin de Mulovi otevřel dívčinu duši. Mohl by ji zkoumat a bavit se jí, ještě ničivěji a niterněji, než jako si s Briscou zahrával na Bidarray. Ani tehdy se nezlomila tak, jak měl v úmyslu ji zdrtit a ovládnout. Soužila se; přesto se čaroději vzpírala a unikala mu.

Kouzla jí pomáhají… nebo ne? Kdyby chtěl, mohl by se Briscy tento večer, tuto noc zmocnit. Jediným pohybem ruky by proměnil jejího příliš mladého, pošetilého průvodce v trochu podrcených kostí a šťavnatého masa.

Spin de Mul přivřel oči, sledoval tanec hvězd na nočním nebi.

Brisca… Nikdy mu nikdo nevzdoroval tak jako ona. Co se v ní skrývá? Stiskl hlavici makily a vydal se na další cestu, neomylně znal směr a cíl, který sledoval jako lovecký jestřáb, jehož kořist má možná náskok, ale nebude jí to nic platné.

Brisčin život si může vzít kdykoli. Ale víc než život je odhalené tajemství.

* * *

Iranzu měl pravdu: Brisce připadalo, že ji očarovali. Cítila se jako dítě, které bylo slepé a hluché a bez citu, a pak se najednou probudilo v knížectví víl.

Tak půvabné je Medinaceli, Madinat Salim.

Z vysokého návrší shlíží na zvlněnou krajinu podobno královně. V náhrdelníku hradeb jsou jako drahokamy zasazeny mohutné hranaté věže a hrdé oblouky saracénských bran. Jako chrámovými svícemi se krášlí minarety a věží kostela, kašnami a lázněmi, tajuplnými pozůstatky dávných staveb. Alcazaba ji korunuje, citadela na pahorku uvnitř města: cimbuří připomíná ozdobný lem šatu, ve vnitřní zahradě šumí vodotrysky.

Brisca nalezla útočiště u Námana ibn Barzelaje, lékaře, ranhojiče, lékárníka, v židovské čtvrti. Jako řádná křesťanka dbala na různá přikázání a zvyky; tady jich bylo mnohem víc. Tolik se toho musí učit, pochopit tolik věcí, tolik vnímat.

Svět spletitý a nádherný jako šitá krajka, plný tajemství a posvátného světla. Spoutaný rozvážnými pravidly nikoli neměnnými, a proto přijatelnými. Když ibn Barzelaje o šabatu – sedmém dni v týdnu, přísně zasvěceném odpočinku a zákazu všech obvyklých a všedních prací – zavolali k rodičce, Náman šel. A nikdo mu nic slovem nevyčetl.

„Ve svém listě mi ctihodná Egeria sděluje, že se zdržíš jen po určitou dobu, Brisco. Není proto třeba, aby ses snažila všemu přizpůsobit a změnit samu sebe. Nepochybuji, že jsi bystrá. Na’ará, děvče – to nejdůležitější si osvojíš rychle: jak oddělovat nádobí, chystat jídla, udržovat pořádek v obydlí. Mou paní souží starosti, ale vlídně ti promine, pokud se zmýlíš nebo zapomeneš.“

Jako by Bůh na lékaři Námanovi stvořil všechno kulaté. Hlavu a sametovou čepičku, vousem zarostlé buclaté tváře, velké břicho a moudré, upřené soví oči. I jeho ruce byly jakoby kulaté; když ošetřoval nemocné a přitlačily, zdálo se, že se jen dotýkají, a když se dotýkaly, zdálo se, že hladí. Jenom nos měl ostře zahnutý jako kalousův zobák.

Byl to zvláštní pohled, když jej Brisca poprvé zahlédla v modlitebním rouchu s třásněmi a v modlitebních řemíncích. Zpěvně odříkával neznámá slova a pohupoval celým tělem jako medvěd.

„Tohle je al-Andalus, náš galut, naše vyhnanství, a přece náš vnější domov. Proto se nemůžeme protivit zákonům a mravům, které sdílí všichni kolem. Přizpůsobíme se, tak je to slušné a zdvořilé. Ale ve svém domě, ve svém vnitřním domově, ve své rodině, smím znovu ustavit ztracenou vlast a žít podle jejích zákonů, které se týkají pouze mne.“

Když rozmlouval s přáteli, vysvětloval něco svým dětem nebo Brisce, býval Náman velmi hovorný. Před manželkou mlčel a ukrýval se mezi svými knihami. Bylo jich víc, než nashromáždila pečlivá Egeria. Často odcházel za nikdy nekončícím bádáním v Zákoně a ve spisech mudrců a rabínů. Brisca žasla, kolik mužů i žen v al-Andalusu svedlo číst a psát. Pan Thierry ani Guillermo takové dovednosti nepotřebovali, písařinou jim posloužil kaplan.

„Brisco, tady mám uloženy své nejcennější svazky, Všeobecnou knihu lékařství, Kitáb al-háwí fi’t-tibb. Sepsal ji Peršan Abú Bakr ar-Rází, velký učenec. Vypráví se, že když zakládal nemocnici, roznesl po městě kusy čerstvého masa. Přikázal ji zbudovat v místě, kde odložené maso zasáhla hniloba nejméně.“ Náman se zasměje a ťukne se ukazovákem do spánku. „Stačí přemýšlet, nemusíš mít závratné vzdělání!“

Se zaujetím toho, kdo bez pýchy, leč dokonale zvládá své umění, ibn Barzelaj otevře skřínku s ranhojičskými nástroji. Tyčky zakončené trojhrannými břity, nůžky s ozdobně kroucenými oky rukojetí a přepodivnými čepelemi, háčky, jehly, želízka s kostěnými držadly, miskovité titěrné lžičky…

„Na’ará, tady vedle knihovny jsem si zařídil malou lékárnu. V listě od abatyše Egerie, který jsi mi předala, je zmíněno, že rozumíš bylinám. Prý dokážeš mísit nápoje a prášky, které ulevují nemocným. Budu rád, pokud mi pomůžeš.“

Dívka pochopila, že jí chce dodat sebedůvěry a zbavit ji obav, že zbůhdarma ujídá v domě chléb. Ráda tu nabídku přijala, nejen proto, aby se naučila víc. Vždyť ji ibn-Barzelajova rodina přivítala, jako by Brisca patřila mezi blízké příbuzné. Obdarovali ji vyšívaným šatem po zdejším způsobu a střevíci ze safiánu. Určili pro ni komůrku, přívětivější a pohodlněji zařízenou než ta, v níž spávala na Bidarray.

Šabatu se Brisca nesměla účastnit, a nepojedla z chaly, sváteční chleba, neboť jejich víra nebyla její. Ale vykonávala práce, které byly v tento posvátný čas dětem Izraele zapovězeny, aby se odvděčila za přístřeší. A ve všední dny pomáhala s domácností.

„Na’ará, moje rodina není veliká. Je tu služebná Hava, ovdověla, a teď žije u nás. Těžší práce má na starosti Šaprut, co trochu napadá na nohu. Moje paní a moje děti…“

Maličký Nissim – směje se, jako když cinká stříbrná rolnička; na zápěstí má náramek z červených korálů proti uřknutí. Jael a jeho usměvavá, oblá tvář s dolíčky – hraje si na dvorku a s armádou dřevěných figurek dobývá veliký džbán. Avireina, ještě dětské, měkké pohyby, černé vlny vlasů a modrošedé oči – po Novém roce jí najdou ženicha. Paní Ayala se podobá svému jménu, které značí gazelu. Štíhlá a vzpřímená, závoj stočený do turbanu sepjatého šperky nosí hrdě jako císařovna diadém. Velké zářivé zřítelnice, přísná tvář. Hněvá se skoro stále, hartusí, naléhá…

„Brisco, manžel má svoji choť ctít víc než sám sebe a milovat jako sebe. A manželka bude jednat podle touhy jeho srdce a odvracet všechno, co on nenávidí. Paní Ayala je velmi dobrá žena. Prožili jsme spolu patnáct šťastných let… Před třemi roky ale vyhnali z Cordóby všechny Židy. Od té doby se bojí a chce, abychom se přestěhovali do svaté země Palestiny. Říkám jí: je na tomto světě místo, které by bylo bezpečné? A ona se zlobí…“

Námanův dům byl velký a výstavný. Budova dosahovala úctyhodné výše dvou poschodí, zdobily ji arkýře a pavlač. Dvůr stínila za horkých dní šafránově zbarvená plachta, stály tu hliněné sudy na dešťovou vodu. Důmyslné zařízení přečerpávalo vodu ze studny do mramorové nádrže. Podél zdí rostly růže, rozmarýn a myrta – vonné a přitom užitečné v kuchyni i do léčiv.

Brisca ráda chodila na trhy nakupovat. Každá čtvrť, muslimská, křesťanská, židovská, měla svá tržiště, rozdělená na části – nádobí, látky, šperky, koření, ryby, ovoce. Stál tu ještě jeden súk s domečky stánků, nejhezčí a nejlépe zásobený, určený všem. Tři dny z týdne, zasvěcené Božímu svátku, byl zavřený: v pátek kvůli muslimům, v sobotu pro Židy, neděle patřila křesťanům.

Ochutnávala rozinky, mandle a olivy. Uchvátily ji jasné barvy, pestré vůně a rozmanité tvary věcí, které tu nabízeli; většinu v životě nezahlédla. Nebylo vždycky snadné, aby se domluvila, její rodné okcitánštině tu nerozuměli. Ale někteří znali euskaru a Brisca v klášteře svatého Kříže pochytila trochu kastilštiny. Dokázala vybrat nejlepší zboží a zdatně smlouvat.

Pak se vracela klikatými řadami brázděných domů s loubími a klenutými průchody; nahoru a dolů nízkými vršky, na nichž se město rozkládalo; uličkami někdy tak úzkými, že s košem na lokti málem neprošla.

Zastavila před dveřmi Námanova domu – nesl kamenné znamení jelena – a uhodila klepadlem ve tvaru ženské ruky. Maličko se uklonila před mezuzou z mědi a skla, připevněnou na pažení. Na každém obydlí, na každých dveřích židovské čtvrti je vídala. Válcovitá schránka skrývala proužek pergamenu s hebrejskou modlitbou. Kdykoli někdo z lékařovy domácnosti vstoupil, přejel po mezuze konečky prstů a přitiskl si je k ústům.

„Š’ma Israel…“ Slyš, Izraeli, Hospodin je tvůj Bůh…

Vešla dovnitř. Objala ji útulná vůně domova, který jí nepatřil, ale směla ho sdílet. Byliny v lékárně i kuchyni, kožené vazby knih, dětská pleť. Slunce zachycené v jemných závěsech. Plněné vinné závitky k večeři. Lněný nátěr, kterým byly napuštěny vyřezávané sloupy a lomené schodiště. Hořící lampový olej a jeho třepetavý svit ve skleněných baňkách mosazného lustru.

Ayala sedí u Nissimovy kolébky a prozpěvuje, její výrazný hlas zjemní do hebkých tónů.

„Durmete mi alma, durmete mi vista… nuevo amor, nuevo dolor!“ Spi, moje duše, můj živote… nová lásko, nová bolesti.

„Rebe Námane, je tu tak pokojně, tak blaženě…“

„Kdo ví, co bude dál, na’ará? Klid nikdy nevytrvá.“

Týden poté přitáhla vojska a všechno se změnilo.

* * *

Iranzu podstupoval cestu do Compostely jako válečnou výpravu, jako poslání z příběhů, kdy je třeba vydobýt čarovný pohár nebo meč. Musel přinést zázračné vysvobození Brisce. Dorazí do svatého města a bude prosit nebesa tak dlouho, až pocítí, že se jeho duše dotkl úlevný jas – poselství, že už není čeho se bát. Čaroděj nad Briscou ztratí moc.

Za úsvitu vyrážel dlouhým, úsporným vlčím krokem, který polyká míle. Byl válečník, spal pod širým nebem a obešel se bez jídla po několik dní. Všechno, co zažil a překonal, se proměnilo ve zbroj, která jej chránila.

V horách Leónu se Iranzuovi tahle průprava hodila. Vesnic a usedlostí pomálu, všechny chudičké. Domky víc dřevěné než z kamene, předsunutá patra na hrubě otesaných sloupech; vítr si mezi nimi hraje s prachem a drobty slámy. Stromy, stín a vodu aby pohledal. Na olysalých temenech hor tráva vyschlá sluncem. Po úbočích se pasou plavé krávy a černohlavé ovce, člověka nevidět.

Mládenec se zastavil až dlouho po západu slunce. Usadil se mezi příkrými stěnami rokle, jíž procházela poutnická stezka. Průrvu ve skalách za tisíciletí prohlodala bystřina, v létě scvrklá do nanicovatého potůčku. Iranzu nerozdělal oheň; beztak by neshledal dost dříví na otop. Na dně tlumoku osaměl poslední úlomek placky. Ať tam zůstane! Horší najíst se málo než vůbec ne. Raději se pořádně napil vody z potoka. Byla ledová, čerstvá a čistá jako povětří z vrchů, které voní kamenem.

„Mohu se s tebou podělit o zásoby,“ nabídl mladičký poutník, co se právě přiblížil ze směru od Compostely. Unaveně se spustil na zem, z vaku vyhrabal čutoru a teď ji plnil v potoce.

„Děkuji, ale máš před sebou delší cestu než já – alespoň hádám. Odkud jsi a kam se vracíš?“

Kutun neurčitě trhl rameny. „Slyšel jsem, že v Leire je monasterium proslulé svatostí a učeností. Nejspíš tam zamířím a vstoupím do řeholního řádu.“

Iranzu jen pozvedl obočí. Chlapec mu přišel příliš mladý na to, aby se jen tak toulal po světě a nezmínil se o své rodině. Každý někam patří… tedy, skoro každý. Brisca nikoho nemá, jenom jeho, Iranzua. Nejspíš tohohle mladíčka taky potkalo nějaké neštěstí.

Rychle se stmívalo. Připravili se k spánku a měli by co nejrychleji usnout, když je čeká namáhavá cesta horami. Ale Iranzu se optal: „V Compostele je přece taky veliký klášter. Proč ses mnichem nestal tam?“

„Neměli pro mne místo. A potřeboval jsem své vzpomínky přenést jinam, někam dál.“

Iranzu se zamyslel; vycházelo mu z toho, že svatý Jakub je mocný přímluvce, ale pokání u světcova hrobu ještě nemusí být všelék. Možná nějakou dobu zabere, než člověk ty posvátné zážitky vstřebá ke svému prospěchu. Když přijde jaro, stromy taky nerozkvetou hned.

„Přináším si odtud mušle, pro štěstí a na ochranu,“ ozval se Kutun už veseleji.

Vymotal z vrstev klůcků a suchých řas lastury hřebenatek. Vítězně je ukázal na odiv nebesům – čest a radost a důkaz putování.

* * *

Iranzu ucítil důvěrný, nahořkle trpký pach koně. Leyalá stál vedle potoka; popošel a jemně zaržál.

Mládenec na grošáka zavolal, vztáhl k němu dlaň. Kůň šetrně chytil jeho zápěstí do zubů a obalil je velkými měkkými pysky. Vzápětí mu na rameni lehce spočinula horká hřebcova hlava, vlahý dech se dotkl jeho tváře. Leyalovy oči byly jako tekuté zrcadlo, prosáklé měsíčním světlem. Vyhoupl se na grošákův hřbet, mezi koleny se mu klenuly koňské boky, pevné, sametově hebké. Mírně Leyalu pobídl, hřebec plavně přešel do klusu a lehkého cvalu. Noční krajina plula kolem nich…

Rozbřesk, roklí táhl chlad. Mátožný modravý přísvit před východem slunce. Iranzu si protřel oči a zalitoval, že sen netrval o chvíli déle. Čich a sluch jej neklamaly. Na chudé trávě v rokli se vydatně krmil osedlaný oslík. Statný a rozumný, odhadl Iranzu, ale jeho pán by mu měl pečovat o srst.

Dolétly k němu tlumené útržky hovoru. Kutun se bavil s nějakým pocestným.

Iranzu odhodil plášť a šel se na cizince podívat. Odhadl jej na klerika.

„Srazí-li tě osud k zemi,“ kázal učený muž galicijským nářečím, „vstaň a vrať se k Bohu. Jestliže tě osud povznese, klekni a vrať se k Bohu.“ Při těch slovech sňal plstěnou čapku a odhalil mírně zarostlou tonzuru.

Iranzu mírně pochyboval, že by se zrovna tenhle chlapík řídil poučkami. Urostlou postavu halil vlněný plášť se stříbrnou sponou, mechově zelená tunika sahala švihácky jen ke kolenům. Z opasku, kterým byla přepásaná, visel růženec a tašvice s psacím náčiním. Soukenné nohavice vínové barvy na lýtkách obepínaly kožené ovinky. Z mošny na rameni vykukovala kniha v ošoupané vazbě a obušek.

„Proto ti navrhuji, synu, aby ses zastavil na salaši, o které jsem ti vyprávěl. Můžeš tam přenocovat a vybavit se jídlem na další cestu. Buď opatrný, až půjdeš přes Kastilii, kdo ví, jestli tam nedojde ke zmatkům.“

„Proč?“ nedalo to Iranzuovi, který zatím jen poslouchal.

„Á, Bůh s tebou, můj synu! Možná proto, že král Sancho vtáhne do země, aby se sám postaral o mladého hraběte a zapudil jeho rádce. I když došlápnout si na mohamedány je věc záslužná a bohumilá.“

Iranzu si to hned přebral. „Ono se válčí?“

„Jak by se neválčilo, synové moji? García Sánchez, nový pán Kastilie, nemá ještě deset let, ale povahu zdědil bojovnou – po dědovi, kterého Mauři zabili v bitvě u Medinaceli. Mladý hrabě se na radu svých baronů rozhodl pomstít ctihodného předka. A krom toho, odedávna, kdo drží Medinaceli, má před svými soupeři vojensky navrch,“ vystavil na odiv své moudro z knih.

„Chceš nám povědět, pane,“ pravil Iranzu velice pomalu a důrazně, „že dítě z Kastilie potáhne na Toledo?“

„Na Toledo jako království ano, na město samo ne,“ řekl klerik a znovu si nasadil čapku. Došel si pro oslíka a odtáhl jej od snídaně. „Přeje si zasadit ránu Medinaceli. A Zaragoza, jeho spojenec, ráda oddělí hraniční město a začlení je pod svoji vládu.“

Obrátil se ke Kutunovi: „Synu, jestli se chceš se mnou svézt k Llamas de la Cruz, kde je vyhlídka, nedávno postavený kříž a místo ke svatému rozjímání, tak si pospěš a nasedni!“

Kutun se na mládence usmál, přátelsky a trochu rozpačitě. „Nechám ti tu svoje zásoby, když si na té salaši pořídím čerstvé,“ strčil Iranzuovi do rukou potraviny zabalené v lopuchových listech. Vylezl si na oslí hřbet za klerikova rozměrná záda. Oslík se bez nadšení rozhýbal ke klusu.

„Kastilie a Zaragoza se vypraví proti Medinaceli?“ vykřikl za nimi Iranzu. Srdce mu tlouklo jako zběsilé.

„Kdepak!“ houkl přes rameno klerik. „Už vyrazili!“ A byli ti tam, za ústím rokle.

Mládence nevyvedlo z míry, že křesťanské hrabství a muslimská taifa spojí vojska k útoku na město, které patří Saracénům, ale žijí tam Mozarabové, co vyznávají Krista. Už věděl, že se spojenectví vladařů neohlíží na víru. Vyděsilo ho, že Brisca se může dostat do nebezpečí. Musí do Medinaceli, okamžitě!

Sbalil své věci, popadl hůl… Na místech, kde s Kutunem odpočívali, zůstal nenápadný, šedohnědý balíček. Lastury z konce světa. Možná je večer v šeru odložil mimo svůj vak, možná je ve spěchu vyndal teď ráno, když chtěl Iranzua obdarovat, a zapomněl je.

Mládenec se kousl do rtu. Pokud si vzpomínal z toho, co slyšel, Medinaceli bylo víc na jih, než aby se mu vyplatilo vracet se po svatojakubské cestě. Lépe se pustit přímo k Dueru. Potřeboval k Brisce. Každý den, který mu cesta potrvá, ho pálil na duši.

Schoval hřebenatky na dno svého tlumoku a vydal se za otisky oslích kopýtek.

* * *

Bylo zřejmé, že se Kutun nebude držet svatojakubské cesty; křižoval ji. Iranzuovi nezbylo než se držet v klerikových stopách až na vrcholek k Llamas de la Cruz. Jak daleko a co by odtud spatřil, mládence nezajímalo. Stejně se zatáhlo. K meditacím se už vůbec neměl.

Kutun se tady s klerikem rozloučil. Hledat, kudy šel chlapec dál, bylo těžší. Ale Iranzuovi bylo méně let než novopečenému kastilskému hraběti, když s lukem lovil v horách kozorožce.

Na konci odpoledne dorazil k salaši. Kamenná podezdívka, na ní chalupa s patrem, k němuž vedlo vnější nekryté schodiště. Část přízemí tvořil otevřený ovčinec, obehnaný nízkým dřevěným hrazením mezi opěrnými sloupy. Nějaké chlévy a kolny, kolem dokola plot z planěk oplétaných proutím. Páchlo to tam hnojištěm a zapařeným senem.

Na dvoře se motal plecitý stařík. Zplihlé vlasy, ústa jako puklina v pecnu, na neholených tvářích ostnatý bílý mech. Kolem nohou mu pobíhal hezký hnědý kozlík.

„Otče,“ zavolal Iranzu, „hledám přítele. Zastavil se tu přede mnou.“

Ovčák pokýval šedivou hlavou. „Spí vevnitř, je unavený po dlouhé cestě. Říkal, že dorazíš.“

Dokráčel k brance a otevřel ji. „Pojď dál. Posadíš se, nakrmíš se, odpočineš si.“

Kozlík se rozkročil a výbojně sklonil čelo: nelíbilo se mu, že se někdo dere dovnitř.

„Lino si zvykl na výkupné,“ zachichtal se starý muž.

Iranzu se zašklebil, vykutal z tlumoku oschlý pozůstatek placky a vyměnil ji s kozou za volný průchod.

„Lino mi hlídá ovce,“ brebtal stařík. „Je lepší než pes. Zkrotil i berana, a jak ten byl zarputilý! Rozbil mu čelo,“ rozplýval se. „Stádo je ještě na pastvě, můj pomocník je přižene s večerem.“

Vyšli po strmých, křivých stupních nahoru. Iranzu přede dveřmi odložil hůl. Skutečně, ta, co patřila Kutunovi, se také opírala o kraj střechy. V jizbě složil mládenec tlumok u stěny a rozhlédl se.

V koutě chudé lůžko, ve druhém ohniště černé kuchyně. Truhlice, na bidlech a hácích všelicos potřebné. Stůl, u něj dvě lavice naproti sobě, o trnož opřená sekera.

„Vezmeš si večeři, viď?“ Stařec nečekal na odpověď a předložil jídlo. Usadil se na lavici a zabořil lžíci do mísy. Hustá prosná kaše přelitá omáčkou z česneku, oleje, kmínu a octa lákavě voněla.

Iranzu během denního putování kopci neodolal a pustil se do Kutunova dárku, ale nebyl důvod ovčáka urazit odmítnutím. Sedl si tedy, hostitel k němu přistrčil sváteční lžíci z rohoviny. Mládenec se po ní natáhl; zdvořile poděkoval. Zpod řas sledoval starce. Kutun by se určitě nezmínil, že za ním Iranzu přijde, i kdyby si všiml ztracených lastur.

Ovčák pravicí nabíral kaši, levou zčásti zakrýval stůl. Stařík vztáhl dlaň k hlavici sekery a škubl s ní dozadu. Prkna podlahy se prolomila – lavice se překlápí dolů.

Iranzu se stačil mžikem překulit ke stěně. Zezdola zavanulo seno, ovčí rouno a moč. Ozvaly se výkřiky. Iranzu se vymrštil a řítil se přes jizbu. Stařec vytrhl násadu sekery, zapuštěnou do soustrojí propadla. Mávl s ní proti mládenci. Iranzu se hbitě vyhnul čepeli, kopancem podrazil ovčákovi nohy, dalším vyrazil zbraň z ruky. Upřímně doufal, že dědkovi zlomil zápěstí.

Skokem popadl svůj tlumok a vrhl se ke dveřím. Otevřely se samy. V nich důstojný klerik.

Povzbudivě se usmál a vyjel pěstí proti Iranzuově bradě. Mládence neopustila ostražitost – tohle však nečekal. Stačil jen maličko uhnout, aby nechytil ránu plnou silou. Zatmělo se mu před očima.

Když se vzpamatoval, klerik jej otáčel na břicho. Bezvousý muž v obíjené kožené kazajce se nad ním skláněl s přichystanou smyčkou; měl široké čelisti a býčí krk. Ovčák fňukal pod oknem. Iranzu sebou mrskl, zasvíjel se, snažil se shodit klerika a kopnout ničemu v kazajce. Hlavně ho nesměli otočit tváří k zemi…

„Alfonso, svaž ho hned!“ křičel klerik.

Valibuk chňapal Iranzovi po pažích a omotával mu zápěstí provazem.

Mládenec se jim vyškubl, vrhl se k tlumoku a rukama vpředu spoutanýma prohrabával obsah zavazadla.

„Pusťte mne,“ povykoval, „mám tu schované peníze, dám vám, co jen budete chtít! Podívejte, tady jsou v plátně!“

„Bereme všechno i bez tebe,“ opáčil klerik, chytil Iranzua za paže – mládenec zoufale zatínal pěsti v prosebném gestu – a hodil ho propadlem dolů do sena ovčince.

Iranzuovi ten pád vyrazil dech. Vzápětí ho někdo drapl za kotníky a zajistil je tak jako ruce.

„Ani jsme nečekali,“ řekl člověk s kulatým, dobrosrdečným obličejem a střapatými pačesy, „že se nám zásilka tak rozroste. Ještě štěstí, že Muhásin Rožek si přijde odvízt čerstvé zboží už dneska večer.“

Práskl za sebou dvířky v ohrazení. Bylo slyšet, jak dupe po schodech.

„Oni…,“ ozval se Kutun, ležel stejně znehybněný o kus dál ve starém seně, „oni…“ Vypověděl mu hlas.

„Stavuje se každých deset dní,“ hlesl chraplavou kastilštinou mladík, kterého uskladnili až v rohu ovčína. Na obličeji mu zelenaly a bledly důkladné modřiny, nejméně týden staré. „Ten… ten Maur. Skoro vždycky tu pro něj něco mají, říkali. A když ne, tak ne, odjede s prázdnou.“

„Chytají lidi na svatojakubské cestě?“ Iranzuovi se tomu ani nechtělo věřit. Jako by na stezce nebylo tolik jiných nebezpečí, jako by do ní poutníci nevkládali srdce… „Prodávají je?“

Setkal se s tím v taifách, všední záležitost. A slyšel, že není neobvyklá ani mezi křesťanskými boháči, zvlášť na východě. Ale on byl svobodný, a vždycky si myslel, že se narodil ve svobodné zemi. Asi to neplatilo.

„Rožek cestuje mezi Leónem a Bajadozem. To je ta veliká blahobytná taifa na jihozápadě. Na hranice a zpátky a tak.“ Potlučený mladík se odmlčel. „Potřebují otroky. Vozí Slovany z východních zemí, ale není jich dost.“

Začal sebou zmítat a křičet. „Já nechci! Já nechci!“

„Přestaneš vřískat?“ zařval ruměný chlap a rozrazil dvířka. Zubožené veřeje žalostně zaskřípaly.

Iranzu strnul. Poznal katalánského seržanta. Žaludek se mu zauzlil do šnečí ulity. Nadál by se spíš čertovy babičky než tohohle zmetka. Hory s horami se nesejdou; ne tak lidé. Blížil se večer soumračného dne, v ovčinci pod horním patrem panovalo příšeří… Mládenec vyslal střelnou modlitbičku ke slitovným andělům.

Za seržantem se k zajatcům hrnul muslim v tmavém turbanu a úhledném chalátu majetného, spořádaného věřícího. Ruce měl štíhlé, jemné jako duchovní.

„Máte jich víc? Podívám se, jestli jsou v dobrém stavu. Ráno dorazí moji průvodci a odvezeme je.“ Používal víc než slušnou galicijštinu. Obešel kolem každého z mladíků a nevybíravým hmatem jim páčil čelisti.

XXII. MEDINACELI
Pochodeň na prahu

„Zuby nechybí, nekazí se, nebudou potíže se zdravím ani s nároky kupců. Tihle vypadají dobře, odolně,“ pochvaloval si Muhásin Rožek. „Zákrok hravě přežijí.“

Mladík za kupou nevábného sena začal znovu kvílet. „Ne, ne, ne!“

„Nic si z toho nedělej,“ těšil ho Muhásin. „Když budeš bystrý, můžeš se stát rádcem velmože, třeba samotného emíra. Budeš pečovat o krásné ženy! Při jménu Prorokově, kdo by si to nepřál?“

Řeči, kterých si Iranzu dřív nevšímal, příběhy z tržišť, která prošel. Výjevy z týchž tržišť nebo vesnic, docela samozřejmé, protože nunvář měl v práci koně, beránky a býčky. Lidi ne… To leda kat za trest nebo nepřátelé z pomsty. Tohle bylo něco jiného.

Iranzu měl pocit, že v něm nezůstala kapka živé krve. Zbývá pořád naděje. Jestlipak sem skutečně naženou ovce? A v duchu se otřásl, když si připustil, že ovčinec je nejspíš nějakou dobu neviděl. Jen vydržet do tmy!

Návštěvníci se obraceli k dvířkům. Seržant řekl: „Chtěl bych, abys mi půjčil nářadí. I když nožem bych to taky svedl. Už jsem říkal Alfonsovi, aby mi pomohl.“

Saracén nedůtklivě zavrtěl hlavou. „Nejsi dostatečně obratný. Jak bych prodal poškozené zboží? A kdyby pošlo?“

„Ale… Já to musím vidět! Proveď to tady! Za tu kratochvíli si připlatím. A tamti dva ho můžou odtáhnout na smyku. Aspoň nebudou zkoušet zdrhnout.“

„Estou de acordo,“ kývl Muhásín.

Vyšel z ovčince. Seržant přirázoval k Iranzuovi. Šklebil se strašlivě. Teď zblízka mládenec postřehl, že bývalý voják má levé křídlo nosu křivé a jakoby rozhlodané špatně zhojenou jizvou.

Široký obličej mu radostí rudl jako rozpálené železo. „Jsi mrtvý pes, parchante,“ pronesl procítěně. „Tak pojď!“

* * *

Kamínky a sláma tlačily Iranzua do holých zad. O pevně zaťaté prsty se pokoušely křeče. Od zápěstí vedl provaz a paže táhl k plaňce plotu – vyvlekli ho ven, protože na dvorku bylo víc místa a míň šera. Nahá kolena mu ztuha připevnili mezi kolíky, které zatloukli do ušlapané půdy dvorku. Aby se necítil opuštěný, přivedli zajatce z ovčína. Poloseděli, zpola viseli na plotě o pár kroků dál. Kutun měl tvář hrůzou tak bílou, až svítila počínajícím soumrakem.

Iranzu v duchu šílel nejen pro nenapravitelnou ztrátu, ale hlavně kvůli záchraně Brisky. Teď už nemohl počítat s útěkem. Jestli mu provedou tu věc, bude hezkých pár dní bez sebe, v horečkách a trýzni. Nepomůže jí, a kdo ví, kdy se k ní dokáže vrátit… třeba se mu nikdy nepodaří uniknout z otroctví. Co když ji teď v Medinaceli zabijí, co když se mu zase ztratí?

Přišli skoro všichni, chyběl jen stařec. Muhásín Rožek si přinesl nějaké plátěné hadříky, mísu s vodou, ranhojičský nožík nabroušený do břitkosti ostřice a kelímek zelené, pronikavě čpící masti na ránu. Vykasal si rukávy a sklonil se nad svou obětí. Seržant přidřepl z druhé strany, aby mu nic neuniklo.

„Až je vyndáš,“ připomněl voják, „ne abys to vyhazoval. Vysuším je jako švestky a budu dávat lidem po krčmách hádat, co to je.“

Iranzuovo tělo se napjalo. Duše se celá schoulila v očekávání ohnivé bolesti a potupného zmrzačení. Studené tenké prsty mu šátraly po tříslech, uchopily ho. Zaťal zuby tak silně, jak jen dokázal. Ucítil na jazyku železitou pachuť z prokousnutého rtu. Stiskl víčka.

Hustá mračna nad obzorem praskla jako proříznutá kůže a vyronila zlatorudé světlo v jediném ostrém paprsku – bleskl do mládencových očí i přes svraštěné brvy.

„Jejda,“ řekl Muhásín. „Zapadá slunce.“

Čepel nože naplocho přejela Iranzuovi po stehně, jak Saracén odtáhl ruku s nástrojem. „Musím se pomodlit.“

„Ale ne,“ zavrčel otráveně seržant. „To snad počká, ne?“

„Počká zboží, příteli, nikam neuteče.“

„Proč ne hned?“ rozkřikl se voják.

„I když dám pozor, poskvrním se krví. Musel bych zase podstupovat očistný obřad. Wudu’ je zdlouhavé, víš. A já večerní pobožnosti nikdy nevynechávám. Smývám ze sebe hříchy dne.“

„Špatně uvidíš na práci,“ připomněl mu seržant s nadějí v hlase.

„Posvítíte mi. Mám to v ruce. Vskutku, kolik já vyřezal otroků a koní!“

Iranzuovi se zdálo, že mu bušící srdce prorazí ven mezi žebry, že ho to vypětí zardousí. Muhásín si došel do jizby pro modlící kobereček a stáhl se za východní stěnu chatrče. Chlapi postávali, utahovali si ze zajatců. Brzy je to přestalo bavit, zalezli dovnitř.

Vzduch temněl a chladl ve vlhkém větru. Hutná oblaka zkropená posledním světlem nesla déšť.

Iranzu pozvedl hlavu, jak mu to rozbolavělá šíje a plece dovolily, a rozhlédl se. Z chalupy zazníval tlumený hovor a smích. Připadalo mu, že slabounce slyší i Saracénovy modlitby. Zaklapal jazykem o patro, tak jak byl zvyklý doma svolávat kozy k dojení.

„Na, na, malej, malej! Lino! Cabra!“

Kutun třeštil oči. Jejich potlučený společník propadl otupělosti beznaděje. Kdyby mu řezali ucho, ani by to nezpozoroval.

Iranzu zvlhčil jazykem vyprahlé rty a zkusil to znovu. Napodobil kozu, která přivolává kůzlata. „Lino!“

Hnědý kozlík vykoukl z proutěné ohrady na konci dvora. Vyšplhal po ní jako kejklíř, přeskočil na sud, z něho na špalek u jednoho z přístavků a zvědavě přicupal. Iranzu s vypětím vůle pohnul spoutanýma rukama. Přejel prsty levice po provazech na pravém zápěstí. Opačně to nešlo – ale stačilo. S námahou pootevřel zaťaté pěsti. Lino mu spokojeně strčil vlhkým čumákem do dlaní plných soli.

Drsný kozí jazyk přejížděl kůži, rozsypané krystalky na vláknech provazu – vsákl se do nich i pot, to taky chutnalo. Kozlíkovy uši a brada se jen třepaly. Lino po vydatném kozím způsobu ožvýkával všechno, co neslo tu příjemnou slanou chuť. Iranzu se snažil škubat za pouta, napínal síly jako snad nikdy dřív. Hnědý kozlík si hlasitě postěžoval, že pamlsek se příliš hýbe, ale nepolevoval. Teď už se mu líbilo jen drtit mezi zuby konopná vlákna.

Iranzu si hořkým zoufalstvím řekl, že bláznivý plán je odsouzen k nezdaru. Ovčinec je bez ovcí a sůl, kterou úskokem v poslední chvíli vytáhl z tlumoku, nepomůže.

V tu chvíli provaz na pravém zápěstí povolil. Iranzu se neobtěžoval bojovat za osvobození druhé ruky. Znovu zabral a plaňku vyvrátil. Použil ji k vypáčení kolíků, které mu držely nohy u země. Vstal, zavrávoral, hlava se mu točila, ve svalech škubalo. Pravou rukou si stáhl košili přes kolena. Muži nahoře se o něčem halasně dohadovali a smáli se na celé kolo.

Iranzu sevřel pevně plaňku v pěsti a následován rozčarovaným Linem zamířil k východnímu rohu chatrče. Kolíky se mu otíraly o lýtka.

Za chviličku se vrátil i s osvěženým sebevědomím. Zbavil se provazů; do krve rozedřená pokožka nevadila. Opatřil si zbraň, krásně zdobenou dýku. Muhásín Rožek už nebude vylepšovat ani otroky, ani koně.

Beze slova přiklekl k zajatému Kastilci a Maurovým nepřekonatelně ostrým nožíkem mu přeřízl provazy. Pak uvolnil Kutuna. Pozvedl dýku a zeptal se tiše: „Uměl bys s tímhle zacházet?“

Kutun zkroušeně zahýbal rameny. Bolela jej od pout. Plaňku by teď asi nevytrhl, ale nahoře na schodech zůstala jeho hůl.

Přiblížili se chvatně rychle jako stíny. Kutun vyšplhal až nahoru a podal obě hole Iranzuovi. Mládenec mu jednu vrátil a tu tenčí položil šikmo po délce na stupně. Okovaným koncem ji zapřel do spáry ve stěně.

A pak ze sebe vydal řev nejvyššího, nejstrašnějšího utrpení.

Vzápětí se rozlétly dveře a vynořil se z nich seržant. „Říkal jsem ti, abys počkal!“

Pustil se po schůdcích až k holi. Dál pokračoval střemhlav. Iranzu se svižně sehnul nad zkroucené tělo a zarazil mu ranhojičský nožík do šíje.

To už se po schodišti hrnuli další tři. Střapatý chlapík se sekerou mohl skončit volným pádem jako voják, ale Kutun chtěl mít jistotu. Pozvedl hůl, otočil ji hrotem od sebe a celou vahou ji zabodl střapatci nad žaludek. Přihrál jej dolů Iranzuovi: snadná práce, Muhásínova dýka se osvědčila.

Alfonso hned na začátku bitky couvl do jizby.

„Dávej pozor,“ křikl Iranzu, ale sám měl co dělat.

Klerik nečekal a seskočil z pavláčky, dlouhý nůž v ruce. A Kutun zíral s otevřenými ústy, jak se ti dva bijí, podnikají výpady a uskakují, jak se stmíváním blýskají ostří.

Otočil se na poslední mžik. Nad hlavou mu hvízdl kyj s železnými bodci. Chlapec v obraně pozvedl hůl. Dřevo se roztříštilo úderem, Kutuna náraz strhl na zem. Přetočil se jako vydra, tak tak unikl dalšímu drtivému dopadu kyje.

Jak Iranzu čekal, Alfonso se spustil propadlem a přes ovčinec vpadl protivníkům do zad.

Kutun zaječel. Hromotluk se znovu rozpřáhl, cíl už nemine. Zlomek chvíle stál, paže se zbraní napřímené, a pak se zhroutil. Z hrudi mu trčel ozdobný jílec maurské dýky.

Iranzu, teď neozbrojen, se dal na útěk před svým soupeřem. Přes hruď se mu táhl dlouhý šrám, kterým zaplatil za přispění Kutunovi. Mrštnější než klerik a nalehko, zvládl se vyhýbat. Kryl se schodištěm, vyšvihl se vzhůru a přemetem se vracel k zemi – snažil se získat čas, aby se zmocnil některé z vyřazených zbraní. Nevedlo se mu.

Kutun hledal druhou poutnickou hůl, ta se ale zaklínila pod schody. Vzpomněl na maurskou dýku. Už po ní sahal… Iranzu právě stržil pořezané předloktí, dech se mu krátil.

Před schody mezi zápasící dopadl se zaduněním těžký kulatý předmět, poskočil a přetočil se. Na pavláčce stál mladý Kastilec, a to, co držel, byly nůžky na stříhání ovcí. Navzdory přítmí bylo znát, že je zalitý krví stejně jako šedovlasá hlava starého ovčáka, která vespod skleně zírala do prachu.

Čas klopýtl.

A Kutun vrátil maurskou dýku vzdušnou cestou Iranzuovi. Mládenec ji chytil v letu. Její čepelí se rozloučil s klerikem.

Iranzu se posadil, nohy jej odmítaly držet.

„Někde jsou tu uvázaní osel a kůň,“ řekl Kutunovi, jak jen sebral hlas. „Ten Maur by necestoval pěšky. Cítil jsem z něj koňský pot. Najdi je. Kozlíka taky. Vezmi naše zavazadla – v tom mém jsou tvé ztracené lastury od svatého Jakuba. A pak to tu zapálíme.“

* * *

Kastilec se vracel domů na oslíku. Iranzu na Muhásínově strakáči cválal k Medinaceli. Kutun dostal svůj podíl z majetku pobitých a dvě poslání, o které ho Iranzu poprosil. Rohatému Linovi najde dobrého hospodáře. Za Burgosem odbočí ze svatojakubské stezky na jih a předá vzkaz v horské usedlosti.

* * *

Bůh strpí, aby se lidem dělo neštěstí.

Si belle et si rike, bohaté a krásné město Medinaceli umíralo. Katapulty probořily opevnění na pěti místech, Kastilci a Zaragozané vystoupili třikrát na hradby. Podsebití hořelo, ačkoli je měly uchránit čerstvé dobytčí kůže. Širé okolí přeorala nepřátelská vojska, zbyly vypleněné vsi a rozdupaná pole. Po dnech obléhání a prudkých útoků nezbývala naděje. Posily z Toleda nedorazily.

Pak nadešlo to, čeho se všichni v Medinaceli hrozili, křesťané, Saracéni, Židé.

Příval se blíží, nic jej nezastaví. Všichni jsou odsouzeni – společný neodvratný úděl rozdmýchá horečný děs. Útroby se rozechvějí jako struna a všechny cévy v těle se obrátí v mráz.

Nepřátelé prolomili obranu a vtrhli do bran. Správce města, wádí, opustil honosný palác a se svými nejvěrnějšími se stáhl do citadely. Budou klást beznadějný odpor v posledním útočišti… Zvon na kostele Nuestra Señora de la Asunción v mozarabské čtvrti divoce bil na poplach.

Brisca zůstávala s Námanem ibn Barzelajem v lazaretu, zřízeném v městských lázních. Chystala masti a přípravky proti bolesti, podávala felčarům nástroje. Ovazovala rány, zastavovala krvácení. Oděv a ruce až po lokty měla rudé a vlhce lepkavé. Nepotrvá dlouho, nesmiřitelné ohrožení dorazí až sem.

„Brisco!“

Přichvátala k lékaři, vyhýbala se zraněným, naskládaným po holé podlaze pouze na přikrývkách a pláštích. Tolik tratolišť na pestré mozaice lázní, sinalé obličeje ztracené v bolesti a umírání, strašlivá zranění, nářek a blouznění. Jestli se Brisca pro své hříchy propadne do pekla, nebude tak trýznivé jako to, co dívka vidí a slyší teď.

„Brisco, odejdi odtud a zkus se dostat z města.“ Námanova kulatá tvář byla přepadlá, připomínala okenní blánu, kterou zkrabatil žár. „Jestli pro mne můžeš vykonat dobrý skutek, zastav se v mém domě. Vyřiď jim, ať na mě nečekají. Připomeň mé paní, ať se ukryjí ve svatostánku – v kostele, v mešitě, jen do synagogy ať nechodí – podle toho, jestli do židovské čtvrti vstoupí Kastilci, nebo Zaragozané. Snad je to zachrání.“

Brisca horlivě kývla. V očích ji pálily slzy.

„Na’ará, pověz jí, že se mohou obrátit na Davida ben Abrahama al-Alfásího, který je srdcem Žid a vírou muslim. Doufám, že ho nepřátelé nezabijí a vykoupí se jim. David pomůže mé rodině, až se bude Medinaceli vracet k životu.“

„Neopustíš lazaret, pane?“ zeptala se přímo. „Všichni utíkají.“

„Přeje-li ti štěstí, proč běžet? A jestliže ti nepřeje, proč běžet?“ Zlatavé soví oči ztemněly smutkem celého světa. Nejtišším, nejhlubším, nepomíjivým.

* * *

Brisca se pohybovala tak rychle, jak jen dokázala. Proplétala se úzkými uličkami a křivolakými průchody.

Některé ulice byly prázdné, z jiných zazníval ryk boje a plenění. Místy se proti ní valili vyděšení, křičící lidé. Mnozí vlekli rance a truhlice, dva muži strkali vozík, hubený vousáč nesl na zádech chlapce a jeho žena plačící batole v náručí. Děvče v pestrém šálu podepíralo stařenu o berli.

Brisca se jim snažila vyhnout, ustupovala, pak do nich strkala a prodírala se tím zuboženým, zmateným davem. Tak jako oni netušila, jestli příští chvíle přinesou třeba bědný život, nebo krutou smrt.

„Prosme Boha o slitování!“

„Jsem ranhojič, Brisco. Moudřejší než já studovali víc, odpověděli by lépe. Vím jedno: Všemohoucí nám nemůže pomoci. Zlo i dobro na zemi je záležitostí lidí. Ale pokud jsme v životě jednali spravedlivě, až odejdeme, Pán nás přijme do své nesmírné náruče, do níž se rozplyneme. Věčný mír na samém konci věcí, to je jeho dar.“

Dostala se k domu se znakem jelena. Zachvacovaly ho plameny, budovy kolem také. Zvedal se horký vítr požáru, nesl jiskry a popel. Mezuzu kdosi vyrval z veřejí a rozbil schránku těžkou čepelí.

Na dláždění leželi mrtví. Pouze mrtví…

A mrtví ji uvítali na dvoře Námanova domu. Kulhavý, mrzutý Šaprut a služebná Hava.

Brisca na okamžik zadoufala, že jejich páni unikli. Ale musela se přesvědčit.

„Ayalo, Jaeli, Avireino!“ vykřikla do hukotu ohně. A pak znova a znova: „Ayalo! Ayalo!“

Rozhodla se. Strhla Havinu plátěnou zástěru, lhostejno, že potřísněnou krůpějemi krve. Namočila látku do nádrže, omotala si ji kolem hlavy a ramen, vtrhla do domu.

Ayala ležela vedle schodiště, tmavé gazelí oči široce otevřené. Tělem chránila malého Nissima, voskově bledého, s promodralými rty. Ženiny paže a ramena byly znetvořené hlubokými ranami po úderech čepelí. Stejně nedokázala zabránit, aby dítěti prorazili skráň hrotem kopí.

Kouř klesal dolů, plameny chrastily silněji.

„Jaeli! Avireino!“

Patro bylo pusté, rozházené věci, polámaný nábytek, tříšť střepů. V Námanových knihách si hltavě četly plameny.

Kéž děti spasila šťastná náhoda! Brisca vystoupala do podkrovního podlaží.

V komnatě mezi změtí předmětů a trosek ležel šátek, kterým si Avireina ovíjela vlasy. Cíp nasákl krví. Dívčí střevíc pohozený před prahem… Odvlekli ji. Byla ztracena.

Brisca se zalykala kouřem. Plameny útočily ze všech stran jako lupiči, prostrkovaly žhavé prsty škvírami, spouštěly se ze stropu. Co se stalo s Jaelem? Nedokáže odejít, aniž nebude mít alespoň tušení, co se mu přihodilo.

„Brisco!“ Tenký hlásek, který téměř přeslechla.

„Jaeli! Kde jsi?“

Vyškrábal se zpod lůžka, teď zpřeházeného jako vraní hnízdo. Vojáci nejprve hledali zlato a stříbro; pro jiné cennosti a ložní prádlo se mínili vrátit.

„Brisco!“ Chytil se jí kolem krku, úpěnlivě se k ní tiskl. Cítila, jak se chlapec zimničně zachvívá.

Praskavé zarachocení a hrst jisker, které jí spadly do vlasů, ji přiměly zvednout hlavu. Zajíkla se hrůzou. Oheň se prohlodával střešními trámy. Brisca nečekala ani na další úder srdce a vrhla se ke schodům, Jaela vlekla s sebou. Oba kašlali a lapali po vzduchu.

Plameny mezitím vystoupily vzhůru, zabraly pro sebe celé schodiště. V patře se stmívalo dýmem, jen oheň oslnivě zářil.

Brisca zabouchla dveře a vyrazila okno na ulici. Pustila chlapce, utíkala k posteli a strhla z ní rozpáraný slamník. Procpala ho okenním otvorem ven. Nabrala do náruče pokrývky a vyhodila je za slamníkem, tak, aby dopadly na něj. Plameny se už opíraly do dveří a svíjely se u stropu, když na hromadu pod oknem poslala pár podušek.

Vysadila dítě na okno. „Neboj se, skočíš dolů na všechny ty měkké věci. Nic se ti nestane!“

Odmítal se jí pustit. Chápala, že to není strachem z hloubky…

„Dokážeš to, tvůj otec si to přeje! Víš, kde je nejbližší mešita? Utíkej se tam schovat! A nezapomeň, hledej pak Davida al-Alfásího. Skoč!“

Otočil k ní drobnou tvář ušmudlanou slzami. Kývl… Vrhl se dolů. Ještě viděla, jak se zvedá a upaluje ulicí pryč. Chytila se okenního rámu. Chtěla se vyšvihnout na parapet, prosmýknout se oknem a následovat Jaela.

Plameny sestoupily ve strašném rachotu a tříštivém praskání. Trámy prohořely. Střecha se zbortila.

* * *

Radostné šílenství dobyvatelů, smrtelný zápas poražených: vír tisíců hlasů se slil v jediný sloup nestvůrného volání, jenž se tyčil nad městem.

Iranzu vzdor strakáčově i své houževnatosti dorazil, když Medinaceli právě padlo. O den dřív ho jedna či druhá strana mohla pokládat za špeha; zle by skončil. V této hodině zkázy se vítězové hrnuli vyvrácenými branami dovnitř. Nikdo se teď na nic neohlížel, nic neověřoval. Kastilce i Zaragozany posedl Gaitzoak, duch lačnosti a touhy po zlu.

Jak hledat Briscu ve městě plném lidí, co zabíjejí, a jiných, kteří utíkají před vražděním? Spíš by holou rukou vylovil stéblo, které kmitá sem a tam ve vírech vařícího kotle.

Iranzu se směle vmísil mezi pokořitele Medinaceli a projel na koni s arabským postrojem, s maurskou dýkou za opaskem, v kožené kazajce pošité řetízkovým pletivem, co patřila katalánskému seržantovi. Prodíral se k židovské čtvrti. Ve dnech míru měla každá z částí Medinaceli svoji vůni a barvy, ani zkáza je nesmazala.

„Náman ibn Barzelaj? Je v lazaretu, tam, co byly městské lázně. Měl s sebou nějakou křesťanskou dívku, pomáhala mu,“ vypravil ze sebe mladík, kterému prosáklé obvazy nezakryly popálenou tvář ani cár boltce.

Iranzu poděkoval a pro změnu se pokoušel najít lázně. Snáz by se doptal o soudném dni. Skoro se divil, jak to, že ho zatím nikdo z té či druhé strany nezabil. Herio, temný bůh smrti, plul povětřím a lidé konali jeho dílo.

Ale lazaret vypátral – hlavní lázně stály nedaleko hlavní brány. Sem dorazili útočníci v první vlně. Na zpola vyvrácených dvoukřídlých dveřích visel ukřižovaný muž. Kolem krku mu omotali jeho vlastní střeva. Mládence napadlo, že nešťastník bude posledním z ranhojičů, kteří tu pečovali o vojáky i prosté lidi zraněné při obléhání. Komu jinému by věnovali tolik pozornosti?

Iranzuovy kroky a klapot strakáčových kopyt se přízračně odrážely pod vysokou klenbou zlaté a modré mozaiky. Dřevěné stoličky a kožená lehátka rozlámali vojáci. Kašny v koutech lázní ucpaly nečistoty. Zkalená voda ve velké nádrži čpěla krví, mramor podlah klouzal v šarlatu. Mládenec tu byl sám… živý.

Netroufal si volat Briscu. Kdyby mohla, přiběhla by k němu. Chtěl mít ještě cíp naděje. Přál si věřit, že dívka je jinde než v jedné z kupek obnažených mrtvol, navrstvených pod stupni z květinové keramiky jako vyplavené dříví. Jeho milá nezahynula. Odvede ji z Medinaceli, děj se co děj.

Na první křižovatce jej štěstí opustilo.

„San Tiago! San Tiago!“ Kastilská pěchota drancovala ulice a vybíjela poslední obránce.

Strakatého valacha neškolili do válečných střetnutí, ale bylo to zvíře sebevědomé a klidné. Když jeho nový pán necítí strach, pak není důvod, aby se bál on.

Iranzu pobídl strakáče stiskem kolen, povolil otěže. Valach vyrazil prudce jako vlny na peřejích. Prokličkovali mezi bojujícími, pádili dolů dlouhou svažitou ulicí. Rozcestí, tržiště… zakopli o hráz nebožtíků.

Židé nebo Saracéni – co na tom záleží? Pobývali v Medinaceli, měli své touhy, smutky, všední dny. Teď jsou jen rozbité, odhozené zbytky, krmení pro havrany.

Strakáč hrůznou překážku klidně přeskočil, ani se nezamýšlel. Iranzu v cvalu sklouzl ze sedla, překulil se a ukryl se za ochranný patník nároží. Valach přibrzdil, zostra otočil na jedné dlaždici a odklusal za pánem do nejistého bezpečí.

Další záštitu poskytl mládenci saracénský lučištník. K Alláhovi ho poslala střela z křesťanské kuše. Seděl, opíral se o zeď temenem, bradu vyvrácenou k nebi. Levicí svíral pestře lakovaný luk. V toulci obíjeném mědí zbyla hrst šípů.

„San Tiago! San Tiago!“

Skupina Kastilců o pár sáhů před ním cpala půltucet žen a dětí do truhlářova krámu. Jeden z vojáků se rozkročil opodál s lukem, na dosud povolené tětivě připravený zápalný šíp. Držel zbraň jako ten, kdo umí.

Iranzu si je spočítal. Bylo jich sedm, stejně jako střel v toulci. Přílby, pár pancířů, kazajky s falérami. Štíty odložili: boj skončil, pokračovala jatka.

Luk, který není jeho, a šípy, které nezná. Potřebuje být zatraceně rychlý – na tuhle vzdálenost, a přesný… což spolu nemusí ladit.

Napjal luk a vystřelil první šíp. Kastilce v ochranné kazajce škrábl na čele. Muž vykřikl, tasil meč a rozběhl se k němu. Druhý šíp se usadil doprostřed hrudi. Někdo z hloučku válečníků ještě zavíral oběti do krámku, jiní se otočili vstříc ohrožení. Arquero s hořící střelou ji pohotově vyslal proti novému protivníku.

Iranzu, napjatý jako tětiva maurského luku, dlaněmi, prsty, celým tělem vnímal duši téhle zbraně. Výstřelem rychlejším než myšlenka sestřelil ohnivou vlaštovku – jako by soupeři plivl do očí. Arquero vztekle hmátl do toulce, ale mládenec už změnil terč.

Skoky se k Iranzuovi blížil vytáhlý pěšák v kožené přílbě, pádný meč v nápřahu. Šíp mu projel pod očním důlkem. Iranzu nepotřeboval mířit: stačí se dívat na cíl. Jeho další střela proklouzla hrdlem muže v kožené, plíšky pošívané zbroji.

Arquero vypustil šíp. Iranzu se vrhl k zemi. Kastilcův šíp se mu zakousl do pravého ramene, hned pod okrajem ochranné kazajky. Pozvedl paži – a poděkoval Loaně Gorri. Hrot vjel šikmo pod kůži. Svaly se pohybovaly; zato zranění štědře krvácelo.

Nezvedl se, ale posunul po dláždění do kleku. Stočil luk vodorovně, bleskem založil šíp. Věděl, že s jistotou zasáhne.

Arquero právě pouštěl tětivu. Jeho střela hluše klapla o zem, on sám se zhroutil za ní. Iranzu si v duchu odškrtl čtvrtého. Další dva k němu vyrazili, tváře zkroucené nenávistí. Sedmý raději zatloukal dveře krámku, z něhož se ozýval křik. Iranzuovi škubala v paži bolest, ale napjal luk, co nejvíc dokázal. Posledním šípem srazil vojáka v pancíři.

I kdyby mu ještě jedna střela zůstala, ozbrojenec v drátěné kukle byl příliš blízko na spolehlivý zásah. Když doběhl k Iranzuovi, hodil mu mládenec pod nohy mrtvého Maura. Záda padajícího Kastilce poskytla pohodlný terč Muhásínově dýce.

Iranzu vzhlédl. Všechno trvalo chvilinku – i tak se zdržel. Vyčerpal síly, potřeboval dál. Zbývající voják se napřímil u dveří krámku. Držel v pravici hořící pochodeň, v levičce džbán oleje a šklebil se na celé kolo. Chránila ho řetízková košile a železný náprsník.

Iranzu skousl rty. Nevytrhl šíp ze své paže, ale táhl jím stranou, hrotem prořezával kůži, až pevně svíral dřík střely a nasadil ho zářezem na tětivu. Použitý šíp nebývá spolehlivý…

Hlavice šípu tvrdě udeřila vojáka do levé plece. Neprorazila pancíř, ale prudkostí nárazu Kastilec zavrávoral, z ruky na okamžik ochromené vyklouzl džbán a roztříštil se o dláždění. Lampový olej vycákl, rozprostřel kaluž. Muž se pokusil udržet rovnováhu. Nohy mu podjely, upadl do oleje. Plamen z pochodně se dotkl zlatavé louže, žíznivě natáhl rudý jazyk a obtočil jím vše v dosahu.

Když Iranzu vyrážel dveře krámku a pouštěl vyděšené oběti ven, Kastilec se svíjel a černal v ohni. Obcházely jej s hrůzou, mířily do hrůzy.

Víc pro ně nemohl Iranzu udělat. Nikam je odvést, nijak je dál chránit.

Musel za Briscou…

* * *

Požár spolykal téměř vše. Jenom žhnul a vydechoval plamínky ve zčernalých trámech. Ve spáleništi rozpukané nádobí, cáry tkanin a listů knih, tříšť nádobek na léky, žárem pokroucené předměty z kovu. Dvojí zuhelnatělé pozůstatky poblíž vchodu. Lebky skalpoval žár, místy strávil tkáně na holé kosti.

Třetí tělo skrýval popel u zpola zborcené nosné zdi. Trup ohořel, černý, rudý a žlutý, jak pukala kůže pod doteky plamenů. Po dívčí tváři přejela drsná ruka ohně; smyla rysy, jako by byly z vosku. Lícím, které vroubily prameny spečených vlasů, nevzal ani požár tušení půvabu. A třebaže vyprázdnil oční důlky, zdálo se, že mrtvá jen ve spánku zavírá víčka.

Medinaceli propadalo zkáze. Co mohlo být odneseno nebo odvlečeno, mizelo z bran do tábora vítězů. Co mohlo hořet, bylo zapáleno. Kdo přežil obléhání, propadl za oběť bezuzdnému vraždění.

„Ještě jsem nezmlkl v temnotách, i když mi obličej zastřel mrak. Země, nepřikrývej moji krev, můj křik ať nedojde odpočinku!“ Tak praví Kniha Job.

Brisca, nehybně spočívající ve spálenisku, náhle prudce otevřela oči. Slunce pozdního dne zářilo navzdory cloně hnědého dýmu. Dívčiny zorničky se stáhly, z pootevřených rtů se vydralo zasípání. S kuckáním se přetočila na bok, plivala popel, dávila žaludeční šťávy, chvěla se v křeči. A pak se konečně zajíkavě nadechla.

Naposled zakašlala: mezi dlaně, o které se ztěžka opírala, dopadl drobný zčernalý kvítek.

Brisce se chtělo nepříčetně křičet, ale pořád se jí špatně dýchalo. Vyděšeně se na sebe podívala. Byla nahá a bosá, všechno na ní shořelo. Dotkla se vlastní paže, napůl v očekávání, že jí spálené maso odpadne od kostí. Jen setřela popel, pod nímž byla živá, nezraněná. Křečovitě se chytila za pramínek vlasů. Byl špinavý, nic víc.

„Jesucrist!“ zanaříkala. Vzpomněla si na Arán a proud Garonny.

Neměla čas uvažovat nad zázrakem. Stěží ucukla před mužskou rukou, která po ní chňapla.

Zahlédla saracénský oděv a meč v ruce útočníka. Něco na ni pobaveně křikl. Nerozuměla mu. Za ním zahlédla několik dalších vojáků s tasenými zbraněmi. Blížili se rychle. Zaragozané.

Podlezla ohořelý trám a hledala, kudy utéci. Muž vyrazil za ní. Uvědomila si, jak z ní při každém pohybu opadává popel, který ji dosud halil. Pokusila se přelézt zborcenou zeď, ale Saracén ji levou rukou chytil za kotník. Trhnutím ji stáhl na zem.

Krom dusivě hořkého pachu spáleniště ucítila i zápach krve. Jejich zbroje a šaty jí byly nasáklé. Muži ji obklopili, rozeznávala jejich vousaté obličeje. Nezdály se jí lidské, ale zvířecí. První z nich ji popadl za vlasy.

Cosi se pohnulo za Maurovými zády. Ozvalo se křupnutí a Saracén zavyl bolestí. Paže s rozdrceným ramenním kloubem mu klesla, musel pustit svou kořist.

Do jednoho se ohlédli po nečekaném protivníkovi.

Cizí muž nevypadal jako voják. Nenesl zbroj, přes tmavý oděv přehodil plášť sepnutý na rameni. V levici držel makilu, v pravé meč se zobcovitým jílcem. Byl sám. Sám proti šesti. Zjevně si přišel pro smrt.

Saracéni na okamžik strnuli. Cosi jim radilo, aby začali křičet hrůzou a prchali, zachránili si holý život. Zdivočeli bojem, opilo je zabíjení. Pět nezraněných se vrhlo na příchozího.

Cizinec vykryl první úder okovanou holí a nedbale soupeři prosekl hrdlo mečem. Srazil tělo do cesty ostatním. Bleskovým bodnutím patkou makily prolomil koleno dalšímu. Útok rychlý, jako když se vymrští z trávy had. Maur podklesl a zaskučel bolestí. Neznámý ho dorazil úsporným bodnutím falcaty.

Dva Zaragozané se ho pokusili obejít. Mihl se mezi nimi. Padli bez hlesu. Úder čepelí pátého protivníka svedl mečem stranou. Vzápětí si okovaná hlavice makily našla cíl a rozdrtila Saracénovi ohryzek.

Poslední voják se zmrzačeným ramenem otevřel ústa, aby prosil o milost. V příští vteřině mu cizinec rozsekl falcatou tvář, rána projela kostmi a téměř rozpoltila lebku.

Šest útočníků, šest dalších mrtvých na spáleništi.

Cizinec se obrátil k Brisce.

Podařilo se jí se posadit. Třásla se a snažila se schoulit.

Neznámý ji přelétl safírovým pohledem. Sňal černý plášť s rudým lemem a přehodil jí ho beze slova přes ramena.

Chtěla ze sebe vypravit slova poděkování. Z hrdla se jí vydraly jenom vzlyky.

Stál nad ní, vysoký a temný. Rozvaliny židovské čtvrti zaclonil houstnoucí kouř požárů. Brisca by ráda zahlédla jeho tvář. Nedařilo se jí to. Jako by na celé jeho bytosti spočíval stín, který k němu přilnul, místo aby jej následoval po zemi.

Zaslechla blížící se kroky. Někdo k nim běžel, co mu síly stačily. Obrátila se – a sípavě vykřikla, aby na sebe upoutala pozornost. Rozeznala známou postavu.

„Brisco! Proboha živého, co se ti to stalo?“ vyhrkl Iranzu, když se dostal přes bezvládná těla útočníků, která se mu válela v cestě. Nikdo jiný nebyl v dohledu. Oni dva a posekaní Saracéni. „Nejsi zraněná?“

„Iranzu!“ Dívce začaly drkotat zuby zimou a vyčerpáním. Vrávoravě vstala, ale upadla zpátky.

„Jak…? Co…?“ Brisce se po tvářích svezlo pár slz, které zanechaly stopy ve zbytcích popela.

Iranzu ji zvedl a podepřel: „S Medinaceli je dočista amen. Musíme zmizet.“

„Jak odtud unikneme?“ vzlykla.

„Proklouzneme,“ ušklíbl se. „Mám luk a opodál koně. Dá se říct, že jsem ho pro nás ukradl.“

XXIII. NUMANTIE
Řím vítězí

Spin de Mul stál na návrší a pozoroval skomírající Medinaceli. Nad hradbami rostl a kroužil tmavý dým, jako by z hořících rozvalin vstávali krutí duchové obrů. Ryšavé a rudé plameny vlály ze strážných věží. Smrtelné křeče, lomoz požárů, zoufalý nářek: město samotné bylo zároveň všemi svými obyvateli a oni jím.

Čaroděj necítil radost z cizího neštěstí ani ze zdařeného plánu. Žádné zadostiučinění ani potěšení. Byl to pouze jeden z mnoha krutých výjevů, které mu zevšedněly nekonečným opakováním. Medinaceli přece kdysi bývalo Cortonou, v níž sídlil jeho národ. A den jízdy odtud tehdy stálo jiné město, obrácené v krvavé požářiště; popel a stín té zkázy se mu zadřely do srdce.

Země mezi Duerem a Ebrem patřila Arevakům, Lusonům, Belaiskům – potomkům Iberů, zručných řemeslníků a stavitelů měst, a divokých Keltů, kteří sem vtrhli, usadili se tu a smísili svoji krev. Válčili spolu, protože sudbou mužů je boj. Válečník zkrotí vlastní utrpení, vede své druhy a rozdává bolest protivníkům. Ale umírali svobodní, rovní mezi rovnými.

Nastoupil Řím a všechno se změnilo. Už neplatilo slovo stařešinů, ale necitelné římské zákony. Ti, co žili volně, otročili pro Řím ve svých vlastních dolech na zlato a stříbro. Jejich bohy se namyšlení Římané pokusili přetáhnout na svoji stranu obřadem evocatio. Nabídli jim svatostánky v Městě – jako by se bohové Hispánie nechali zaprodat!

Proč by měl truchlit nebo jásat nad rozkotaným saracénským hnízdem?

Zvažoval, proč nenechal Briscu ozbrojencům. Byli by příhodnými nástroji jeho pomsty. Možná je zastavil, protože její život smí vzít jen on sám a nikdo jiný? Protože se vrhla do ohně, aby zachránila dítě, po kterém jí nic nebylo? Málokdy potkal někoho tak odhodlaného, ať už to byl muž, nebo žena. Třeba proto, že Briscu požár nezahubil? Ne, musela zahynout… Jen znovu obživla. Spin de Mul získával další důkaz, že dívka ovládá čarovnou moc; nebo jí něco pomáhá.

Vybavil si zahradu v Huesce, kde ho upálili ctihodní emíři, aby nemuseli splnit dohodu, kterou s ním uzavřeli. Ta bolest vybledla a ulehla na dno mysli jako jiné, které ho postihly, ale nezapomněl na ni. Pamatuje si Brisca, jaké to je, když člověka zaživa stravuje oheň, svléká ho z kůže, opéká mu maso? Možná jsou k ní síly, co ji vracejí mezi živé, z nějakého rozmaru milosrdnější.

Sykl; uvědomil si, že on, po tolik staletí jistý každým svým hnutím, každou svou myšlenkou, ponechal dívce plášť. Klíč ke svému prokletí, studnu svých vzpomínek.

Nebyla to nedbalost, ani opomenutí. Chtěl to udělat.

* * *

Hořící dřevo tence a přívětivě praskalo. V úkrytu pod převisem skály bylo sucho, měli co jíst. Iranzu zastřelil koroptev a opékal ji na prutu z lísky. Nepřál si, aby Brisca hladověla.

Dívka si zakryla ústa dlaněmi, odvrátila se a ulehla stranou, kam nedolehly zvuky ani pachy ohniště. Záhyby černého pláště ji objímaly.

Mládenec starostlivě svraštil obočí. Pochopil. „Zítra se zastavíme ve vsi. Opatřím pro tebe kaši, sýr a sušené ovoce.“

Pochybovala, že bude schopná cokoli polknout. Snažila se, aby se její duše co nejdříve zacelila, aby se vrátilo, čím Brisca bývala, jakmile se dostali do bezpečí, ošetřila Iranzuovy rány – ty zanedbané z Manjarínu, i tu čerstvou, zející jako rybí tlamka. Dívka se vykoupala v řece, zapletla si copy. Upravila si z nařaseného pláště a řemínků oděv; netušila, jak podobný je řízám, které se tu nosívaly před tisíci let.

Iranzuovy zřítelnice rozšířené obdivem jí posloužily místo zrcadla. „Sluší ti to,“ řekl uznale, „ale pěkné šaty by byly pohodlnější. Nějaké koupíme; o peníze nemáme nouzi.“

Mlčela. Trápil se tím.

„Zůstanu vzhůru a budu hlídat. Vyspi se, zítra bude líp. Pojedeme přímo na sever. Teď je novoluní – do úplňku budeme v Arlobi u jentil-arria, kamene obrů, co se mu říká Strážce.“

Otočila se, jemně ho pohladila po tváři a políbila ho. „Když nás pro naše hříchy nevyslechl Kristus, snad nás zachrání bohové lesů a hor. Nasbírám rozmarýn, bez a pelyněk, co pomáhají zahnat přízraky a prokletí.“

Ze tmy se ozývalo strakáčovo dupání a chroustání, jak se v klidu pásl. Kéž by se Brisca dokázala zbavit starostí, nečekala od nového dne žádné hrůzy.

Kéž by mohla usnout bez tíživých snů! Byly tak skutečné, jako by vstoupila do bytí někoho jiného, vnímala a sledovala všechno, čím procházel… co podstoupil.

* * *

„Rychlí jsou koně, zbroj a štíty temné,
ratiště kopí se vysoko pozvednou a hroty jejich důkladně
          ostré jsou,
když muži skvělou zbroj a meče ponesou…
byl zmatek a ve víru vraždění křik, oheň byl,
neklidná kopí, sluneční svit,
hostina byla havranům na počest, pro havrany hladové zisk.“

* * *

„Takhle by to nemělo být, bratře,“ řekne vyšší a statnější z obou mladých bojovníků. „Nestojí tu stráž.“

Ramena jim kryje vlčí kožešina, tuniky zdobí výšivka volavek a listoví. Rudý býk na jejich štítech patří kmeni Belaisků, po řadu pokolení věrných spojenců početnějších a mocnějších Arevaků. Přidali se k nim i teď, když se jejich sousedé opevnili ve městě Numantii a čelí římskému náporu.

„Ze svatyně se neozývají hlasy,“ odpoví druhý. „Nic se tam nehýbá.“ Nedokáže zakrýt úzkost. Když sem přicházeli, postřehl nad hřebenem hory kroužit havrany. Jakou kořist dole ve žlebu si obhlíželi?

Před jeskyní vládne ticho. Jen bzučení much je ruší.

Starší varovně pozvedne dlaň. Pohybem hlavy ukáže do prachu stezky. Šlépěje podrážek pobitých cvočky. Legionářské caligae.

Bratři tasili falcaty; stáhnou se ke skále a pokračují dál obezřetně bez jediného šramotu. Místo vůně dřeva a medu visí ve vzduchu pach krve a smrti.

Před ústím jeskyně se válí na slunečním žáru uťatá kozí hlava v zaschlém tratolišti. Hmyz po ní putuje. Bylo to posvátné kůzle bohyně Atéginy, běloučké jako mléko, o které pečovaly zdejší kněžky.

„Je tu někdo?“ vykřikne mladší bratr zoufale. „Slyšíte mě někdo? Canine! Canine, ozvi se!“

Starší už vrazil do jeskyně. Po tom, co zahlédl venku, nedoufá. Uvnitř žíří zbytky posvátného ohně. V mihotavých záblescích leží mrtvé kněžky i jejich ochránci. Hledá mezi nimi jen chvilku.

Světlá pleť nahého dívčího těla se odráží příšeřím. Uloupili jí bohaté šperky, čelenku kněžky se zlatými kotouči, vyšívaný přehoz urozených žen. Místo nich zanechali temné skvrny podlitin. Zkrvavené cáry šatu násilníci pohodili kolem. Dlouhé černé copy, zpola rozpletené, se vinou mezi rudě lepkavými kusy kamení, kterými jí nakonec roztříštili hlavu.

Starší u ní zůstane klečet. Neodvrací tvář. Chce si vrýt do paměti každou sebenepatrnější podrobnost.

„Canine,“ vzlykne mladší. Vleče plášť jednoho z pobitých strážců, něžně jím zahalí nehybné, chladné pozůstatky jejich krásné a moudré sestry. Objímá ji, jako by ji mohl vzkřísit a vrátit z říše stínů.

Starší z bratrů mlčí. Jeho mysl zvolna ovládá zběsilá touha. Touha mít tu moc, mít tu schopnost působit stejnou strašnou trýzeň, jakou právě cítí. Přenést ji v neomezené míře na ty, které nenávidí. Nechat je poznat, jaké to je, umírat zevnitř. Cítit se požíraný červy, které si nelze vytrhat z masa. Marně se snažit tu bolest vydávit a vykašlat, i kdyby to mělo být s vlastními vnitřnostmi.

„Nechám pro ni vytesat krásnou kamennou urnu,“ mumlá horečně mladší. „Bude také její sochou. Se všemi ozdobami vznešené služebnice Atéginy, s obřadním rouchem…“

Starší bratr ho nevnímá. Zvedne podupanou, zničenou sponu ve tvaru jezdce na koni. Všichni tři sourozenci nosili takovou. Jejich otec, dovedný kovář, vyrobil stejný šperk pokaždé, když jeho žena přivedla na svět dítě. Canine si tu svoji cenila víc než cokoli jiného, jistě víc než těžkou, složitě tepanou čelenku kněžky, třebaže by to nikdy nepřiznala.

„Římani! Proklínám je! Aby je ohnivé rokle pozřely!“ zaskučí mladší z bratrů.

„Chtějí nás zastrašit, abychom nevzdorovali, zrušili kmenová spojenectví, odložili zbraně,“ řekne starší. „Dokážu jim, jak se mýlí, a urychlím tvou kletbu, bratře.“

„Co chceš dělat?“

„Požádám bohy.“

„Ne, počkej…!“

„Orisone, jsi dospělý muž,“ přeruší ho starší. „Nemusím tě vodit za ruku. Naši rodiče se odebrali k předkům. Žena mi zemřela při porodu prvního dítěte letos v zimě. Pověz, kdo mě potřebuje?“ vypočítává zvolna.

Matně si vybaví hezkou oválnou tvář své mladičké manželky – štíhlé, ztepilé a zlatovlasé, jako by se do ní vtělila kvetoucí divizna. Canine říkala, že dítě bylo v těle matky špatně otočené, a proti tomu není pomoci.

Všechno mu teď splývá ve vnitřní mlze.

„Válčíme s Římem desítky let. Poráželi jsme je, měli jsme lepší zbroj, kopí a meče. Vrátili se, odívají zbroj a bijí se zbraněmi stejnými jako ty naše. Zvykli si na náš způsob boje. Prohrají bitvu a objeví se znovu jako plevel na poli. Jsou všude, rojí se jako sršni. Nás ubývá, mnozí se poddávají.“

Orison chce něco říci, ale starší ho umlčí hněvivým gestem: „Můžeme na ně vtrhnout. Udeřit a stáhnout se zpátky na výšiny. Kolikrát chceme. Budeme jim škodit. Ale nedokážeme je vypudit, nedokážeme je zlomit. Ne tak, aby už nikdy nepřitáhli zpátky, aby se nám nesnažili nasadit udidlo… aby nemohli udělat… tohle.“ Mávne rukou přes jeskyni a vstane. „Nezničíme je, pokud se nám nepovede změnit pravidla zápasu.“

„Ne! Ne! Zadrž, zapřísahám tě!“ Orison se zvedne v kleku, sestřino tělo ztěžklé smrtí svírá v náručí.

Není si úplně jistý, co má starší bratr v úmyslu, ale něco v jeho ledovém klidu a lhostejné řeči nahání Orisonovi strach.

Starší bratr už stojí ve vchodu do jeskyně. Ještě se krátce ohlédne: „Postarej se o Canine. Pohřbi naši sestru důstojně! Její duše se ujme Atéginé.“

To je naposledy, co jej Orison vidí.

* * *

Noc dýchá přítomností běsů. Těžkým, skrytým, dusným, nepřirozeným žárem. Přesto se v oceánu temnoty pohybuje osamocené světlo.

Muž se smolnou pochodní v ruce pomalu stoupá do svahu. Vnímá znamení kolem sebe. Znamení, která mu zapovídají chodit dál. Spadlé zkřížené větévky uschlého keře. Podivně zbarvené blesky, které občas prosvítí obrys hor a vykreslí ho jako řadu vykotlaných zubů proti nebi. Smrtelný skřek drobného zvířete, které uchvátila sova.

Kdokoli méně odvážný by se vrátil. Nebo kdokoli méně zoufalý.

Z tančících stínů se náhle vyloupne kruh stojících kamenů. Muž naposled zaváhá. Pak rozhodným pohybem zabodne pochodeň hořícím koncem do hromady sypké, vyschlé hlíny.

Nastane tma. Ale ne naprostá. Až teď spatří bezpočet drobných světélek, vznášejících se kolem obětiště. Světlušky. Vypadají jako světélkující moře, jako závoj zakrývající vstup na onen svět. V životě jich neviděl tolik.

Pomalu vstoupí do kruhu kamenů. Navzdory dusnému vzduchu ho obchází mráz. Zná jméno božstva, jemuž toto místo náleží.

Sucellos. Aurrelaria Ona. Temný bůh, jehož úder nikdy nemine. Pán krve a zapomnění. Pán smrti a proměny.

Kroky ve tmě. Nebo se mu to jen zdá?

Rozprostře na zem vlčí kůži, na kterou poklekne. Před sebe položí čerstvě zabitého havrana a odlije na zem trochu vína. Chopí se dlouhého, důkladně naostřeného nože. Úder jednou stranou Sucellovy palice zabíjí, úder druhou stranou oživuje.

„Ty, který vládneš cestám do záhrobí! Ty, který popíjíš víno na hrobech válečníků!“

Vlastní hlas mu zní jako havraní krákorání.

„Ty, který kráčíš oděný ve vlčí kůži! Ty, který slyšíš hlas válečných rohů s vyřezanými vlčími hlavami! Naplň mě silou, naplň mě mocí! Vyslyš mě! Žádám tě! Zapřísahám tě! Vzývám tě! Přináším ti oběť!“

Pak, v jediném přesném a rozhodném pohybu, obrátí nůž proti sobě.

Výšleh bolesti.

Zahřmění. A pak už jen tma.

* * *

Ví, že musí zabít prvního živého tvora, kterého potká. Musí ho zabít a obléknout si jeho kůži. Zatímco spěšně sestupuje po svahu hory, zvažuje, nakolik by ho mrzelo, kdyby se jeho obětí stal člověk. Dokázal by pak skrýt pod lidskou maskou, co se z něj na obětišti stalo?

Pak zahlédne pohyb.

Horskou stezkou kluše mezek. Ošklivé nazrzlé zvíře se vzteklýma očima. Nemá smysl váhat, čas se krátí. Svítá.

* * *

Pláň na úpatí hory pokrývají rozbitá, zmrzačená těla. Křik bojovníků se mísí se sténáním umírajících. Římští legionáři postupují vpřed, jakýkoli odpor se tříští o jejich sevřené řady.

Jen do okamžiku, než mezi ně vtrhne podivné nazrzlé zvíře. Je větší než mohutný býk, hbité jak myšlenka, mocné jako rozvodněné Ebro. Kopyty drtí hlavy i přilby, proráží hrudní koše, tříští údy. Zuby trhá zbroj, svaly a útroby pod ní, rve končetiny z kloubů.

Pevně semknuté řady zakolísají. Vojáci Říma, zocelení válečnými taženími a tuhým výcvikem se nedají snadno zastrašit. Ale stvoření, které vypadá jako vyvrženec podsvětí, má dost síly na to, aby jedinou ranou prorazilo štít a zlomilo paži, která jej drží.

Pohybuje se tak rychle, že je téměř nemožné ho zasáhnout. Ostří, která víc náhodou než záměrem neminou cíl, neprorazí kůži, sklouznou po ní. Oválné štíty se proti běsnící obludě zdají titěrné, nejprudší úder jejich hranou neublíží kopajícím končetinám ani chňapající tlamě pekelného zjevení. Sucellos jí propůjčil neporazitelnost a nezranitelnost bohů.

Kudy se dere, zanechává zkázu, jako šílený žnec, který pustoší obilný lán. Projde a půda v její stopě se změní v krvavé bláto, do kterého zadupala změť tkání a kostních úlomků. Probíjí se k římskému vůdci. Bílý chochol na přílbě, na hrudi se leskne pektorál s hrozivou lví tváří. Avšak Římanův pyšný obličej mezi křídly lícnic bledne, křiví ho strach.

Manipuly se začínají rozpadat, velitelé už neudrží jednotky pohromadě. Na spořádaný ústup nelze pomyslet. Vojáci se snaží zachránit holý život, všude se rozléhají výkřiky bolesti a hrůzy. Kouzla nepřátel jsou proti nim.

Arevakové a Belaiskové, kteří dosud přežili – jak málo jich zbylo! – řvou nadšením. S bojovým jekotem vyrážejí do protiútoku. Falcatami a sauniony, těžkými vražednými oštěpy, ženou zděšené, zmatené legionáře.

Třetí šik vytrvá. Ti nejstarší, nejzkušenější, nejprotřelejší. Nejlépe vyzbrojení. Obávaní triarii, veteráni se třemi pery na přílbách. Ti, které vysílají zachraňovat bitvu, když je vše ztraceno. Ozve se znamení rohu. Řady couvnou. Kolem nestvůrného mezka se otevře volný prostor. Démonický netvor zadupe, už už roznese na zrudlých kopytech zbytek legie. Zjizvení válečníci se rozestoupí. Dopředu vyběhnou čtyři muži bez štítů a zbraní, dva a dva na každé straně, s dlouhým lanem navázaným z provazů.

Vojáci vyrazí proti obludě. Netvor se otáčí, rozhoduje se překonat lano dlouhým skokem, než mu je zadrhnou kolem spěnek. Provaz se smeká po mezkově zadní noze. Na zlomek okamžiku se zachytí o zježenou, krví slepenou srst.

Jediné, nepatrné zrnko času rozhodne. Tah lana, jakkoli slabý, vychýlí mezčího démona z rovnováhy. Obrovský trup udeří o zem. Dotek půdy… Kouzlo je zrušeno, smlouva naplněna.

Před Římany se zvedá mezek; statné, ale obyčejné zvíře. O pár úderů srdce později jen k nepoznání rozsekaná mršina.

* * *

Snáší se večer, bojiště čistí supi a havrani zasvěcení Sucellovi – vybírají si svou daň. Ten, který podvakrát zemřel, vnímá pach krve a rozkladu. Odhaduje, že od bitvy uplynuly nejméně dva dny. Jeho mezčí podobu zachvacuje hniloba. Ubyla dolní část, kterou mrchožrouti zahajují hody; i teď na ní přešlapují dva havrani a nenechají se vyrušit.

Po tmavé obloze kmitá narudlá záře. Uvědomí si, že to hoří Numantie. Chtěli se bránit do posledního muže. Defensa Numantina…

Zvedne se. Zadní nohy vleče za sebou, hřbet dál ozobávají Sucellovi havrani. Za tmy prochází přes pláň, zastavuje se u města. Římští přemožitelé je srovnali se zemí a odtáhli.

Za zbytky prvního valu najde skupinu žen a dětí. Vedle nich prázdné poháry a střepy. Rty mrtvých vroubí růžová pěna, údy zkroutila křeč. Vytřeštěné oči odrážejí svit plamenů. Jedovatý odvar z tisu a ocúnu – žádný Říman je neodvleče jako svůj majetek, neuvrhne je do otroctví.

Vojáci, aby se zahojili za námahu, alespoň sebrali cennosti, ozdoby a oděvy, všechno, co půjde prodat. Zanechali stopy lačné touhy po zisku: zlámané nebo uřezané prsty, roztržené ušní lalůčky, odřeniny na pažích a hrdlech.

Shodí ze sebe mezčí kůži, havrani s krákáním vzlétnou. Pro ty, kdo by nevěděli, nač se dívají, teď vypadá jako člověk.

Ten, který býval bratrem Orisona a Canine, poklekne k zemřelým. Každému z nich se podívá do tváře. Stařeny i maličké děti, dívky i zralé ženy. Jejich muži, bratři a synové padli při obraně pevnosti.

Přeje si, aby mohl nalehnout na meč. Ale velmi dobře ví, že by ho to nezachránilo. Už to vlastně jednou udělal.

Jeho život zůstal na obětišti v kruhu kamenů.

* * *

Brisca otevřela oči do kalného šera. Cítila mrazení hrůzy a beznaděje, zvolna odeznívající tíhu na hrudi, důvěrně známý pocit ztráty. Stiskla víčka, aby zahnala slzy.

S mizející nocí se vytrácely cáry obrazů, které nedovedla nikam zařadit, krom vědomí, že je už dávno vzal čas. Podivný lid, nelítostní dobyvatelé, krutí bohové, děsivá mezčí kůže… Proč? Jsou to ozvěny pádu Medinaceli, krveprolití a jejího umírání? Ne, to nedává smysl.

Vzpomněla si na muže, který ji zachránil z doutnajících trosek. Měl plášť sepnutý na rameni – po způsobu, jakým jej nosili válečníci z jejích neklidných snů. Musel patřit mezi ně. Kdo to vůbec byl?

Nedokázala si vybavit jeho podobu ani podrobnosti jeho oděvu. Ale byla si jistá, že z nějakého důvodu si vybavuje jeho bolest.

Zvedla se na lokti a donutila se pohlédnout k ohni. Iranzu bděl a udržoval plameny, kůň si lehl do trávy. Má se Brisca svěřit svému milému, stýskat si na přízračné můry, které ji sužují každou noc od chvíle, kdy opustili dobyté město? K čemu by to bylo? Jen by k jeho vlastním trápením zbytečně přidávala další.

Němě upřela vyčerpaný pohled k obzoru. Svítalo.

* * *

Kutun váhal, jestli horskou usedlost nalezne podle pokynů mladého Baska. Iranzu se však v kopcích vyznal, stačilo mu projít krajinou a mohl ji popsat snadno a přesně jako čáry na své dlani.

Dům se střechou z plochých kamenů vykukoval ze svahu mezi lučinami a hvozdem. Dýmným otvorem stoupal kouř, voněl po chlebu a zlátl v zapadajícím slunci. Bylo tu všechno, o čem Iranzu hovořil, tůňka mezi travou, políčko zeleniny, ovocný sad ohrazený dlouhým plotem. A koně…

Černý a bílý cválali shora od zídky, hráli si. Poskakovali, házeli a kroutili tělem, vymrštili se všemi čtyřmi do vzduchu. Vzpínali se a vyhazovali. Kopali kolem sebe, jako by si chtěli protáhnout končetiny. Občas v tom radostném vzrušení vykvíkli, honili se, zběsile mávali krkem. Zarazili se – a otočili se jak na obrtlíku, aby vystřelili do dalšího běhu.

Zíral na ně. Skoro zapomínal dýchat, jak byli nádherní, ozdobení hustou hřívou a vznešenou vlečkou žíní. Srst černé klisny se leskla jako vzácné hedvábí. Statný grošák na vysokém, čistém oblouku šíje nesl hlavu tak krásnou, jako by ji vytesal mistr ze světlého mramoru. Až když se mihli kolem Kutuna, zahlédl hřebcovy zhojené popáleniny, sytě růžové stopy hlubších ran. Tmavé skvrny holé kůže vypadaly, jako by se z něj srst ošoupala.

Přiřítili se k tůni, napili se a vstoupili do ní. S nezměrným potěšením rozbíjeli hladinu hrabavými údery kopyt; cákali kolem sebe závoje vody, které rychle ztrácely průzračnost. Nemohli se té hry nabažit. Grošák si klekl na přední a zhroutil se do bahna, ve které se zatím proměnila tůň. Válel se po zádech a blaženě mával všemi čtyřmi k nebi. Klisna si zachovala uhlazený odstup, ale se zájmem přihlížela. Když se hřebec zvedl a otřepal se, plácla sebou do bláta také ona.

Místo skvostných, nablýskaných ořů dováděla v rozdupaném jezírku dvě hlínou oblepená strašidla.

„Leaylo! Dassin!“ zavolal od stavení ženský hlas, temný jako řeka v noci.

Zvedli hlavu, ohlédli se, zdvořile zafrkali a užívali si dál bahnité lázně.

„Leaylo! Dassin! Klap klap klap klap!“ ozvalo se znovu vábivě. Drobná štíhlá postava se šátkem obtočeným kolem vlasů scházela k tůňce a chřestila čímsi v okřínu.

Vyhrabali se z tůňky, zamávali ocasem a vydali se vstříc hospodyni. Kusy bláta z nich opadávaly. Saracénka sáhla do nádoby, vylovila dvě bledě žlutá letní jablka. Na talířku otevřené dlaně je podávala grošákovi i vrance. Podrbala je po nose, zahrkala ovocem v hrnci a ustupovala ke stavení. Koně se loudali za ní, sem tam schroupli další jablíčko.

Kutun ten průvod následoval, trochu rozpačitý a hodně zvědavý.

„Paní Abdo,“ vyhrkl, „nesu vám vzkaz od Iranzua.“

Žena se zastavila, loktem odstrčila mlsnou koňskou hubu.

Oči se jí rozšířily.

„Žije?“ vyhrkla.

„Mám vyřídit, že našel tu dívku a jde za ní do Medinaceli.“

Kývla. „Vím, kde to je. Mého muže ta zpráva velice potěší. Báli jsme se, že už se Iranzu nevrátí…“ Koně ji šťouchali do rukou a boků. „Pojď se mnou, najíš se, přenocuješ a povíš mi, jak se našemu příteli vede.“

„Mohu ti pomoci, paní,“ nabídl Kutun. „Umím se postarat o koně, dokážu je vyhřebelcovat.“

„Už jsem je měla zavřené na noc ve stáji,“ vyprávěla v chůzi. Hřebec a vranka dusali za ní, hlavy se jim kývaly podle kroku. „Zase utekli, Leyalá umí otevírat petlice. Až se vrátí muž z lovu, bude muset vymyslet závoru, se kterou si grošák neporadí.“

„Tvůj muž?“ Kutun znejistěl. „Myslel jsem… Iranzu mluvil o Egokiñovi, kterému se přezdívá Hrom.“

„To je on,“ zasmála se. Vešli do dvora, odkud bylo cítit ovčí rouno. Zabouchla branku. Několik rozježených slepic se rozprchlo. „Chodí nám na ně kuny,“ postěžovala si.

Chlapec v údivu mimoděk otevřel pusu. „Ale ty jsi muslimka… nebo…“

„Jsem. Tak jako Hrom je křesťan.“ Ze stáje přinesla věchty slámy, hřebla a háčky na kopyta. „Vezmi si Dassin, je klidnější. Napřed vyškrab a ošetři kopyta!“

Vranka se obrátila, očichala hosta. Smířila se, že se jí věnuje někdo cizí. Stříhala ušima.

„A Bůh…,“ zakoktal.

„Srst začni vytírat od hlavy,“ poradila mu Abda. „Mluv na Dassin, koně to mají rádi. Potřebují někoho slyšet, stejně jako lidé.“

Snažil se. Kýchl, jak ho prach dráždil v chřípí. Klisna po něm přezíravě zašilhala.

„Bůh je všude kolem,“ mínila Abda. Práce jí šla od ruky, šetrně zacházela s citlivými místy na grošákově kůži. „Možná je bohů víc, co já vím?“

Kutun, před očima vznešenost Compostely a hrobu svatého Jakuba, vzplanul, vzdor úctě k hostitelce. „Je Bůh a Kristus a Duch svatý…“

„Alláh a prorok Mohamed,“ opáčila, zatímco drhla Leyalovy zablácené kýty. „Kdo hodně prošel, dost viděl a ještě víc naslouchal, těžko tomu uvěří.“ Grošák ji láskyplně štípl do ramene – něžně ho plácla věchtem. „Dávej pozor, Dassin je lechtivá na břiše.“

To už zjistil: vranka se po něm ohnala.

„Ustelu ti v komůrce, kde stojí Iranzuovo lůžko,“ pokračovala Abda, jako by si nevšimla chlapcova zmatku. „K večeři ti nabídnu sušené maso divočáka s listy tuřínu, jestli nepohrdneš.“

Pravda, divočák není domácí prase, ale přesto…

„A co modlitby?“ osmělil se.

Až teď se odvrátila od hřebce a upřeně se na chlapce podívala. Její snědý, úzký obličej zvážněl. „Nejzbožnější, pravou modlitbou je co nejlépe naplnit osud, pro který byl člověk seslán na svět,“ řekla. „Poslyš, nezapomeň Dassin do sucha vytřít spěnky, jinak onemocní.“

Hřbetem ruky si posunula z čela šátek i rozcuchané prameny černých vlasů: „Málem bych zapomněla. Jak se jmenuješ?“

* * *

Byla to divná žena, o tom Kutun vůbec nepochyboval. Ale vzdáleně mu připomínala matku. Tenké loučky hořely a slabě praskaly. Abda pozorně naslouchala, točila vřetánkem a z česance stáčela vlákna do příze. Zářivé, vířící vločky souhvězdí putovaly po nebesích a Kutun sypal jeden příběh ze svého putování za druhým. Nikdy netušil, že jednou bude tak hýřit slovy. Zamlčel však, proč se vypravil do Compostely, a nezmínil se, co jej a Iranzua potkalo v ovčákově chýši.

Uvědomil si, proč toho Saracénce tolik povídá. Ukryje pod kupou slov rouhání, která vyřkla při čištění koní, a vyhne se tomu, aby zmínila něco dalšího, co by jej zmátlo a zranilo. Abda ho však přerušila jen zřídka a neptala se na nic jiného než na Kutunovu cestu. Většinou mlčela, jako by jí vadilo, že se večer zapletla do úvah o víře. Ženě takové myšlenky nepřísluší!

Až když Kutun líčil útok seveřanů, odložila předení a podotkla: „Je to moudrý muž, ten duchovní z konce světa. Moje paní v Méridě tloukla služky bičíkem na osly, když se jí zdály nešikovné. Říkala, že člověk musí někoho nenávidět, aby získal sílu žít. Já myslím, že se musí o někoho starat, a proto žije. Oh – vidím teď, že jsi velmi unavený. Nechceš se zdržet pár dní a odpočinout si?“

Zavrtěl hlavou. Nedokázal v tu chvíli promluvit. Jako by mu kdosi otevřel dveře ze šeré jizby a postrčil ho ven, pod širou oblohu.

„Máš kam jít?“

Slyšel v tom obavy a starost. Usmál se. „To mám, paní.“

* * *

Kutun vyrazil hned brzy ráno, když si s Abdou vyměnili díky za vzkaz a za nocleh. Sbalila mu s sebou jídlo na další dva dny cesty, sušené maso, ovčí sýr, skývu kynutého chleba. Nedala jinak, navzdory chudičkým zásobám ve spíži.

Den svítil jako čistý křišťál, vůně zralých kdoulí zchlazovala léto. Vzpomněl si, že se mu líbilo, když byl malý a otec ho brával na anenské sváteční trhy v Jace. Kupoval mu na krámcích medové koláčky a zvířátka z pálené hlíny. To bývalo před tím, než se narodil jeho bratr Xabi a začal se batolit.

Chlapec kráčel rychle, měl důvod ke spěchu. Seběhl po prvním kopci vstříc svěžímu, chladnému úvozu. Nedaleko proťal vzduch ostrý výkřik – jistě ostříž na lovu.

Saracénka byla první, komu vyprávěl Kutun o svatojakubské pouti. Napadlo jej, že o dnech a nocích Měsíční cesty už nedokáže znovu s nikým hovořit. Tím spíš, čím hlouběji mu budou planout v duši. Nekonečné osamělé stezky, vlnobití zelených kopců; na obzoru se z nich jako drahocenná koruna noří město s bílými věžemi…

* * *

Grošák zavětřil, ohrnul chřípí. Šíji držel vysoko, zlostně cvakal zuby a prudce švihal ocasem. Do stáje znovu nakoukl člověk s vousy jako kančí štětiny. Nebyl to ani Pán – nevrátil se, ani Paní, ani Pán s hlasem jako dupot kopyt. Cizí vetřelec. Leyalá se vztyčil, výhružně zařičel, a když se spustil na zem, pro výstrahu zaduněl zadními o pažení. Jen ať si drzoun troufne vejít, schytá kopanec! Člověk ucukl, odplivl si a jeho ježatý obličej zmizel.

Ze dvora už hodnou chvíli zazníval hlomoz a hlučné hlasy, bečely obě domácí ovce. Grošákovi se ten ruch a neomalení cizí návštěvníci pranic nelíbili. Zafrkal, uši vzpřímené napětím. Ve vedlejším stání neklidně podusávala Dassin. Hřebec protáhl krk, sklonil hlavu. Pysky a jazykem pracoval na petlici, až odsunul západku. Odkráčel k černé klisně a otevřel jí. V příští chvíli už koně pádili přes dvůr a dokořán zející brankou na pastvinu.

„Zdrhají!“ řval někdo.

V grošákově širokém zorném poli se vzadu pohybovaly dvě rozmazané lidské postavy a mávaly rukama. Jen co nejdál od nich! Přišel čas útěku.

* * *

„Přistěhovali jsme se nedávno. Vidíte sami, že nemáme nic,“ opakovala znovu Abda. Kolem pravého oka jí nabíhala fialová opuchlina, rty jí krvácely, provazy se zařezávaly do zápěstí. Ale nejvíc ji trápilo, že se nechala zaskočit.

„To ti před vámi tvrdili taky, a nakonec jsme našli misku s hrstí sueldos pod prahem stáje,“ odsekl vysoký hubeňour v kazajce z měděných destiček a tvrzené kůže. „A vy se nám pletete do řemesla – je to tak, Balendine?“

„Vypařili se ti dva koně,“ hlásil nejdříve kučeravý muž s ošklivou jizvou přes čelo, který právě vešel. „Ignacio je šel hledat.“ Posadil se na lavici a kývl bradou ke schoulené postavě v koutě jizby. „Jak tady s tou? Hádám, že není, co by ti mohla vyklopit. Pusťte ji!“

„Já bych ji jen tak nenechával vypadnout, Fermíne,“ zašklebil se třetí z lapků, podsaditý mladík s bledýma očima a tučnými rty. Pod obnošenou tunikou mu vykukovala krátká drátěná košile: pamatovala hodně nedbalých majitelů a ještě víc bojů. „Ještě by se dala ojet, nevypadá nejhůř – zatím.“

„Pitomče, lelo, jenom jí sáhni pod šaty a zavaříš si!“ vyjel Balendin na mladého. „Marciano, nedošlo ti, že je to maurská sorgina? Očaruje ti ptáka a ráno máš místo moudí klubko hadů.“

Marciano se oklepal jako pes, který spadne do potoka. Výbojně se vrátil k hlavní starosti: „Ale povídal jsi, že tihle kradou koně a kupčí se zlatem! Proto museli utéct z pohraničí Huescy.“

„Když se ptáš, hodně se dozvíš,“ pokrčil Balendin rameny. „O spoustě lidí… Byla náhoda, že jsem se na cestách doslechl o grošákovi saracénského velmože. Jedna za druhou, všechny nitky se ti spojí. A sem do kopců zajdeme často.“

„Tak se jí optám znova, a důkladně,“ zazubil se Marciano.

Vřeténko, které leželo na stole, popadl závažím do dlaně, přetrhl vlákno. Sklonil se k Abdě, ohnul jí svázanou paži a zabodl hrot tyčky hned nad loketní kloub.

Nevykřikla. Bolest byla tak silná, že Saracénka okamžitě ztratila vědomí. Plula pod hladinou horského jezera, vodami chladnými a zelenými jako jaspis.

Fermín nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Neumíš to. Jsi mamlas a nešika. Vezmu to do ruky já. A ty ji napřed koukej vzkřísit.“

„Nechápete, že tu najdete jen slepičí peří?“ rozkřikl se Balendin. „Už by vám to prozradila, kdyby tu nějaké mince byly! Jsou to smolaři, chuďasové!“

„A ve stáji drží hřebce, co by se dal prodat na chov knížeti,“ ohrnul tlusté rty Marciano. Lil na zajatkyni bezúspěšně už druhý džbánek vody.

„Tak vezmeme koně a vypadneme,“ navrhl Balendin. „Tedy, až je Ignacio chytí.“

Abda se pomalu probírala k životu a utrpení. Ochromenou paží jí projížděla bolest jako žhavý drát. Ale to, co zaslechla, ji povzbudilo škodolibou radostí. Ať si zkusí dostihnout Leyalu s Dassin!

„Já bych to s ní nevzdával,“ nedal se Marciano. „Ledaže bys nás tahal za nos, že mají šperky, Balendine.“

„Ne! Nechte ji… Pracoval jsem pro vás poctivě, chodil po trzích, sháněl překupníky. Vyzvídal jsem, kde leží v truhlicích klenoty a čekají na vás…“ Jak by se mohl jednou – až se za nimi odváží – podívat svým synům do očí, když by mu svědomí tížila další mrtvá žena?

„To ano,“ připustil Fermín, „ale teď se zastáváš mizerné ženské. Jen si počkej, co s ní provedeme.“

Abda zatínala zuby. Nechtěla, aby postřehli její strach. V duchu na ně vrhala jednu šerednou berberskou kletbu za druhou.

Balendin vytrhl z opasku dýku. „Moje slovo taky platí!“ křikl rozhořčeně. Konec věty odplavila krev, která se mu drala z úst. Tělo zadunělo o hliněnou podlahu.

Fermín se mu opřel nohou o břicho a vytáhl z Balendinovy hrudi krátký meč. Otřel ho Abdě do sukně a prohlásil: „Teď jsi na řadě ty, děvenko!“

XXIV. ARLOBI
Rej světlušek

Egokiñe Hrom si šlapal do svahu, na zádech uloveného srnce, luk, toulec. Do torny přihodil pár hříbků a křemenáčů, jak na ně natrefil při pochůzce hvozdem.

Hned po ránu začínalo připalovat.

Přijdu domů, liboval si Egokiñe, vypiju štoudev čerstvé vody z naší studny. Abda mi přichystá z hub smaženici a já budu spát až do večera!

Vnímal je dřív, než je v kopci zahlédl. Zem pod Hromovýma nohama duněla dusotem kopyt. Zrzkova mysl se rozlétla ještě divočeji než oba blížící se koně.

Jakživo se nepohyboval tak rychle. Jediným škubnutím shodil břemena do trávy. Odepjal z opasku svinuté kožené lano, na konci nahodil smyčku. Vsadil jako hráč v kostky na jediný vrh: jestli tohle vyjde…!

Skočil jim do cesty, předvídal, kudy se mu vyhnou. Ke grošákově šíji vylétl vržený řemen jako nekonečný had – už, už sklouzne mimo…

Smyčka se zadrhla zvířeti pod krkem. Leyalá se vzepjal, zabušil předními do vzduchu. V mžiku, kdy přistál kopyty na zemi, Hrom se vrhl k hřebci. Mrštným vzepjetím se mu vyhoupl na hřbet. Grošák vydal pronikavý skřek, vyjeknutí, znamení rozhořčeného nesouhlasu. Egokiñe pohotově hrábl do kapsáře, vylovil kus tvrdé placky a přistrčil ji hřebci do tlamy. Žvýkání uklidňuje – lidi taky! Poplácal koně na usmířenou. Lýtky a vahou těla nasměroval Leyalu k usedlosti, dal mu volnost v běhu. Dassin opsala po louce ladný oblouk a připojila se k nim přesně tak, jak Hrom očekával.

Stovku sáhů před dvorcem zahlédl Egokiñe ježatého chlapíka. Klopýtal k nim přes drny, hulákal vztekle, mával rukama, v nich palici. Zrzek cítil, jak se grošákovo tělo napíná. Vteřina, odskočí, splaší se. V tu chvíli ho pobídl k trysku a zařval mu do uší. Leyalá vyrazil jako šíp. Hrom ho sebejistě vedl vstříc neznámému. Těsně před ním, dřív, než ježatec uhnul nebo uhodil zbraní, přiměl hřebce ke skoku. Mohutné koňské tělo narazilo muži do hlavy a hrudi, smetlo ho jako vichr plaňku.

Leyalá dopadl na nohy, zdálo se, že ztratí rovnováhu a překulí se. Egokiñe se zaklonil, držel se zlatavé hřívy a vyrovnával prudkost, s níž se grošák řítil kupředu. Širokou hřebcovu hruď a sametové slabiny zbrotil pot. Dassin za nimi dorovnávala odstup v dlouhém, houpavém cvalu.

I z Hroma jen lilo, košili měl promáčenou, hruď mu pracovala jako kovářské měchy. Ohlédl se přes rameno: chlap s palicí se válel v trávě a nezvedal se. Jestli už nebyl na onom světě, měl tam slušně našlápnuto. Egokiñe zastavil u ohrady sadu tak, aby si koně mohli ožvýkávat převislé větve. Sesedl, rozpůlil řemen a za ohlávku je uvázal ke sloupkům.

Jestli ježatci ublížil neprávem, Bůh mu pomoz – Hrom dá za něj na modlení. V kostech ale cítil, že je zle, nedobře. Na dvorku ležely zaříznuté obě ovce. Slepice visely za nohy na háku vedle stáje, zornice potažené mžurkou. Taky to měly za sebou. Egokiñe cítil, jak mu buší tepna ve spánku. Rudě se mu tmělo před očima; potřeboval však rozvahu. Čekal, co by odříkal Otčenáš a tu novou, hezkou modlitbu, Zdrávas královno. Nic se uvnitř nehnulo.

Navzdory své výšce a hranaté postavě se protáhl do dvora jako stín, vkradl se do kolny. Cep. Vidle. Motyka na dlouhé násadě. Jo, motyka.

Neslyšně vklouzl do stavení. Měl štěstí, byli tady v dolní jizbě, nemusel strkat kebuli do patra a dávat ji v sázku. Slyšel je mluvit. Nejmíň dva chlapi. Přehodil násadu nářadí do levice, střenku loveckého nože sevřel pravičkou. Abda… Tifawt.

Vztek ho rdousil, srdce mu hořelo. Už nedokázal vyčkávat.

Ženský výkřik.

Abda nikdy nenaříkala…

Vykopl dveře a vtrhl do místnosti jako bouře. Abda ležela na zemi. Její nahé nohy byly zvednuté a přivázané k lavici, kotníky samá krev. Vedle stál zavalitý mlaďoch s vyhrnutými rukávy, těžké a pádné poleno v pěsti. Rozpřahoval se jím, dřevo bylo rudě zacákané. Z druhé strany lavice seděl obkročmo, tváří k ženě, vytáhlý hubeňour v kožené zboji. Šťavnatě nadával.

Po jedno nadechnutí Egokiñe stál. Pak zaryčel jako býk. Jeho řev mrazil a ochromoval. Jen na zlomek chvíle: lapkové přivykli rvačkám.

Dřevo lepkavé Abdinou krví změnilo cíl. Marciano se otočil proti útočníkovi – a zavrávoral. Padal na něj stůl, který Hrom převrátil zběsilým kopnutím. Deska uhodila Marciana do stehen, div neupadl. Fermín se vymrštil z lavice, pozvedl tasený meč. Egokiñe se rozmáchl motykou, protočil zápěstí. Ostří opsalo oblouk a zahryzlo se čahounovi hluboko do týla.

Marciano se přehoupl přes hradbu stolu a s polenem se hrnul na Hroma. Zrzek byl zpola otočen zády, ale smýkl motykou se závažím Fermína – lupič sípěl, oči obrácené v sloup mu kmitaly. Fermínovo tělo podtrhlo Marcianovi nohy. Mladý lapka narazil zády na zárubeň dveří, bezděky pozvedl paže… Vzduchem se mihl Hromův nůž a přibil mu předloktí k veřejím.

Egokiñe se nehodlal zdržovat odstraňováním Fermína z motyky. Pustil ho na zem a plnou vahou mu dupl na břicho; prošlápl až k lapkově páteři. Marciano se urputně snažil levicí vytrhnout zrzkův nůž, který vězel těsně nad zápěstím. Nechal toho a nemotorně vytáhl dýku, kterou nosil v pochvě na levém boku. Švihl s ní proti Hromovi. Zrzek hbitě couvl stranou. Chytil lapkovo zápěstí a s důkladností svého vzteku je zmáčkl. Dýka klepla o podlahu.

Egokiñe svíral Marcianovu ruku dál. Kroutil s ní jako s houžví. Marciano vyl, pak v lokti chruplo a kloub povolil. Předloktí bezvládně kleslo, jako by ho přišili k paži omylem. Hrom zvedl poleno, pěstí přimáčkl Marciana ke zdi. Nedbal zoufalých a slabých kopanců. Řízně ho praštil do probodnutého předloktí. Přidal druhou ránu a pár dalších. Poleno zahodil, až když paže vypadala jako stéblo, které dítě sežmoulá v dlani. Světlé střepy kostí otevřely kůži v rudém úšklebku.

Mladý lapka už nedokázal ani skučet, zmítat se, zvracet. Zhroutil by se, ale nůž ho držel u dveří. Egokiñe nakrčil nos, škubnutím uvolnil čepel a důkladně potřásl Marcianovi znetvořenou pravicí.

„Jsem spokojenej, že jsme se sešli,“ pravil bodře. „Ale radši budu, když se teďkon rozejdem.“

Pohotově zachytil klesajícího lapku, přidržel si ho za bradu a hladkým, přesným řezem otevřel Marcianovi hrdlo.

Přiskočil k Abdě, aby ji uvolnil. Pleť jí zpopelavěla, vlasy zmáčel pot. Rty semkla tak pevně, až si Hrom pomyslel, že už je nikdy nedokáže otevřít.

„To bude dobrý,“ zamumlal. Pohladil její chladnou, vlhkou tvář. Stáhl si košili, smotal ji a podložil Abdě hlavu. Čekal, že začne naříkat, úpět, křičet. Taky měl sto chutí přidat se.

Jen rychle a mělce dýchala. Levý kotník jakžtakž obstál, naběhlý a modročerný. Pravý se proměnil ve změť cárů kůže, rozmačkaného masa, obnažených kůstek, které pozbyly soudržnost. Egokiñe polkl.

„Muži…“ Abdin hlas nebyl hlasitější než podzimní vítr v jabloňových větvích. „Tu nohu musíš useknout, a hned.“

„Ani nápad,“ opřel se Hrom. „Udělám ti parádní dlahy a…“

„Měsíce prostonám,“ namítla. „Nebudu ti moci pomáhat a nakonec mi noha stejně uhnije. Odstraň ty zbytky, dokud je čas.“

Egokiñe se zuřivě poškrábal v týle. „To nemůžu. Ženo, tohle po mně nechtěj.“

Přes Abdin obličej přelétl stín. Trnul, že omdlela, že umřela…

Otevřela oči a Hrom v nich zahlédl úsměv.

„Když jsem byla dítě, u nás v Rífu, otec přinesl domů mladou pouštní lišku, nohu jí rozdrtila střela lovců. Léčil ji. Ale nakonec udělal to, co teď potřebuji já. Žila u nás, budila mne, schovávala si pamlsky pod rohož u mého lůžka. A když přišlo jaro, odběhla s lišákem. I bez jedné nohy.“

„Ženo, zbyly jí ještě tři,“ zavrčel Egokiñe.

„Půjčím si nohy Dassin, až vyrazím ven. A v domě si poradím. Za pár dní už se budu moci hýbat.“

„Nedokážeš to,“ mručel. Znal však sám, že se dá vždycky dokázat víc, než by si člověk myslel. „Ongi,“ kývl pak. „Ty mršiny tady počkají, než je odklidím do lesa vlkům. Napřed ty.“

Jizba s Abdou plula a točila se. Jako by padala do víru oblak. Třásla se zimnicí mučivé trýzně. Egokiñe přinesl pokrývku a jemně, pečlivě do ní Saracénku zabalil.

Viděla Hroma, jak starostlivě sháněl byliny a poslední zásobu vína. Bez milosrdenství roztrhal na obvazy plátno, které nedávno utkala. Přinesl sekyrku a nejlepší, nejostřejší nůž, jaký v usedlosti měli. Do čistého kotlíku dal rozpustit ovčí lůj. Až bude po všem, vroucím obsahem polije pahýl a ránu ováže látkou nasáklou tukem.

„Měl bych tě pořádně svázat,“ uvažoval. „Abys sebou neškubala, nerad bych ti ublížil.“ Chtěl dodat: „… ještě hůř,“ ale rozmyslel si to.

„Uděláme to jinak,“ zastavila ho. „Na poličce v komoře je nádobka převázaná kůží. Vypadá, jako by v ní byl lesní med, ale je to afin. Sbírala jsem šťávu z makovic, přidala k ní bolehlav a rozpustila ji ve víně z malin, v tom, co jsem pro tebe chystala. Přines mi ten lék, a já nic neucítím. Budu silná a budu se radovat, že se zbavím bolesti.“

„Felčaroval jsem ovce a raněný chlapy,“ smířil se. „Dám pozor, neboj se.“

„Mám strach z jediné věci,“ hlesla. „Pahýl… nevypadá to hezky.“

Upřeně se na ni zadíval. „Objímáš mě pažema, stehny a srdcem. Kotník není důležitej.“

* * *

Kutun mířil k dubovým hájům a zeleným návrším Ahaizparreny. Nastavoval tvář blažené záři pozdního léta; bronzové světlo si hrálo s listím a stíny. Ve stráni kousek za vesnicí bíle prosvítala usedlost strýce Peia, ovce kolem jako pokojné obláčky. Je to hezkých pár let, co sem chlapec zavítal s otcem. Trochu pozapomněl. I kdyby si strýcův domov pamatoval přesněji, dnes měl zrak dosud plný vidin krajů, kterými prošel, mysl bolavou i zmámenou vším, co zažil.

Díval se kolem a žasl. Ale byl to hezký pocit. Podobal se snu, který nás provádí místy známými, a přece cizími, neboť se jeho kouzlem proměnila a zkrásněla.

Za chvíli Kutun uvidí bratříčka. V tlumoku nese lastury, moře v nich šumí a slaně voní: dá je Xabimu na hraní. Zlatovlásek určitě vyrostl. Jestlipak mu zůstaly pihy na nose? Tady na úzkém potoku v louce spolu postaví mlýnek…

Mladý poutník přidal do kroku.

„Jitřenka přináší
ráno, jež tuším,
ta mocná hvězda
vede mou duši.“

* * *

Iranzuovi připadala Brisca stále unavenější, posmutnělá, zamyšlená. Věřil, že jim obřad u kouzelného kamene pomůže, zbaví je úzkosti a pronásledování. Rád by ji nechal odpočinout, potřebovali však dorazit do Arlobi za úplňku. Probouzel se v noci a střežil její neklidný spánek. Pokolikáté si říkal, že by dal život i duši, aby ji mohl zachránit.

Jedenáctého dne je strakatý valach donesl do vesnice Zuia. Ztrácela se v dešti i se svými přečnívajícími střechami a nevysokou věží kostelíka. Vísku obklopovaly svahy, jako by se kolem uložila k spánku tlupa medvědů ve smaragdových kožiších.

Iranzu s Briscou přečkali nepohodu na pokraji lesa v opuštěné chýšce. Mládenec vysušil strakáči srst, jak to šlo; oplátkou bylo uvnitř o teplo koňského těla útulněji. Liják tiše šuměl a děravými došky porostlými mechem dovnitř zatékalo. Pramínky vody splývaly kolem nich, jako by ti dva přitisknutí k sobě byli ostrovem na konci světa. Podělili se o medové placky, které Iranzu koupil ve vsi, a Brisca usnula s hlavou na mládencově rameni. Řasy jí kdožvíproč zvlhly slzami; ale nechtěl ji probudit.

Když přestalo pršet, vydali se ke Strážci. Mraky se otíraly o boky kopců a splývaly s lesními parami – to laminak, víly, vařily v prohlubních balvanů kaši. Z listí kanuly dešťové krůpěje, tu a tam sprškami smáčely hřívu koni a vlasy jeho pánům. Brisca se vezla na strakáčově hřbetě, Iranzu ho vedl za ohlávku.

Zapadající slunce pronikalo přízračné jasným, blatouchovým světlem mezi prastaré kmeny buků a dubů. Vypadaly jako nestvůrně bytosti z pradávných věků, potažené mechovou kůží. Jejich pně jako podsaditá těla obrů se dělily nevysoko nad zemí v chapadla větví. Do půdy se zarývaly klubky hadích kořenů a drtily kameny kolem sebe. Mnohé stromy se zrůdně křivily, zohavené nestvůrnými suky a výrůstky. V leckterých se otvíraly dutiny, jako by je kdysi rozpárala čepel.

„Bojím se,“ postýskla si Brisca.

„Není čeho,“ objasnil Iranzu. „Takhle vypadají hvozdy v mé zemi, Euskadi. Střeží nás odedávna, protože v každém zeleném kmeni žije laskavý mamu.“

Duchové stromů nemusejí člověku nahánět strach a valach kráčel klidně, ale dívku soužila tíseň.

„Ochráním tě,“ prohlásil Iranzu, „před netvory i lidmi.“ Z obalu vyňal luk a rozkročil se. Zapřel lučiště mezi kotníkem jedné nohy a podkolením druhé, opřel se do zakřiveného ramene luku a navlékl smyčku tětivy do zářezu. Otevřel toulec, aby mohl založit šíp co nejrychleji.

Setmělo se. Přebrodili několik potoků, obešli jezírko zpola zarostlé vodním býlím. Mezi stromovím blikala a tančila drobná světélka.

„Bludičky…“ Brisca v úzkosti sevřela Iranzuovi dlaň.

„To nejsou arguidunak, ale světlušky.“

Myriády se jich míhaly tmou, usedaly do větví a travin. Vzduch byl těžký a hořký jako v ruinách kamenného sálu, kde se zastavil čas.

Oblohou se táhla tmavá mračna, stádo hrozivých divokých koní s vlajícími hřívami. Kopyty zadupávali světlo hvězd. Jen tu a tam se mezi jejich protáhlými těly mihl měsíc v úplňku. Nad poutníky proplula sova neslyšným letem stínu.

„Přinese nám štěstí,“ poznamenal mládenec, aby Briscu povzbudil.

Stezka matně, bělavě svítila v hustém šeru; začala se zvedat do úbočí. Teď to byl Iranzu, kdo vzal Briscu za ruku. Když dívka odhodlaně přikývla, pomohl jí seskočit z koně a upevnil otěže na nízkou větev. Strakáč nic nenamítal, cestování měl za poslední dobu dost.

Prsty propletené, rameno přimknuté k rameni, zvolna stoupali. Staré stromy ubývaly, uvolnily místo pláňkám, jeřábům a houštinám. Kus pod vrcholem přecházel svah v širokou pláň. Kolem jenom stěží znatelné, ježaté obrysy okolních pahorků v cárech mlhy.

„Tam by měl stát Gordelari, pod ohybem stráně,“ řekl Iranzu a bezděčně tlumil hlas.

Posledních pár kroků se jim zdálo téměř nekonečných, jako by se Strážce bránil vetřelcům, unikal před nimi, nechtěl jim dovolit, aby se přiblížili. Rozeznávali ho však, černý sloup uprostřed počínající noci.

Neklidný měsíc na chvíli ozářil planinu. Vydechli úžasem. Kamenný Strážce zrozený z pískovce se tyčil do výše téměř tří mužů. Vskutku připomínal štíhlou mužskou postavu, u jejíchž nohou sedí pes. Gordelariho obklopoval široký kruh kamenů: nejmenší sahaly člověku do půli lýtek, ty větší nad kolena.

Z rojů světlušek zbyla jen hrstka. Přeletovaly až daleko za hranicí kruhu, přistávaly v lískoví a znovu se přidávaly k svatebnímu tanci.

„Co teď?“ hlesl Iranzu.

„Rozděláme oheň a vhodíme do něj byliny.“ Brisca se přistihla, že šeptá, jako kdyby dělala něco zakázaného.

„Dobře,“ kývl Iranzu. Jako podivná ozvěna se mu vynořila vzpomínka na plameny v jeskyni a krásnou bledou dívku se složitou čelenkou. Rychle tu představu odehnal.

Dřeva našli kolem dost, třebaže promoklo deštěm. Iranzu prozíravě rozkřesal oheň dole v opuštěné chýši a vzal s sebou žhavé uhlíky. Brisca cestou sloupla kusy kůry z první břízy, kterou minuli. Mezi kořeny hustého dubu a v dutině trouchnivějící vrby našla suchá dřívka. Společným úsilím připravili na okraji kruhu ohniště, rozdmýchali plameny.

Polotmu, v níž měsíc unikal nájezdům temných oblak, projasnilo hřejivé zlaté světlo. Po Strážcově trupu přeběhly odlesky, jako by začal dýchat.

Vzápětí prostor naplnil těžký, lepkavý puch rozkladu.

Vedle kruhu se objevil ryšavý mezek, jako by ho vyvrhla půlnoc. Zadní polovinu těla mu rozhlodala hniloba. O kosti s černými žmolky masa šustily oslizlé provazce šlach.

Nestvůra promluvila: „Vítejte. Těší mě, že jste sami přišli na území mé moci.“

Brisce se podlomila kolena. Iranzuovi vyprahlo v ústech. Ale postrčil dívku za svá široká záda. Postavil se čelem k démonovi.

„Nech ji být!“ vyhrkl. „Nemáš na ni právo! Je to moje žena!“

Spin de Mul vyrazil půl zahýkání, zpola mužský smích. Z promodralé tlamy mu vypadl zlatý prsten, zdobený dvěma podivnými obličeji, a kutálel se k dívčiným nohám.

Brisca zaúpěla. Z tašvice vytrhla váček s čarovnými bylinami a hodila jej do ohně.

Plameny poskočily, strávily látku a zbarvily se modravým přísvitem.

„Takhle to nezapůsobí,“ zašklebil se čaroděj. „Žádné lsti ani kouzla tě nespasí. Já vládnu mezi Sucellovými kameny!“

V té chvíli už Iranzu napínal arabský luk a vyslal střelu.

Hrot narazil do těla nestvůry. Tkáně se rozestoupily jako voda v tůni, šíp na druhé straně cinkl o kámen. Madlo luku zrudlo a rozpálilo se, jako by bylo z kovu, slonovinová destička zhnědla a zčernala žárem. Iranzu svíral lučiště stejně pevně a střílel dál. Vosy střel vzlétaly v roji – a neškodně klesaly do mokré trávy.

Nevzdal by to, i kdyby si měl seškvařit levici až na kost. Nezastavila ho bolest ani strach. Jen to, že není naděje ani pomoci. Nechal zbraň spadnout na zem i s cáry své připečené kůže. Dlaň mu krvácela.

„Vysmíváš se nám,“ řekl démonovi. „Ale je to tvoje hanba, tvoje slabost, pohrávat si s těmi, kterým schází tvoje kouzla.“

„Hraješ si na válečníka, chlapče,“ zasmála se zrůda. „Nebudu s tebou bojovat, nestojíš mi ani za pozvednutí paže. Dovolím ti však, aby sis vybral. Vezmu tvůj život, nebo její.“

Iranzu se zoufale rozhlédl. Cítil, jak se mu dívčiny prsty zatínají do plecí. I kdyby vstoupili do posvátného kruhu, na jak dlouho je ochrání? Dotkl se jílce nože… Zaťal zuby, paže mu volně sklouzly podél těla.

„Jak chceš. Zabij mě a Briscu propusť!“ křikl.

„Ne tak rychle.“ Zrůdné stvoření vycenilo zuby. „Tvůj život, tvá vůle a síla žít nesídlí uvnitř tebe, Iranzu. Sídlí ve tvých koních. V tom krásném zvířeti, které jsi zachránil – a ve stádu, které by od něj mohlo pocházet. V plemeni koní se širokou hrudí, bystrýma nohama, se šíjí klenutou jako portál chrámu, kterým se nevyrovnají v půvabu a vytrvalosti žádní na světě!“

Vnější hranice kruhu zjasněla. Jako kdyby se plameny z ohniště přenesly za řetězec kamenů. Vzduch se tetelil žárem a světlo odhalilo horskou pastvinu v jiné krajině. Mládenec spatřil Leyalu. Grošákovi vzplála dlouhá hříva a vzápětí i srst. Zvíře se vzepjalo, zběsile a slepě se rozběhlo. Cvalem se hnalo kolem kruhu, pořád dokola a dokola. Rudý a černý tvor bez kůže padl na zem, kde se zmítal v plamenech. Jeho strašný nářek bodal do uší.

Výjev zmizel stejně náhle, jako se objevil.

Uprostřed noci si hrál bloudivý měsíc na schovávanou s mračny, studeně foukalo. Slabé plamínky se kroutily a praskaly v ohništi mezi kameny.

A ve tmě čarodějův hlas: „Zvol si. Buď Brisca, nebo tvoji koně.“

„Vezmi si mne!“ odpálil Iranzu. „Nebojím se umřít! Nebojím se trápení! Ať uhořím já, ať si odneseš moji duši jako hračku třeba do skonání světů!“

„Tak volba nezněla,“ opáčil Spin de Mul. „Nejsi to ty, kdo si může určovat podmínky – a o tebe nemám zájem.“

Iranzu klesl na kolena. Držel se za hlavu, jako by z ní tak mohl dostat zbytky děsivé vidiny. Mocní smějí učinit cokoli, a není obrany! Kdyby měl Leyalá pojít, budiž. Ale mládenec nedokázal připustit, aby grošáka znovu schvátil oheň.

Brisce připadalo, že jí srdce vyskočilo do hrdla. Buší až do temene… Jeho tep ji ohlušuje. Uvědomila si, že nic neslyší… protože Iranzu nic neříká. Jeho rty se pohybují, ale nevychází z nich jediný tón.

Ozval se Spin de Mul: „Zvolil jsi. Zvolil jsi koně. Svým mlčením. Tím, že sis nevybral ji.“

Dívka vykřikla.

„Ne! Ne! Iranzu! Řekni něco! Iranzu! Řekni, že to není pravda!“

Mládenec zíral před sebe, němý jako skála u cesty, bledý jako nebožtík.

Jsou rozhodnutí, která neposkytnou východisko, neuštědří ani stín naděje. Dají jen jedno nebo druhé zlo, jednu nebo druhou hrůzu. Jsou možnosti, které zabíjejí, ať učiníš cokoli. A nepomůže, když vzdáš vlastní život.

Brisca se nadechla, aby promluvila… nebo možná jenom zoufale naříkala beze slov. Zjistila, že to nedokáže. Nesvede ze sebe vydat nejmenší zvuk. Dívku na okamžik napadlo, jestli ji Spin de Mul neočaroval. Ale bodavá dusivá bolest na hrudi, která nepocházela ani od nemoci, ani od zranění, ujišťovala Briscu o tom, že ne.

Nohy ji nechtěly nést, před očima se jí zatmívalo. Ne proto, že ji Iranzu právě odsoudil k smrti. Ale proto, že při ní nevydržel stát až do konce. Cítila se opuštěná a odhozená. Jako cár rozpadlého pláště, co přežil svého majitele a nehodí se už vůbec k ničemu.

Když dokázala znovu vnímat, uvědomila si, že se jí nějakým zázrakem podařilo neupadnout. Sebrala poslední zbytky sebeúcty a obrátila se k démonovi: „Teď mě zahubíš.“

Shnilá nestvůra pohodila olysalým krkem. Zavířila zrzavá mezčí kůže, zrůda na sebe vzala lidský tvar. Podobu vysokého muže s černými vlasy a pronikavýma modrýma očima – patřily panu Otxoovi. Patřily jejímu zachránci z Medinaceli.

„Nepřeji si tě usmrtit,“ řekl a pomalu k ní vztáhl dlaň. V levici držel zvláštní sponu ve tvaru jezdce na koni, přesně takovou, jak si ji pamatovala. „Chci jen zpátky svůj plášť.“

Brisca v tu chvíli sotva potlačila výkřik.

Pochopila. Ve městě zmítaném zkázou si neuvědomila, kde už se potkala s tím pohledem, chladným a zářivým jako safír. Čaroděj může převléci svou tělesnou schránku jakkoli, ale oči ho vždycky prozradí.

Vlněná tkanina ztěžkla, jako by měla rozdrtit každého, kdo se ji pokusí obléknout. Stejně jako tenkrát před svítáním, když se pod ní Brisca choulila. Se stejnou chmurnou váhou nekonečné bolesti. Ale černovlasý válečník po plášti sáhl s navyklou bezohledností – jako někdo, kdo je bez soucitu vůči ostatním a dávno už i vůči sobě.

Jeho zrak se setkal s jejím. Ovládla se, nesklopila řasy, neodvrátila tvář. Zkoumala ho, tak jako by si pečlivě prohlížela drahý šperk, co jí nabízejí ke koupi za nesmírnou cenu. Jako by prověřovala byliny, z nichž má připravit nápoj života nebo smrti. Teď v záblescích ohně, měsíce a temnoty spatřila čaroděje bez příkrovu kouzel. Nalezla bezvěkost a únavu, jaká kruší i horské útesy.

Zvažovala, na co se dívá. Jestli na muže, který se mění ve zrůdu, nebo na zrůdu, která se mění v muže. Přivřela oči. Cítila, že začíná rozumět.

Jestli je shnilá příšera jeho tělo, pak to, co Brisca vidí před sebou, je jeho duše. Duše, která prošla záhubou a vrátila se obtížena trýznivými vzpomínkami. Jako by Spin de Mul uchovával ve svém nitru do běla rozžhavenou schránku – ale nevzdá se jí, protože v ní leží poslední cáry jeho lidství.

Plášť klouzavě opustil dívčiny dlaně.

„Pomůžu ti ho nést,“ hlesla.

Věděla, co to znamená: přijímá nepřijatelné. Přijímá bytost, kterou po bezpočet let všichni považovali za démonickou stvůru. A Brisca věděla, že díky tomu pro Spin de Mula je – a do věčnosti bude – jediná.

Přikývl. Látku pláště prostoupil chladný dech listoví, deště, dívčí pleti… a paměti té, které ho na hrst dní svěřil. Jediným dotekem Spin de Mul četl o daru marmotí královny. Nezáleželo na něm, teď věděl, že Brisčina jasná mysl má vlastní sílu. V safírově modrém pohledu se cosi změnilo. Tak se v předjaří trhají kusy sněhu a ledu z hor. Stává se z nich lavina; řítí se do údolí, hrozivá a úchvatná.

Brisca se obrátila k Iranzuovi. Klečel vzpřímený v trávě, paže mu visely jako větve vyvráceného stromu. Vždycky si věděl rady, pokaždé našel odpověď. Až do této hodiny.

„Musíš jít,“ pobídla ho jemně.

Nepohnul se, nevstával.

„Jsem prokletý,“ zašeptal. Sorgina z jeskyně, kouzelnice s bledými rty měla pravdu.

Brisca se na něj chvíli dívala, do očí se jí draly slzy. Trochu se bála, jestli Spin de Mul neztratí trpělivost, jestli nevzplane hněvem a Iranzuovo váhání neutopí v krvi. Ale čaroděj stál vedle ní, tichý jako kámen, pro který je snadné čekat věky.

Kousla se do rtu. Iranzu si vybral. Teď byla řada na ní. Své rozhodnutí začala, bylo potřeba jej také dokončit.

Přihodila dřevo na oheň a vztáhla ruce k plamenům dlaněmi vzhůru. Vybavila si jméno, které znala jen ze snů, jen ze vzpomínek, které nebyly její.

„Atéginé!“ zvolala. „Atéginé! Slitovná paní, vyslyš mě! Přináším ti jako oběť svůj život! Prosím tě, odejmi kletbu od Iranzua, který už vytrpěl dost!“

V její dlani se cosi pohnulo. Zachvělo se to a rozvinulo. Byl to členitý kvítek všedobru, podobný bělostné hvězdě. Zdálo se, že se na něm blyští pár kapek rosy.

Dívka přešla k Iranzuovi a podala mu drobnou květinu: „Královna marmot sice nedokáže zachránit mne, ale její dar pomůže tobě. Už ho nebudu potřebovat. Není v mých silách ani v moci Sviští paní odeklít Spin de Mula. Nejspíš to nezmůže nikdo pod sluncem. Můj zbylý život se změní a já s ním.“

„Změníš se… v co?“

Pokrčila rameny. Možná mu to nechtěla říct, možná jí na tom nezáleželo. Zlehka mu vpletla všedobr do vlasů: vzápětí se květ obrátil ve zlatavý pel.

Iranzu vnímal, jak z něj spadla nepředstavitelná tíha. Cosi, co ho dusilo tak dlouho, ve dne i v noci, že už si vlastně odvykl to vnímat. Až teď, když toho byl konečně zbaven.

Brisca se prudce obrátila, přistoupila k čaroději. Stanula mu po boku. Spin de Mul se chopil lemu svého pláště a přehodil jej sobě i dívce zároveň kolem ramen.

Vzápětí byli oba dva pryč. Oheň praskal ve vlhkém povětří, temněl a uhasínal. Zůstaly jen mihotavé závoje světlušek.

Epilog

Ráno bylo růžově stříbřité jako rybí šupiny. Ostré paprsky slunce vyřízly ze stínů každý list, každé stéblo trávy. Nad štíhlým sloupem Gordelari vyšel den, stejně jak od počátku světa, ať se děje cokoli.

Co měl dělat ten člověk, Iranzu Vigilaz, kam měl jít?

Kam taky… Vrátil se ke svým koním, k Abdě a Hromovi. Vždycky je něco za něco, byť to pak bolí sebevíc.

* * *

Klap-klap, chrasty chřest.

Spin de Mul se sune v oblaku puchu po stezkách vysokých hřebenů. Vlci před ním utíkají a lidé mačkají amulety v dlani vlhké potem. Vášně či obavy, nikdo před ním není chráněn.

Kolem kouzelnické zrůdy poletuje straka. Bystrá jako šíp, hned sem, hned tam, usedne před Spin de Mulem na kámen. Nakloní se, upře na něj korály hnědých očí a štěbetá.

* * *

Vysoká okrová stěna dvorany, v ní klenutý průchod. Venku za ním hustý podzimní opar, černé kostry stromů nejasné jako zjevení. Mlhou proniká bílé světlo rozptýlené jako prach. Zabubnuje klapot kopyt.

Klusem se blíží grošovaný hřebec, po klenuté šíji se přelévá hříva ve zlatavém oblaku. Nese hlavu zpříma a s hrdostí, nakračuje vláčně a půvabně, jako když koráb prostupuje vlnami. Zastaví se těsně před vchodem. Uši nastražené, temné oči upírá do nitra stavby. Dychtivě a trpělivě čeká. Slunce prorazí z mračen a grošákův stín vstoupí po koberci dláždění.

Slovník

ar – arabština

arg – aragonština

bask – baskičtina

gal – galicijština

heb – hebrejština

kast – kastilština (španělština)

kt – katalánština

lat – latina

oc – okcitánština

nor – norština

Poznámka: Byly vynechány výrazy, které jsou v textu specifikovány mimo veškeré pochyby. Níže uvedená slova uvádíme v dobovém kontextu, popřípadě v jejich tehdejší formě (např. fueros).

A

Abisu! – bask – Pozor!

Ahora! – kt, kast – Teď!

Alláhu Akbar! – ar – Bůh je veliký!

alas – oc – běda

alcazaba – kast, gal – citadela, pevnost uprostřed města; pochází z arabského al-qasbah

alcázar – kast, kt, gal – hrad, palác; pochází z arabského al-qasr

al-fursan – ar – jízdní bojovníci; elitní jezdci

al-hašíš – ar – konopí, původně bylina všeobecně

albergue – kast – poutnická ubytovna, hostinec

„Angelus Domini nuntiavit Mariae, et concepit de Spiritu Sancto. Ave, Maria, gratia plena, Dominus tecum.“ – lat – „Anděl Páně zvěstoval (Panně) Marii a ona počala z Ducha svatého. Zdrávas, Maria, milosti plná, Pán s tebou.“

aqua calefatiensis – lat – prohřívací, zahřívací voda

„Arautuko bat ez egoteko, irteteko eta ez itzultzeko!“ – bask – Rozhodněte se zůstat, jít ven a nevracet se; zaklínadlo

arritxu arraroa – bask – vzácné paní

arquero – kast – lučištník

asr – ar – odpolední modlitba

Auñamendiak – bask – Pyreneje

Axudar! – kt – Pomoc!

Ayudar! – kast – Pomozte!

B

bai – bask – ano

Bakar – bask – ten, kdo zůstal jediný; osamělý

„Bèl çò m’es, ben issir“ – oc – „Správně jsi udělal, dobře se stalo“

ben – gal – dobře

bertsolariak – bask – básník

Besterik! – bask – Dost!

„Bismi ’lláhi ’r-rahmáni ’r-rahím!“ – ar – ve jménu boha milosrdného, slitovného

bruja – kast – čarodějnice; ježibaba

bruxia – kt – čarodějnice; vědma

buenos fueros – kast – dobré, tj. spravedlivé zákony

C

cabdèt – oc – náčelník, předák

Cabra! – gal – Koza!

capusay – bask – kazajka s kratšími rukávy (popřípadě bez nich), zato s kapucí

Ciodado! – gal – Pozor!

cotèl – oc – nůž

com dimonis – kt – jako ďáblové

D

Déu misericordiós! – kt – Bože milosrdný!

Dieu! – arg – Bože!

dimoni – kt – ďábel; démon; zlý duch

Desperta ferres! – kt – v pozdějším znění „desperta ferro“; katalánský válečný pokřik „Vzbuď se, železo!“ či „Vzhůru, zbrani!“

dez, doce, dezaoito – gal – deset, dvanáct, osmnáct.

Deg der! – nor – Ty tam!

E

entzun – bask – poslouchej

Erruki izan! – bask – Smiluj se!

Eskerrik asko – bask – děkuji

etua – bask – kdysi výraz pro rodinu či klan

Euskadi – bask – Baskicko

Euskaldunak – bask – Baskové

euskara – bask – baskičtina

estou de acordo – gal – souhlasím

„Ez dago horrelako sarrerarik?“ – bask – „Je to jasné? Došlo ti to? Kapíruješ?“

ezer aldatu – bask – nic nezměníš; na tom zůstane; s tím nic neuděláš

Enemigos! – kast – Nepřátelé!

„En fa tanto de mal…“ – arg – „Tolik to bolí…“

Esquena! – kt, gal – Zpátky!

F

fard – ar – povinná modlitba; když se věřící pomodlí, je za ni odměněn, když ji vynechá, je potrestán

fueros – kast – zákony; právo i zvykové; výsady

filla – arg – dcera

fitna – ar – (zde) vzpoura, povstání, odpor; jedná se o slovo s četnými konotacemi

G

galut – heb – vyhnanství; exil židovského lidu ze země izraelské

galtxagorriak – bask – skřítek

„Gaua Gauekoarentzat, eguna egunezkoarentzat“ – bask – zaklínadlo proti strašidlům a duchům: „Noc pro noční život, den pro denní dobu“

gauza – bask – zjevení

gazteluaren jauna – bask – hradní pán, velitel hradu

gilinc – azerský (ázerbájdžánský) výraz pro šavli

„Gelditu! Ene Jainkoa! Jauna, gelditu!“ – bask – „Zastavte! Můj Bože! Pane, zastavte!“

gurpil muskerrak – bask – zlomyslné ještěrky

ghazel – ar – milostná báseň

H

home-llop – kt – vlkodlak

Hruodland – Roland, správce Bretonské marky a hrdina starofrancouzské Písně o Rolandovi; jeho jméno v jazyce Franků znamená „sláva země“ nebo „slavný hrdina“; též Hruodnand

hákim – ar – lékař

hiltzaile (mn. č. hiltzaileak) – bask – zabiják, nájemný vrah

I

„Ia, ia, ia, ó, ó, ó, ill edo guaraitu!“ – bask – Zničit nebo zabít!; prastarý baskický bojový pokřik

„Ia, ia, ia, ó, ó, ó, bill-zaar, bill-zaar!“ – bask – válečný pokřik Basků; pochází z tak dávných časů, že jeho původní přesný význam se zřejmě ztratil

iblís – ar – ďábel, šajtán; též eblis

ífrit – ar – démon, džin

inimigos – gal – nepřátelé

Inorena ez Lur – bask – Ničí zem; Země nikoho

Ixo! – bask – Tak! A basta!

J

Jainkoarren! – bask – Panebože!

Jainkoari esker! – bask – Díky bohu!

jauna – bask – pán; náčelník; vládce

K

kádí – ar – soudce

L

Lá iláha illá ’lláh – ar – šaháda, vyznání muslimské víry „Alláh je jediný Bůh“

Lagundu! – bask – Pomoc!

Loup-brou – oc – vlkodlak

Laguntza! – bask – Pomoc!

lelo – bask – pitomec, hlupák

M

millares – bask – „tisíce“, přeneseně majetek

maghrib – ar – modlitba při západu slunce

Maleït! – kt – Sakra!

ma filla – arg – dcero moje

malins – oc – skřítci

Merda! – kt – Do prdele!

muwallad (mn. č. muwaladin) – ar – muslim ze smíšených svazků mezi Araby, Berbery a původními obyvateli Španělska, nebo konvertita k islámu; též kast muladí

mawla (mn. č. mawalí) – ar – muslimové nearabského původu

mutiko – bask – chlapec, kluk

„Miserere mei Deus secundum misericordiam Tuam“ – lat – „Smiluj se nade mnou, Bože, podle milosrdenství svého“ (Žalm 51:3)

mon joven – oc – můj chlapče; synku

mudéjarové – kast – muslimové usídlení na křesťanských územích Španělska; z arabského slova mudajjan – ten, komu je povoleno zůstat

N

Na’ará – heb – děvče, dívka

Neu agafada! – kt – Zkurvenej sníh!

nire dama – bask – má paní

O

Oh cèl! – oc – Nebesa!

olifant – lovecký nebo válečný roh, obvykle zhotovený ze slonoviny, zdobený řezbami a zpevněný pásy z ušlechtilého kovu

ondo – bask – dobře; budiž

Ongietorri! – bask – Vítej! Buď vítán!

Orain! – bask – Teď!

Otxoa – bask – Vlk; psovitá šelma / osobní jméno

P

Per a Déu! – kt – Proboha! Probůh!

„Per merita passionis Salvatoris nostri Iesu Christi, Domine miserere!“ – lat – „Smiluj se nade mnou, Bože, pro umučení a kříž našeho Spasitele, Ježíše Krista!“

peregrino – kast – poutník

Q

qabá’ – ar – kabátu podobný plášť

Què faig? – kt – Co (u)dělám? příp. O co běží?

quirit – strategická stolní hra; též alquerque

R

Rebe! – heb – Mistře!; oslovení rabína, ale také učitele nebo duchovního mistra

refugium – lat – útočiště, útulek; noclehárna pro pocestné

rubía – kast – světlovláska, plavovláska

S

saiatuko naiz – bask – pokusím se

„Se’n va ra memoriam oscura!“ – arg – „Zaplaš/zažeň temné vzpomínky!“

senargai – bask – volně: kamarádíček

si belle et si rike – oc – tak bohaté a krásné

San Tiago! – kast – dobová varianta válečného pokřiku Santiago!, tj. Svatý Jakube!

Socorro! – kast – Pomoc!

Sort – kt – Štěstí

Stoppe – nor – Stůj!

surero – kt – hlava dubová, blbec

Š

„Šema (Š’ma) Jisra>el…“ – heb – v judaismu vyznání víry a jedna z nejdůležitějších modliteb: „Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh…“

T

taifa (mn. č. taifas) – ar – království, knížectví; územní celky, většinou nezávislé, do kterých se postupně rozpadal Cordóbský chalífát

tía – kt, kast – teta, tetička

Till bardaga! – nor – Do boje! Do bitvy!

U

„Ubi mulier sedet super bestia…“ – lat – úryvek z Apokalypsy, Zjevení sv. Jana, který v češtině zní: „Tady (jsem uviděl) ženu sedící na dravé šelmě…“

Uste! – bask – Přemýšlej!

V

venefica – lat, oc – kouzelnice, čarodějka

Vés-be! – arg – Běž!

W

wádí – ar – správce města, guvernér

Z

Zein da arazoa? – bask – Jaká je tu potíž? Nějaký problém?

ziur – bask – jasné

Zorte txarra! – bask – Smůla! Pech!

Zorigaitzaren! – bask – Promiň!

Františka Vrbenská
Lucie Lukačovičová
Hořící kůň

Ilustrace na obálce Kalleeck/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4767-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4768-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4769-5 (prc)