Prsten od vévodkyně

František Novotný

Znění tohoto textu vychází z díla Prsten od vévodkyně tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Zoner Press v Brně v roce 2011.

§

Text díla (František Novotný: Prsten od vévodkyně), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 7. 11. 2025.

Českými dějinami putují zlomky karmínového kamene. Nikdo si ale není jist, zda kdysi tvořily celek, zda přinášejí štěstí, nebo smůlu, nikdo doposud neodhalil, kdo je vyslal na jejich bludnou pouť. Jen občas se vynořují z času a opět v něm beze stopy mizí. Přesto jejich návraty ani v dávné minulosti, ani v době, kterou právě žijeme, neunikly pozornosti kronikářů karmínového kamene, těchto podivných rybářů, pokoušejících se polapit jejich tajemství do sítě příběhů.

Poděkování

Tento fiktivní příběh by se zhroutil, kdyby nebyl vyztužen skutečnými fakty ze života Boženy Němcové. Proto chci na tomto místě poděkovat Františce Vrbenské, která mi obětavě opatřila podstatnou část podkladové literatury.

František Novotný

I

Kapitola 1

Ta da da dá. Ta da da dá.

Motiv Osudové se rozezněl celou tramvají. Měl jsem vyzvánění mobilu nastaveno co nejhlasitěji, protože mi dělá dobře sledovat znechucené obličeje cestujících, hlavně těch starších, z mé generace. To oni všechno posrali.

Jako ta povadlá padesátka sedící naproti. Ta určitě v osmdesátém devátém zvonila klíči, až se mohla přetrhnout. Doposud na mě vrhala cukrbliky, a teď jí ztuhly rysy. Co vejráš, babo!, zašklebil jsem se na ni, když jsem lovil mobil z kapsy bundy. Nikdy neberu hovory jen tak, ale jméno volajícího mě uspokojilo.

„Slyším,“ ohlásil jsem se.

„Tak se to konečně hnulo, pane Milbach,“ zašveholil mobil hlasem notáře Sezemského, „policie konečně uzavřela vyšetřování a obraz mi předala. Je u mě a můžete si ho kdykoli vyzvednout.“

To by se ti líbilo, chlape, pomyslel jsem si, abych se do třetice trmácel na východní Moravu, když máme polovinu března a znovu napadl sníh. Sice jsem ten obraz chtěl, i když jsem ho při přebírání pozůstalosti ani neviděl, protože policie ho jako předmět doličný už z bytu mé prasestřenice odvezla, ale cestovat na druhý konec republiky jsem absolutně neměl v úmyslu.

* * *

Vůbec jsem netušil, že mám v Uherském Hradišti nějakou příbuznou. Přesněji řečeno, byla to neteř tety mé matky, ale ta o ní nikdy nemluvila. Když před patnácti lety rodiče umřeli (zabili se při autonehodě, ale já vím, že jim zlomil srdce listopad 1989), našla moje žena Jarmila – to jsme ještě byli spolu – mezi matčinými věcmi notes, ze kterého vypadla zažloutlá fotografie. Před třípatrovým domem s obchodem v přízemí, nad nímž se rozpínala tabule „Fotoateliér Plaček“, pózoval nějaký pár ve středním věku a před nimi dvě dívky v národním kroji, zřejmě slováckém, ale v tom se nevyznám. Jedna byla větší, asi tak patnáctiletá, a druhá menší, ne starší než deset let. V ní jsem poznal svou matku. Na rubu pak bylo její rukou napsáno: Sestřenice Marta stále žije v Uherském Hradišti, a pak následoval název ulice a číslo.

Jarmila mě donutila, abych na tu adresu poslal parte. Bylo mi jasné, že je to zbytečné, vždyť ta matčina sestřenice z druhého kolena se pravděpodobně už dávno vdala a jmenuje se kdovíjak, jestli tedy ještě žije. Jenže moje žena (pořád se takhle pletu) je tvrdohlavá a parte poslala. Samozřejmě se nikdo neozval, ani kondolence nepřišla.

Parte však svého adresáta našlo, a když v lednu prasestřenice Marta umřela, našel mě podle něho místní notář – jako jediného žijícího příbuzného. Musel jsem tam jet a najednou jsem stál před tím barákem z fotky. Moc se nezměnil, vlastně se vůbec nezměnil, jen místo fotoateliéru byl v přízemí bar s hernou a videopůjčovna.

Prasestřenice měla byt v prvním patře a před zapečetěnými dveřmi na mě čekala nesourodá trojice. Chlapík v černém zimáku, který se představil jako doktor Sezemský, notář (takhle to řekl), dále nějaký příslušník, pardon, policista s hodností rotmistra, a konečně starší muž, šlachovitý sedmdesátník s osmahlým obličejem, kterého Sezemský představil jako pana Kahovce, majitele domu. Měl na sobě kožený tříčtvrťák a byl mi nějak povědomý. Jeho jméno mi zazvonilo v uších, ale dříve, než jsem stačil otevřít dvířka příslušné komůrky v paměti, mi při podávání ruky dal dotyčný malým vodorovným pohybem očí najevo, abych se přestal snažit. A právě podle toho mi došlo, odkud toho člověka znám.

Na první pohled mi bylo jasné, že v tom kvartýru žádný poklad nenajdu. Byl poloprázdný a ve všech čtyřech pokojích strašil řídce rozestavěný bezcenný nábytek z dřevotřísky. Na zemi leželo laciné linoleum a prošlapaný kovral, na zčernalých zdech visely běžné reprodukce, které se za Novotného prodávaly v prodejnách Kniha. Nacpaná třídílná knihovna mě znechutila, když jsem si představil, že asi budu muset ten byt vyklízet. Nikdy jsem nechápal, co lidé na knihách mají.

Když jsme vstoupili do ložnice, překvapilo mě, že po posteli zůstal jenom prázdný obdélník parket pokrytých chuchvalci letitého prachu. Zaneřáděná plocha byla až příliš výmluvným důkazem existence času a po jejích stranách trůnily jako majáky do přístavu zapomnění noční stolky, stále ještě korunované dvojicí nočních lampiček s popraskanými celuloidovými stínidly z první republiky. Nad postelí se na zaprášené zdi rýsoval velký světlejší obdélník, asi tak metr na osmdesát centimetrů.

Celý byt páchl zatuchlinou a starobou, ale tady se připojil ještě jeden zápach, který jsem znal z piteven.

Vůbec jsem nepochyboval, že na tom zmizelém obrazu nějaký anděl strážný mával křídly nad propastí, protože cáry litografie s přesně tímto námětem ještě ležely na podlaze promíchané střepy tenkého skla, jakým se zasklívají obrazy. Přišlo mi divné, že chybí rám nebo jeho trosky, a tak jsem se tázavě obrátil k pánům, kteří mě doprovázeli. Majitel domu se tvářil neúčastně a rotmistr se rozpačitě zadíval na notáře.

Sezemský si odkašlal.

„Abyste rozuměl, pane Milbach,“ začal omluvně, „vaši příbuznou našli až po několika dnech a městský hygienik nařídil odnést i postel. Jistě chápete proč.“ Nevím jak, ale dokázal se zatvářit ještě omluvněji.

„A kam přišel ten rám?“ zeptal jsem se umanutě. Býval jsem přece kriminalista.

„To je předmět doličný,“ vložil se do rozhovoru rotmistr. „Víte, to on vaši babičku zabil.“

„Žádná babička, stará slečna Plačková byla neteří tety matky pana Milbacha,“ opravil ho okamžitě notář a kupodivu to krkolomné slovní spojení znělo v jeho ústech zcela přirozeně.

„Promiňte,“ zamumlal v rozpacích příslušník, pardon, policista, a na výrazu jeho obličeje bylo vidět, že delší dobu nepromluví.

Zahleděl jsem se znovu na zeď. Teprve teď jsem si všiml, že ve světlejším obdélníku zdi s pavučinami kolem dokola chybí uprostřed horního okraje trojúhelníkový kus omítky. Přesně v těch místech, kde měl být závěsný hák.

Sezemský musel můj pohled sledovat.

„Obraz se utrhl a zřejmě ve spánku spadl staré slečně Plačkové na hlavu,“ zase nasadil ten profesionálně omluvný tón. „Roh rámu jí prorazil os temporale, což mělo za následek zhmoždění mozku a okamžitou smrt. Všechno najdete v úmrtním protokolu.“

Vrátil jsem se pohledem ke stínu obrazu na zdi a pak jel očima dolů až k dalšímu světlejšímu obdélníku nad podlahou.

„Ta postel měla pelest, že?“ Událost kolem smrti příbuzné, o které jsem předtím jakživ neslyšel, mě zajímala čím dál tím více.

„Ano,“ rotmistr se rozhodl znovu promluvit, „a zřejmě od ní se rám odrazil vaší příbuzné rovnou na hlavu.“

„To by se pak musel zbrzdit,“ namítal jsem, „a těžko by měl rychlost, aby mohl prorazit spánkovou kost.“

„Bylo jí už pětaosmdesát, a to jsou i lebky křehké,“ řekl konečně něco i majitel domu. Jeho hlas zněl maličko přezíravě.

Ten hlas jsem znal, takže mi jenom potvrdil, s kým jsem se tak nečekaně setkal.

„Abyste rozuměl, pane Milbachu,“ ozval se znovu notář, „v tom rámu zůstal obraz…, skutečný obraz, který byl ukryt pod tou litografií,“ ukázal na papírové cáry. Na jednom z nich se starostlivě usmívala tvář cheruba, ačkoli mu od krku dolů chybělo tělo.

Musel jsem se zatvářit hloupě, což si notář zdvořile vysvětlil jako výraz nedůvěry.

„Nemějte obavy, rám i s obrazem…, s tím skutečným…,“ zdůraznil, „je součástí dědictví a dostanete ho zpět, jakmile bude uzavřeno vyšetřování.“

Na stole v jídelně, museli jsme z něho shrnout zažloutlý a potrhaný krajkový ubrus, jsem pak podepsal všechna příslušná lejstra a uložil si do aktovky jejich kopie.

Rotmistr mi odevzdal klíče od bytu, a když jsem pány vyprovodil do předsíně, pokoušel se odstranit z venkovních dveří zbytky úřední pásky, kterou byl byt zapečetěn. Majitel domu mu ale ostrým tónem řekl, ať toho nechá, že se o to postará, a rotmistr ho ochotně poslechl. Nedivil jsem se, majora Kahovce poslouchaly i vyšší šarže. Sezemský mi dal svou navštívenku a s ní i navštívenku místního pohřebního ústavu, zřejmě jel na procenta, a pak se rozloučil.

Chvilku jsem lelkoval na zápraží, nějak se mi nechtělo vrátit se do toho špinavého zpustlého bytu. Najednou se na škvíru otevřely dveře přes chodbu a vykoukl z nich nějaký dědouš.

„Vy jste příbuzný paní Plačkové?“ optal se nesměle a vystrkoval ze škvíry vejčitou hlavu na žilnatém krku. Připomínal želvu a také tak mžoural.

Přikývl jsem na souhlas.

„Upřímnou soustrast, pane. Byla to dáma, jestli rozumíte, co chci říci,“ za hlavou vysunul ze škvíry ještě rameno a ohlédl se ke schodišti. „Víte, to já jsem zavolal policii a uviděl ten obraz…, ten schovaný, abyste rozuměl,“ dědouš zamžikal, asi se dodnes se lstivostí své sousedky nevyrovnal, „a pan domácí mi za to vynadal…“

Pak, jako by se bál, že prozradil až příliš mnoho, stáhl hlavu za dveře, které se s tichým cvaknutím zavřely.

Tobě, dědku, už pěkně haraší, pomyslel jsem si a vrátil se do bytu pro aktovku. Stále si pamatuji, jak jsem znovu stál nad stolem s potrhaným krajkovým ubrusem a dumal nad tím, že ten byt i s celým domem, který po roce 1948 přestal říkat Plačkům pane, jediná hodnotná věc z celé pozůstalosti, patří právě Kahovcovi. Tady už mě nikdo neuvidí, zařekl jsem se, když jsem se rozhlížel po zčernalých zdech s vybledlými reprodukcemi. Ještě že na nich nebyli andělé.

Přesto na mě padla chandra, takže jsem rychle sešel dolů. Chtěl jsem si někam zajít na oběd a tušil jsem, že před domem bude čekat Kahovec.

Samozřejmě že tam byl.

„Vím o podniku, kde se dá v klidu poobědvat a probrat byznys,“ řekl, jako bychom se naposledy viděli včera, a ne před sedmnácti léty za Palachova týdne. Věděl, že už jsem si ho zařadil.

Přešli jsme náměstí a zabočili do úzké uličky, do nenápadné denní vinárny. Okamžitě se k nám přihrnul vrchní a Kahovce uctivě oslovil pane šéfe.

„Ani nevíš, jak jsem rád, když jsem se dověděl, že ty jsi po starý Plačkový jediný dědic,“ začal, když jsme pili kávu. „Mám pro tebe nabídku,“ přiklonil se ke mně. „Ta bába proti mně vedla restituční proces. Chápeš to, ani v pětaosmdesáti nebyla líná se dopajdat k soudu a platit si advokáta. Myslím, že na to padly všechny šmuky, co jí ještě zbyly. Každopádně jsem v tom kvartýru nic nenašel.“

Mlčel jsem. Byl to Honza Kahovec, kdo něco chtěl, tak musel mluvit on.

„Dám ti půl mega, když se zavážeš, že jako dědic ten restituční proces stopneš a nebudeš v něm pokračovat. To je slušná nabídka, ne?“

Měl jsem co dělat, abych se nezakuckal kávou. Pravda, s penězi jsem na tom nebyl vůbec špatně, při propuštění ze služby jsem dostal vojenskou výsluhovou penzi, žena mi po rozvodu dala jako zlatý padák jednopokojový byt za Dejvickým náměstím a ještě jsme získali nějaký majetek v restituci, o který jsme se v předstihu podělili, abychom to nemuseli tahat k soudu. Ale půl mega není k zahození nikdy. I když, z druhé stránky, žádný prachy světa nemohou vyvážit to, o co jsme přišli po listopadu 1989.

Případ mé prasestřenice byl omletá kauza, ale Kahovec se rozhodl mi ji odvyprávět. Chtěl si za ty svoje peníze užít a já byl jedním ze vzácného tuctu lidí, s nimiž mohl mluvit na rovinu.

Plačkům znárodnili živnost i s barákem v roce 1950. V Uherském Hradišti se s třídním nepřítelem nepárali. Fotoateliér byl začleněn do družstva Fotografia a později, za Husáka, zde národní výbor zřídil agitační středisko. To už byli staří dávno po smrti a Marta makala jako nevyučená dělnice v Aeropalu, později přejmenovaném na MESIT.

V šedesátém devátém se uchytila jako pomocná knihovnice v městské knihovně, a protože si dávala pozor a do ničeho se nezamíchala, vydržela to v knihovně i za normalizace, až do penze. Nikdy se nevdala a byt proměnila v rodinné mauzoleum a sebe v jeho kurátora. Malou privatizaci prošvihla, stejně neměla žádné peníze, barák odkoupila nějaká narychlo vytvořená investiční firma místních nomenklaturních pupíků a od nich Kahovec. Po roce místo agitačního střediska zřídil v přízemí hernu. Pak se babka probudila a podala si žádost o restituci. Když ji zamítli – Kahovec věděl, jak se posichrovat –, podala žalobu.

„Najala si nějakýho právníka, kterej byl v KAN a v padesátejch letech seděl, tady v Uherským Hradišti,“ vrčel Kahovec, „a dost prudila. Všechno, co měla, rozprodala, aby měla na poplatky, každej cennější kousek nábytku, obrazy…“

„A co ten, co ji zabil?“

„Kdo by, prosím tě, toho anděla koupil?!“

„Myslel jsem ten skutečnej obraz.“

„Dyť nikdo nevěděl, že pod tím andělem něco je. Ani já ne. I když mně to mělo bejt divný. Vona totiž byla z napůl židovský rodiny a Židi si nikdy nevěší křesťanský svatý na zeď.“

Musel jsem se zatvářit překvapeně.

„Tys nevěděl, že máš židovský předky?“ Kahovec se na mě pobaveně šklebil.

„Máš snad něco proti tomu?“ vyjel jsem na něho.

Kahovec pozvedl chlácholivě ruce.

„Nebuď takovej nedůtklivej,“ udobřoval si mě, „chci ti prostě říct, že ten skutečnej obraz jsem uviděl, až když mě zavolala policie. Poldům to oznámil ten bláznivej dědek odnaproti. Však jsem ho taky pěkně zjebal, proč to napřed neoznámil mně.“

„Co je vlastně na tom obraze, že ho ta…,“ málem jsem řekl bába, „… ženská schovávala?“

„Však uvidíš,“ culil se Kahovec. „Budeš čumět, budeš fakt čumět. Je to takovej pikantní akt,“ potutelně na mě zamžoural. „Poslyš, Zdeňku, nechceš ho prodat?“ překvapil mě zcela vážně míněnou otázkou.

Myslím, že v tom okamžiku jsem se rozhodl, že si obraz nechám, ať je na něm cokoli. Každopádně ho neprodám dřív, než si ho prohlédnu.

Mlčky jsem zakroutil hlavou.

„Když ne, tak ne,“ Kahovec rychle zacouval. „Vraťme se k tomu hlavnímu. Tak co, dohodneme se?“

„Že seš to ty,“ zdráhavě jsem souhlasil, „ale dáme to na papír, u notáře. Je ten Sezemský dobrej?“

„Jo, Sezemskej je dobrej,“ přikývl Kahovec na souhlas. „Snad sis nemyslel, že si prachy vyměníme pod stolem jako nějací veksláci?“ ohradil se vzápětí důstojně. „Já jsem váženej podnikatel a je v mým zájmu, aby bylo všechno podle zákona, černý na bílým. Víš přece, jak do nás ta novinářská svoloč kvůli Grebeníčkovi řeže…“

„Ale ještě na svoje náklady zlikviduješ ten kvartýr,“ skočil jsem mu do řeči (v duchu jsem viděl ty úděsné haldy knih), „nevidím důvod, proč bych tam ještě chodil…“ Skoro jsem se fyzicky otřásl při představě té osamělé stařeny, která prožila celý svůj dlouhý život mezi duchy.

„Jasně, ale tu bábu za tebe rozprašovat nebudu,“ odpověděl Kahovec se smíchem. Byl tak nakažlivý, že mě všechny melancholické myšlenky rázem opustily.

Pak už jsme jen vzpomínali na staré časy a na kolegy ze 4. správy, jak a kdo se po osmdesátém devátém chytil, a ještě než jsme se rozloučili, vyměnili jsme si čísla mobilů.

* * *

O týden později jsem musel jet na východní Moravu podruhé. Prosektura konečně dala povolení k pohřbu a já mohl nechat prasestřenici zpopelnit ve zlínském krematoriu. Když jsem pak nesl urnu na rozptylovou loučku, napadlo mě, že ležet v rakvi, musela by se prasestřenice vrtět jako káča, kdyby věděla, kdo ji pohřbívá. Jenže ty, stará Marto, nejsi v rakvi, oslovil jsem ji v duchu, ale upečená v hrnci. Třeba vztekem v té urně víří, napadlo mě. Zastavil jsem se na cestičce a nadzvedl víko. Vtom zadul odněkud vítr, zatočil se mezi tújemi, které cestičku lemovaly, a já viděl, jak se ten šedý popel uvnitř urny opravdu roztočil, utvořil trychtýř, vylétl po stěnách vzhůru a pak mně do obličeje, kde se mi bolestivě zadřel do očí.

Zasakroval jsem a oslepený urnu pustil. Když jsem si slzící oči vytřel kapesníkem a zase pořádně viděl, ležela mi u nohou prázdná.

* * *

„… kdybyste ale to plátno nechtěl,“ ševelil mobil, „mohl bych je ve vašem zastoupení výhodně prodat.“

„Ne, pane doktore,“ ohradil jsem se, „já neprodávám zajíce v pytli,“ uvadlá padesátka sedící proti mně opět sešpulila rtíky na znamení pohrdání někým, kdo tak neomaleně řve do mobilu ve veřejném dopravním prostředku, „já chci vědět, co jsem vlastně zdědil. Takže vás prosím, abyste na moje náklady ten obraz nechal odborně zabalit a poslal mi ho službou PPL na soukromou adresu. Myslíte, že to půjde?“

Byla to jen řečnická otázka. Věděl jsem, že Sezemský kamarádovi místního bosse nic neodmítne. Ani jsem pořádně neposlouchal, co vlastně odpověděl, řekl jsem děkuji, mobil típl a vrátil do kapsy.

Jedenáctka zatím dojela ke strašnickému krematoriu, kde jsem vystupoval. Byl totiž výroční den smrti mých rodičů a já jim vezl kytici.

* * *

Obraz mi doručili za dva dny, pečlivě zabalený v tlusté lepence. Připomínal krabice, v jakých prodává IKEA svoje stavebnice nábytku. Plochý balík asi metr na metr byl dost těžký, určitě ke dvaceti kilům, takže vybalování připomínalo posilovací cvičení s činkou.

Nakonec jsem obraz položil na psací stůl, který mám mezi okny v obývací ložnici, a opatrně stáhl poslední ochrannou vrstvu z bublinkové fólie. Všechna čest, Sezemský se o zabalení opravdu postaral.

Objevil se okraj zlaceného rámu s odlitým okem na zavěšení a pak zadní strana plátna. Šedohnědý zaprášený povrch svědčil, že to bude záležitost přinejmenším z devatenáctého století. Nedočkavě jsem smetl fólii na zem, s námahou obraz na stole postavil a opřel o zeď.

Myslím, že v první chvíli, když jsem pochopil, na co se vlastně koukám, jsem připomínal idiota s pokleslou čelistí.

Bezděky jsem poodstoupil, abych měl optimální pozorovací úhel. Kahovec mi sice prozradil, že to bude akt, ale neřekl jaký.

Z obrazu hleděla černovlasá žena se zelenýma očima. Měla oválný obličej s ruměncem na lících, i když zbytečně, protože za to, co ukazovala, se vůbec nemusela stydět. Určitě ne za odhalenou hruď, perlově se třpytící na tmavém pozadí uprostřed obrazu. Její velká nalitá prsa s tmavě hnědými dvorci bradavek, dokonale oblá, s širokými základnami a nepatrně povislá na známku úplné zralosti, by přivedla do extáze i kastráta. Jako by volala z obrazu, abych je vzal do rukou a potěžkal, a přitom se mi jejich bradavky propalovaly očními důlky do lebky. Měl jsem pocit, že ty dva hnědavě růžové prstíky mi chvějivě přilnuly k páteři a slizce po ní kloužou dolů.

Sjel jsem dolů i očima.

Černovlasá kráska měla kolem beder přehozen nachově rudý šál, který ještě obtáčel předloktí levé ruky. Její dlaň spočívala na rudou tkaninou pokrytém stehně a prsty mizely v černém trojúhelníku kadeřavého pubického ochlupení, vynořujícího se nad okrajem nachového přehozu jako ouško černého beránka.

Náhle jsem měl tvrdou, až bolestivou erekci a zmocnila se mě prudká touha proniknout do hladkého podbřišku a do mírně vystupujícího břicha, které se nad ním slibně klenulo. Takhle jsem mohl jet vzhůru alespoň očima, až jsem se nakonec vrátil k ženině tváři.

Pomalu jsem si uvědomoval neřestnou rafinovanost toho obrazu. Žena se dívala vpravo, naprosto neúčastně, jako by naslouchala nějakému úpornému vnitřnímu hlasu a vůbec ji nezajímalo, jakým chrámem rozkoše je její tělo. Odhadoval jsem, že jí může být něco málo přes třicet, ale mohla také být o pět let mladší, protože černé vlasy, které měla přísně stažené kolem spánků, ji dělaly starší.

Ano, v těch stažených vlasech, černých až do modra jako havran, to bylo. To ony, podkreslujíce čisté linie obličeje, dotvářely v prudkém protikladu k rozvlněné hrudi kontrast obrazu – prostě ta vymalovaná žena s havraním vlasem měla hlavu cudné světice a tělo chlípné kurtizány.

Odtrhl jsem oči od ženiných obnažených prsů a soustředil se na levou polovinu obrazu, na pozdviženou pravačku zelenooké černovlásky. Předloktí tiskla k oblině pravého prsu a sepnutými prsty, skoro do špetky, se dotýkala klíční kosti, jako by na sebe ukazovala. Hřbet ruky byl vytočen vzhůru, takže zlatý prsten s velkým karmínově rudým kamenem na prostředníku byl plně vystaven pohledu diváka. Toto bylo skutečné centrum obrazu, a nechápal jsem, proč si prsten ihned nepřitáhl můj pohled (ve skutečnosti jsem to chápal až moc dobře). Oválný, poměrně velký kámen zářil z obrazu rudým okem jako laser a opět se mi propaloval do lebky, nikoliv ale tak příjemně jako hnědé hroty překypujících ňader namalované krasavice.

Rychle jsem erekci ztratil a mohl se bez obtíží naklonit nad stůl. Na jeho desce jsem na obvyklém místě našátral brýle na čtení, nasadil si je a začal si prohlížet plátno z bezprostřední blízkosti. Na některých místech, hlavně v horních rozích, bylo jemně popraskané, ale barva se nikde neodlupovala. Na jiných místech, tam, kde malíř vytvořil perlový úběl ženiny pleti, se nepatrně projevovalo žloutnutí krycího laku, ale to nijak nenarušovalo realitu téměř fotograficky přesné malby. Ženina pokožka byla pouze o půl tónu tmavší než v době, kdy černovláska seděla malíři modelem, a působila tepleji. Zřejmě obraz nikdy nikdo nerestauroval.

Zaměřil jsem se na prsten. V jeho bezprostředním okolí malba vyhlížela jinak, nějak čerstvěji, jako by ji malíř dokončil včera. Prsten sám byl namalován s filigránskou přesností, rozeznal jsem ornament na kroužku a jednotlivé pracičky ze zlatého drátku, které v lůžku držely pecku karmínového kamene. Všiml jsem si, že kámen, na obraze skvrnka o průměru asi pět milimetrů, je žilkovaný a jednotlivé žilky září vlastním světlem, jako by v tom kameni pulsoval oheň.

„Sakra, kdo tohle maloval?“ dopáleně jsem se zeptal mlčícího, a přitom tak výmluvného portrétu, když jsem si rovnal záda.

Pak jsem se znovu sehnul, tentokrát k pravému rohu, jestli tam nebude malířova signatura.

Našel jsem tam pouze písmeno a letopočet – S 1854.

Nic mi to neříkalo. Sundal jsem brýle a poodstoupil od stolu.

Znovu jsem se zahleděl na obraz, na podlouhlý trojúhelník s vrcholy v prstenu a v bradavkách prsů, který křížila svislice zapřená v kadeřavé černi ženina lůna a stoupající k hladkému závitu černi kolem její hlavy. Tam se také zastavily moje oči, na tom obličeji s nezúčastněným pohledem, jenž jako by říkal, co tady dělám?, proč tu jsem?, čím jsem vlastně na tomto světě? Jenom kusem masa, nebo něčím víc?

Jen se nedělej, proběhlo mi náhle hlavou, takových intelektuálek jako ty jsme měli u výslechů habaděj. Ta její tvář s urputně sevřenými rty, aby bezděky nevyzradila nějaké tajemství, mi byla povědomá – asi jako Kahovec, když jsem ho prvně po těch letech spatřil u dveří bytu mé prasestřenice, ale na rozdíl od tváře spolužáka z vysoké školy SNB jsem si nedokázal vzpomenout, koho mi obličej té odhalené a ďábelsky svůdné ženy připomíná.

* * *

Obraz jsem zavěsil až příští den. Měl jsem sice doma nějaké obrazové háčky a skobičky, ale nechtěl jsem riskovat, že malba spadne, i když nehrozilo, že mě jako Martu zabije. Obraz byl totiž neúměrně těžký. Odhadoval jsem, že váží aspoň patnáct kilo, možná osmnáct, a přitom při rozměrech 95 centimetrů na výšku a 85 na šířku by neměl být těžší než tři, maximálně čtyři kila. Za vyšší váhu zřejmě mohl rám, který byl nepochybně kovový, možná litinový. Zezadu to bylo zřetelně vidět, vlastní plátno držely v osazení rámu kované lišty, dotažené k rámu ručně vyrobenými šroubky, jaké se používaly v 16. století na hodinové stroje.

Moc jsem nad tím nedumal. Jednoduše jsem si zašel do železářství koupit šroubový hák o průměru 8 mm a příslušnou hmoždinku. Doma jsem pak pro hmoždinku předvrtal do zdi mezi okny otvor a hák do ní zašrouboval. Mohl jsem se na něm oběsit.

Poté, co jsem obraz zavěsil, mě teprve upoutal rám. Byl ozdoben zvláštním vzorem, který připomínal proplétající se liány – nebo také hady. Propletence vytvářely tu a tam uzly, v jejichž náhodném rozmístění byla jakási pravidelnost. Užuž se mi zdálo, že té nesymetrické symetrii rozumím, že vidím, co vzor říká, ale ještě než jsem byl schopen ten význam pochopit, unikl mi.

Přistoupil jsem blíže k obrazu a pomalu jel očima po rámu kolem dokola, ale byla to marná snaha, kličky a uzly ornamentu nepromluvily. Místo toho jsem si všiml, že levý spodní roh je potřísněn čímsi nahnědlým. Nesměl bych mít kurz kriminologie, abych nepoznal krev. Takže kromě portrétu se mnou sdílel byt i kousek prasestřenice Marty.

Obraz mě nepřestával vzrušovat. Jakmile jsem se zahleděl na realisticky vymalovaná a vzdouvající se ňadra černovlasé krásky na portrétu, na její ruku nořící se do klína, měl jsem ihned silnou erekci jako za mladších let, jakmile si však můj pohled po nějaké době přitáhl karmínový prsten na její pravačce, bylo po ní.

Vždy večer jsem zhasl lustr a rozsvítil na jedné z bočních stěn bodovku, aby se obraz neleskl. Nemusel jsem dlouho čekat, i v březnu přetrvávalo pošmourné počasí a stále se brzy stmívalo. Těšil jsem se na setmění jako kluk, který čeká na odchod rodičů, aby si mohl na videu pustit porno, chtěl jsem se té namalované ženy nějak zmocnit, vypáčit z ní za milostného sténání její tajemství, o kterém jsem nepochyboval, že skrývá. Jenže prsten byl jako strážce, který můj zápal v zárodku uhasil.

V roli prstenu jsem se však šeredně mýlil.

Třetího nebo čtvrtého večera se to už nedalo vydržet. Jakmile jsem zhasl hlavní světlo a bodovka zalila to nádherné tělo rovnoměrnou září, takže se nemělo přede mnou kam schovat, postavil jsem se před portrét, rozepnul jsem si kalhoty a začal masturbovat.

Divoce, zuřivě a zoufale.

Představoval jsem si, že jsem v ní, že se její klín proti mně vzpíná a najednou se fantazie slila s realitou. Žena vystoupila z obrazu, sesula se na stůl, spustila nohy na zem, rozevřela vstřícně stehna a odhodila rudý šál. Náhle jako bych neměl ruce, byly to její, které mi cloumaly penisem a vedly si jej do lůna. Pocit spojení byl naprosto autentický, divoce jsme se navzájem prolínali a při tom jsem jasně vnímal, jak se předstíravě zpěčuje, když jsem se neúprosně blížil k vyvrcholení, aby mi dala ještě s větší intenzitou procítit okamžik naprostého odevzdání.

Za křečí a chroptění jsem v záklonu ejakuloval. Nohy se mi třásly a musel jsem se opřít o stůl, abych neupadl.

Pak cosi na desce stolu cinklo a zarachotilo, jako když se kutálí a převrací něco malého kovového.

Podařilo se mi zaostřit zrak na černou stolní desku (jsem pedant na pořádek a na stole mám všechno urovnáno tak, že uprostřed je vždy volná plocha). Mezi rukama, jejichž dlaněmi jsem se opíral o stůl, se s posledním klepnutím převrátil prsten a zůstal pokojně ležet, karmínově žilkovaným kamenem otočeným mým směrem – jako by na mě pomrkával.

Vzhlédl jsem k obrazu. Už to zase byl jenom realisticky namalovaný akt kozaté ženské, která si hraje na intelektuálku.

Utkvěl jsem očima na její pravé ruce.

Byla prázdná, prsteník se pojil k dalším prstům bez jakéhokoli šperku.

Přišlo mi to krajně nepatřičné a, snad abych uvedl věci do pořádku, abych zachoval řád světa (na to mě přece celý život cvičili), jsem si pravačkou prsten nasadil na prsteník levé ruky.

Po hlavě jsem se zřítil do tunelu z ohnivých čar.

Kapitola 2

První, čeho jsem si všiml, byla velká kachlová kamna. Stála v rohu místnosti, která by klidně snesla označení komnata, a sálala příjemným teplem. Měl jsem pocit, že to teplo přímo vidím, narudlé paprsky vystupující plošně z kachlů a ohýbající se vzhůru, jak je zakřivoval stoupající teplý vzduch. Všechno v místnosti bylo jasné a ostré, jako prozářené vlastním světlem, vnímal jsem povrchy předmětů do všech podrobností, zdálo se mi, že vidím i póry v glazuře jednotlivých světle modrých kachlů s tmavomodrým dekorem, i když kamna stála v opačném koutě než já. A stejně jako zrak pracoval ostře i můj čich. Cítil jsem hutný pach pálícího se uhlí, klihového lepidla, musely jím být nalepeny tapety, včelího vosku, snad jím byl napuštěn nábytek – a pak dva parfémy, podkreslující lidský pach, samičí a samčí (netušil jsem, že lidé mohou takhle vonět). A pak celou škálu dalších pachů, které jsem neuměl pojmenovat.

Připadal jsem si jako na prohlídce Hluboké nebo nějakého jiného zámku a čekal jsem hlas průvodkyně, který nás vyzve, dámy a pánové, pojďme dále.

„Permettez-moi de présenter mes condoléances, chère duchesse,“[1] zazněl místo toho mužský hlas, uhlazený a v tomto okamžiku lítostivě znějící tenor.

„Vous êtes trop aimable, mon prince,“[2] ozval se vedle mě další hlas, tentokrát ženský alt. Polekaně jsem se otočil a při tom si uvědomil, že to jde s nebývalou lehkostí. Jako by v mém těle přestalo existovat tření, jako by byly všechny mé svaly opatřeny posilovači. „Mé ubohé Kláře už nebylo pomoci,“ dodal mezitím ten ženský hlas.

Na rozdíl od ostrosti, s jakou jsem viděl nábytek a další vybavení pokoje, se dvě osoby, jež se v místnosti nacházely, prorýsovaly postupně – jako když se ve vývojce objevují kontury fotografického snímku. To už jsem od ženy odstoupil a při tom si uvědomil, že necítím pod šlapkami podlahu, že jsem ztratil pocit těla jako člověk s dokonale vyřazeným hmatem. I vnitřním.

Nějak mi to nevadilo a mohl jsem se soustředit na ženu.

Seděla za velkým stolem rohlíkovitého tvaru s vyřezávanými a bohatě zlacenými nožkami, tak zakroucenými, že stůl připomínal dogu s končetinami rachitického ratlíka. Měla na sobě šaty z černého sametu (viděl jsem každý chloupek té látky), které obepínaly její plnou hruď a svíraly ji řadou malých knoflíčků až ke krku. Odhadl jsem ji na čtyřicet let, ale mohla být mladší, protože podivný účes z loken světle hnědých vlasů, jež lemovaly její obličej, ji nepochybně činil starší. Oříškově hnědé oči jí zvlhly slzami, ale pevně sevřená ústa svědčila o tom, že se ovládá. Ačkoli jsem stál v jejím zorném úhlu, nijak na mou přítomnost nereagovala.

„Je suis vraiment désolé, chère Vilemina,“[3] pokračoval muž lítostivým hlasem, „vím, jak máš svoje schovanky ráda, že jsi jim skutečnou matkou.“

I jemu jsem náhle rozuměl, i když nadále jako dáma mluvil francouzsky. Přenesl jsem pohled na něho a ukročil, abych měl lepší výhled.

Seděl z druhé strany stolu, v brokátem potaženém křesle (takovém, na jaké jsem si chtěl jako kluk při prohlídkách zámků a hradů vždycky sednout), nohy v upnutých šedivých kalhotách přehozeny přes sebe, takže vystavoval na odiv nízké, naleštěné kožené holínky. V lesku na záhybech se světlo lomilo jako v hranolu a vytvářelo na vršcích interferenční duhové proužky. Hlavu s prořídlými blond kučerami svíral stojací límec modrého projmutého kabátu, jehož šosy přepadaly z křesla. Muž, muselo mu být hodně přes čtyřicet, držel v rukou špacírku, se kterou si během řeči pohrával.

„Vy jste ale, kníže, nepřišel jen kvůli kondolenci,“ dámě, otřela si právě oči kapesníčkem, náhle ztvrdl hlas a já pochopil, že to nebude jen krotká empírová krasavice.

„Ty se nedáš obelstít, Vilemíno,“ odpověděl s matným úsměvem blondýn. „Vždycky jsem obdivoval nejen tvou krásu, ale také intelekt. Kdybys byla mužem, byla bys kancléřem a ministrem zahraničí ty, a ne já.“

„Vaše lichotky, Klemensi, jsou dvojsečné jako vždy,“ odsekla dáma. „Proč by nemohla být kancléřem žena? Přijdou časy, kdy tomu tak bude. Nechte těch lichotek,“ pokračovala, „a přiznejte, že jste mi přišel umýt hlavu. Za Pavla Esterháziho.“

„Ano, mimo jiné,“ připustil blonďatý seladon. „To, že jsi svedla ženatého mladého muže, by mi ani tak nevadilo. Už čtyři roky nejsme milenci, a i když jsme byli, neměla jsi v tomto ohledu žádné skrupule. Ale pan Esterházi je velvyslancem v Londýně a já ho nutně potřeboval loni v listopadu v Cáchách na mírové konferenci. A ty si ho klidně odvlečeš do Itálie. Kam jsi dala rozum?! A to jsem si vždycky myslel, že máš politický rozhled! Sama jsi důkazem, že ženy se nikdy v politice neprosadí, protože ani ty, žena s největším intelektem, jakou jsem kdy potkal, jsi nedokázala odolat svému chtíči.“

Do místnosti vnikalo osmi tabulkami dvoukřídlého okna kalné světlo podmračeného dne. Já ale viděl, jak je plné zářivé sluneční energie.

„Promiň mi to, Vilemíno, ale musel jsem ti to říct,“ ozval se po chvíli omluvně blondýn. „Nyní však můžeme přejít k příjemnějším věcem,“ zjevně mával olivovou ratolestí.

„Ty mi nikdy neodpustíš Alfreda Windischgrätze, že? Tos myslel tím, že nemám žádné skrupule, že? A přitom jsem ho odehnala kvůli tobě,“ bylo zřejmé, že také dáma bude chtít svou libru masa, než přistoupí na mír. „Bláhově jsem se domnívala, že pak dáš přednost mně před Lorel. Jenže cos chtěl ty? Abych se stala nejlepší přítelkyní tvé ženy, abychom žili v trojce a tys měl svůj harém jistý jako nějaký paša.“

„Vždycky si vyberu nesprávného muže. Ani s lordem Stewartem to nevyšlo,“ navázala po krátké odmlce dáma nazývaná Vilemína, „takže jsem zůstala sama. A ty mi vyčítáš drobné rozptýlení. Ale neboj se, Klemensi, už se to nebude opakovat. V létě se znovu vdám.“

„Ty si opravdu chceš vzít svého správce, toho Schulenburga?!“ muž nazývaný Klemens se předklonil v křesle.

„Vždyť je to pod tvou úroveň, vždyť se o tebe kdysi ucházel pruský korunní princ Louis Ferdinand, pak francouzský princ Louis Rohan a potom ruský kníže Trubeckoj – a ty si chceš vzít bezvýznamné saské hrabátko, které sloužilo v hodnosti pouhého majora jako adjutant u knížete Schwarzenberga?! To je pod tvou úroveň,“ kategoricky zopakoval blondýn a nesouhlasně vrtěl hlavou.

„Jsem už unavená, Klemensi, unavená všemi těmi muži jako ty – takzvanými muži na úrovni. Žádný z nich si mě nechtěl vzít a já cítím, že stárnu a potřebuji oporu. Potřebuji někoho, komu můžu bez obav svěřit péči o můj majetek, hospodáře, který opět zvelebí mé válkou poničené statky. Někoho, kdo mě bude zbožňovat a bude se tomu všemu věnovat z lásky ke mně, a nikoli jen pro peníze. A v hraběti jsem takového muže našla.“

Blondýn sklopil hlavu a zahleděl se na slonovinový knoflík špacírky, kterou svíral mezi koleny.

„Dobře, pokusím se na to dívat z tvého pohledu. Ale nevykládej si moje předchozí slova špatně. Stále stojím o tvé přátelství a víš, že kdykoli pomohu. Jenom jsem projevil obavu, že Schulenburg je příliš hodný a dobrosrdečný na to, aby tě zvládl. Úroveň neúroveň, není to prostě muž, ke kterému bys mohla vzhlížet. A pak, je dostatečně velkorysý, aby strávil všechna tvoje předchozí manželství, milence a jiná tajemství žen kuronského rodu? Po svatbě ho budeš mít uprostřed své rodiny a všechno pochopí, pochopí, kdo jsou tvoje schovanky, že to byly nemanželské dcery tvých sourozenců. Teď máš Marii Wilsonovou, dceru tvé sestry Pauliny a tvého prvního manžela, takže ta malá zrzka je nejen tvoje neteř, ale také nevlastní dcera. Jak tohle, kupříkladu, vysvětlíš svému snoubenci?“ nezdržel se sarkastického tónu.

„Ne, nechci ti tady udělovat lekci z morálky,“ vzápětí pozvedl ruku v odmítavém gestu, aby umlčel eventuální námitky své společnice, „já jsem ten poslední, kdo má na to právo. Uvádím jen holá fakta, se kterými se budeš muset ve svém novém manželství vypořádat. A teď ti přibude do rodiny další schovanka. Bude s tím Schulenburg srozuměn?“

Dáma ožila a její tvář se zjasnila. Atmosféra v místnosti se rázem změnila, když se dychtivě předklonila.

„Co tím myslíš…, další schovanka?“ optala se vzrušeně. „Takže tys přišel kvůli,“ zaváhala, „… kvůli tomu dítěti? Tys je našel?“

Muž přikývl.

„Ano, a to je hlavní důvod mé návštěvy. Abych ti osobně předal lístek s adresou. Myslel jsem, že tě to potěší, že by ti malá Barborka mohla ztrátu Kláry alespoň trošku vynahradit.“

„Jmenuje se Barborka?“

„Vlastně Barbara. Podle paní Hauptmannové, která se o ni stará.“

„To bylo od tebe velice šlechetné, jak jsi nám v únoru 1816 pomohl. Jsem ti dodnes vděčná,“ dáma se usmála. „Paní Jägerová vážně stonala, takže jsme dítě nemohli poslat k ní do Zaháně. Byla to zoufalá situace, ale přece jsme nemohli Dorotheu nechat, aby odjela do Paříže i s dítětem. Talleyrand by to asi neskousl a Dorothea šílela, že zůstane na holičkách. Ještě více však šílela moje matka, v obavách, že skandál nikdy neskončí a bude mít Dorotheu zase na krku. Nechme to však stranou. Jak se té malé vede, je zdravá?“

„Naprosto, Hauptmannovi se o ni starali dobře. Jsou to spolehliví lidé, kteří umí mlčet a pečují o více takových polních kytiček. V tom problém nevidím, ale Barborka letos v únoru oslavila třetí narozeniny, takže je nejvyšší čas, aby přišla do jiného prostředí, abys jí našla spolehlivé pěstouny ve své domácnosti.“

Muž upřel na ženu zkoumavý pohled.

„Stejně tomu nerozumím. Ty jsi měla vždy laskavé srdce,“ prohlásil, „takže nechápu, proč jsi to dítě vůbec pustila z dohledu. Mělas přece jiné možnosti než jenom Jägerovou.“

„Nezáleželo to jenom na mně, Klemensi,“ odpověděla dáma zastřeným hlasem, „byla tady ještě rodinná rada…“

„Spíše ženský sněm,“ utrousil s despektem světlovlasý seladón, pak sáhl pravačkou za manžetu levého rukávu a vylovil odtud cedulku z tuhého papíru.

„Pro každý případ tady je adresa Hauptmannových,“ položil kartičku na stůl, „můžeš se zajet na Barborku podívat. Je to na okraji Vídně, kočárem tam budeš za patnáct minut, cedulka ti poslouží jako doporučení. Jinak by tě nepustili dovnitř.“

Dáma se zatvářila nerozhodně a její společník zřejmě ten výraz dobře pochopil.

„Čeho se bojíš? Můžeš přece zopakovat postup jako v případě Marie. Najít mezi služebnictvem nějaký pár, který čeká dítě, na jeho křestní zápis v matrice Barborku vyzvednout a svěřit do péče někomu jinému ze služebnictva.“

„Mohla bych ji dát Jägerové do Zaháně,“ uvažovala dáma nahlas. „Už se vyzdravila, ale jestli si tu holčičku vezmu, chci ji mít na dohled, sice diskrétně, ale na dohled. Tedy v Ratibořicích, protože se chci hlavně zdržovat tam.“

Vzala do rukou papírovou kartičku, otevřela zásuvku před sebou a ten kousek tuhého papíru do ní uložila.

„Děkuji ti, Klemensi,“ usmála se na svůj protějšek, „ale nevím, jestli to letos zvládnu. Svatbu plánuji na srpen a s hrabětem přijde do Ratibořic i jeho služebnictvo. Bude trvat nějakou dobu, než se všechen ten zmatek usadí a než zjistím, kdo z těch nových lidí je důvěryhodný, a než najdu dvojici, které bych mohla s důvěrou Barborku svěřit.“

Energicky zavřela zásuvku.

„Požádám svého majordoma, aby na tu adresu zašel a dal těm Hauptmannovým peníze na další rok. Snad do té doby najdu vhodné lidi. A pošlu peníze také tvému pokladníkovi na úhradu nákladů, které jsi doposud s Barborkou měl.“

„Nesmysl,“ odtušil muž, „o takových věcech jsme se nikdy nebavili a ani teď se nebudeme chovat jako měšťáci. Jestli chceš Hauptmannovým přispět,“ pokrčil rameny, „je to tvoje věc. Peníze se jim budou hodit, starají se i o kytičky, na které nikdo nepřispívá.“

* * *

Moc jsem tomu nerozuměl, popravdě řečeno, nerozuměl jsem ničemu. Klemens, Vilemína, Schulenburg – ta jména mně nic neříkala. Připadal jsem si jako v divadle, a v divadlech a knížkách si libovali oni, nepřátelé socialistického zřízení, všichni ti ztroskotanci a samozvanci, kdežto my jsme chodili na fotbal a do hospody jako každý normální člověk, nebo se dívali v televizi na majora Zemana. Kultura je vždy podezřelá, protože vždycky kryje nekalé rejdy, připomněl jsem si jednu ze zásad, kterou nám na vysoké škole SNB neustále kladli na srdce.

Rychle jsem ale pustil tyto myšlenky z hlavy. Okouzlovala mě snadnost pohybu. Napadlo mě prozkoumat, co je za dveřmi, podívat se, kam jsem se to vlastně dostal, ale něco mě drželo v místnosti. Ti dva mě vůbec nevnímali, zřejmě mě neviděli, to mi však vůbec nevadilo.

Nad tím, jak je to možné, jsem neuvažoval, bral jsem to jako samozřejmost. Navíc mi to připomínalo hodiny a hodiny služby, kdy jsem přes ulici dalekohledem pozoroval z krycího bytu byt nějakého disidenta. Byl jsem vlastně sledovací kamerou (bohužel jsme je před rokem 1989 neměli) a současně štěnicí odposlechu, které kluci z technického v převleku za instalatéry, elektromontéry a telefoňáky montovali do bytů závadových osob.

Jenže lidská psychika je potvora. Podvědomě jsem hledal něco známého, něco, co by potvrzovalo moji identitu.

Takže můj pohled utkvěl na prstenu, který měla na prostředníku pravé ruky dáma nazývaná Vilemína.

Byl stejný jako můj.

Kámen rudě zářil a jako by na mě potměšile mrkal. Právě se o něm hovořilo. Mezi dvojicí už panoval hluboký mír (stejně jako smysly jsem měl zostřené i vnímání citového rozpoložení lidí).

„Vidím, že máš zase ten prsten,“ řekl s úsměvem muž nazývaný Klemens, „chceš mě snad svést?“

Také dáma se usmála.

„Špatně sis to zapamatoval, Klemensi. Takhle přímočaře tenhle prsten nečaruje. Jen propůjčuje ženám krásu a přitažlivost. Jak tyto dary využijí, je pak na nich. Dává také sebejistotu,“ pokračovala, „a proto jsem si ho dnes vzala. Věděla jsem jistě, že mi přijedeš vyčinit.“

Pozvedla pravačku nad lakovanou desku stolu (i ona duhově interferovala jako špatně vyladěný obraz u prvních typů barevných televizorů) a ladně ji natáhla, aby drahokam v prstenu zachytil co nejvíce světla.

„Musela jsem ho s Paulinou, Johanou a Dorotheou matce ukrást,“ pochlubila se. „Pak jsme si ho se sestrami půjčovaly. Maman tvrdila, že prsten na ni mluví, že slyší, jak jí šeptá do ucha, ale ani já, ani sestry jsme nic takového nepozorovaly. Asi si to vymyslela, aby nám připadal prsten děsivější a nechaly jsme ho na pokoji. Podle tradice se prsten dědí v našem rodu již skoro dvě stě let. Prý ho první vévoda Kuronský dal jako zásnubní dar své ženě a on sám jej prý získal z kunstkomory Rudolfa II.“

„Vzpomínám si, jak jsi ho nosila v létě 1813.“

„Máš pravdu, Klemensi, nosila jsem ho tehdy opravdu hodně a viděl ho na mé ruce i car Alexandr. Ty jsi na něho strašně žárlil, ale paprsky tohoto kamene,“ natočila prsten na svého společníka, „zasvítily jenom tobě.“

„Byly to nejkrásnější chvíle mého života, Vilemíno,“ řekl muž dojatě.

„Je to pryč, Klemensi, pryč jednou provždy,“ odtušila žena rozhodně a zvedla si ruku s prstenem k očím.

„Možná je v tom nějaké znamení, že jsme začali hovořit o prstenu právě při této návštěvě, v souvislosti s Barborkou,“ prohlížela si zkoumavě prsten, jako by jej viděla poprvé.

„Bude to její dědictví. Dorothea ho sice chtěla sama, ale právě kvůli tomu, jak si ho užívala na vídeňském kongresu, kdy svedla Clam-Martinice, jsem jí ho nedala. Je dobře, že ho dostane někdo z nové generace. Dostane ho Barborka, místo matky dcera. Bude to spravedlivé.“

„V tomto světě drží všechno v rukou muži,“ pokračovala tichým, ale důrazným hlasem.

„A ženy, i kdyby byly geniální, nemají šanci. Konečně jsi mi to napsal v jednom dopisu – že tvým rovnocenným partnerem bych se mohla stát jenom jako muž. Jako žena jsem byla dobrá jen jako kulisa, sice hezky namalovaná kulisa, ale přece jen kulisa, která se dá kdykoli vyměnit za jinou. A proto dám Barborce ten prsten. Aby jí učinil krásnou a dal jí vládu nad muži, protože jinak se v tomto mužském světě neprosadí. Aby se na nich pomstila i za mě, aby se jako nová generace zasadila za lepší svět, kde o kariéře nebude rozhodovat pohlaví.“

„Chceš, aby vyhlásila válku mužům?“ optal se ironicky muž. „Pak by mohla skončit jako děvka.“

„No a co?“ opáčila dáma. „Když z ní bude děvka, tím líp, možná tak vytrestá víc vlivných mužů, než kdyby byla vévodkyně.“

Někde v jiném prostoru mě zasvědil můj prsten. Znovu jsem vnímal pravou ruku, cítil jsem, jak mě u kořene prostředníku cosi hřeje. Prsten byl nějak příliš teplý, jak jsem zjistil, když jsem na něj sáhl druhou rukou a pootočil jím, aby přestal svědit. Vše kolem vybledlo…

* * *

Když okolí zase zbarevnělo a předměty nabyly zářivých obrysů, spatřil jsem opět ten psací stůl na pokřivených rachitických nožkách (jak mě Alena později poučila, mistrovské dílo francouzského nábytkářského umění z 18. století, které původně vlastnil vévoda de Choiseul).

Jen místnost, ve které jsem se ocitl, byla vzdušnější než předchozí. Ostatní nábytek měl světle zelené čalounění a téže barvy byly i záclony před jediným velkým oknem. Na zdech viselo množství menších i větších podobizen, zřejmě rodinných. Proti oknu se nacházel krb ze šedého, černě a bíle žilkovaného mramoru. V ohništi doutnalo několik polen a na krbové římse stály dvě vázy z japonského porcelánu. Stěny lemovaly mahagonové skříňky s poličkami, na nichž byly vyloženy různé drobnosti, zřejmě z cest – sošky, lastury, trsy korálů a různobarevné kamínky. V rohu proti stolu trůnila Apollonova socha z kararského mramoru.

I když bylo za oknem zase zamračeno, nepanovalo venku předjaří nebo podzim, ale spíše zima, protože oknem, zřejmě v prvním patře, byly vidět holé koruny stromů pocukrované sněhem, který svítil jako rozdrcený křišťál.

Jako v předchozím výjevu seděla za stolem tatáž žena, nyní však oblečená poněkud nedbale ve vatovaném modrém županu s prodřenými lokty.

Cosi psala, bylo slyšet, jak brk škrábe po papíru.

Zvenku náhle dolehl nějaký hluk a bylo slyšet rozčilené ženské hlasy.

„Hannchen, was ist denn los?“[4] zvolala směrem ke dveřím podrážděně žena, oslovovaná jako Vilemína. „S kým se to tam hádáš?“

Náhle se bílé dvoukřídlé dveře rozletěly a do místnosti vpadly dvě různě staré dívky v šedých, hrubě ušitých kytlích z kepru a za nimi úpravná komorná se sněhobílou zástěrkou přes černé saténové šaty. Marně se pokoušela dívky zadržet, rozběhly se ke stolu a starší si před ním klekla.

„Vaše Jasnosti, vy jste naše jediná záchrana,“ stačila ještě vyhrknout, než k ní přiskočila komorná, chytila ji neurvale za límec a pokoušela se ji odvléci.

„Taková drzost,“ rozčileně funěla. „Omlouvám se, Vaše Jasnosti, ale ty holky jsou jako fretky, proklouznou pod rukama natotata,“ otočila se k ženě za stolem a pokusila se udělat pukrle, aniž by přestala táhnout klečící dívku pryč.

Jenže Její Jasnost ji nesledovala. S úžasem se dívala na druhou, mladší dívku. Bylo to skoro dítě, nemohlo jí být víc než patnáct, ale ani neforemná kytle nedokázala zakrýt, že je ve vysokém stupni těhotenství. Proboha, kde k tomu přišla, napadlo mě při pohledu na její nehezkou tvář, kterou jsem viděl se všemi detaily, včetně nafialovělých dolíčků po neštovicích.

„Chtěla jsem vás poprosit o přímluvu, Vaše Jasnosti,“ řeklo to poloviční dítě.

„Hannchen, nechte toho,“ řekla ostře dáma v županu. „A přistavte jí židli,“ ukázala na těhotné děvče.

Komorná neochotně pustila starší dívku, která se postavila na nohy, a ještě s menší ochotou přistrčila k mladší dívce židli z tmavě hnědého dřeva s vyřezávaným opěradlem a čalouněným sedadlem, jež bylo potaženou pruhovaným brokátem v béžové a smetanově bílé barvě.

„Posaď se, dítě,“ řekla laskavě dáma, když těhotná dívka otálela, „a ty přistup blíž,“ pokynula druhé, starší dívce.

„Jak se jmenujete?“ pak se zeptala.

„Jsou to sestry, Jasnosti. Starší se jmenuje Marie Magdalena Terezie,“ odpověděla místo děvčat komorná, „a ta mladší Johana Barbora Terezie. Ve dvoře jim ale říkají velká a malá Tereza. Patří k nádvornímu služebnictvu a jsou to pradleny.“

„O co tedy žádáte?“ dáma se laskavě otázala.

„On si ji nechce vzít, Jasnosti,“ vyhrkla starší a ukázala na těhotné děvče, „i když chodí s jeho hanbou.“

„Kdo on?“ trpělivě se optala dáma.

„Johan Pankel, Jasnosti,“ do rozhovoru se zase vmísila komorná Hannchen. „To je ten mladý kočí pana hraběte,“ dodala na vysvětlenou. „Přijel s panem hrabětem loni v létě a…“

„… et il n’a pas tardé de se faire remarquer,“[5] dořekla žena za stolem.

„Je to tak? Byl to Johan Pankel?“ pohlédla na sedící dívku a ta přikývla na souhlas.

„Ty si ho chceš vzít?“ optala se dáma za stolem.

„Samozřejmě že chce, Jasnosti,“ ozvala se starší sestra, „jenže on nechce a teď je s panem hrabětem ve Vídni.“

Náhle znovu padla na kolena.

„Jasnosti, snažně vás prosíme, napište panu hraběti do Vídně, ať se Johan vrátí a odvede si Johanku k oltáři ještě dřív, než se to malý narodí. Jinak nás máma zabije.“

„Zvedni se děvče,“ řekla mírně dáma, „přede mnou nemusíš klečet jako před pánembohem.“

„Postav se, ty huso,“ zasyčela komorná, když dívka nejevila ochotu vstát, „tohle na paní kněžnu neplatí.“

„Myslím, že vás vaše matka nezabije. Ani jednu, ani druhou,“ řekla s úsměvem dáma. „Pracuje také pro mě?“ obrátila se na komornou.

„Ne, Jasnosti. Je to podomní obchodnice, hauzíruje s houněmi, a jestli si Vaše Jasnost vzpomíná, hovořila s ní…“

Dáma v županu napnula obličej v grimase soustředění a vzápětí se jí uvolnil výrazem poznání. Bylo zajímavé, že jsem nějak věděl, na co dáma za stolem myslí. Náhle jsem byl účastníkem její vzpomínky na předčasně zestárlou venkovanku s rancem na zádech, která před několika lety prošla v doprovodu dvou dětí bránou zámeckého parku a klidně ji oslovila, když na ni na jedné z cestiček narazila. Dala se s ní do řeči a byla překvapená rozhledem té nevzdělané ženy ve venkovském kroji, jejím uctivým, ale přitom nepodlézavým chováním, které bylo u osoby v jejím postavení naprosto neobvyklé. Dovolila jejím dětem, aby si prohlédly park, a sama se zájmem poslouchala vyprávění té venkovanky. Její muž byl voják Götzenova pluku a ona táhla jako markytánka s vojskem až k Varšavě, kde její Jiří bojoval s Kościuszkovými povstalci. Boje přežil, ale po propuštění z vojska v roce 1805 zemřel na následky zranění. Zůstala sama a bez peněz, takže nezbylo, než aby se s pomocí nejstaršího syna Kašpara nějak postarala o mladší děti. První vysvětlovalo její rozhled, druhé vyrovnanost, k níž se dopracovala. Dáma pochopila, že ta prostá žena je neméně světaznalá jako ona, že žádná tajemství života před ní nezůstala skryta, ale navíc že má neochvějnou sílu stavět se osudu čelem. Byl to pro ni šok, když si uvědomila, že v tomto ohledu je ta udřená venkovanka přinejmenším na téže úrovni jako ona, neboť dáma byla zvyklá, že ve všem vyniká nad ostatní.

Může jí ulehčit, snad proto jí nabídla, může vzít její dcery do služby, napřed do nádvorní, k hrubé práci, když však budou šikovné, mohou z nich být panské nebo komorné. Ta podomní obchodnice pak s úlevou, ale důstojně její nabídku přijala a obě dívky rovnou zůstaly na zámku.

„Vaše matka se jmenuje Magdalena Novotná?“ optala se spíše pro ujištění.

„Ano, Jasnosti,“ pípla starší ze sester. Obě se nyní tvářily ustrašeně a těhotná dívka se dokonce prudce zvedla ze židle, jako by její sedadlo pálilo.

„Vy nás teď vyhodíte ze služby,“ řekla bojácně.

Znovu jsem věděl, na co dáma nazývaná paní kněžnou myslí, v tomto případě však nebylo jasné, jestli jsem opět četl její myšlenky, nebo si to prostě jenom nevydedukoval.

„Posaď se, dítě,“ vybídla s úsměvem těhotné děvče. „Nemusíš se bát, že tě propustím,“ usmála se i na větší dívku, „ani tvou starší sestru. Naopak, jsem moc ráda, že jste za mnou přišly.“

Otevřela zásuvku psacího stolu, vytáhla arch papíru a poté, po chvilce hledání, cedulku tuhého papíru. Byla to ta, kterou jí dal muž nazývaný Klemens.

„Uděláme to takhle,“ řekla vesele, „až se rozloučíme a vy dostanete v kuchyni něco dobrého k snědku, napíšu dopis panu hraběti a zítra vás vypravím do Vídně, abyste mu ho osobně předaly. A ty budeš mít svatbu s Johanem tam,“ pohlédla na těhotné děvče, „myslím si, že to bude rozumnější, než kdyby ses vdávala tady.“

„Jasnosti, je to rozumné?“ ozvala se komorná. „Vždyť je nejmíň v šestém měsíci a cesty jsou zledovatělé.“

„Nepleť se do toho, Hannchen,“ ostře ji pokárala dáma, „elle est jeune, et ces paysannes ont la force d’un cheval.“[6]

„Že to zvládneš, dítě?“ obrátila se na těhotnou dívku, které mezitím vyhrkly z očí slzy štěstí a nyní stékaly po dolíčkovaných lících.

„Vaše Jasnosti, Vaše Jasnosti,“ zalykala se, „za Johanem bych šla kraj světa, Jasnosti,“ vydechla nakonec a svrasklou vybělenou rukou se pokoušela si slzy utřít.

Mezitím dáma povstala a na znamení, že nečekaná audience je u konce, obešla stůl. Starší dívka toho využila a vrhla se jí k nohám dříve, než jí v tom mohla komorná zabránit.

„Vaše Jasnosti,“ vyrazila ze sebe a při tom hleděla oddaně vzhůru dámě do obličeje, „jste tak hodná, nadosmrti vám budeme vděčné…, uděláme pro vás všechno na světě… všechno, co jen řeknete.“

Zachytil jsem její výraz, protože jsem se mezitím postavil vedle kněžny. Pod pohledem psí oddanosti se někde v hloubi skrývala vychytralost a lstivost. Tohle děvče umí dobře kalkulovat, napadlo mě, a dokáže jít bezohledně za svým cílem.

* * *

Nevím, do jaké míry si dáma dvojakost toho pohledu uvědomila, poněvadž jsem najednou pocítil bolest. Prsten na prostředníku levé ruky mě doslova pálil, takže jsem po něm hmátl druhou rukou…

Mohl jsem čekat, že mě zanese zase někam jinam.

Ocitl jsem se v místnosti, která zřejmě sloužila hudebním produkcím. Stály zde židle a pohovky ve stylu napoleonského empíru, všemu ale vévodil klavír ve světlém dřevě z dílny vídeňského mistra Streichera. V rohu se ještě nacházel stůl, ležely na něm noty, a na jedné ze židlí spočívaly housle. Místnost byla temná, přestože závěsy na oknech nebyly zcela zataženy. Venku totiž panovala tma, takže jediným zdrojem světla byl stojan se svíčkami na klavíru. Jejich záře sotva dosahovala k vysokým kamnům z bílých kachlů a prakticky ponechávala v temnotách velký obraz, který visel na boční stěně. Ukazoval karneval v Neapoli a v roce 1778 jej namaloval neapolský malíř Fabris (tohle všechno jsem si zjistil dodatečně, aby v operativním svazku, který jsem si, jak vysvětlím později, založil, nechyběly žádné podrobnosti). Vedle stojanu ležel na horní desce klavíru prsten a jeho karmínový kámen v přímé záři svíček rudě jiskřil.

U klavíru seděla žena, kterou oslovovali Jasnosti, jmenovala se Vilemína a zřejmě byla kněžnou.

Nehrála, místo toho držela v rukou popsané lejstro a četla si z něho. Přesunul jsem se jí za záda (znovu mě okouzlila snadnost pohybu), abych do lejstra dobře viděl. Byl to dopis psaný německy švabachem, ale já mu přesto rozuměl.

* * *

Moje drahá Vilemíno,

nakonec to dopadlo jinak, než jsme předpokládali. Johanka porodila předčasně v sedmém měsíci ihned po příjezdu. Stalo se to v porodnici s nalezincem na Alserstrasse, kterou mi doporučili Hauptmannovi. Dítě se narodilo v pátek 4. února 1820, ale nebylo životaschopné. Také mladičkou matku porod velmi vysílil a několik dní stála mezi životem a smrtí. Abychom dítěti zajistili život věčný, obrátili se Hauptmannovi na svého známého faráře otce Praxmarera, který dítě pokřtil hned příštího dne v protějším kostele Nejsvětější Trojice, aniž bychom čekali na hromadný křest nedělní. Holčička dostala jméno Barbara po paní Hauptmannové, jistě chápeš proč. Udělali jsme dobře, protože ten nešťastný drobek v neděli ráno dodýchal.

Zdálo by se, že je to pro nás výhodná situace, ale pak se vše zkomplikovalo. Myslím si, že se mladičká Johanka z přestálého utrpení porodního pominula a nechce o nějakém manželství ani slyšet. Byl to Hauptmann, který pak přišel s řešením. Navrhl, že si Johanku nechá u sebe ve Vídni a postará se o ni, a ať si můj kočí místo ní vezme starší sestru. Naštěstí oba ochotně souhlasili. Ani se jim nedivím, protože starší Marie je hezčí a také ona může být spokojená, že dostane tak hezkého a přitom hodného muže s trvalým zaopatřením. Navíc se oběma sestrám říká Tereza a to pomůže utlumit nežádoucí ohlasy. S naší podmínkou souhlasili, a když jim Hauptmannovi ukázali Barborku, jak je rozkošná a přítulná, rozplynuly se veškeré jejich pochybnosti. Slíbil jsem Johanovi, že ho povýším na štolbu a zvýším mu plat o výchovné. Zdá se, že velká Tereza je na peníze a také hodně ctižádostivá. Neměli bychom na to zapomínat, když s ní budeme v budoucnu jednat.

Jak si jistě uvědomuješ, kousek stranou od hospodářských budov dvora stojí Staré bělidlo. Je prázdné, a tak mi napadlo, že by bylo ideální, kdybych tam svého kočího s novou rodinou ubytoval. Byli by v ústraní, ale přesto na dohled, takže bys malou mohla vidět kdykoli, kdybys chtěla. Je to opravdu kouzelná holčička, veselá a činorodá, černovlasá jako Dorothea a už teď podobná tvé nejmladší sestře, až to bere dech.

Nemám obavu, že by celá záležitost vyvolala nějaké pozdvižení. Můžeme rozšířit krycí legendu, že se Johan seznámil s Marií před čtyřmi roky ve Vídni, kde pracovala u Hauptmannů, třebas jako číšnice, protože tato profese skýtá snadné seznámení (i když Hauptmannovi nikdy hospodu neměli, potvrdí to, kdyby se někdo příliš vyptával), a teprve vloni si začal s mladší sestrou. Nu, a když to dopadlo, jak to dopadlo, kajícně si po domluvě panstva vzal tu starší a dítě, které spolu mají, bude legitimizovat sňatkem. Navrhuji, abychom jim v létě vystrojili v České Skalici svatbu a při tom tuto legendu rozšířili. Pak pošleme potvrzení o oddacím listu do Vídně a v druhopisu matriky bude mít Barborka už poznámku, že je z lože manželského.

Moje drahá, počítej však s tím, že se kníže Metternich všechno dozví, protože Hauptmannovi jsou nepochybně jeho agenti. Ale vzhledem k dlouholetému přátelství, které vás pojí, předpokládám, že náš malý klam skončí vedle nejstřeženějších říšských tajemství a nikdy se na něj nepřijde.

Líbám tě a již se těším na chvíli, kdy se opět spatříme.

Tvůj milující a hluboce oddaný

Karel Rudolf

P. S.: Ihned po přečtení tento dopis spal.

* * *

Zase jsem pozoroval scénu jakoby zvenku. Kněžna v brokátovém županu (ne tak ucouraném, jako byl ten vatovaný modrý) povstala a s dopisem v ruce vykročila ke kamnům.

„Dobře jsi to zařídil, můj věrný Schulenburgu,“ šeptala si pro sebe, když obcházela klavír, „Metternich špatně odhadl tvou velkomyslnost. Snad budu mít na stará kolena kolem sebe ještě jednu mladou duši.“

Poklekla ke kamnům, otevřela dvířka a vhodila do nich dopis.

Uvnitř to jenom slabě žířilo, ale po chvilce papír vzplál a vyšlehl plamen. List se začal v ohni kroutit, černat a rozpadat na popel.

Měl jsem pocit, že sám jsem tím papírem, že já sám hořím v ohni, přinejmenším moje levá ruka. Prsten se proměnil v rozžhavenou obruč, která mě sevřela krutou bolestí. Z posledních sil jsem se ohnal pravačkou a rázem si prsten strhl z ruky.

1. 1 Drahá vévodkyně, přijměte mou hlubokou soustrast.

2. 2 Jste velmi laskav, kníže.

3. 3 Je mi to opravdu líto, drahá Vilemíno.

4. 4 Hannchen, co se děje?

5. 5 … a hned se měl čile k světu.

6. 6 Je mladá a tyhle venkovanky jsou silné jako kůň.

Kapitola 3

Probudilo mě světlo. Den již musel pokročit, protože parapet levého okna byl ozářen sluncem, které se po týdnu zamračeného počasí s dešťovými a sněhovými přeháňkami konečně objevilo.

Ležel jsem na nerozestlané posteli, oblečený, ale s rozepnutými kalhotami. Lepkavý pocit ve slabinách mi připomněl ten bláznivý sen, i to, co jsem předtím dělal před obrazem. Jak jsem se pohnul, abych se podíval, zda obraz na stěně opravdu visí, nebo byl také částí mé erotické fantazie, ucítil jsem prudkou bolest na levé ruce, až jsem sykl.

Zvedl jsem levačku k očím a nevěřícně zíral na ukazováček.

Místo prstenu se kolem jeho kořene naléval bizarní puchýř ve tvaru miniaturní pneumatiky.

Bolelo to kurevsky.

Opatrně jsem se posadil na posteli (hlavně jsem dával pozor, abych nikde nezavadil levou rukou), přejel pohledem přes nízký kancelářský stolek, na kterém stál psací stroj, a konečně jsem viděl na obraz.

Černovlasá nestyda se na něm roztahovala přesně jako včera a z její ručky pozdvižené ke klíční kosti se na mne opět upíralo rudé oko prstenu. Byl jsem tak zmatený, že jsem hodinu prohledával pokoj. Po kolenou jsem prolezl celou podlahu, nahlížel pod postel a pečlivě prošel všechny zásuvky, než jsem uznal, že prsten má opět ta nahá žena na obraze. Teprve pak jsem se opatrně osprchoval, abych si nenamočil spálený prst, oholil se a místo snídaně se naobědval.

Když jsem skončil, naskládal jsem nádobí do dřezu a při tom mi puchýř praskl. Vytáhl jsem z lékárničky obvaz a prst si zavázal. Jenom proto, aby se pod puchýř nedostala infekce.

Poté jsem se postavil před obraz.

„Ty mě srát nebudeš!“ oslovil jsem ho pomstychtivě.

Měl jsem plán, což ale znamenalo zajít do domácích potřeb. Vrátil jsem se asi ve tři odpoledne a vybalil nákup – krátkou garnýž o délce metr dvacet, příslušné kroužky a háčky a metr a půl červeného sametu. Večer jsem už měl před obrazem záclonku, vlastně spíše oponku. Když jsem odhrnul její poloviny na stranu, vyhlížel akt ještě svůdněji, a proto jsem oponu rychle zatáhl.

Už jsem věděl, co podniknu zítra.

* * *

Kousek od mého bydliště se nachází jedna z poboček městské knihovny. O literaturu jsem se jakživ nezajímal, v přípravce pro stranické kádry, kde jsem skládal maturitu, abych mohl být přijat na vysokou školu SNB, jsem všechno z české literatury opsal a ihned pustil z hlavy. Teď mi v ní ležely Ratibořice. To jméno jsem určitě ve škole zaslechl, určitě v souvislosti s nějakým českým buditelem, ale vůbec jsem netušil s kterým.

Byl jsem ale zvyklý pracovat se zdroji. A tak jsem příštího dopoledne zamířil do knihovny přesvědčen, že tam něco najdu. Očekával jsem, že u vchodu bude nějaký vrátný, který mě požádá o legitimaci nebo alespoň o jméno, ale nikdo si mě nevšímal, a tak jsem rozpačitě zamířil do sálu s knihami.

Myslel jsem si, že dopoledne budu v knihovně sám, ale mezi regály přecházelo docela dost lidí. Někteří lovili v regálech knížky, jiní jimi listovali a někteří se do nich začetli tak, že mě vůbec nebrali na vědomí, když jsem se kolem nich protahoval. Byli to převážně starší lidé, zřejmě důchodci.

Nerozhodně jsem bloumal mezi regály a dumal, jak se nejsnáze propracovat k nějaké knížce o ratibořické kněžně Vilemíně.

„Mohu vám nějak pomoci?“ ozvalo se mi nečekaně za zády.

Otočil jsem se a strnul.

Proti mně stála hezká žena s blond vlasy vyčesanými do uzlu, v bílé blůzce, přes kterou měla pletenou zelenohnědou vestičku, a v tmavé sukni nad kolena, takže nad kozačkami byl vidět pěkný kousek štíhlých nohou. Vpředu na blůzičce, která byla napnutá, jak to mám rád, měla přišpendlenou jmenovku, ale já ji číst nemusel.

Tu ženu jsem dokonale znal, přestože ona mne vůbec. A také netušila, jak jsem se jí zapsal do života.

Alena Michálková, rozená Borková, ročník 1965, rodiče bezpartijní, otec ekonom v ČKD Vysočany, matka učitelka na ZŠ Truhlářská, promítal se mi před očima její agenturní svazek, vzdělání středoškolské, konkrétně střední škola ekonomická, od roku 1983 zaměstnána jako písařka v PZO Motokov, v roce 1987 sňatek s inženýrem Michálkem, technickým úředníkem Motokovu, svazek založen v roce 1988, neboť podepsala Chartu 77, napojila se na protistátní skupinu kolem Jiřího Rumla a stala se jednou z těch, kteří kopírovali ilegální Lidové noviny a dále je rozšiřovali. Moje fotografická paměť mi do detailu vybavila tvář jejího muže, takového tuctového hezouna, když mi podepisoval vázací akt. Ke své smůle nebyl ve straně a chtěl jezdit na služební cesty do zahraničí. Alena Michálková měla být 12. října 1989 zatčena spolu s Jiřím Rumlem a dalšími lidmi kolem Lidových novin, ale nebyla, protože jsem to nedoporučil.

Přede mnou prostě stála žena, která byla mým posledním „objektem“, mou poslední sledovačkou, žena, která se mi děsně líbila, hlavně mě brala její plavná chůze. A to do té míry, že jsem ji sám sledoval, ačkoli jsem nemusel, protože v té době jsem už byl analytik. Když se před zatčením Rumlovy skupiny vyhodnocovaly svazky, její zatčení jsem zamítl s poznámkou, že by nás mohla dovést k „záložní“ redakci. Místo toho jsem doporučil pokračovat ve sledování, protože jsem nechtěl přijít o požitek, když jsem za ní chodil pražskými ulicemi. No a pak přišel Listopad.

Teď tedy stála přede mnou, starší skoro o dvacet let, s poněkud plnější figurou, ale stále žádoucí, možná žádoucnější, protože mně se vždy více líbily zralé ženy. Docela mile se usmívala a čekala, co ze mne vypadne. Naštěstí si moje rozpaky vyložila tím nejpravděpodobnějším a v podstatě pravdivým způsobem – že jsem v knihovně nováčkem.

„Ha-hm,“ odkašlal jsem si, „víte, já hledám…, hledám něco,“ soukal jsem ze sebe, „něco…, teda nějakou knížku…, o ratibořické kněžně Vilemíně.“

„Ach tak,“ přikývla samozřejmě hlavou. „Vy zřejmě myslíte Kateřinu Zaháňskou.“

„Ne,“ ohradil jsem se, „mně jde o Vilemínu.“

„Ale to byla jedna a tatáž osoba,“ řekla shovívavě, „jmenovala se celým jménem Kateřina Frederika Vilemína Benigna. V rodině používala jméno Vilemína, ale v českém prostředí je známá jako Kateřina, vévodkyně Zaháňská, víte?“

„Pojďte, prosím, za mnou,“ vedla mě na opačný konec sálu a já měl zase možnost vidět tu její božskou chůzi, „máme tady jeden životopis, který se vám bude určitě líbit. Víte, ona vedla dosti nevázaný život,“ usmála se s přimhouřenýma očima, což jí moc slušelo, „ale všechna podstatná fakta tam najdete.“

To už jsme zabočili mezi regály a moje průvodkyně jela zkušeným zrakem po hřbetech knih.

„Tady je,“ řekla se zadostiučiněním. „Máte štěstí, nikdo ji nemá vypůjčenou,“ dodala a vylovila jednu knížku. Tím se otevřela mezi svazky mezera a já zahlédl titulní stránku vedlejší knížky.

Rázem jsem zapomněl na Vilemínu, pardon, na Kateřinu Zaháňskou. Hleděl jsem na reprodukci obrazu, který jsem zdědil po prasestřenici Martě. Jenže ve slušnější verzi. Zde měla černovlasá kráska s unylým pohledem oblečenou černou toaletu, takže pouze ukazovala bělostná ramena.

„Můžete mi říct, kdo je na tom obrazu?“ zeptal jsem se chvatně a sáhl po knížce.

„To nemyslíte vážně!“ moje průvodkyně s božskou chůzí se na mě nevěřícně podívala. „Vy si děláte legraci,“ připojila rozhořčeně, ale když viděla můj výraz, zatvářila se velmi, velmi udiveně.

„Vy jste snad první člověk, který nepoznal nejslavnější portrét Boženy Němcové od Josefa Hellicha.“

„To je Božena Němcová?“ opakoval jsem překvapeně. A vůbec jsem to nehrál.

„Člověče, neříkejte, že jste o ní neslyšel. Neříkejte mi, že jste nečetl Babičku. Ta byla přece školní četbou i za bolševika,“ přejela mě přísným pohledem, „a každá rodina ji má doma. I ti, co vůbec nečtou, a knížku abys u nich pohledal.“

„Já jsem měl Boženu Němcovou zafixovanou jako takovou českou proletářku ve vlňáku,“ hájil jsem se, „a ne jako krasavici ve večerní róbě,“ ukázal jsem na ilustraci.

Knihovnice se na mne pohrdavě podívala.

„Jo, tak, jak ji hrála Jiřina Švorcová v Horoucím srdci!“ řekla s despektem. „Jenže její osobnost byla mnohotvárnější.“

V tom okamžiku jsem si uvědomil, že jako kluk jsem byl se školou opravdu na zmíněném filmu, kde spisovatelku hrála maminovská soudružka Švorcová. Neměl jsem chuť to před krásnou knihovnicí přiznat, stejně jako jsem jí nemohl vykládat, že mí internacionální a politicky exponovaní rodiče doma Babičku neměli. Rodinnou knihovnu tvořily sebrané Leninovy a Stalinovy spisy, Marxův Kapitál, různé sborníky k výročím KSČ a pak obrazové publikace jako České hrady a zámky, které otec jako vedoucí tajemník partaje jednoho z pražských obvodů dostával od svých podřízených k narozeninám. Když několikrát rodiče usoudili, že by mi měli koupit nějakou knížku, byl to Pavlík Morozov od Vitalije Gubareva anebo Jak se kalila ocel od Nikolaje Ostrovského.

„Asi jsem Babičku četl,“ připustil jsem, „ale je to tak dávno, že už si z toho nic nepamatuji,“ dodal jsem zkroušeně. „Mohu si tu knížku také půjčit?“ ukázal jsem na svazek s portrétem na titulní stránce. „A eventuálně i Babičku,“ dodal jsem, „abyste se na mě nemusela mračit. Víte, když se usmíváte, více vám to sluší.“

Viděl jsem, že mé průvodkyni zrůžověly uši a uhnula očima. Pozdvižené koutky rtů však prozrazovaly, že ji moje lichotky těší.

„Ale samozřejmě,“ řekla mile a vrhla na mě krátký pohled, který nehodnotil mé literární znalosti, tedy spíše neznalosti, ale jiné kvality. Mohla být spokojená, měřím přes metr osmdesát, hmotnostní index mám 27, k tomu čupřinu prošedivělých vlasů nad šedomodrýma očima, a navíc chodím vždy hladce oholen. „Jestli chcete, mohu vám půjčit i několik knížek o Boženě Němcové. Máme tady klasický životopis z pera Václava Tilleho s doplňujícími kapitolami Miloslava Novotného, a pak novou, poněkud konfrontační práci, v níž se naznačuje, že její matkou byla Dorothea Périgordová, sestra Kateřiny Zaháňské. Literární historici tomu však nevěří.“

Jestli Barborka, o níž psal hrabě Schulenburg své choti, byla Boženou Němcovou, dělají ti vědátoři chybu, napadlo mě. Chtěl jsem to říct nahlas, ale zavčas jsem se zarazil.

„Promiňte, že pořád mluvím, ale vy jste chtěl něco poznamenat,“ omlouvala se knihovnice, která asi postřehla zacukání mých úst.

„Ne, ne, to je v pořádku,“ culil jsem se na svůj bývalý „objekt“, „nic jsem říct nechtěl, ale to, co říkáte, mě velmi zajímá.“

„Ono to také zajímavé je,“ horlivě souhlasila moje průvodkyně, „úplně jako detektivka. Víte, že až do roku 1973 byli všichni přesvědčeni, že matkou Boženy Němcové byla Johana Barbora Terezie Novotná, narozená 5. října 1805? To by znamenalo, že by se stala matkou ve čtrnácti letech, a teprve v tom roce doložili dva badatelé z Muzea Boženy Němcové v České Skalici, že Magdalena Novotná měla ještě dceru Marii Magdalenu Terezii, která se narodila 8. listopadu 1797 a že to je…“

„Já vím, těm sestrám se říkalo,“ vyslovil jsem nahlas, na co jsem myslel, „velká a malá Tereza…“

„Jak jste na to přišel?“ knihovnice se na mě dívala s podezřívavým úžasem, hnědozelené oči otevřené dokořán. „Jak vás napadlo, že by se sestrám Novotným mohlo takhle říkat? To víte z nějakých pramenů? Nebo jste si to vymyslel? Poslyšte, kdo vy vlastně jste? Neděláte si ze mě celou tu dobu šprťouchlata?“ zasypala mě přívalem otázek a tvářila se dopáleně. Slušelo jí to stejně jako předchozí úsměv.

Začal jsem odzadu.

„Jmenuji se Zdeněk Milbach,“ představil jsem se podle pravdy, „a už jsem delší dobu nezaměstnaný. Mám totiž jenom strojní průmku a pracoval jsem jako kreslič v jinonické waltrovce.“ Dál už jsem fabuloval: „A znáte to. Když fabriku zavřeli, další místo jsem už nesehnal. Dnes se všechno konstruuje a kreslí přes počítače, a to já neumím. A navíc jsem starý a neperspektivní. Kdo by zaměstnal chlapa přes padesát.“ Viděl jsem, jak na ni můj příběh zabírá – vždyť jsem ho šil na míru jejímu soucitu a starostlivosti, vlastně charakteristice z jejího svazku. „Ale já si nestěžuju. Žena se sice se mnou rozvedla, ale vrátili mi v restituci nějaký majetek, takže hlady neumírám,“ uvedl jsem zase trošku pravdy a k tomu svedl teskný úsměv. „Mám ale spoustu volného času, a tak jsem se rozhodl věnovat se tomu, o čem vím nejméně, udělat si takovou soukromou univerzitu třetího věku. Vidíte, jak jsem na tom, ani jsem nepoznal Boženu Němcovou, a šprťouchlata si z vás opravdu nedělám. A co se týče těch Terez, jen jsem to tak plácnul. Mám v příbuzenstvu matku s dcerou, kterým se říká velká a malá Jana, a tak mě napadlo, jen čistě náhodou, že by se tak mohlo říkat i těm sestrám Novotným,“ uzavřel jsem svůj velký projev.

„Nebyl to až tak špatný nápad,“ uznala a bylo zřejmé, že moje vysvětlení akceptovala, „ale překvapil mě. Víte, já si vybrala Boženu Němcovou jako téma pro magisterskou práci na knihovnické fakultě. Vystudovala jsem ji po roce 1989, protože,“ obdařila mě sympatizujícím pohledem, „… protože mě počítače také připravily o práci. Já se totiž živila jako písařka, a to je dnes zrovna tak vymřelé povolání jako kreslič. Kvůli studiu jsem se pak rozvedla, můj bývalý muž to prostě nevydýchal, i když to mezi námi neklapalo už dřív. No a našla jsem ho také v Cibulkových seznamech…,“ udělala malinkou pauzu. „Vidíte, nejméně ve dvou bodech máme stejný osud,“ dodala rozšafně a já věděl, že žena, kterou jsem na podzim 1989 sledoval a snil o ní nekonečné erotické fantazie, se mi nyní nabízí přímo na talíři. Nesměl jsem však moc spěchat, takže jsem se jenom široce usmál.

Poté mi našla zbývající knížky a zamířili jsme ke stolku v rohu.

Náhle se zastavila.

„Poslyšte, nechcete si ještě půjčit něco o knížeti Metternichovi? Byl milencem Kateřiny Zaháňské, snad i její osudovou láskou. Každopádně ji zatáhl do politiky a umožnil jí, aby se skrytě podílela na jednání Vídeňského kongresu.“

Tušil jsem jenom matně, o čem to hovoří, nicméně jsem se zeptal: „Nejmenoval se Klemens?“

„Ano,“ potvrdila mi moje průvodkyně, „Klemens Václav Lothar Metternich. Dnes by se hodil do Bruselu, protože říkával, že jeho otčinou je sice Porýní, vlastí však Evropa.“

Neřekl jsem na to nic a moje průvodkyně znovu zamířila mezi regály. Vybrala další dvě knížky, které jsem galantně převzal a přibral k těm, které jsem už nesl. Když jsme došli k jejímu stolku, vyplnila za mne přihlášku s poukazem na mou zavázanou ruku, byť to byla levačka, a vystavila mi čtenářskou legitimaci. Dokonce mi sehnala i igelitku, když viděla, jak se snažím knížky co nejúsporněji naskládat na sebe a nějak pobrat do náruče.

Musel jsem se zeptat ještě na něco, když jsem měl to štěstí, že jsem narazil na někoho, kdo nepochybně o Boženě Němcové dost věděl. Vzal jsem znovu do ruky knížku o malíři Hellichovi, kde byl na titulní stránce portrét spisovatelky (prý slavný, ale já ho namouduši nikdy předtím neviděl).

„Poslyšte, rád bych se ještě zeptal na jednu věc,“ řekl jsem polohlasem, aby nás lidé stojící opodál neslyšeli. „Nevíte, neexistuje nějaký obraz Boženy Němcové, kde by byla nahá, tedy její akt?“

Knihovnice na mě napřed vykulila oči a pak jí ztuhly rysy.

„Vy jste se zbláznil!“ vyjekla, až se několik lidí stojících v blízkosti ohlédlo. „Jak jste na to přišel?!“ pokračovala přidušeným tónem. „Kam na takové nápady chodíte?“ dívala se na mne, jako kdybych byl Marťan. „Samozřejmě žádný takový obraz neexistuje.“

„A co když si ten malíř, ten Hellich, udělal pro sebe kopii, pro vlastní potěšení?“ naléhal jsem dál.

Zatvářila se tak odmítavě a vrhla na mě tak nepřátelský pohled, až jsem dostal strach, že jsem to přepískl.

„Vy jste se zbláznil!“ zopakovala zvýšeným hlasem a pár lidí, kteří si poblíž četli v knihách, se po nás znovu, teď už vyloženě káravě ohlédlo. „Byl to naprosto počestný muž, až bigotní,“ zuřivě šeptala, „přítel Palackého a kurátor Národního muzea, který maloval hlavně kostelní obrazy. Nepřichází do úvahy, absolutně nepřichází do úvahy. Podle něho by to byla blasfémie.“

„Co by to bylo?“ zeptal jsem se.

Podezřívavě na mě pohlédla.

„Zneuctění, rouhání,“ vysvětlila. A pak ji zřejmě něco napadlo.

„Poslyšte,“ zeptala se přísně, „vy jste nějaký takový akt viděl, nebo o něm víte?“

Její tón se zbavil ostrosti a nečekaně v něm převážila zvědavost badatelky. Tohle nebyla žádná slepice, ale chytrá ženská jako moje bejvalka, jenom na jiný způsob.

„Ne, jistěže ne,“ kategoricky jsem popřel jakoukoli takovou možnost. „Jen mě to tak napadlo,“ podíval jsem na knížku s portrétem Boženy Němcové na titulní straně, „když to byla taková šmrncovní ženská. Dnes by se fotografové prali, aby ji mohli nafotit do nějakého pánského magazínu.“

„Božena Němcová nebyla žádná Bára Nesvadbová,“ odfrkla pohrdavě. „Vy teda máte nápady,“ dořekla a šlehla po mně pohledem.

„Tak mi to promiňte,“ udělal jsem psí oči, strčil knížku do igelitky k těm ostatním a natočil se jako k odchodu, „promiňte mi i to, že jsem vás tak dlouho otravoval.“

„Ale vůbec ne,“ spěšně namítala, „od toho jsem přece tady. A ta debata s vámi byla vlastně velmi zajímavá. Víte, lidé od fochu mají tak trochu klapky na očích, a ty vaše poznámky mi ukázaly jiný pohled na věc.“

Sáhla rukou do boční zásuvky stolku, vytáhla navštívenku a podala mi ji.

„Kdybyste zase něco potřeboval, ráda vás tady uvidím, nebo můžete zavolat sem do knihovny a ptát se na magistru Michálkovou.“

Vzal jsem navštívenku levačkou (opatrně, kvůli ovázanému prstu), pravačkou jí stiskl ruku a podržel o chloupek déle, než předepisuje konvence.

„Spolehněte se, že se ozvu,“ nasadil jsem svůj chlapácký úsměv č. 1, „ale až prostuduju tu haldu knih, co jste mi nadělila. Určitě se ozvu.“

Pak jsem pozdravil a odešel.

* * *

Cestou domů jsem se stavil v samoobsluze, koupil si dvě vaničky škvarkové pomazánky, šišku chleba a půl tuctu piv. Před domem jsem ještě zkontroloval, zda mám v pořádku auto (žádný luxus, obyčejnou, tři roky starou fabii), a vyšlapal do druhého patra, kde mám byt.

Doma jsem zasedl do křesla, na stolek vedle vybalil půjčené knížky, poznámkový blok a kuličkové pero.

Na vysoké škole nás naučili konspektovat a analyzovat zdroje. Celé odpoledne a hluboko přes půlnoc jsem seděl v křesle, četl a dělal si výpisky. Občas jsem vstal, abych se protáhl, odskočil si, namazal si další krajíc chleba pomazánkou a otevřel si další pivo.

Začal jsem s knížkami o Kateřině Zaháňské a o Metternichovi.

Bylo tam i o jejích sestrách a řeknu vám, že ty ženský byly pěkný éra!

Rodina držela vévodství Kuronské, což byl pokus baltských Němců vytvořit na území dnešního Lotyšska a částečně Estonska samostatný stát. Otec Kateřiny Zaháňské jasnozřivě pochopil, že carevna Kateřina bude Kuronsko anektovat, zbavil se zavčas místního majetku a zakoupil statky více na západ, kromě jiného panství Zaháňské, které tvořily statky ve Slezsku a ve východních Čechách. Tím se stal vazalem pruského krále, ale asi to bylo lepší než mít za lenního pána ruské cary. Podle knížky, kterou jsem si půjčil, již matka Kateřiny, obvykle nazývaná vévodkyně Kuronská (aby si ji nepletli s dcerou Kateřinou, vévodkyní Zaháňskou), měla zvláštní fluidum, kterým dokázala spoutat srdce mužů. Z dětí, které manželé spolu zplodili, přežily jen tři dcery, kromě nejstarší Vilemíny ještě Marie Luisa Paulina a Johanna Katharina. Oba však měli další nemanželské děti – vévodkyně Kuronská dceru Dorotheu s polským hrabětem Alexandrem Batowským, vévoda pak syna Petra ze vztahu s kuronskou šlechtičnou von Derschau – a zřejmě i další.

Dcery šly ve stopách matky, dalo by se říci, že občas přímo v jejích kolejích, neboť disponovaly stejným kouzlem – na kterého chlapa mrkly, toho mohly mít okamžitě v posteli. Vdaly se záhy, všechny před dvacátým rokem, nejstarší Vilemína v roce 1800 za francouzského uprchlíka prince Louise Rohana-Guémenée, přičemž nosila pod srdcem dítě jiného muže, a sice švédského generála Gustava Armfelta, který byl původně milencem její matky (to mě dostalo nejvíc). V lednu 1801 se jí pak po těžkém porodu, na který tajně odjela do Hamburku, narodila dceruška Gustava, kterou odložila (čehož později trpce želela, neboť již další děti mít nemohla). To už byla vévodkyní Zaháňskou, neboť po smrti otce na ni přešel titul. V roce 1805 se s Rohanem rozvedla; ten ale, asi aby to zůstalo v rodině, udělal nemanželské dítě její mladší sestře Paulině, mezitím provdané za německého vévodu Friedricha Hermanna Ottu von Hohenzollern-Hechingen. Paulina tehdy sice již žila odděleně od svého manžela, ale ještě nebyla oficiálně rozvedená. Rohan, který byl raněn v bitvě u Ulmu, byl pak jako kmotr přítomen křtu své dcery. Také skutečná matka se vydávala za kmotru a děvčátko pokřtěné jako Marie Luisa Paulina, tedy celým jménem matky, si pak vzala Kateřina Zaháňská jako schovanku pod jménem Marie Wilsonová.

Pomalu jsem začal chápat, co jsem vlastně prostřednictvím prstenu viděl, začal jsem rozumět, o čem si povídali Metternich a Kateřina Zaháňská za jeho předjarní návštěvy roku 1819 v jejím vídeňském bytě.

Ještě mladší Johanna si také vzala vévodu, v tomto případě Franceska Pignatelliho Belmonde z Aceranzy. Ještě předtím ji však ve věku šestnácti let svedl jistý Arnoldi, italský herec a hudebník z otcova divadla. V sedmnácti pak s tímto hercem čekala dítě a zuřící matka se obrátila na rodinného přítele hraběte Vratislava, který zastával funkci policejního šéfa českého království, aby herce, který uprchl a vybízel svou milenku k útěku do Ameriky, vypátral a zatkl. Vratislav ho vylákal podvrženým dopisem jakoby od Johanny do Chebu, kde byl zatčen a jednou provždy ze světa kuronských dam zmizel. Nicméně památka po něm zůstala – Johanna ve vší tajnosti porodila v září 1800 v Praze syna, který dostal jméno Friedrich. V roce 1801 se pak Johanna vdala za vévodu z Aceranzy, což byl nic neznamenající a jenom hezky znějící titul čtyřicetiletého hochštaplera. Novomanželé žili na náklady matky, vévodkyně Kuronské, než ho Johanna vykopla.

V knížkách byl často citován Friedrich Gentz, publicista a Metternichův tajemník. Byl to asi gay a celý život si vedl deník. Když poprvé spatřil vévodkyni Kuronskou a její dcery, výstižně poznamenal: „Dcery jsou nezvedené malé doroty, jimž v prvé řadě chybí jemné vychování. Nic knížecího a ušlechtilého na nich neshledávám.“ Později však musel změnit názor, neboť se stal důvěrníkem Kateřiny Zaháňské a sloužil mezi ní a Metternichem jako poslíček lásky.

Abych všechny ty propletence s milenci a nemanželskými dětmi zvládl, musel jsem si v poznámkovém bloku dělat různě zalomené šipky, kterými jsem si pospojoval příslušné páry.

Ještě v roce 1805 se Kateřina Zaháňská znovu vdala. Vzala si ruského knížete Vasila Sergejeviče Trubeckého, adjutanta cara Alexandra. Snad jí připomínal strohostí a přísností otce, snad doufala, že ji zkrotí. Když ale válka v roce 1805 skončila a Trubeckoj naléhal na Kateřinu, aby se s ním jako jeho žena vrátila do Ruska, vévodkyně Zaháňská se místo toho s ruským generálem rozvedla.

Následné přiklonění střední Evropy k napoleonské Francii asi přispělo k tomu, že se nejmladší a nemanželská Dorothea v roce 1809 provdala ve věku šestnácti let za hraběte Edmonda Périgorda, synovce Talleyranda, muže, který dokázal sloužit jako ministr zahraničí třem režimům a vysloužil si pověst jednoho z největších pletichářů světových dějin. To on sňatek domluvil s vévodkyní Kuronskou, neboť si na mladičkou Dorotheu sám brousil zuby (a budiž předesláno, že nakonec se zakousl podle svého gusta).

Všechna manželství kuronských princezen skončila krachem, všechny střídaly milence v tempu více než svižném, hlavně Kateřina, kterou nebrzdily žádné obavy z nechtěného dítěte. Patřil k nim i kníže Alfred Windischgrätz. Bylo to jediné jméno, o kterém jsem předtím slyšel, byl to ten muž, který se později stal generálem a za revoluce v roce 1848 nechal rozstřílet Prahu. No a pak už přišel Metternich, modrooký blondýn, s kterým jsem ji viděl.

Hvězdnou hodinou obou milenců byl Vídeňský kongres, který začal koncem září 1814. Zamilovaný Metternich, kancléř a ministr zahraničí, informoval svou milenku o všech politických a vojenských plánech ještě dříve než vládní kabinet a generální štáb a používal její šarm, aby zvládla ruského cara Alexandra. V druhé knížce o Metternichovi, kterou jsem si půjčil, bylo ale uvedeno, že to byl naopak car, který nasadil Kateřinu Zaháňskou na Metternicha jako ruskou agentku. Jenže ona se do něho opravdu zamilovala a hru otočila. To jí však nevadilo, aby se zase nezačala stýkat s Windischgrätzem, a když jí to Metternich vyčítal, klidně mu odpověděla, že Windischgrätze pustí k vodě, až se on rozejde se svou ženou.

K pochopení toho, čeho jsem se stal svědkem v ratibořickém zámečku, k pochopení dopisu, který Kateřina dostala od svého třetího manžela Schulenburga, mi pomohl popis milostné avantýry její nevlastní sestry Dorothey. Do Vídně na kongres ji dovezl Talleyrand a tam se do Dorothey vášnivě zamiloval hrabě Karel Clam-Martinic. Dorothea jeho city během kongresu opětovala, přestože ji Talleyrand hlídal jako drak, a vyvolala skandál. Proti byla nejen její matka, ale také rodiče mladého hraběte. Nejvíce ale zuřil Talleyrand, neboť se obával, že mu kořist uteče.

V červnu 1815 se rozhodovalo o osudu Evropy v bitvě u Waterloo, avšak kuronské dámy měly jiné starosti. Dorothea byla totiž těhotná a vyvstala staronová otázka, kam nastávající maminku uklidit na porod a kam pak s nemanželským dítětem. Pravda, dámy měly zažitý postup – odjely jakoby do lázní nebo někam do zahraničí, narozené dítě daly pokřtít pod jmény falešných rodičů, obvykle nějakého páru ze služebnictva, a pak je odlifrovaly do Zaháně k jisté paní Karolíně Sofii Charlottě Jägerové, dříve Kirstenové, za svobodna Simonové. Tato obratná osůbka poskytovala na zámcích Löbichau a Zaháň tento servis již vévodkyni Kuronské a zřejmě za věrné služby se pak stala na Zaháni kastelánkou. Jenže paní Jägerová churavěla.

Navíc si Dorothea nedala říct. Románek s Clam-Martinicem pokračoval i po jejím návratu do Paříže, kam za ní mladý hrabě přijel a Edmond Périgord ho vyzval na souboj. To už byl veřejný skandál. Aféra pokračovala po celý podzim a vyhrotila se počátkem roku 1816. Kuronské dámy odjely na zimu do Itálie a Karel Clam-Martinic tam přijel za Dorotheou pod záminkou, že jako pobočník doprovází na služební cestě knížete Schwarzenberga. Dorothea již musela být ve vysokém stupni těhotenství a oba milenci hodili ručník do ringu. Všechny tři sestry se vrátily předčasně do Vídně, kde Dorothea zřejmě porodila a poté, bez kompromitujícího přívažku, se kajícně vrátila do Paříže, kde čekal s otevřenou náručí nikoli manžel, ale Talleyrand. Ve dvaašedesáti se konečně dočkal.

V knížkách se nepsalo, že tomu tak bylo, že Dorothea opravdu porodila někdy v únoru 1816 ve Vídni, ale já to věděl. Věděl jsem také, že o dítě, se kterým přijeli velká Tereza a Johan Pankelovi v roce 1820 do Ratibořic, se postaral Metternich a položil při tom tolik falešných stop, že pravda už se zjistit nedala. Vždyť jsem to slyšel na vlastní uši.

* * *

Bylo tři hodiny ráno, kdy jsem zjistil, že toho musím nechat. Ačkoliv jsem už dlouho nepil pivo a místo toho si vařil kávu, padala mi hlava a zavíraly se mi oči. Vyšel jsem holt ze cviku a taky jsem byl o dvacet let starší, než když jsem psal ustanovky.

Postavil jsem se na ztuhlé nohy a zamířil k obrazu. Pomalu jsem roztáhl sametový závěs a kochal se krásou namalované ženy. Spíše jen esteticky, protože na nějaký autosex jsem byl moc utahaný.

Proboha, já píchám Boženu Němcovou, napadlo mě s pyšným úžasem, protože ukájet se s tím obrazem bylo jako ukájet se přímo s tou namalovanou ženou.

Můžu ji vidět na vlastní oči, došlo mi vzápětí, můžu vidět Boženu Němcovou – živou, mladou a krásnou. Nadchlo mě to, ale současně vyděsilo. Pak jsem se dopotácel k posteli a svalil se na ni.

Kapitola 4

Obraz mi obrátil denní rytmus naruby. Probudil jsem se před dvanáctou, opět na nerozestlané posteli, nicméně se zapnutými kalhotami. Ke snídani jsem dojedl zbývající škvarkovou pomazánku a chleba, pak jsem se přemístil ke stolku s psacím strojem. Byla to má původní Zeta, na které jsem psával v práci. Odkoupil jsem ji z přebytků ministerstva vnitra po zrušení StB.

Nyní jsem do ní rutinně zasunul papír s kopírákem a jedním průklepákem. Při tom jsem si pobrukoval písničku San Francisco Waldemara Matušky. Nikdy od listopadu 1989 jsem se necítil tak dobře jako teď.

Měl jsem zase práci, můj život znovu dostal smysl. Zase jsem měl „objekt“, jasně se přede mnou rýsoval úkol, nová pátrací akce, i když vedoucí do první poloviny 19. století. A já se rozhodl, že ji nezprasím, že ji povedu jako profesionál s veškerou dokumentací.

Vlevo do rohu jsem napsal velkými písmeny AK001 jako Akce nebo Akta Karmín. To slovo „karmín“ znělo moc hezky a přitom napovídalo, aniž by prozrazovalo, že se sice jedná o něco červeného, ale přitom vzácného – jako třeba drahokamy.

Pak jsem nahoře doprostřed napsal, také velkými písmeny, BOŽENA NĚMCOVÁ, čárkovaně podtrhl a o řádek níž uvedl Agenturní svazek AK001.

A pak už jsem se rozjel jako Pendolino. Ustanovka objektu, tedy základní data Boženy Němcové (bylo jasné, že je budu muset průběžně doplňovat), která jsem chvatně opisoval z knížek, které jsem si zatím jenom prolistoval. Doplňky o rodičích, jak falešných, tak pravých, již byly konkrétnější, což mě potěšilo. Následovalo provedení záchytu, tedy jakým způsobem jsem na ni narazil a odkud jsem zahájil sledování. Popsal jsem pravdivě funkci prstenu, nevynechal ani akt masturbace, který celý efekt zřejmě spustil. Pak jsem přešel na popis první sledovačky, kde jsem jako kontakty uvedl Kateřinu Zaháňskou a Klemense Metternicha. Ohodnotil jsem je jako stoprocentně spolehlivé prameny. Mezi kontaktové osoby jsem také zařadil Johana a Terezii Pankelovy a doporučil jejich další sledování.

Zručně jsem podkládal další a další listy kopírákem a průklepovým papírem a s radostným vzrušením poslouchal řehtání západky, když jsem při jejich zakládání otáčel válcem psacího stroje. Radostně jsem sledoval, jak roste kupička popsaných papírů. Naštěstí jsem měl doma kupu prázdných pořadačů (přihodili mi je k psacímu stroji zadarmo), takže jsem jeden vzal a popsané listy do něho pečlivě založil. Měl jsem zase svůj fascikl, svůj agenturní svazek.

Bylo už k večeru, když jsem skončil, ale dobrá nálada mě neopustila. Necítil jsem se nijak unaven, protože jsem se těšil na další sledovačku. Již od okamžiku, kdy jsem se probudil, jsem věděl, že večer vyrazím. Celé odpoledne jsem při psaní bloudil očima k obrazu, který byl pečlivě zastřen, ale trpělivě jsem čekal až do večera. Věděl jsem, že mi obraz nikam neuteče, zažíval jsem ten skvělý pocit, který zná každý muž, když už má jistotu, že večerní rande konečně skončí v posteli.

Na poslední chvíli jsem se rozhodl k malému bezpečnostnímu opatření. Vzal jsem domácí štafle, přistavil je ke vstupním dveřím a s tubičkou vteřinového lepidla se po nich vyšplhal. Následně jsem si vytrhl vlas a malinkatými kapičkami lepidla jej přilepil jedním koncem k hraně dveří a druhým k zárubni. Pro všechny případy, abych měl kontrolu, kdyby se někdo pokusil vstoupit do bytu za mé „nepřítomnosti“.

Teprve až když se setmělo, rozsvítil jsem bodovku a odtáhl sametový závěs, který kryl obraz. Počínal jsem si stejně jako poprvé a rychle se dostal do milostného rauše. Měl jsem trošku strach, zda se celý proces opravdu zopakuje, ale moje obavy byly zbytečné. Zase jsem měl dojem, že obnažená žena sestoupila z obrazu a že se miluji přímo s ní. Jakmile jsem se udělal, cinklo to, jak zhmotněný prsten padl na černou desku stolu pod obrazem. S cvakotem se po ní ke mně kutálel a ten zvuk zněl ostře jako kastaněty, až synteticky, a jako by měl ozvěnu.

Neřešil jsem to, sebral jsem prsten a nasadil si jej na prostředník pravé ruky, protože levý jsem měl stále zavázaný. Popálení prstů bylo malou cenou za fantastickou cestu do minulosti, kterou prsten přinášel.

Do tunelu z ohnivých čar, který se přede mnou otevřel, jsem se vrhl sám.

* * *

Mohl jsem čekat zostřené vnímání, ale opět mě to zaskočilo. Na můj čich zaútočila celá plejáda barbarských pachů, od hutného zápachu ornice přes sladký pach trávy až k jemné, ale výrazné vůni kvetoucího sadu. Měl jsem ho za zády, a když jsem se otočil, spatřil jsem přes cihlovou zeď bílými květy obsypané koruny ovocných stromů, snad jabloní, a za zdí napůl se skrývající skleník s dřevěnými, bíle natřenými rámy. I na vzdálenost nejméně padesáti metrů jsem viděl každý flíček odloupnuté barvy, potečení od deště a jednotlivá léta dřeva v místech, kde zbaveno barvy zčernalo. Ještě dál se za skleníkem skrývala roubená chalupa se šindelovou střechou. Viděl jsem z ní jenom roh s malým okénkem, které stínil dřevěný truhlík s rudými květy.

To se mi již probudil sluch a jako povodeň mě zalil bzukot včel v sadu. Nějakou dobu jsem se v tom hluku topil, než klesl na snesitelnou úroveň a já byl schopen rozeznávat další zvuky, trylkování skřivana někde na jarní bledě modré obloze, ševelení trávy v místech, kde bych měl mít nohy, a odněkud zdáli doléhající odfrknutí koně. Obnažené slunce stálo téměř v zenitu, takže jsem do této venkovské idyly musel vstoupit kolem poledne.

Znovu jsem zaslechl odfrknutí koně, téměř z bezprostřední blízkosti, a následně skřípění dřeva troucího se zase o dřevo.

Opět jsem se otočil, znovu nadšen lehkostí, s jakou to šlo. Stál jsem nedaleko dalšího napůl zděného, napůl roubeného stavení, které mi doposud unikalo ze zorného úhlu.

Před plaňkovým plůtkem ze sukovatých tyček čekala skupina lidí, muž, žena, dívka kolem dvaceti let a tři děti. To nejmenší, asi jednoleté, držela ta dívka, zřejmě služka, v náruči, ženy se pak za sukni přidržovalo další dítě, asi čtyřletý chlapec. Světlovlasý sporý muž, s dobráckým výrazem v obličeji, z něhož se přívětivě dívaly modré oči, v soukenném kabátci, bílých spodcích a vysokých jezdeckých botách, stál z druhé strany, a ještě o kousek dál, jako by k rodině nepatřila, asi osmiletá až devítiletá dívenka.

Žena měla nařasenou sukni až na paty, přes ni nažehlenou zástěru s krajkami a na horní polovině plného těla něco, čemu se asi říkalo jupka. Vlasy jí kryl uzavřený klobouk ve tvaru podkovy, skoro jí dosedal až na ramena, a se stejně tvarovanou krempou, která lemovala její přísný, až urputný obličej se svěšenými koutky. Připadalo mi, že jí bude nejméně čtyřicet (později jsem si spočítal, že jí tehdy bylo jenom dvacet osm let) a trvalo mi nějakou dobu, než jsem v ní poznal tu starší ze sester Novotných, které za mé první návštěvy v minulosti pronikly k vévodkyni Zaháňské.

Ano, přede mnou stála velká Tereza a její rodina. Ten muž pak musel být Johan Pankel, a jestliže se naplnilo to, co hrabě Schulenburg psal své choti v dopise, který jsem si indiskrétně přečetl, pak ta devítiletá dívenka musela být malá Barborka.

Zaměřil jsem se na ni, dokonce jsem k ní popošel. Připadlo mi, že je oblečena jinak než zbytek rodiny. Měla na sobě šatky zdobené volánky a s kratší sukénkou, takže byly vidět bílé, snad bavlněné kalhotky vedoucí až ke kotníkům. Na nohou měla šněrovací botky, zatímco chlapec, který se držel matčiny sukně, byl bosý, o nemluvněti v náručí služky ani nemluvě – mělo na sobě pouze košilku, i když nebyl žádný parný letní den. Dívence stínil obličej slaměný klobouček s krempou a kulatým dýnkem, nicméně nemohl skrýt proud černých vlasů, který jí splýval po ramenou až do poloviny zad. Byla to prostě malá slečna se vším všudy až do okamžiku, kdy zvedla levou nohu a podpatkem botky se poškrábala na lýtku pravé nohy. Rázem se z ní stal rozjívený uličník. Bylo to tak komické, že jsem se neudržel a nahlas jsem se rozesmál. Vzápětí jsem ztuhl, protože se začali usmívat i manželé Pankelovi, jako by mě slyšeli.

„Willkommen, Frau Schwiegermutter,“[7] promluvil muž, „vítejte na Starém bělidle, všichni jsme rádi, že jste v pořádku dorazila.“ A já pochopil, že úsměvy manželů Pankelových nejsou odpovědí na můj smích, ale že patří někomu jinému.

Do třetice mi za zády odfrkl kůň, do třetice jsem se otočil.

Snad metr, ne však více než dva ode mne se zaskřípěním stanul selský povoz tažený kropenatým šimlem. Za vozkou povstala starší žena a počala sestupovat dolů. Johan se rozběhl dopředu, aby jí pomohl z vozu.

Když konečně stanula na zemi a napřímila se, mohl jsem si ji prohlédnout. Byla to venkovanka středního vzrůstu se zdravě hnědou pletí. Ohledně jejího věku jsem byl na rozpacích. Zdaleka nebyla mladá, nedala se však pokládat za stařenu. Jak jsem si později ověřil, bylo Magdaleně Novotné tehdy padesát pět let, ale podle vrásek v opáleném obličeji vyhlížela o deset let starší. A naopak, opálení ji v mých očích omlazovalo. Nepřipadla mi nijak boubelatá, spíše šlachovitá, uvyklá těžké práci.

Mátlo mě její oblečení. Měla na sobě něco, čemu dnes říkáme kroj, avšak tehdy to byl běžný oděv venkovských lidí. Spodní část trupu jí halila zelená sukně s krepovou vazbou, přes kterou měla uvázaný fěrtoch, širokou nařasenou zástěru s veselým červeným vzorem. Hruď jí kryla jupka, lehký kabátek bez rukávů a s výšivkami podél předních lemů, přes který měla ještě přetažený krátký tmavý kožíšek s varhánky vzadu. Přes hlavu a ramena měla přehozen bílý vlňák, pod nímž jí hlavu kryl ještě červeně květovaný šátek. Při sestupování z povozu jsem pak postřehl bílé punčochy s veselým červeným klínem a černé pantoflíčky.

Zachytil jsem její pohled. Zpod šátku potěšeně hleděly modré oči, nicméně mi neušla v hloubi skrytá ostražitost, skrytý pohled vojáka na průzkumu. Ačkoli se jí obličej rozzářil nefalšovaným úsměvem a vrásky v očních koutcích se roztáhly do přívětivých vějířků, když pohledem přejížděla rodinu své dcery, bylo mi jasné, že tahle žena si nenechá foukat do kaše.

„Vítejte, maminko, srdečně vítejte v novém domově,“ vrhla se vpřed paní Pankelová, sklonila se a políbila staré ženě ruku.

„I nech být, Terezko,“ řekla stará žena, „radši mi ukaž děti.“

„To je Josífek, nejmladší, maminko,“ velká Tereza se narovnala, kývla na služku a převzala od ní dítě.

„Požehnej ti Bůh, hošíčku,“ řekla stará žena a udělala dítěti na čele křížek.

Starší chlapec, kterému se matka nečekaně vytrhla a zanechala ho u plotu samotného, začal natahovat moldánky.

„Přece bys nebrečel,“ stará žena k němu hbitě vyrazila, „takový jonák.“ Sklonila se, pohladila hošíka po hlavě a políbila na obě tvářičky.

Klučík se zatvářil překvapeně a přímo z pláče přešel do šťastného úsměvu.

„To je Jan, starší syn, že?“ ujišťovala se stará žena.

„Ano,“ přisvědčila velká Tereza, „jmenuje se po otci.“

„Und das ist Betty,“ zapojil se do představování dětí Pankel, „unsere älteste.“[8]

„Pozdrav babičku,“ poručila úsečně paní Pankelová.

„Grüß Gott, Oma,“ řeklo děvče a udělalo pukrle. „Bist du gekommen, um mir einen Arrestaufseher zu tun?“[9]

Dívčí hlásek zazněl naprosto věcně, bez vedlejších úmyslů, nicméně slova v kontextu vyzněla urážlivě.

„Betty!“ vyjekla vztekle paní Pankelová a bledé líce jejího obličeje pokryly nachové skvrny, „jak se to chováš?! Jak to mluvíš s babičkou?! To si s tebou doma vyřídím!“

„Entschuldigen Sie sie, Frau Mutter,“[10] pan Pankel chlácholivě objal ženu kolem ramen, aby ji zklidnil, „ona to tak nemyslela.“

Ty filuto, umíš v tom dobře chodit, pomyslel jsem si, protože jeho slova se mohla týkat jak manželky, tak dcery.

„I já vím,“ řekla babička, nepřestávajíc se usmívat. „Přijela jsem pomoci tvé mamince, Barunko,“ oslovila laskavě děvče. „O vás drobotinu se starat, aby všechno neleželo jen na jejích bedrech. A neměj strach, nebudu tě jako kaprál rákoskou citýrovat, protože spíše na dobré slovo věřím. Rozumíš, co ti říkám?“

„Ta rozumí až příliš dobře. A česky mluví taky. Německá a česká slova jí stejně snadno do hlavy lezou. To mně naschvál na vás, maminko, německy promluvila,“ postěžovala si velká Tereza. „Abyste si myslela, že se u nás jen německy mluví.“

Stará žena si jí však nevšímala.

„Nebude ti vadit, když ti budu říkat, Barunko?“ sklonila se k dívce. „Betty mi zní moc pansky a studeně, to si nech na později, až budeš velká.“

Děvče na ni upřelo vážné hnědozelené oči a pak mlčky přikývlo.

„Co to vzácného máš kolem krku?“ podivila se babička, když postřehla, že děvčeti visí kolem krku na obyčejném provázku zlatý prsten s kamenem v barvě sedlé krve.

„Betty!“ paní Pankelová opět ostře napomenula děvče, které se přikrčilo. Neuniklo to ani mně, ani babičce. „Říkala jsem ti přece,“ pokračovala zatím velká Tereza, „že ten prsten nemáš nosit. Ty ale neumíš poslouchat. Ještě ho ztratíš a v dospělosti nebudeš mít nic.“

„Snad nebude tak zle,“ uklidňovala ji babička. „Nu, spíše bych křížek čekala, ale když jsem táhla s vojskem, mnoho vojáků rozmanité talismany pro štěstí nosilo.“

„Ty jsi táhla s vojskem?“ dychtivě se česky zeptalo děvče, které náhle ožilo. „Byla jsi daleko ve světě?“

„Baže,“ přisvědčila babička, „pěkný kousek světa jsem zchodila. Tvůj dědeček Jiří sloužil v pruském vojště a já se s ním až k Varšavě dostala. Všechno ti to budu vyprávět, o pruském králi a o té válce s polskými povstalci. A nejen tobě,“ otočila se k čtyřletému chlapci, který se cítil opuštěný a opět zkrabatil tvářičku, „ale i Jeníčkovi a také Josífkovi, až bude větší.“

Spontánně děvče objala, až se mu posunul na hlavě klobouček a hrozil, že spadne.

„Vždyť proto jsem přijela, děti moje, abych o všem vyprávěla, o vašich předcích, o hrdinech této země, abyste se stydět nemuseli, že máte kořeny v české zemi.“

„Tak abychom šli dovnitř,“ řekla ostře velká Tereza a já pochopil, že patří k těm lidem, jimž jsou citové výlevy cizí, a když se stanou jejich svědky, cítí se krajně nepohodlně. Nenapadlo mě, že by jí mohla vadit slova o českých kořenech.

Mezitím vozka stáhl z povozu za pomoci pana Pankela velkou malovanou truhlu, modrými a zelenými růžemi na červeném podkladu zdobenou, s hnědými listy a modrými liliemi, z jejichž květů zobali červenožlutí ptáčkové.

Čtyřletý Jan, když uviděl tu nevídanou věc, se pustil máminy sukně a rozběhl se k truhle. Když k ní doběhl, nalehl na ni celým tělíčkem, bradičku opřel o víko a roztáhl ručky, jako by chtěl truhlu pozvednout.

„Podívejte se na toho čiperu,“ smál se pan Pankel a chytil hošíka do náruče. Poté ho opatrně postavil na zem a pomohl vozkovi odnést truhlu do stavení. Zbytek rodiny i s babičkou a služkou je následoval. Taktak jsem stihl protáhnout se brankou za nimi, než ji služka zavřela.

Za bytelnými dveřmi s kovaným zámkem se táhla napříč stavením chodba. Pan Pankel s vozkou zanesli truhlu hned do prvních dveří vlevo, ale velká Tereza dirigovala všechny ostatní do dveří vpravo. Nechtěl jsem zůstat vzadu, aby mi nezabouchli před nosem, ale nějak špatně jsem si to vyměřil. Paní Pankelová se nečekaně ve dveřích zastavila a s pyšným úsměvem se obrátila na matku. Abych do ní nevrazil, odskočil jsem stranou a setrvačnost, nijak neomezovaná třením, mě nesla proti zdi z omítnutých trámů. Čekal jsem náraz, ale místo toho jsem hladce prošel zdí a na druhé straně se rozplácl na podlaze z navoskovaných prken.

(Po návratu jsem přemýšlel o tom, proč jsem se nepropadl podlahou, nebo vůbec zemí a neskončil třeba až v Austrálii. Došel jsem k názoru, že volně jsem se mohl pohybovat pouze po ekvipotenciálních plochách charakterizovaných konstantní intenzitou gravitačního pole. Prostě jsem se po nich šířil jako vlnění, aniž bych musel vydávat energii, kdežto při přechodu na jinou ekvipotencionální plochu, laicky řečeno při pohybu nahoru nebo dolů, jsem se choval jako částice a musel jsem vynaložit námahu jako reálně existující člověk.)

Už když jsem se sbíral z podlahy, udiveně jsem se rozhlížel.

No řekněte sami, čekali byste ve vesnické roubence se šindelovou střechou salon s čalouněným nábytkem v biedermeierovském stylu a k tomu ještě fortepiano?!

Rozlehlému pokoji se čtyřmi okny vévodil jídelní stůl. Okolo něho stály vycpané sesle čalouněné růžovým damaškem a s vyřezávanými lenochy. U jedné stěny byla přistavena pohovka čalouněná ve stejném stylu jako židle. Zbývající stěny lemovaly lakované stolky s vázami a vše korunovala prosklená skříň s policemi zaplněnými porcelánovými figurkami a dalšími ozdobnými drobnostmi, suvenýry z různých koutů Evropy, zřejmě věcičky, které si na památku z cest s panstvem kočí Pankel dovezl. V protilehlém koutě stál klavír, panský, bíle lakovaný nástroj.

„Totě!“ vyrazila ze sebe babička, když vstoupila do jizby, „máš to tady, Terezko, jak na zámku zařízené. Až o strach vstoupit,“ pokřižovala se a nesměle postoupila o krůček dopředu.

Díval jsem se jí do tváře a znovu jsem postřehl vrstevnatost její povahy. Navenek sice projevovala nepředstíraný údiv venkovské ženy, ale jasně jsem vnímal, jak se jí v mozku rychle otáčejí kolečka a jak si klade otázku, co se za tím skrývá, jak se tento přepych ocitl v chalupě obyčejného kočího a stájníka a bývalé děvečky ze dvora, zda opravdu zná svou dceru tak dobře, jak si myslela. A ještě hlouběji ležela snaha přijít tomu všemu na kloub.

Vtom se za matčinými zády protáhla do jizby černovlasá Betty, rozběhla se k pohovce, před ní se odrazila, mrštně se otočila ve vzduchu a zády napřed na ni se smíchem dopadla. Pera ji znovu vymrštila do vzduchu a dívka prudce komíhala tělem, aby ji sténající pohovka i nadále katapultovala co nejvýše.

„Babičko, pojďte to také okusit,“ potěšeně přitom ze sebe vyrážela, rozesmátá a s nadšením, kterého jsou schopné jenom děti.

„Necháš toho, ty nezbednice,“ okřikla ji paní Pankelová, přiskočila k dívce a jediným trhnutím ji postavila na nohy. „Chtěla jsem ti odpustit, jak ses při uvítání chovala k babičce, ale teď rákosce neujdeš.“

V dívce jako by zhasl plamínek. Ramínka jí sklesla, hlava se nachýlila dopředu, oči ztratily lesk. Spíše než vystrašeně se nejistě rozhlížela kolem sebe, jako by to byla ona, a ne babička, kdo se poprvé ocitl v pansky zařízeném pokoji.

„I snad nebude tak zle,“ řekla smířlivě babička, přistoupila k vnučce a objala ji. „Barunka to tak nemyslela, jenom mi chtěla ukázat, jak je ta podivná lavice sestrojena. Radši mi, Terezko,“ obrátila se na dceru, „ukaž, kde je moje světnička. Snad tam jenom poctivý nábytek najdu.“

Paní Pankelová loupla očima po dceři, pak vyšla ze dveří zpět na chodbu a vedla babičku k protilehlým dveřím, posunutým o něco hlouběji do nitra chalupy.

Byly otevřené a vycházel z nich právě povozník. Babička ho zastavila a začala lovit v kapsáři, ale muž v kožíšku řekl, že pan Pankel již vše zapravil a spánembohem se rozloučil. Nečekal jsem, až paní Pankelová, její matka a dcera vstoupí, ale prošel jsem zdí. Málem jsem ztratil rovnováhu, neboť vevnitř u zdi z trámů stála čerstvě přinesená truhla a já se jí musel probrodit.

V poměrně velké místnosti, každopádně to nebyla žádná komůrka, čekal pan Pankel.

„Na, was sagen Sie dazu, Frau Schwiegermutter?“[11] optal se, když babička vstoupila. Ta se začala zvědavě rozhlížet a já s ní.

U obou bočních zdí stály dřevěné selské postele, mezi nimi před oknem starý lipový stůl s trnožemi. Roh vedle truhly vyplňoval kachlový sporák s přistavenou lavicí (ještě že jsem neprošel zdí o metr vlevo – představa, že bych se cedil špinavými kamny, se mi vůbec nelíbila) a v protilehlém koutě vedle okna stál kolovrátek. Nad oběma lůžky viselo několik obrázků svatých, jaké se kupují na pouti.

„Danke sehr, Johan. Hier wird es mir gefallen,“[12] odpověděla babička, „tady je to podle mé chutě. A tam si pověsím krucifix,“ ukázala mezi obrázky nad postelí vlevo.

Mezitím do místnosti vstoupila i služka. Nejmenší dítě měla v náručí a za ruku vedla malého Jana. To se již všichni dívali na opačnou stranu, na lůžko vpravo. Najednou, jako by nikdo neměl co říci, vzniklo, měl jsem pocit, až nepříjemné ticho.

Nakonec je přerušil malý Jan.

„Tady bude spávat Bettynka,“ vypískl. „A proč já nemůžu spát s babičkou?“ zvrátil hlavu a podíval se tázavě na matku.

„Protože se sem už další postel nevleze,“ odpověděla místo matky dívka, „a protože si babička vybrala mě,“ dořekla a zahleděla se nejistě na babičku.

Postřehl jsem, jak se paní Pankelová podívala s ulehčením na muže a ten její pohled spokojeně opětoval. Také jsem si všiml, že tahle výměna pohledů neunikla ani té staré ženě s přemýšlivýma očima.

Mezitím malý Jan nakrčil nos a zachvěla se mu bradička.

„Snad bys zase nebrečel,“ sklonila se k němu babička a vzala ho do náruče. „Vždyť tebe mám stejně ráda a neboj se, i tobě budu vyprávět pohádky.“

Přes jeho blonďatou hlavičku se otočila k dceři.

„Neboj se, Terezko, my se tady s Barunkou dobře srovnáme. Viď, Barunko?“ usmála se na černovlasou dívku. Ta její úsměv opětovala.

* * *

Najednou byl večer. Stál jsem pořád v babiččině sedničce a pozoroval Barunku, jak stojí u lipového stolu nad otevřeným šuplíkem. Ve svitu bukové louče, zachycené do stojanu na stole, jsem rozeznal, že uvnitř leží nějaké šití, svazek nábožných písní, několik nasmolených šňůr (později mi Alena vysvětlila, že byly ke kolovratu), lojová svíčka a kousek křídy. Byla tam i malá vyřezávaná krabička, nyní otevřená, neboť černovlasá dívka, nyní jenom v dlouhé bílé košili, z ní právě vylovila svůj zlatý prsten na umolousaném provázku. Jak jej pozvedla, prsten se pootočil a kámen odrazil světlo louče vějířem karmínových paprsků.

„Prstýnku, můj prstýnku,“ slyšel jsem, jak dívka šeptá, „řekni mi, bude na mě babička hodná? Nebo mně bude pořád spílat jako maminka? Já vím, že si teď v salónu povídají o mně. Chtěla bych vědět, co říkají. Proč nemůžeš zařídit, abych je slyšela?“

Sklonila hlavu k prstenu a zdálo se, že něčemu soustředěně naslouchá.

„Jestli mě chytí, tak rákosce neujdu,“ řekla s obavami.

Poté přistoupila ke dveřím, co nejtišeji je otevřela a bosá se vykradla na temnou chodbu. Postupoval jsem za ní směrem ke dveřím od velké jizby. Byly zavřené, takže dívka mohla slyšet jenom nezřetelný šum hovoru, v podstatě jenom ostrou melodii matčina hlasu.

Se mnou to bylo jinak. Já slyšel každé slovo.

„… jak už jsem vám napsala, s Betty je těžké pořízení,“ naříkala si právě paní Pankelová. „Však jste dnes viděla, je jako z divých vajec. Chová se spíš jako uličník než jako děvče. Už jsem si s ní nevěděla rady. Zkoušela jsem to po dobrém i po zlém. Jenže na ni neplatí ani rákoska. Odprosí, ale druhý den zase hned něco provede. Všechny kluky v okolí komanduje, i ty rošťáky od flašinetáře, pere se s nimi, po stromech leze a šaty na ní jenom hoří. Ani nevíte, jak jsem ráda, že mi ku pomoci budete a že si Bettynku na starost vezmete. Byla jsem plná obav, že se bude vzpouzet, že s vámi v sedničce chtít spávat nebude. Ale zdá se, že jste jí po chuti a že si hlavu stavět nebude, když se její výchovy ujmete.“

„A co tvůj Johan? K přesvědčení jsem došla, že on dobře s ní vychází,“ ozval se hlas babičky.

„I co to platno, když Johan od podzimku do jara a někdy až do léta panstvu na cestách slouží, jednou jedou do Vídně, podruhé do Zaháně a často až Taliánska, kde to kněžna tuze miluje. A já tu zůstávám na všechno sama, skoro každý rok s outěžkem.“

„Neprotiv se Pánu Bohu, Terezko,“ napomenula ji babička, „děti jsou Boží požehnání, i když někdy přijdou dřív, než rodiče z kazatelny spadnou.“

Za dveřmi se rozhostilo ticho. Neodolal jsem a prostrčil hlavu zdí.

Obě ženy seděly u stolu, starší jenom na krajíčku čalouněné sesle, a obličeje jim ozařoval svícen stojící na stole. Paní Pankelová se tvářila zaraženě.

„I jen se nedělej, Terezko, já už se na tebe nezlobím, že jsi měla Barunku hrubě před svatbou. Chceš mi i teď do očí tvrdit, že opravdu jenom šest roků čítá? Podle mého jí nejméně na devátý táhne.“

„Je na svůj věk vyspělá,“ namítla paní Pankelová. „Odmalička rychleji než ostatní děti rostla.“

„Totě,“ odsekla stará žena, „nevěš mi bulíky na nos, Terezko. Je na Pánu Bohu, ne na mě, aby rozsoudil,“ pokračovala, „jak jste si s Johankou počínaly, když jsem vás tady ve službě u paní kněžny ponechala a k tvému bratru Kašparovi odjela, abych mu domácnost vedla.“

„Neboj se,“ dodala po chvilce, „o chalupu a hospodářství se ti postarám. A také o Barunku, když s ní nevycházíš.“

Zamyslela se.

„To děvče mělo pravdu. Tys mě zavolala, abych jí profouse dělala. Ale rákosku do ruky nevezmu, s tím nepočítej.“

Paní Pankelová na to neřekla nic.

Stáhl jsem hlavu zpět do temné chodby.

Barunka byla už pryč a já byl rád, že nemohla přes dveře zaslechnout, jak správně odhadla, proč vlastně babička přijela.

* * *

Seděli jsme na stromě, byla to mohutná vrba. Její větve se skláněly až k hladině mlýnského náhonu, máčely si ve vodě konečky, částečně se ohýbaly proudem a vytvářely na hladině drobné čeřící se šipky.

Na silné větvi, která tvořila nejhornější rozsochu vrby a vedla nad vodu, vlastně seděla jenom bosonohá Barunka, já byl zavěšen asi metr od ní, a jak jsem zjistil, jakmile jsem se „vyšplhal“ vzhůru, mohl jsem se dokonce pustit, aniž bych spadl na zem, kde se v husté mladé trávě černaly Barunčiny botky.

Čas pokročil, musel být červen, možná začátek července. Přes úzké vrbové lístky jsem cítil tlak slunce, měl jsem pocit, že na mě leží všemi svými miliony tun hmotnosti a zabraňuje mi, abych se jako balón vznesl vzhůru k bezoblačné letní obloze. Zdálo se mi, že vidím tepelné paprsky, jak šrafují prostor, na rozdíl od Zemanových zfilmovaných verneovek nikoli v přímkách, ale v hustých vlnovkách.

Děvče si povídalo s prstenem. Mělo jej zavěšený kolem krku a pravačkou si jej drželo před očima. Její tichý hlas splýval s tlumeným klapotem mlýna, jehož tmavě hnědá šindelová střecha prokmitávala mezi vlnícími se záclonami vrbových větví.

„… babička je hodná a asi mě má opravdu ráda,“ říkala právě černovlasá dívka. „Od té doby, co přijela, jsem ještě nebyla bita. Vždy večer se spolu modlíme. Kdybys věděl, jak v noci směšně chrápe,“ znenadání se zahihňala. „Každý den vstává se sluncem a říká, že hodiny nepotřebuje. Mě ale nechá spát, vzbudí mě až potom, co drůbež obstará. Poklepe mi na čelo, vždycky mě to legračně zalechtá…,“ děvče se znovu zahihňalo, „a pak jde vzbudit i Jeníka a Josífka, aby je umyla a oblékla.“

„Ze začátku to byla velká švanda, protože neuměla na jejich oblečení knoflíčků a háčků zapínati…“ Náhle umlkla, pustila prstýnek, pravačkou se zavěsila na jednu z vyšších větví, vyklonila se a levačkou rozhrnula záclonu větví.

„To je mlynář Ruder,“ řekla zklamaně, „jde ke stavidlu.“

Klesla zpět na dolní větev, posadila se pohodlněji do rozsochy a znovu zvedla prstýnek k očím.

„Ach, prstýnku, kdybys tak mohl proměnit strouhu v moře, a po něm by místo mlynářovy loďky připlul mocný koráb, jeho kapitán by mi složil poklonu, pak by mě pozval na palubu a odvezl mě na kraj světa, třebas do Ameriky nebo do Číny…“ zasnila se.

„Píše se o tom v knížkách, víš,“ dodala s až komickou vážností, „které mi ze zámku půjčují. Ani pan zahradník Binder, co mě naučil znát písmenka, ani pan učitel, co k nám dochází, toho tolik nevědí, jako ty knížky.“

Natočila hlavu, přiložila si prstýnek k pravému uchu a tvářila se, že naslouchá.

„Jestli bych někoho vzala s sebou?“

Nakrčila čelo.

„Možná Jeníka. A tatínka. A určitě babičku. Ta se v harcování po světě vyzná. A nebojí se s nikým promluvit, ani s císařpánem ne. Však nám onehdy vyprávěla, jak se potkala za mlada s císařem Josefem u Nového Plesu, když se tam stavěla pevnost. Císař nechal babičku kouknout do skládacího teleskopu a pak jí osobně daroval stříbrný tolar. Má ho v té krásně malované truhle, ke granátům přivěšený. Však jsem ti ho ukazovala, aby babička nevěděla.“

Prsten měl zřejmě nějaké námitky.

„Že jsi viděl celé hromady zlaťáků, a nejen jeden ubohý tolar?!“ rozhořčila se dívka. „To já vím taky, že u Paní z hory jsi musel vidět plné truhly zlata. Jenže teď jsi můj a musíš se spokojit s tím, co máme my. Jen si ohrnuj nos, náfuko, babička říká, že peníze nejsou všechno. A jestli nepřestaneš, tak tě hodím do vody.“

Dívka si stáhla provázkovou smyčku z krku a pravičkou ji roztočila. Prsten smyčku napjal a jeho kámen rotací vytvořil rudě zářící kroužek. Jak s tichým praskotem a svištěním narážel do listoví, srážel úzké lístky, které se klikatě snášely dolů a dopadaly na hladinu, kde vytvářely neuspořádané miniaturní loďstvo unášené proudem do zkázy mlýnského kola.

Vzpomněl jsem si přitom na svůj prsten a uvědomil si, že ho vůbec necítím. Žádné teplo, žádné pálení, prostě nic.

Neměl jsem však příležitost, abych nad tím dumal. Náhle se cosi stalo se sluncem. Na kratičký okamžik vše kolem mě potemnělo a pak jako by slunce na obloze poskočilo, stín stromu se prodloužil, rázem padal přes strouhu na druhý břeh, a kde se vzaly, tu se vzaly drobné beránky, jež se líně plazily oblohou. Také vzduch byl sušší a teplejší a vůbec se změnilo ladění dne. Uvědomil jsem si, že se nejen posunul čas, ale musel se změnit i den, snad i měsíc. Tohle byl určitě červenec, možná srpen.

Z dalšího přemítání nad zázraky pobytu v minulosti mě vytrhly dětské hlasy a klapot dřeváků. Po cestě lemující náhon se ke staré vrbě, na níž stále seděla Barunka, blížila skupina dětí. Vedl je kluk v umouněné košili a v záplatovaných kalhotách pod kolena, které visely na jedné kšandě. Mohlo mu být kolem deseti let. Za ním šlo asi o rok starší děvče, které neslo v náručí nemluvně, a pak dva menší chlapci a děvčátko, stejně nuzně oblečení jako jejich vůdce. Proto mě překvapilo (odpoutal jsem se od vrby, abych měl lepší výhled), že se za nimi táhne lépe oblečené dítě, statná až baculatá dívka se světlými vlasy a v pěkných kartounových šatech s květovanou zástěrkou, o hlavu vyšší než ostatní děti, s uzlíkem z bílého plátna. To ona měla na nohou dřeváky, všichni ostatní byli bosi.

Mezitím dětská tlupa došla k vrbě.

„Barčo, slez dolů,“ zahalekal kluk, který ji vedl. „Víme, že jsi nahoře.“

„Jak to víš?“ optala se dívka s nemluvnětem a zvedla bledý obličej vzhůru.

„Vidím přece její botky,“ opáčil kluk pohrdavě a ukázal do trávy pod vrbou.

„Barčo, slez dolů,“ kluk zaklonil hlavu a znovu zavolal do komíhajících se šlahounů obalených úzkými vrbovými lístečky, „jdeme do dvora, podívat se na kočár.“

„Teď se jí říká Barunka,“ namítla baculatá dívka. „Její babička jí tak říká.“

Také zaklonila hlavu.

„Barunko, jsi tam?“ volala do koruny.

„Měli jste zase k obědu kočku?“ zazněl shora jasný dívčí hlas. „Nebo ji schováváte jen pro Manču?“

Vzápětí to v koruně vrby zašramotilo, k zemi se snesl proud lístků, na jedné straně jasně zelených, na druhé našedlých, a v zeleni u kmene se napřed objevila růžová pata, pak kanýrek kolem kotníku a posléze celá dětská noha v dlouhé nohavici bílých spodních kalhot, poskvrněné zelenošedými šmouhami od vrbové kůry.

Baculatá dívka se stydlivě odvrátila, ale všem ostatním dětem to bylo zjevně jedno a znalecky hodnotily, jak se černovlasé děvče zručně spouští ze stromu. Ve dvou metrech se Barunka pustila větve a odvážně seskočila. Sukénka se jí zvedla až nad hlavu a odhalila plátěné spodní kalhoty v celé kráse. Děvče se po dopadu překulilo na bok.

„Že se, Barunko, nestydíš,“ zaprotestovala opět baculka. „Kdyby tě tak viděli vaši.“

„Jen se, Mančo, nestarej,“ ucedila Barunka, která se již postavila na nohy a uhlazovala si sukni, „jak říká tvůj táta, proti gustu žádný dišputát.“

„Cos to, Vašku, povídal o kočáru?“ obrátila se na největšího kluka. Byl snad jen o pohlavek větší.

„Přišel s tím náš táta,“ odpovědělo místo něho děvče s nemluvnětem v náručí. „Paní kněžna řekla tvému tátovi, že ten starý kočár překáží ve vozové stáji už pěkně dlouho a ať ho nechá vyvézt před dvůr a najde někoho, kdo ho rozebere. No a tvůj táta pak řekl mému tátovi, ať kočár spolu s pacholky ze dvora vytlačí, a když sundá kola a zbytek rozštípe a spálí, že mu to nějaký ten krejcar vynese. Tak nás napadlo…“

„To napadlo mě,“ vmísila se do rozhovoru o hlavu větší Manča. „Že bychom tam mohli jít, do kočáru si vlézt, než ho starý Kudrna rozštípe, a hrát si na paní kněžnu, když jede do Netálie. Když půjdeš ty,“ modrýma očima pohlédla prosebně na Barunku, „tak nám nikdo nic neřekne.“

Ta se však hladově dívala na uzlík, který Manča držela v rukou.

„Co tam máš,“ zeptala se, „buchty?“

Až příliš dobře živená dívka přikývla.

„Než půjdeme do dvora, měli bychom je sníst,“ řekla rozhodně Barunka. „Aspoň se ti nepronesou,“ dodala s pohledem na Manču.

Na každého vyšla jedna buchta, i když si Manča nechala dvě.

Jakmile děti dojedly, ihned vyrazily po pěšině kolem strouhy, s Barunkou v čele. Šly zadem kolem ovocného sadu, minuly Staré bělidlo, kde se k nim přihnali dva hafani a začali olizovat černovlasé dívce ruce, ta je však zahnala a s obavami se ohlížela po stavení, zda na ni někdo nezavolá, a posléze došly k místu, kde se náhon zase spojoval s řekou. Odtud již byly vidět budovy dvora prosvítající zelení.

Šel jsem za dětmi a pozoroval černovlasou dívenku vykračující si v čele. V hlavě se mi honily různé myšlenky.

Tak tohle je budoucí Božena Němcová, říkal jsem si s údivem, tohle je dítě, z něhož se stane oslňující kráska, jejíž akt, o kterém nikdo neví, vlastním. Vzpomněl jsem si na to, co jsem před tím jejím hanbatým portrétem dělal, a cítil jsem se provinile. Bylo mi jako otci dcery, kterému se dělá zle při představě, že jeho milované dítě jednoho dne dospěje a vleze si do postele s nějakým úplně cizím chlapem. Prostě jsem zjistil, že k té holčičce chovám otcovské city, ale současně jsem tím cizím chlapem. Byla to odporná představa, a tak jsem se radši zaměřil na to, co si děti povídají.

„Třeba tady potkáme paní kněžnu na koni,“ básnila Manča, „a komtesu Marii na jejím poníku.“

Vašek, který se neustále pokoušel Barunku předhonit, se otočil.

„To je hloupost,“ odtušil, „hercočka kolem řeky nejezdí, ale tam, vysoko v lesích,“ ukázal napravo, kde údolí clonily temně zelené stráně, pomalu se kladoucí do stínu odpoledního slunce, „až k altánu u Rýznburka.“

„To přece ví každý, Kudrno,“ usadila ho Barunka a rozběhla se po vozové cestě dopředu, k vápnem natřené zdi patrového stavení, které se objevilo za zatáčkou. Byla to jedna z budov panského dvora.

Zde děti z cesty odbočily, protáhly se lebedou kolem zdi a zahnuly za roh. Objevil se průčelní štít dalšího stavení a na plácku před mezerou mezi budovami, která tvořila přirozenou bránu do dvora, stál vrak starého kočáru (jak jsem si později ověřil, byla to těžká cestovní berolina, která po napoleonských válkách vyšla z módy). Závěsy z kožených řemenů již byly odstraněny a vlastní zastřešená korba kočáru, šikmo nakloněná, spočívala na zemi mezi nápravami, které už měly odmontovaná kola.

Děti napřed nahlédly do dvora, zda tam není nějaký dospělý, který by je mohl zahnat, poté kočár obešly a navzájem se upozorňovaly na detaily, na napůl odřený erb zaháňských vévodů, na škrábance v oprýskaném laku, na dvířka napůl vytržená z pantů, za nimiž byla vidět popraskanou kůží čalouněná sedadla.

„Tak dobře,“ řekl Vašek Kudrna, „Manča bude jako paní kněžna, Cílka bude její komorná, já budu kočí a Barča,“ pohlédl na Barunku, „ta bude komtesou Marií.“

Manča s Cílkou, která stále svírala v náručí nemluvně, nejmladší to přírůstek do rodiny Kudrnů, okamžitě nastoupily do korby a s blaženými úsměvy se posadily na sedadla, z jejichž prasklin lezla koudel.

„A co my?“ ozvali se dva malí kluci.

„Vy budete jízdní hajduci, co kočár doprovázejí,“ přisoudil Vašek svým mladším bratříčkům pohotově role.

„Já žádnou komtesu hrát nebudu,“ rozhodně prohlásila Barunka, „ani žádnou pitomou hru na cestu do Itálie.“

„Pojďme si radši hrát na loupežníky,“ připojila a oči se jí rozzářily potěšením z představované hry. „Mančinka a Cílka klidně můžou zůstat v kočáře, budou představovat dámy, které přepadneme, napřed oloupíme a pak…,“ zřejmě se vzpomínkou na text nějakého německého románu ze zámecké knihovny dodala: „… a pak se ukojíme na jejich tělech.“

„Tak dobře,“ ustoupil Vašek, „já budu vůdce loupežníků a ty, Barčo, budeš dělat kočího, svého tátu.“

„To teda ne,“ namítla rozhořčeně Barunka, „kočím budeš ty a já budu vůdcem loupežníků, postrachem černých hvozdů známým jako…,“ na chvilku zaváhala, „… jako Divá Bára.“

„Kdo to jakživ slyšel, aby vůdcem loupežníků byla ženská?“ namítl Vašek.

„Proto je nevyšší čas s tím začít,“ odsekla Barunka.

Nedalo mi a musel jsem se uchechtnout. Ta holka je chytrá jako jezoviti, pomyslel jsem si.

Bylo vidět, že pohotová odpověď Vaška namíchla. Postavil se před Barunku a založil si ruce v bok. Byl nejen o pohlavek vyšší než děvče, ale také robustnější.

„Houby víš,“ spustil pohrdavě. „Loupežníkem může být jen chlap, když má dojít k tomu…,“ bylo vidět, jak hledá knižní výraz, který použila Barunka, „… k tomu ukojování. Vidělas snad někdy, že by kráva lezla na krávu nebo ovce na ovci?!“ vynesl svůj trumf. „Vždycky je to bejk nebo beran.“

Určitě nepřečetl ani jednu knížku, sotva uměl číst, ale život měl odpozorovaný dobře. Opravdu dobře, jak se ukázalo vzápětí.

„Ať,“ namítla vzdorně Barunka. „Loupežníkem budu já, nebo tě zvalchuju tak, že tě doma nepoznají,“ postoupila o krok dopředu a posupně hleděla na Vaška. Oči se jí divoce blýskaly a já pochopil, že to myslí vážně.

Jenže Vašek nemínil ustoupit a rozhodl se vynést trumfové eso.

„Ani se ti nedivím, že nechceš hrát svýho tátu, když není vůbec jistý, že je to tvůj táta,“ začal úlisně, „ale proti komtesce bys neměla nic mít. Stejně jí jednou budeš. Všichni tady vědí, že jsi kukačka, že tě hercočka k Pankelovým jen odložila. Kdo ví,“ dodal zlomyslně, „čí jsi vlastně dcera.“

Viděl jsem, jak Barunka zbledla a na chvilku strnula.

„To odvoláš,“ vyrazila ze sebe nakonec, „to odvoláš, nebo tě zabiju.“

Vašek o krok ustoupil. Nikoli však proto, že by se bál.

„Kukůů, kukůů, kukačka,“ poškleboval se a pomalu kráčel vzad jako lovec, který vábí kořist do pasti, „kukůů, kukůů, kukačka.“

„Týýý,“ vykřikla Barunka a vrhla se s nataženýma rukama vpřed.

Ačkoli byla subtilnější, náraz stačil k tomu, aby Vaška povalila.

Na zemi se převalovala propletená těla, vířily paže a nohy. Barunka se prala jako kluk, ani nevřískala, ani Vaška neškrábala. Snažila se do něho bít pěstmi, nebo ho škrtit. Vašek jí oplácel stejným a při tom se oba snažili dostat toho druhého pod sebe.

Supění obou soupeřů přerušoval zvuk trhané tkaniny. Napřed povolila Barunčina sukně, pak to nevydržel rukáv Vaškovy uválené košile.

Zdálo se, že Barunka má navrch. Vztek jí dodával síly, kdežto Vašek věděl, že to, co řekl, byl úder pod pás. Menší Kudrnové se zájmem přihlíželi.

„Nandej jí, Vašku, nedej se,“ hlasitě povzbuzovali svého staršího sourozence, zatímco Cílka s Mančou vyděšeně přihlížely z kočáru. Nicméně i ony byly natolik zaujaty pračkou, že nepostřehly, jak ze dvora vyšli dva dospělí, přivolaní povykováním Kudrnova klanu.

Barunce se konečně podařilo dostat Vaška pod sebe. Klekla si mu na ramena, prakticky jenom v košilce a ve spodních kalhotách, nyní umouněných od špíny, neboť sukně roztržená až k pasu se shrnula na stranu a stejně tak napůl odvázaná spodnička.

„Tak řekni…,“ sípěla vítězoslavně, „kdo je dole…, kráva, nebo bejk? Nebo spíš…, vůl?!“ v očích se jí zlomyslně zalesklo.

„Co se tady děje?“ zvolal muž, který jako první dorazil k dětem. „Necháte toho, haranti?!“ zvýšil ještě hlas, když postřehl dvojici na zemi.

Barunka si ho nevšímala.

„A teď odvoláš tu kukačku,“ řekla nedětsky chladným hlasem a rysy jí při tom ztvrdly, „nebo…“

Vašek neměl čas dovědět se, co by znamenalo to nebo, protože muž, byl to stájník, se předklonil, rázně Barunku od poraženého chlapce odtrhl a postavil na nohy.

„Co to má znamenat?“ obrátil se dopáleně na ležícího Vaška.

„Ona si začala,“ řekl fňukavě chlapec a jeho mladší bratříčci horlivě kývali na souhlas.

Mezitím doběhl druhý muž. Byl to sám pan Pankel.

Musel slyšet, co řekl Vašek.

„Ist das Wahr, Betty?“[13] optal se dcery.

Barunka, která se marně pokoušela uvázat si spodničku a zakrýt si nohy roztrhanou sukní, zarytě mlčela.

„Řekneme si to až doma,“ řekl pan Pankel, když viděl, že z Barunky nedostane ani slovo. „Podívej se, jak vypadáš,“ dodal káravě. „To bude doma zase tanec, až tě uvidí matka,“ povzdechl si, „tentokrát tě před rákoskou nezachrání ani babička.“

Teprve pak postřehl dívky sedící v kočáře.

„Vy, vylézt ven,“ přikázal toporně česky, „a ty, Mančinka, šla sem.“

„Kdo mít rozum než ty,“ řekl dívce, když k němu se sklopenou hlavou přistoupila. „Kvůli čemu se má dcera poprat?“ optal se polohlasem.

Manča zvedla hlavu, ale místo na pana Pankela se podívala na vzdorně se tvářící Barunku.

„Chtěli jsme si hrát na přepadení kočáru, pane vrchní štolbo,“ spustila Manča s nevinným pohledem, „a Vašek chtěl být loupežníkem. Ale loupežníkem chtěla být také Barunka…, a kvůli tomu se pak seprali…“

Mezitím přistoupila k panu Pankelovi Cílka.

„Vyhodíte teď tatínka z práce?“ zeptala se ustrašeně.

„Ne, neny duvod,“ usmál se pan Pankel na nemluvně, které pokojně spalo v jejím náručí. „Ty nestrachovat, radši se podívat na Vašek, jak moc mu naše Betty nabančit.“

* * *

Ploužil jsem se pak za panem Pankelem a Barunkou po stejné cestě, kterou děti přišly. Ploužit se nebyl ten správný termín pro případ, že se pohybujete terénem stejně hladce jako ložisková kulička po skleněné tabuli, ale spíše vystihoval můj duševní stav. Můj mozek se také ploužil od jedné otázky k druhé, namáhavě je formuloval jenom proto, aby mezi nimi bezradně tápal.

Co si ta holka vlastně myslí o svém původu? Řekne jí někdo pravdu? A když ne, dopátrá se jí Božena Němcová v dospělosti?

A dále, co si myslí Magdalena Novotná, nominální babička Barunky? Pochopila už, že se stará (ten malý Kudrna má ale trefná přirovnání) o kukačku? Převáží u ní morální rozhořčení nad obchodem, který její dcera udělala, nebo naopak soucit se zmateným dítětem, když obé jí diktuje její křesťanská víra?

To byly otázky, mezi nimiž líně těkala moje mysl, zatímco přede mnou štolba vévodkyně Zaháňské vedl za ruku Barunku v roztrhaných šatech směrem k domovu. Nepochybně to byl laskavý člověk a já litoval, že jsem si před touto cestou nestihl důkladně pročíst Babičku.

Nebylo to ale všechno, neboť se připojil další okruh otázek. Jak dlouho tady už vlastně jsem a jak dlouho tady ještě zůstanu? Zatím jsem prsten vůbec necítil (bylo to bláznivé, ale musel to být stejný prsten, který visel Barunce kolem krku), takže jsem neměl co strhnout, kdybych se chtěl vrátit. To mě docela znepokojovalo. Nevěděl jsem totiž, co se při mém propadu do minulosti děje s mým skutečným tělem.

Ležím ve svém bytě v bezvědomí, nebo moje tělo někam zmizelo, a objeví se, až si stáhnu prsten? Nemohu v tomto stavu, pokud bude trvat víc než tři dny, umřít žízní, a když ne žízní, neumřu hladem, pokud bude můj duševní pobyt v minulosti trvat ještě déle? Vzápětí jsem si uvědomil, že lidské tělo musí vyměšovat, a došlo mi, že třeba ležím ve svém bytě uprostřed výkalů.

Během tohoto znepokojujícího přemítání jsme došli až k předzahrádce Starého bělidla. Pan Pankel něco své adoptivní dceři říkal, podle gest jí domlouval, aby se nebála a šla s ním dovnitř. Nakonec šla – toporným krokem odsouzence na smrt.

Já za nimi nešel. Nechtěl jsem se dívat, jak Barunka dostává výprask od matky. Do stavení jsem se odvážil až po setmění. Napřed jsem se protáhl do pansky zařízené sednice, svíčky však již nesvítily a nikdo zde nebyl, takže jsem prošel zdí zpět na chodbu a pak stejným způsobem vstoupil do babiččiny světničky. Zde svítila na stole louč, u něhož se modlila Magdalena Novotná, v dlouhé volné košili a s rozpuštěnými šedivými vlasy, které jí padaly až k pasu.

„Babičko, sedněte si ke mně,“ zaprosila Barunka, která už ležela v posteli, když se stará žena domodlila, „nějak nemohu usnout.“

„Bodejť bys mohla,“ odpověděla účastně babička, přešla od stolu k Barunčině posteli, usedla na okraj a vzala vnučku za ruku, „když jsi toho dnes tolik navyváděla. Podívej se, jak jsi ty šaty zřídila,“ ukázala ke stolu, kde byly přes sesli přehozeny uválené a roztrhané Barunčiny šaty, „ani spravit to nepůjde. Všechno na tobě jenom hoří, jen pánbu ví, po kom jsi taková divá. Proč ses vůbec s Vaškem prala? Myslila jsem, že s Kudrnovic dětmi dobře vycházíš.“

„I vycházím, vycházím,“ povzdechla si Barunka, a jak se v posteli zavrtěla, přeběhla jí po obličeji bolestivá grimasa, „jenže Vašek mluvil zle o naší rodině a prsten mi řekl, abych mu za to nabančila.“

„Tak nevím, jestli nemá maminka s tím prstýnkem pravdu. Jsi jím jako posedlá a jenom k čertovinám tě navádí. Místo něj bys měla křížek nosit.“

„Než jsi přijela k nám, byl to můj jediný přítel,“ namítla Barunka, „a křížek si beru každou neděli, když do kostela jedeme. A prstýnek není od čerta, ale od dobré víly, od Paní hory. Dala mi ho, když jsem byla ještě malá a venku si hrála. Vyjela z lesa na bílém koni, jedním skokem strouhu přeskočila a dala mi prsten, aby mi štěstí přinesl, abych zapomněla na sny, které mě tehdy trápily.“

„Ještě jsem to nikomu neřekla,“ pokračovala, „ale když jsem byla malá, zdávalo se mně, že jsem zavřená ve velkém temném domě a se mnou další malé děti…“

Barunka na chvilku zavřela oči.

„A prsten mě těch ošklivých snů zbavil. Vždycky, když je mi smutno, s ním si povídám a hned se rozveselím. Vyprávím mu příběhy, které mě napadají, když si nějakou knížku přečtu. Na tom přece není nic špatného, babičko.“

„A to, co jsi mi teď pověděla, je jeden z nich,“ opáčila babička. „Děvče, děvče, co z tebe bude, když budeš žít jen samými vymyšlenostmi,“ povzdechla si.

Barunka se zamyslela a po chvíli upřela na starou ženu vážný pohled.

„Babičko, jsi přece moje skutečná babička?“

„I to víš, že jsem, ty moje kůzlátko,“ odpověděla stará žena bez zaváhání, sklonila se k dívence a políbila ji na čelo, „vždyť jinak bych za tebou nepřijela. A teď se spolu pomodlíme otčenáš, aby nám Pán Bůh odpustil, co zlého jsme dnes provedly.“

Pak se obě začaly modlit, ta stará žena nepochybně za milosrdnou lež.

Jak jsem byl unavený, sedl jsem si na malovanou truhlu a zřejmě jsem usnul. Probudil jsem se až za světla, vlastně mě probudilo tiché prozpěvování babičky. V rukou měla tyčku s dřevěnou bambulí na konci, na niž navíjela tlustou nit, kterou vlastnoručně kroutila z chuchvalce nějakých vláken, snad lnu. Poprvé v životě jsem viděl, jak se ručně přede pomocí vřetánka (to byla ta dřevěná tyčka, jak mi dodatečně vysvětlila Alena). Připadlo mi to zoufale jednotvárné, takže jsem radši vypadl ven, prošel předzahrádkou s růžemi, fialkami a rezedou, přetnul stezku a lehl si do trávy před náhonem.

* * *

Musel jsem zase usnout, protože když jsem znovu začal vnímat okolní svět, bylo již slunné letní dopoledne. Ze dveří Starého bělidla vyběhla Barunka, připadlo mi, že je alespoň o půl hlavy vyšší než večer, za ní vyšla babička, která vedla za ruku Jana. Už to nebyl malý capart, ale sebejistý kluk, takže se okamžitě babičce vytrhl a rozběhl se za Barunkou.

„Jdeme na přástvu k myslivcům,“ oznámila babička služce, která se objevila na zápraží. Za ruku se jí držel asi dvou- nebo tříletý klučík.

Došlo mi, že je to nějaké další léto, minimálně o rok starší, ale spíše o dva. Kupodivu mě to nezkrušilo, cítil jsem nový příval sil, spánek, nebo co to bylo, mě nečekaně osvěžil, a s dychtivým očekáváním, k čemu mě prsten přizve tentokrát, jsem se připojil k výpravě.

Barunka převzala od babičky košík, ale vřetánko, které se nezměnilo, si stará žena nechala. Výprava prošla podél průčelí Starého bělidla k náhonu, ale po cestě, která ho lemovala, se vydala opačným směrem, než se šlo k panskému dvoru. Byla to líbezná procházka podél tiše plynoucí strouhy. Napřed jsme minuli mohutnou vrbu, Barunčinu oblíbenou pozorovatelnu, nechali stranou Ruderův mlýn, poté přešli kolem pěkného roubeného stavení se šindelovou střechou, které také patřilo mlynáři Ruderovi (už jsem věděl, že právě zde Božena Němcová stráví se svými dětmi v roce 1844 prázdniny a použije stavení jako inspiraci pro románové Staré bělidlo), a pak splav, který do strouhy naháněl vodu. Záhy se objevilo další omítnuté stavení, z něhož doléhalo svištivé chrustání ocele zakusující se do dřeva.

„Kdo bude první u pily,“ vykřikl Jan a rozběhl se tryskem ke stavení. Barunka vyrazila za ním, až se jí slaměný klobouček na černých kadeřích jen natřásal, ale vzápětí se zastavila a důstojně počkala na babičku.

Za pilou jsme přešli po lávce na opačný břeh řeky Úpy, která teď v létě ukazovala kamenité dno, kde zbývající voda hlasitě zurčela kolem balvanů. Obě stráně nad řekou pokrýval hustý porost jedlí a smrků, avšak naproti nad pilou byla lysina, na níž rostly vysoké divizny. Barunka ve vypasovaných šatech s volánky a s nabíranými rukávy vyhlížela spíše jako městská slečna než venkovské děvče a vůbec jsem v ní nepoznával onu dětskou bojovnici, kterou jsem v mém čase včera viděl, jak se pere za práva žen a čest rodiny.

„Babičko, mohu si vylézt pro nějakou diviznu?“ optala se způsobně, a když stará opálená žena v kroji svolila, vyrazila do stráně, kde se v silnějších nárazech teplého větru pohupovaly vysoké, žlutými květy obsypané lodyhy.

Za pilou se údolí zúžilo a temné lesy sestoupily blíže k Úpě. Stezka se záhy pohroužila mezi stromy a já nasál úžasnou vůni pryskyřice. Viděl jsem každou větvičku, každou jednotlivou jehličku, každého brouka a mravence spěchajícího za svými povinnostmi. Ve vzduchu vířily shluky mušek a tiplic, a když jsem si jednu vybral, moje oči se proměnily v dalekohled a mikroskop současně, takže mi přiblížily hmyz až k obličeji a ukázaly každou podrobnost blanitých křídel, tykadel a dlouhých nožek.

Stezka se zúžila v pouhou pěšinu a nyní stoupala klikatými serpentinami vzhůru lesem, mezi jehož stromy začaly prosvítat mohutné kamenné zdi kropenaté lišejníkem. Byly to zříceniny hradu Rýznburk. Děti, které běžely napřed, k němu však nezamířily, nýbrž odbočily vpravo, opustily pěšinu a začaly se šplhat do příkré stráně, na jejímž vršku, nad nedávno vysazenou mladinou, stál udržovaný altán se třemi špičatými okny. Stará žena se škrábala za nimi, chytajíc se stromků.

„Vy jste mi daly, sotva dechu popadám,“ hudrala, když se konečně vyškrábala na plošinu s altánem. Usmívající se Barunka ji vzala za ruku a vedla dovnitř. Zde se babička posadila na dřevěnou lavici, která lemovala stěny ze zdobně vyřezávaných, na zeleno natřených prken.

Jan s Barunkou nadšeně vyhlíželi okny a vyhlídka zaujala i mne.

Vpravo bylo vidět zříceniny hradu – zubaté masivní zdi prorážející zelení, nalevo pak ohyb řeky Úpy, jenž vytvářel podkovovité lesnaté údolí s modrou stužkou řeky – otevřený malachitový náramek vyložený lazuritovou linkou. Oba konce podkovy uzavíraly kopce. Na jednom z nich zářil bílý kostelík. Babička řekla, že to je Boušín, a slíbila dětem, že je tam někdy vezme na pouť.

Pak si Jan vzpomněl na pověst o ovčáku Ctiborovi a požádal babičku, aby ji vyprávěla. Ta pak připojila pověst o boušínském zázraku, o zázračném zachránění dcery rytíře Turynského, ale ještě než ji dovyprávěla, pozornost dětí zaujalo něco jiného.

Ze starého vzrostlého lesa se vynořil kůň s jezdkyní. Ta odvážně popohnala koně přímo do stráně k altánu.

„Babičko, jede sem rytířka Turynská,“ vypískl malý Jan, vystrašený možností, že postavy vyprávěné legendy ožily.

„Co tě nemá, ty strašpytle, to je přece paní kněžna,“ smála se mu Barunka. „Opravdu, babičko, jede sem nahoru.“

„Kdovíco vidíte, jak by sem kůň vylezl,“ namítla stará žena.

„Jen se podívejte,“ nedala se Barunka, „Orland leze jako kočka. Je až z Anglicka dovezený a pro hon na lišku cvičený, alespoň tatínek to říkal.“

Mezitím jezdkyně, předkloněna až ke koňské šíji, dorazila k altánu. Zůstala v sedle, jen si sejmula z hlavy šedivý cylindr a urovnala dlouhou jezdeckou sukni, která splývala přes bok koně. Teprve pak se podívala do altánu a všimla si dětí a babičky. Na chvíli se jí v obličeji objevil výraz rozmrzení, ale pak se jí tvář rozzářila nefalšovaným úsměvem, když poznala návštěvníky svého altánu.

„Ah, die Familie Pankel,“[14] řekla příjemným altem, „asi se kocháte vyhlídkou.“

Byla to opravdu Vilemína, vévodkyně Zaháňská. Nyní jí bylo asi čtyřicet pět let a ani splývavá sukně nemohla zamaskovat, že od té doby, co jsem ji viděl poprvé, ztloustla. Obličej jí zmatrónovatěl, ale stále to byla krásná žena. Babička povstala a vyšla z altánku.

„Einen schönen guten Tag, gnädige Frau,“[15] pozdravila.

„Také tobě, stařenko. Letos jsme se ještě neviděly, ani s tebou, ani s tvými vnoučaty,“ odpověděla kněžna. „Je mi líto, co se stalo loni, že Terezka o malého Ferdinanda přišla,“ dodala účastně.

„Ba, milostivá paní, po třech měsících si ho Pán Bůh k sobě vzal. Ale dcera je zase s outěžkem a Pán Bůh dá, že to dopadne lépe.“

(Ze studia vypůjčených knih, tedy těch, které jsem stihl přečíst, jsem věděl, že to lépe nedopadne – syn August, narozený v říjnu 1827, zemře za půl roku na šarlach.)

„Nu, jak vidím na těch dvou, máš čilá vnoučata a třetí ještě doma. A z Barborky,“ podívala se na dívku, která na ni zpříma hleděla, „bude za chvíli dospělá slečna. Doufám, že nezlobí.“

„No, ujde to s ní,“ usmála se babička, „někdy je však, jako kdyby se z divokých vajec vylíhla. Ale my nebyly za mlada lepší, viďte, milostivá paní, a já si myslím, že žádné holátko nemůže za hnízdo, do kterého se narodí. A když z něho, nedej bože, vypadne, měli by se najít lidé, kteří je vloží do jiného.“

Kněžna uhnula očima a snažila se, aby to vypadalo, že někoho vyhlíží.

Měla štěstí, šikmo pod altánkem se na stráni objevil poník s dívkou v sedle.

„Támhle jede,“ řekla kněžna radostně, „už jsem měla strach, jestli na ni není tento terén příliš těžký.“

Dívka na poníku se právě v tom okamžiku ohlédla, až se jí po ramenou svezly rusé kadeře, a když viděla, že už je dostatečně vysoko, obratně koníka obrátila a zamířila k altánu.

„To je komtesa Marie,“ zvolala radostně Barunka.

„Vezmi Jeníčka a běž jí naproti, Barunko,“ vyzvala vnučku babička.

Jakmile děti vyběhly, sklonila se vévodkyně ke staré ženě.

„Už dávno jsem ti chtěla říci, jak jsem ráda, že ses s dcerou usmířila a odpustila jí, že měla dítě před svatbou. Mrzelo by mě, kdybys litovala, žes dcery ke mně do služby pustila.“

„Pravda, nějakou dobu to trvalo,“ připustila babička, „ale to byla jen moje pýcha. Jak už jsem řekla, milostivá paní, každé dítě je požehnání, ať už se narodilo tak, nebo onak,“ pokračovala, „ale jsou zde i jiní lidé, lidé s ostrými jazyky. A pak, když se takové holátko opeří a najednou zjistí, že má jiné peří než ostatní ptáčata v hnízdě, začne se ptát a všelijaké myšlenky se mu počnou převalovat v hlavě. Uvážila milostivá paní kněžna i toto?“

„C’est donc allé si loin?“[16] zamumlala si vévodkyně pro sebe a pak se znovu obrátila na babičku.

„Nejlépe bude, stařenko, když vezmeš děti a přijdeš zítra odpoledne do zámku. Nechám uchystat nějaké občerstvení, děti si pak budou hrát s Marií a my si v klidu popovídáme.“

Pak se vše kolem zatmělo.

* * *

Zmocnila se mě panika, že se vracím zpět do reálné existence, do světa staršího o sto osmdesát let. Měl jsem stejný pocit neúspěchu, jako když mi při sledovačce unikl nějaký disident. Obával jsem se, že přijdu o rozmluvu na zámku. Jenže prsten jsem stále necítil, natož aby mě pálil. To už jsem na něj myslel jako na bytost, která mě o své vůli provází nějakým příběhem, pokouší se mi prozradit tajemství Boženy Němcové, a proto vybírá úseky z jejího života podle svého uvážení. Nemohl jsem však vyloučit dezinformaci, takové řazení dějů, které nemělo skutečnost odhalit, ale zastřít (jak se to stalo v listopadu 1989), i když to bylo v tomto případě nepravděpodobné. Prsten prostě neměl motivaci, kdyby mi nechtěl prozradit pravdu, bylo by pro něj jednodušší, a hlavně ekonomičtější (máte-li na výběr mezi nějakými informacemi nebo fakty, spočítejte si náklady každého z nich a ten levnější je pravděpodobnější) neukazovat mi vůbec nic. Směr, kudy se ubírá osud každého člověka, je dán sledem klíčových okamžiků, a jestliže mi prsten chtěl předvést skutečný osud Boženy Němcové, musel mi předložit klíčové události v jejím životě, respektive v jejím mládí, protože pak už je osud víceméně dán a valí se v již vytyčených kolejích. Když jsem spojil zážitky z první výpravy s tím, co jsem doposud viděl tady, bylo mi jasné, že právě takové rozhodující okamžiky mi prsten demonstruje. Přitom mi napadlo, že jsem nemusel být první, kdo se jím nechal vláčet minulostí, neboť erotická výzva obrazu byla tak silná, že na zvláštní mechanismus spouštění přenosu mohlo přijít již mnoho mužů přede mnou.

Musím uvést, že v tomto okamžiku jsem se více obával toho, že mě prsten vrátí zpět do reality, než že zůstanu uvězněn v minulosti jednou provždy. Upokojovala mě však myšlenka, že mě prsten vede od jednoho milníku života Boženy Němcové k druhému, včetně těch rozhodujících událostí, které určily její osud ještě dříve, než se narodila. Byl jsem tedy přesvědčen, že mně prsten umožní, abych mohl babičku s vnoučaty sledovat i při návštěvě zámku. Chápal jsem to jako test, zda moje hypotéza, že mi prsten chce odhalit tajemství života Boženy Němcové, je správná, či ne.

Očekával jsem, že při té rozmluvě dvou světaznalých žen budou karty vyloženy na stůl, že se dozvím, proč Kateřina Zaháňská nechala Barborku u Pankelových tak dlouho, proč ji už dávno neadoptovala a neučinila z ní další schovanku a nepřiřadila ji k řadě svých komtes – k Louise Seignoretové, Emilii von Gerschau, předčasně zemřelé Kláře Bresslerové a rusovlasé Marii Wilsonové, později opatřené šlechtickým predikátem von Steinach. V případě Emilie se jednalo o dceru nemanželského syna vévody Petra, tedy o její neteř, což platilo i o Marii Wilsonové, která byla zase nemanželskou dcerou vévodkyně Pauliny Hohenzollernové. O Kláře, kterou měla vlastně Barborka nahradit, mé prameny mlčely.

Tohle byla klíčová otázka – proč nežila Barunka na zámku, ale v podzámčí – a v tomto okamžiku sledovací vášeň přebila můj rodící se strach, že zde navždy uváznu.

* * *

Prsten, který jsem měl někde jinde nasunut na prsteníku levé ruky, mě nezklamal. Když svět zase nabyl obrysů a barevnosti, prožíval jsem déjà vu – zase jsem stál před předzahrádkou Starého bělidla a sledoval, jak ze dveří chalupy vychází výprava.

Jako první se vynořila Magdalena Novotná ve svátečním kroji – v mezulánce hřebíčkové barvy, přes niž měla bělostný fěrtoch, ve světle modrém damaškovém kabátku a v čepci s holubičkou. Měla dokonce šperky, kolem krku jí visel granátový náhrdelník s tolarem od císaře Josefa a nechyběl ani zlatý prstýnek. Barunka byla oblečená do bílých nadýchaných šatek a obličej jí stínil nový slaměný klobouček s růžovou pentlí. Nesla košík s jahodami. Také malý Jan byl svátečně vyparáděn, pyšně si vyšlapoval v dlouhých kalhotách štičí barvy a ruce si zandával do kamizoly se stříbrnými knoflíky. Ani jemu nechyběl na hlavě slamáček.

Za výpravou vyšla na zápraží velká Tereza, které se držel za ruku tříletý Josífek.

„Ať se mi slušně chováte,“ přikazovala paní Pankelová, „a vy, maminko,“ obrátila se na vyšňořenou Magdalenu Novotnou, „nezapomínejte, kde je vaše místo a neunavujte paní kněžnu svými vejdumky.“

„I nech být, Terezko,“ zamračila se babička, „já už mám sesumírované, o čem si budu s paní kněžnou povídat. Je to rozumná osoba.“

Poté Magdalena Novotná s vnoučaty zabočila na cestu, kterou jsem už znal. Vedla kolem strouhy zadem k panskému dvoru, ten jsme však tentokrát minuli a pokračovali až do zámeckého parku, kde čekal pan Pankel. Byl opět slunný letní den a park se předváděl v plné kráse. Nejen malého Jeníka, ale i Barunku upoutal rybník s fontánou a nemohli se odtrhnout od zlatých karasů, kteří se v něm proháněli, až tatínek hartusil, že přijdou pozdě.

Ratibořický zámek není příliš velký. Od parku vyhlížel jako z růžového a bílého cukrkandlu vyvedený pavilon, do jehož střechy bylo vsazeno úzké třetí patro, jakási vyhlídková galerie.

Pan Pankel dovedl tchyni s dětmi k hlavnímu vchodu. Stáli zde dva lokajové, a když mezi nimi prošli, ocitli se uvnitř vstupní haly s bílou mramorovou podlahou. Na zdech visely italské krajinky a mezi okny stály na podstavcích ze zeleného mramoru busty Heleny Trojské a Artemidy. Vedlo odtud čtvero dveří do dalších místností a schodiště do patra. U jeho úpatí seděl další lokaj, ale když s ním pan Pankel tiše prohodil pár slov, milostivě pokynul hlavou na znamení, že mohou vyjít po schodišti do patra.

Zde pak dvoukřídlými bílými dveřmi vstoupili do společenského salonu, který byl zařízen nábytkem ve stylu Ludvíka XVI. Na stěnách visely portréty důležitě se tvářících dam a pánů, pod nimi stály intarzované komody. Malý Jan měl oči vykulené navrch hlavy a také Barunka se zvědavě rozhlížela.

„Warst du noch nie hier, Betty?“[17] napůl se ptal, napůl se ujišťoval pan Pankel.

„Immer nur in der Erdgeschoss, Vati,“[18] odpověděla dívka, „však víte, když jste mi vzkázal, abych si pro knížky přišla.“

To se již otevřely protější dveře a vstříc jim vyšla vévodkyně Zaháňská. Pan Pankel se uklonil, babička též, a Barunka udělala pukrle. Malý Jan nevěděl, co má dělat, zmateně se rozhlížel kolem dokola a pak se také pokusil o poklonu.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ pozdravila babička.

„Auf ewig! Willkommen, Greisin, und auch die Kinder,“[19] řekla kněžna s úsměvem. „Děkuji vám, Johane, můžete jít,“ dodala směrem k panu Pankelovi.

Poté zavedla návštěvu do své pracovny.

Tuto místnost jsem už znal, právě zde velká a malá Tereza klečely před kněžnou a prosily, aby domluvila mladému kočímu hraběte Schulenburga.

Teď jsem věděl, že to bylo někdy v lednu 1820, asi před šesti až sedmi léty. Za tu dobu se v kněžnině pracovně nic nezměnilo, jen do japonských váz na krbu byly zastrčeny velké kytice květů.

Vévodkyně, v pohodlné bílé róbě, která jí volně splývala po těle, se posadila do tmavozeleně čalouněné lenošky u velkého psacího stolu (s těmi rachitickými nohami) a pokynem vyzvala babičku, aby usedla také – na taburet čalouněný ve stejné barvě a zdobený zlatými třásněmi. Musela gesto zopakovat, než se Magdalena Novotná opatrně posadila.

„Abych milostivé paní spánek neodnesla,“ řekla přitom omluvně.

Děti se ohromeně rozhlížely, hlavně malý Jan. Avšak i Barunka vše kolem sebe dychtivě pozorovala a mě napadlo, zde si neklade otázku, proč bydlí v roubené chalupě, a ne zde.

„Gefällt es hier Ihnen?“[20] optala se jich kněžna.

„Es ist hier sehr schön, Ihre Durchlaucht,“[21] nadšeně odpověděla Barunka.

„Jsem ráda, že tak hezky německy mluvíš,“ pochválila ji kněžna.

„To má z těch knížek, co si se svolením milostivé paní ze zámecké knihovny půjčuje,“ zapojila se babička do konverzace, „ze školy by to neměla.“

„O tom si také popovídáme,“ řekla spěšně Kateřina Zaháňská a zahleděla se ke dveřím, jako by někoho čekala.

Já se zase zahleděl na ni. V jasném letním světle bylo vidět, že ta asi pětačtyřicetiletá žena má ještě plnější postavu, než včera prozradil jezdecký úbor. Na jejím ztloustnutí bylo však cosi nepřirozeného, obličej jevil známky odulosti, kterou trpí alkoholici nebo lidé s nemocným oběhovým ústrojím. Hleděl jsem na její ohnivě rudé vlasy, zřejmě obarvené henou, aby zakryla objevující se šediny, a smutně myslel na to, že asi za dvanáct let zemře na mrtvici a že ji ještě předtím bude trápit dna.

Radši jsem přenesl pohled na stěny pracovny, na portréty, které zde visely. Pochopitelně jsem si je prohlédl už v lednu 1820, ale tehdy mi nemohly nic říkat.

Teď to bylo jiné, protože v místnosti stála Barunka a prohlížela si je jako já.

Utkvěl jsem očima nad dvojicí podobizen, které visely za zády vévodkyně nad psacím stolem. Na jedné z nich byla žena stará asi jako Kateřina teď, a podle rodinné podoby jsem tipoval, že by to mohla být její matka, vévodkyně Dorothea Kuronská.

Na druhém portrétu byla žena o hodně mladší. Krasavice s bohatými černými kadeřemi, které se nezkrotně draly zpod červeného turbanu. V jejím výrazu, v pohledu upřeném jakoby do jiných světů, v krojení rtů sevřených v náznaku tajemství a v přímém nosu, který říkal, že jeho majitelka si nenechá od nikoho nařizovat, bylo cosi známého, čeho jsem si při první návštěvě nevšiml, protože chyběl katalyzátor, který by rozeběhl reakci poznání.

Ten katalyzátor představovala Barunka, neboť nebyla ničím jiným než holčičí verzí té namalované ženy a portrét sám pak zase verzí obrazu, který jsem zdědil po prasestřenici Martě a který nyní visel u mě doma. Musela to být nevlastní sestra Kateřiny Zaháňské Dorothea Périgordová, pozdější vévodkyně de Dino, de Talleyrand a de Sagan, biologická matka Boženy Němcové.

Postřehl jsem, že i Magdalena Novotná se střídavě dívá na portrét a na Barunku, která klouzala očima po dalších obrazech, dokud ji nezaujal barometr visící vlevo od okna.

Dnes, kdy máme doma několik zrcadel a jsme zvyklí se prohlížet, obvykle rychle poznáme, když je nám někdo podobný, ať už v reálu, nebo na obrázku. Jenže na Starém bělidle měla zrcadlo jenom velká Tereza – a i to bylo při jejím společenském postavení neobvyklé – takže Barunka se mohla zhlížet pouze v hladině strouhy. Proto tehdy lidé potřebovali někoho třetího, kdo by je na podobu s jiným člověkem upozornil. Z osob v místnosti, které by takový zájem měly, přicházel do úvahy jen malý Jan. V tomto ohledu jsem šestiletého kluka nepodceňoval, avšak Jeníka naštěstí zaujal skleník v rohu. Málem měl nos přitištěný až na sklo a vypínal se na špičky, aby se mohl do sytosti vynadívat na porcelánové figurky, které byly na poličkách vystaveny.

Bylo docela napínavé sledovat, zda si Barunka všimne vlastní podoby s portrétem, avšak z úvah, jak to dopadne, mě (a vlastně všechny ostatní, reálně se vyskytující v místnosti) vyrušil dívčí hlas.

„Smím?“ zaznělo ode dveří a závěs před nimi poodhrnula bílá ručka.

„Jen dál, milá Marie,“ odpověděla kněžna s viditelnou úlevou, „už jsem se obávala, že dnešní milou návštěvu promeškáš,“ dodala s lehkou výčitkou.

Do místnosti vstoupila asi dvacetiletá dívka, kterou jsem včera z dálky zahlédl na poníku. Rusé kadeře měla stažené zelenou stužkou a v bílých letních šatech jí to velmi slušelo. Věděl jsem, že to je Marie von Steinach, nemanželská dcera kněžniny sestry Pauliny a jejího prvního manžela Louise Rohana, narozená v roce 1805. Poté, co jí na zámku Löbichau vypiplala paní Jägerová, se jí v sedmi letech ujala Kateřina Zaháňská a v roce 1820 uvedla do společnosti pod šlechtickým predikátem von Steinach (šlechtický diplom získal hrabě Schulenburg jako protislužbu od pruského krále). Věděl jsem, že do dvou let se v České Skalici vdá za třiadvacetiletého Fabiána hraběte Dohnu, který měl statky v pruském Slezsku. Aby nebyla Marie o rok starší než ženich, nechala Kateřina Zaháňská vepsat do oddacího listu, že nevěsta čítá dvacet jeden rok.

Dívka vyhlížela už teď jako nevěsta, protože držela v rukou kytici rudých růží.

„Omlouvám se, maman, zdržela jsem se v zahradě,“ řekla a pak dala oběma dětem po růži, jednu nabídla babičce, jednu kněžně a zbývající si zastrčila za šerpu kolem pasu.

„Jste krásná jako ta růžička, milostslečno,“ poděkovala jí babička poklonou. „Pánbu vám ji, milostivá paní,“ obrátila se ke Kateřině Zaháňské, „račiž zachovat.“

„To je také moje nejvroucnější přání,“ odpověděla kněžna.

„Smím děti odvést do svého pokoje?“ optala se Marie a já pochopil, že jedná podle smluveného scénáře.

Když Barunka a Jan s komtesou Marií odešli, rozhostilo se v pracovně ticho. Kateřina Zaháňská je přerušila zazvoněním. Na zvuk stříbrného zvonku se otevřely dveře a do místnosti vstoupil komorník. Kněžna mu nakázala, aby nechal v salonu přichystat občerstvení, a předala mu korespondenci.

Stará žena v kroji, jejíž opálení kontrastovalo s bílou pletí kněžny, si mezitím prohlížela obrazy. Dělala to ze zdvořilosti anebo z úmyslu, protože portréty už měla dávno prohlédnuté. Nicméně ji zaujala dáma v rokokových šatech a bílé paruce.

Vévodkyně Zaháňská vysledovala její pohled.

„To je moje babička,“ řekla, „Benigna von Trotta, po níž jsem dostala jedno ze svých jmen.“

„A to je vaše panímáma?“ Magdalena Novotná ukázala na portrét visící nad psacím stolem. Na ten se starší ženou.

„Ano, to je moje matka, Anna Charlotta Dorothea von Medem, vévodkyně Kuronská. Otec se s ní oženil v roce 1779. Jeho portrét je tam,“ ukázala na vedlejší stěnu, kde visela podobizna postaršího muže s masitým obličejem.

Poté se pohledy obou žen vrátily k portrétům nad psacím stolem a sklouzly na obraz s černovlasou krasavicí.

„To je moje nejmladší sestra Dorothea,“ vysvětlovala kněžna. „V roce 1808 se na přání cara Alexandra provdala za francouzského hraběte Edmonda Périgorda, synovce Napoleonova ministra zahraničí Talleyranda. Byl to smluvený sňatek, z politických důvodů.“

„Ale sestřička není podobná ani otci, ani matce, milostivá paní,“ rozhodla se Magdalena Novotná vypálit první salvu neodvratné bitvy.

„To už tak někdy bývá, že se děti zvrtnou po někom z kolikátého kolena,“ dodala, aby vyzkoušela, do jaké míry bude její soupeřka klást odpor.

Odpověď ji musela zaskočit. Stejně jako mě, i když už jsem fakta znal.

„Dorothea je moje nevlastní sestra.“ Dáma, která patřila k vysoké šlechtě, mohla se stát pruskou královnou a přičinila se o tvář ponapoleonské Evropy, se tu klidně přiznávala prosté venkovance, jež jedinou zkušenost se světem učinila, když jako markytánka doprovázela svého muže vojáka při tažení na Varšavu. Přiznám se, že mě to fascinovalo.

„Moje matka ji měla s polským hrabětem Alexandrem Batowským,“ pokračovala mezitím Kateřina Zaháňská, „to po něm zdědila uhlově černé vlasy a záhadné oči.“

„A po něm je má také Barunka, že, milostivá paní?“ také stará venkovská žena se rozhodla položit karty na stůl.

„Ty ses už dovtípila dávno, není-liž pravda?“ odpověděla otázkou kněžna.

„Napřed mi to bylo divné s věkem. Dcera mi ještě k synovi napsala, že Barunka je v únoru 1820 rozená, a když jsem přijela na Staré bělidlo, vyběhla mi vstříc mnohem starší dívčinka. Také mě překvapilo, jak pansky si Tereza žije, jakou panskou sednici má v chalupě a že za Barunkou, když byla menší, učitel docházel, jak tomu u panských dětí bývá. Nu a pak jsem nemohla přehlédnout zájem milostivé paní o Barunku, jak často se na ni zetě vyptáváte, knihy že jí dovolujete půjčovat i v zimě, kdy tady nejste. Nemohla jsem ani přeslechnout, co tu a tam lidé s hadím jazykem přede mnou schválně utrousili. Že je Barunka, ráčejí odpustit, milostpaní, váš levoboček k Pankelům nastrčený.“

„Vůbec by mi nevadilo, kdyby to pravda byla,“ řekla vášnivě kněžna, „ale želbohu není. Nemohu mít děti,“ dodala trpce.

„Nyní ještě lépe milostivé paní rozumím,“ řekla účastně babička, „proto jste se o tolik schovanek starala. Nešlo mi na rozum, proč byste se o vlastní dceru nepostarala, i když podobu jsem marně hledala. Až tady, ta podobizna vaší paní sestry, mě na správnou stopu přivedla. Mohu být tak smělá a zeptat se, kdo je tatínkem naší Barunky? Ten francouzský hrabě to asi nebude.“

„Máš na to plné právo,“ usoudila Kateřina Zaháňská, „a raději to řeknu tobě než tvé dceři. Asi tě potěší, když na české věci tak dbáš, že to není žádný cizák, ale hrabě Karel Clam-Martinic, po matce z českého starobylého rodu Martiniců.“

A pak vyprávěla svému neobvyklému hostu celou historii osudové lásky své mladší sestry, která se začala na Vídeňském kongresu a skočila utajeným porodem ve Vídni. Připojila i to, jak se ke všemu přimíchaly malá a velká Tereza a kočí hraběte Schulenburga a jak se rozhodla využít situace.

Když skončila, zahleděla se vyčkávavě na starou venkovanku, jako by od ní rozhřešení čekala.

„Asi to byl úradek Páně,“ řekla po chvíli stará žena, „že se vaše sestřička za toho hraběte nedostala a že Barunka u mé dcery skončila, a já se Pánu Bohu protivit nemohu a ani nechci. Avšak po kraji různé chýry kolují, a lidi i před dětmi klevetí. Proto mám strach, že k Barunce jednoho dne dorazí. Jestli se to už nestalo. Několikrát se mě ptala, jestli jsem její skutečná babička, a snad se kvůli tomu i s jinými dětmi seprala. Měla byste, milostivá paní, něco podniknout.“

„Věř mi, stařenko, všechno mělo být jinak,“ ospravedlňovala se vévodkyně, „ale již od začátku jsem neměla v této záležitosti šťastnou ruku.“

„Když se dítě narodilo,“ pokračovala, „nemohla jsem je poslat do Slezska, protože naše věrná služebnice byla tehdy nemocná. A moje matka rozhodla, že Dorothea nesmí dítě vůbec vidět, že nesmí mít nic společného s naší rodinou. Obávala se skandálu a měla strach, že Talleyrand Dorotheu s ostudou vyžene a ta jí zůstane na krku.“

Kněžna si povzdechla.

„Neměla jsem ji poslechnout. Na Barborku jsem si vzpomněla až v roce 1819, když mi v Itálii Klára zemřela. Barborku jsem pak svěřila do opatrování tvé dceři a usadila ji i s manželem na Starém bělidle, abych mohla alespoň za letního pobytu v Ratibořích sledovat, jak dítě roste a rozumu nabírá. U předchozích schovanek jsem toto období propásla a u Barborky jsem si to chtěla vynahradit. Nikdo neví, jak často jsem na koni stávala mezi stromy ve stráni nad Starým bělidlem a dívala se, jak si Barborka před stavením hraje. Chtěla jsem si ji vzít k sobě, až školního věku dosáhne.“

„A proč to milostivá paní neudělala?“ otázala se tiše Magdalena Novotná.

„Stala jsem se obětí svého vlastního úmyslu,“ žalovala hořce kněžna. „Až pozdě jsem si uvědomila, že když tady všichni Barborku poznají jako dceru služky a kočího, nemohu si ji naráz přivést na zámek jako schovanku. Znamenalo by to příliš mnoho vysvětlování a přineslo ještě horší klevety než ty, které nyní kolují. Měla jsem se vzdát jejího raného dětství, nechat ji odrůst na zaháňském panství a sem s ní přijet již jako se schovankou, jak jsem to v předchozích případech činila.“

Okamžitě mi napadlo, že toto vysvětlení má logickou chybu. Pokud by si chtěla Kateřina Zaháňská Barunku opravdu osvojit, mohla to udělat, tak říkajíc, v obráceném gardu. Mohla s ní odjet do Zaháně nebo na zámeček Löbichau a tam ji prohlásit za komtesu a opatřit šlechtický diplom.

Věděl jsem z referenční literatury, že na zámečku Löbichau strávila vévodkyně Kuronská a její dcery šťastné chvíle, že kolem roku 1820 zde kvetl bohatý společenský a kulturní život. Pravda, po smrti vévodkyně Kuronské v roce 1821 upadl zámek do klidu, ale stále zůstalo dost podnětů, aby se zde Barunka stala spisovatelkou a šla ve stopách Emilie von Gerschau, nejstarší schovanky vévodkyně Zaháňské. Ta právě zde prožila léta, jež zformovala její osobnost a přivedla ji k tomu, že se vrhla na literární dráhu. Barunka by asi měla podobný osud, stala by se však spisovatelkou německou a neexistovala ba žádná Božena Němcová. Určitě by ale měla šťastnější život a nezemřela by v bídě.

V tom, že si Kateřina Zaháňská nevzala Barunku k sobě, muselo být ještě něco jiného, nějaké jiné okolnosti.

Čekal jsem, že chytrá stará žena s otázkou na toto téma vyrukuje, ale Magdalena Novotná se optala na něco jiného.

„Co tedy hodlá milostivá paní s Barunkou učinit? Má s ní nějaké plány?“

„Chci, aby tady dokončila školu,“ odpověděla kněžna, „a pak bych ji ráda poslala do Chvalkovic k panu zámeckému Hochovi. Jeho žena Anna bývala mou komornou a stále požívá mé plné důvěry. Doufám, že naučí Barborku lepšímu chování a vybraným způsobům. Zámecký Hoch je velmi vzdělaný člověk, objednává si knížky a časopisy až z Anglie, a chci, aby také on Barborku učil a rozšířil její všeobecné vzdělání.“

„Nu a pak se poohlídnu po nějakém nápadníkovi pro ni,“ kněžna se usmála, „s dobrým postavením, byť i stavu neurozeného, když si její srdce takto zvolí.“

„Nemám strach, že by se někdo vzpouzel,“ pokračovala, „stačí, aby prstem kývla, a muži se za ní pohrnou jako čmeláci na voňavý kvítek. O to už jsem se postarala,“ uzavřela s potutelným úsměvem.

Tušil jsem, co tím vévodkyně míní, ale Magdalena Novotná to samozřejmě vědět nemohla. Neviděl jsem jí do tváře, ale musela se zatvářit natolik nechápavě, že se kněžna dala do vysvětlování.

„Jednou, když si zase hrála sama u strouhy, jsem sjela po stráni dolů a darovala jí prsten s tím, že ho musí opatrovat jako oko v hlavě. Řekla jsem jí, že jí přinese štěstí a že ho nesmí nikdy ztratit. Musela mě pokládat za nějakou pohádkovou královnu a nejsem si jista, jestli mou dnešní tvářnost si s tím zjevením spojuje. Pak jsem se o daru zmínila Johanovi, aby Barborce prsten nechal a věděl, že dar ode mne pochází.“

„Ten prsten,“ navázala Kateřina Zaháňská, „se v našem rodě už dlouho dědí z matky na dceru a říká se, že nositelkám lásku mužů přináší. Nu, v mém případě a mých sester se ta pověst naplnila více než měrou vrchovatou, nikdy jsme neměly o kavalíry nouzi. Už v ten den, kdy jsem se dověděla, že Barborka žije, jsem měla vnuknutí, abych jí ten prsten darovala.“

„A nemá milostivá paní strach, že v tom prstenu nečisté síly sídlí, a místo štěstí smůlu Barunce přinesou?“ potřásala Magdalena Novotná odmítavě hlavou. „Vždyť to děvče je už teď tím prstenem jako posedlé, neudělá bez něho ani krok, a dokonce jsem ji přistihla, jak si s ním povídá.“

„Také moje matka tvrdila, že na ni prsten mluví,“ řekla vzrušeně vévodkyně. „Ach, co bych za to dala, kdybych mohla slyšet, co Barborce říká.“

„Pánbu s námi a zlé pryč,“ pokřižovala se stará žena, „nejsem z toho prezentu, co milostivá paní Barunce dala, nijak nadšená, ale teď už nikdo od něho Barunku neodtrhne ani párem volů. Co jenom bylo křiku a výstupů mezi ní a Terezkou právě kvůli tomu, že neustále kroužek s tím ďáblovým okem nosí. Abyste věděla, milostivá paní, tak já tomu ohnivému kamínku říkám, protože podle mého skromného úsudku jen čertovina z něho kouká.“

„Myslím, že přeháníš, stařenko,“ opáčila vévodkyně shovívavě.

Já však věděl, že „stařenka“ nepřehání, že prsten umí ještě něco jiného než fungovat jako nápoj lásky. Přinejmenším dokázal otevírat cestu do minulosti – a to nemuselo být všechno.

Z uvažování mě vytrhl závěs přede dveřmi. Pohnul se a vzápětí do pracovny nakoukla komtesa Marie.

„Die Erfrischung ist schon zubereitet, maman,“[22] ohlásila, „a všichni už máme hlad,“ dodala s úsměvem.

„Tak dobře,“ souhlasila vévodkyně. „Pojď, stařenko, půjdeme se posílit.“

Stůl ve vedlejší místnosti se prohýbal různorodou směsí lahůdek, jejichž vůně na mě mocně působily. Cítil jsem silné aroma zrnkové kávy a horké čokolády, kravský pach čerstvě stlučeného másla a smetany, nenapodobitelnou vůni domácího chleba, ale také jódový pach plodů moře.

Jako první usedla ke stolu vévodkyně a pak Marie s Barunkou z jedné a Jeníkem z druhé strany. Magdalena Novotná se zdráhala, ale nakonec ji kněžna donutila přisednout.

Ačkoli jsem vůbec necítil hlad, záviděl jsem stolovníkům. Když jsem nad tím později přemýšlel, uvědomil jsem si, že co mi chybělo, nebyla potrava, ale rituál – rituál stolování. A proto jsem se alespoň posadil ke stolu u volné hrany. Židli jsem nepotřeboval.

Vévodkyně se bezostyšně dala do ústřic, což jsem jí nijak nezáviděl, protože musely mít za sebou dlouhý transport od moře, a i když ležely na ledu, musely chuťově značně zaostávat za čerstvými.

Když babička odmítla jak kávu, tak čokoládu, nabídla jí kněžna skleničku vermutu, k němuž si stará venkovanka přikousla kousek pečiva.

Děti se nijak neupejpaly a při jídle měly ještě čas hovořit o Mariině pokoji.

„Babičko, tam je to tak krásné,“ horlila Barunka, „všude visí obrazy, i ty, které slečna Marie malovala, a v rohu stojí skleněná skříň, krásnější, než máme doma. Je plná rozkošných porcelánových figurek, dam a kavalírů, kočiček a pejsků…“

„Což ti nejsou živí psi, když tě doma vítají, a kočky, když se každé ráno k tobě lísají, milejší?“ opáčila babička s jemnou výčitkou.

„I propána,“ obrátila se komtesa Marie na Barunku, „nebude se babička zlobit, že jsem ti jednoho z těch porcelánových kavalírů darovala?“

„Snad jsi ho, Barunko, na milostslečně nevyškemrala?“ zhrozila se babička.

„Kdepak, stařenko,“ zastala se červenající se Barunky komtesa Marie, „sama jsem jí ho dala, a když vnoučata příště přivedeš, přidám jí nějakou porcelánovou dámu, aby se ten kavalír necítil sám.“

„Já jsem taky něco dostal,“ chlubil se malý Jan, vstal od stolu a hrnul se k vedlejšímu stolku, kde ležela rozměrná knížka. Popadl ji a nesl ukázat babičce.

„Slečna Marie mi dala tuhle knížku. Jsou v ní vymalovaná rozličná zvířata, jaká jsi, babičko, jakživo neviděla.“

„Propána, vždyť to muselo stát fůru peněz,“ děsila se babička. „Že jste si, milostslečno, dělala takovou škodu.“

„I nech být, stařenko,“ ozvala se vévodkyně. „To je za radost, kterou jste nám svou návštěvou způsobily. Vzácně se stane, že za mnou někdo přijde, kdo mluví pravdivě a přímě jako ty. A proto vždy, když budeš mít něco na srdci, ráda tě vyslechnu a bez ohlášení přijmu. A Marie by také někoho ráda měla, ke komu by se mohla chovat jako k mladší sestřičce,“ náhle zmlkla, jako by se ulekla, že řekla příliš mnoho, a povstala.

Magdalena Novotná také povstala a naznačila dětem, že nastal čas, aby se rozloučily. Barunka a Jan přistoupili ke kněžně, aby jí políbili ruku, ale ta je přitáhla k sobě a políbila je na čela. I stará venkovanka jí chtěla políbit ruku, ale i ji Kateřina Zaháňská objala a políbila na líce.

Děti sebraly dárky, které dostaly od komtesy Marie.

„Přijď někdy k nám, slečno Marie,“ zvala ji Barunka, „nasbíráme ti zase jahody.“

„Přijdu jistě,“ usmálo se rusovlasé děvče. „Pojďte, ještě vás doprovodím,“ odváděla děti přes salon ke dveřím.

„Děkujeme za všechno, milostivá paní, a buďte tu spánembohem,“ loučila se babička s kněžnou.

„I ty jdi s Bohem, stařenko,“ odpověděla vévodkyně.

Děti s komtesou Marií již byly ve dveřích a Kateřina Zaháňská toho využila. „Počkej ještě, stařenko,“ zadržela Magdalenu Novotnou. „Nezlobíš se na mě, že jsem tvou rodinu využila?“ optala se chvatně. Zřejmě se k té otázce chystala po celou dobu návštěvy a teď konečně našla odvahu ji položit.

„Ne,“ odpověděla stará žena bez přemýšlení. „Za Barunku jsem Pánu Bohu vděčná. Přinesla mi větší radost než vlastní dcery. Nikdy jsem nedoufala,“ zahleděla se ke dveřím, v nichž právě černovlasé děvče mizelo, „že na stará kolena ke mně nějaký človíček takhle přilne.“

Na dotvrzení svých slov přikývla hlavou, až se zdálo, že se holubička na jejím čepci chystá vzlétnout, a pak mlčky zamířila za dětmi.

Vévodkyně se zvrtla na patě, aby se vrátila do pracovny.

Jenom já jsem zaslechl, co si zašeptala.

„Šťastná to žena,“ splynulo jí ze rtů.

Vykročil jsem za starou venkovankou. Udělal jsem sotva krok, když svět vybledl.

1. 7 Vítejte, paní tchýně.

2. 8 A tohle je Betty – naše nejstarší.

3. 9 Pozdrav pánbu, babi. – Přijelas mi dělat kasárníka?

4. 10 Omluvte ji, panímaminko.

5. 11 Tak co tomu, paní tchýně, říkáte?

6. 12 Děkuji vám, Johane. Tady se mi bude líbit.

7. 13 Je to pravda, Betty?

8. 14 Á, rodina Pankelových.

9. 15 Přeji pěkný dobrý den, milostivá paní.

10. 16 Copak to už tak daleko zašlo?

11. 17 Tady jsi, Betty, ještě nebyla?

12. 18 Vždycky jen v přízemí, tatínku.

13. 19 Na věky! Vítám tě, stařenko, i s dětmi.

14. 20 Líbí se vám tady?

15. 21 Je to tady krásné, Vaše Jasnosti.

16. 22 Občerstvení už je připravené, maman.

Kapitola 5

Myslel jsem, že to znamená návrat, že až otevřu oči, spatřím svůj pokoj. Bylo to však jinak. Když svět zase nabyl kontury, vše kolem bylo bílé. Stál jsem před Starým bělidlem pokrytým sněhem. Předzahrádkou vedla od vrátek k domovním dveřím jenom proházená cestička posypaná popelem. Jím bylo také poházeno prostranství na opačné straně vrátek, kde jsem stál.

Možná mrzlo, ale já to necítil. Zřejmě bylo odpoledne, panovalo už příšeří, ujetá cesta, která vedla ke stavení, se ale blyštěla dvěma kolejemi, asi po saních. Středem, kde byl sníh rozdupán koňmi, se přibližovaly dvě ženy. Opatrně našlapovaly, navzájem se držely a vždy vyjekly, když některé z nich podjely nohy.

I na dálku jsem slyšel, že mezi sebou hovoří německy, a když jsem zaostřil oči, rozeznal jsem, že nejsou selsky oblečeny. Na hlavách měly teplé plstěné klobouky, přes ně ještě šátek, na sobě kožíšky, zpod nichž vyčuhovaly dlouhé sukně.

„Měla jste, paní správcová, říct kočímu, aby nás zavezl až k domu,“ řekla ta vlevo.

„Malá procházka, paní obroční, udělá dobře nám oběma. Ještě že ty vánoční hody už máme za sebou,“ poznamenala dáma vpravo, „pořád se jenom jedlo. Měla jsem strach, že se do šatů nevejdu.“

„Nu, kdyby záleželo na matce paní vrchní štolbové, nemusela byste se o tajli bát. Vzpomínáte, jak nás jednou, když paní Pankelová nebyla doma, ta sprostá venkovanka chlebem a solí chtěla uvítat?“ řekla matróna vlevo, když mě míjely a otevíraly si vrátka na předzahrádku.

Někde za rohem stavení se rozštěkali psi, ale někdo je musel v očekávání návštěvy zavřít. Někdo také musel návštěvu vyhlížet, protože vzápětí se otevřely domovní dveře a na zápraží se objevila paní Pankelová.

„Vítám vás, drahé dámy,“ obličej se jí rozzářil nefalšovaným úsměvem, když zvala obě matróny dál.

Šel jsem za nimi, a protože při svlékání kožíšků zatarasily celou chodbu, proklouzl jsem do panské světnice obvyklou cestou – přes zeď.

Mezi okny, bokem od klavíru, stál nazdobený vánoční stromek až ke stropu. Na pohovce trůnil vymydlený Jan a listoval si v nějaké obrázkové knížce. Jozífek, nyní tak čtyř- nebo pětiletý, mu nahlížel přes ruku a natahoval se po knížce. Na druhém konci pohovky leželo batole a vzpínalo ručky ke stropu, co tam vidělo, vědělo jenom ono.

Zabrnkaný akord mě přiměl, abych se obrátil ke klavíru. Seděla u něho Barunka a mně se zatajil dech.

Už to nebyl nohatý žabec, ale dospívající dívka, jíž se v jejím obličeji lemovaném hřívou černých vlasů dal poznat zárodek rysů, které jsem poprvé spatřil na zděděném aktu. Už měla ty melancholické oči vévodkyně Dorothey a její tajemně krojená ústa.

Když dámy konečně v doprovodu paní Pankelové vstoupily do místnosti, Jan a Josífek povstali a vyšli návštěvě vstříc.

„Küss die Hand,“[23] pozdravili oba způsobně.

„Vy jste ale vyrostli,“ řekla paní správcová Essentherová, „hlavně ty, Peppi,“ obrátila se na Josífka. „Jestlipak už chodíš do školy?“

Josífek na ni vážně hleděl a bylo zřejmé, že německy položené otázce nerozumí.

„Půjde v novém roce, milostpaní,“ odpověděl za něho osmiletý Jan.

„Ty nevedeš děti k němčině, Teréz?“ paní obroční pohlédla na paní Pankelovou. „Bez ní přece nikdo v lepší společnosti neobstojí, není-liž pravda, Anno?“ obrátila se na paní správcovou.

„Babička ale říká, že když žijeme v české zemi, měli bychom doma mluvit česky,“ řekl bezelstně Jan, „a němčinu si nechat pro úřady. Ale i tam by se mělo mluvit česky, když jsou to úřady českého království.“

„Ty jsi mi ale rozumbrada,“ ušklíbla se Barunka, která mezitím vstala od klavíru a přistoupila k pohovce, „úplný český vlastenec.“

„Běžte si hrát zpět na kanape,“ utrousila koutkem úst a obrátila se k oběma dámám.

„Willkommen bei uns,“[24] pozdravila a udělala pukrle. „Maminka a já jsme potěšeny, že jste přišly.“

Paní Pankelová, které naskočily na tvářích velké rudé skvrny, se na dceru vděčně podívala.

„Nu, Teréz, za Betty se stydět nemusíš,“ odpověděla paní Essentherová s úsměvem, „za rok za dva vám ženiši dveře vyvrátí.“

„A kdopak nám to tady leží?“ paní obroční se mezitím přiblížila k pohovce (ale obezřetně z druhé strany, než si Jan s Josífkem zase listovali v obrázkové knížce) a obdivně stanula nad nemluvnětem.

„Snad to není malá Štanci?“ připojila se k obdivování i paní správcová. „Je to moc hezké dítě a kukadla má po tatínkovi,“ dodala, zatímco nemluvně na ni poulilo bledě modré oči.

„Ano, to je naše malá Štancla,“ řekla paní Pankelová pyšně, „už je jí deset měsíců a je zdravá jako buk. Snad se konečně protrhne smůla…“

„Zaklepej to, Teréz, hned to zaklepej na dřevo,“ napomenula hrdou matku paní správcová.

Pak obě matróny přistoupily k vánočnímu stromku a začaly ho obdivovat.

„Stromeček strojíme už tři roky,“ chlubila se paní Pankelová. „Muž viděl ten nový zvyk v Prusku a řekl, že to také zkusíme. Děti mají ze stromečku velkou radost.“

„A co tvoje paní matka, Teréz,“ paní správcová si neodpustila malé dloubnutí, „jak jí byla po chuti cizí novota?“

Paní Pankelovou to však nezaskočilo.

„Budete se divit, dámy,“ odpověděla s převahou, „ale maminka, když viděla, jak se dětem při pohledu na vánoční stromek rozzářily oči, se stala jeho velkou podporovatelkou.“

Vtom se otevřely dveře a do jizby vstoupila babička, jako by ji rozhovor přivolal. Nesla podnos s kávovou konvicí a se šálky.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ pozdravila a opatrně se sunula ke stolu. Nikdo si jí nevšímal, nikdo jí neodpověděl, ani Barunka ne.

Když podnos položila na stůl, mlčky se vyšourala ven. Za chvilku se vrátila a nesla velký dřevěný talíř s nakrájenou vánočkou.

Tentokrát se pozornosti dočkala.

„Co to sem, maminko, nesete?!“ obořila se na ni paní Pankelová, „vždyť jsem vám říkala, že pro návštěvu donesete bábovku s čokoládovou polevou.“

„K Vánocům ale patří vánočka, Terezko,“ namítala stará žena, „tou v tomto čase hosty nejlépe uctíš.“

„Nepleťte se mi do toho,“ zasyčela paní Pankelová, „a doneste tu bábovku.“

„Pojďte ke stolu, drahé dámy,“ obrátila se s úsměvem k návštěvě, „naliji vám zatím kafíčko.“

Jakmile všechny tři ženy zasedly ke stolu, začaly ihned mluvit a svoje švadronění nepřerušily, ani když se babička vrátila s čokoládovou bábovkou. Také oba chlapci dostali po kousku, a když dojedli, vrátili se na pohovku ke knížce.

Barunka zůstala u klavíru. Začala preludovat jakousi melodii a zasněně hleděla do dáli, jak to třináctileté holky dělají, i když nejsou tak krásné.

Přistoupil jsem k ní a díval jsem se na její ruce vznášející se nad klaviaturou jako zamilovaný párek hrdliček. Všiml jsem si, že má na prostředníku pravé ruky nasunut prsten od vévodkyně. Konečně vyrostla natolik, že už nemusila nosit prstýnek zavěšený na krku.

Dámy u stolu mezitím probraly všechno možné – od poměrů v panském dvoře, jak na tom který úředník je a kdo má šanci na postup, až k vévodkyni Zaháňské a její rodině. To dámy zajímalo nejvíce, a tak jsem se dověděl, že Kateřina Zaháňská už dlouhá léta s hrabětem Schulenburgem nežije, protože přestoupila ke katolické víře, a jelikož katolická církev žádné rozvody neuznává, je před bohem stále vdaná za Rohana a se Schulenburgem by se dopouštěla cizoložství.

To mě přilákalo ke stolu, i když jsem stejně dobře slyšel od klavíru. Nasával jsem vanilkovou vůni bábovky kombinující se s hořkosladkým pachem čokolády. Jak rád bych ji ochutnal, ale nebylo čím.

Vévodkyně prý úplně rezignovala na společenský život, vyprávěla mezitím paní Essentherová, a většinu doby tráví sama a na modlitbách. Nikoho nepřijímá, dodala paní správcová a já viděl, jak paní Pankelové vyletělo obočí vzhůru.

„Nu, hlavně že dala muži doporučení pro pana zámeckého Hocha v Chvalkovicích,“ řekla napůl s ulehčením, napůl pyšně.

Teď vyletělo obočí vzhůru oběma dámám.

„Betty tam půjde od příštího roku na vychování,“ sdělovala důležitě, „bude něco jako schovanka.“

„Říká se, že zámecký z Chvalkovic je tuze vzdělaný pán,“ podotkla paní obroční. „Prý čte anglicky i francouzsky, považte, a knihy a noviny si nechá vozit až z ciziny,“ uzavřela až s přehnaným obdivem, z něhož ale bylo jasně cítit skryté pohrdání člověkem, který se zabývá tak nákladnými hloupostmi, za něž by ona neutratila ani pětník.

„To bude vaši Betty učit francouzsky a anglicky?“ podivila se paní správcová.

„I kdeže,“ opáčila paní Pankelová, „bude spíš paní zámecké k ruce. Aby lepší způsoby pochytila, naučila se hezky šít a trochu líp brnkat na piano.“

„A kohopak to napadlo?“ zeptala se paní obroční.

„Muž s tím přišel,“ jala se vysvětlovat paní Pankelová, „že prý tam nebude Betty chlapcům ze vsi a lokajům panstva, co v létě přijede, tak na očích, když se z ní stává tak hezké děvče…“

Předklonila se a bylo vidět, že by ráda ještě něco řekla.

Místo toho se otočila na Barunku, která už hodnou chvíli nehrála a pořád se pohledem toulala někde daleko.

„Betty, zahraj ještě něco,“ poručila dceři, „třebas nějaký pěkný valčík.“

Barunka sebou trhla a vzápětí vyplnily sednici houpavé, byť poněkud nejistě hrané tóny Täuberl-valčíku Johanna Strausse staršího.

Paní Pankelová se znovu naklonila nad stůl a také její návštěvnice se předklonily.

„S těmi nápadníky, jak jsi se před chvíli, Anno, zmínila, už to začalo,“ spustila polohlasem. „Při svatováclavském posvícení muž zajížděl nového koně a na cestě od hospody zahlídl Betty. Nebyla sama, doprovázel ji nějaký chasník a nastojte, na té cestě, všem na očích, se hubičkovali. Johan na ně vlítl jako drak, a přestože na Betty nikdy ruku nevztáh, tentokrát jich schytala nepočítaných…“

„Ale paní štolbová,“ usmála se paní obroční, „jedna hubička přece nedělá Kubíčka.“

Paní Pankelová potřásla odmítavě hlavou.

„Ještě si dělejte legraci, paní obroční,“ řekla nakvašeně, „od hubičky je k maléru jenom kousek. A tak si muž usmyslel, že až příští rok přijede v létě panstvo se všemi těmi mladými pány a s jejich lokaji, kteří nenechají na pokoji žádnou sukni, nesmí tu Betty už být. Zaplať pánbu, že kněžna to doporučení dala.“

Náhle na mě padla únava, jako v předvečer toho dne, co šla babička s dětmi ke zříceninám hradu Rýznburk, kde se v altánu potkala s kněžnou. Pociťoval jsem silnou ospalost a snad i chvílemi ztrácel vědomí. K tomu se pojil silný pocit deprese. Zmocnila se mě neodbytná myšlenka, že zde zůstanu na věky věkův uvězněn, že se už nikdy nevrátím do své dejvické garsonky a k rozpracovanému svazku B. N. Stanu se věčným robinsonem Metternichova absolutismu, budu se navždy potulovat jako duch po panství Kateřiny Zaháňské.

Když jsem byl zase schopen vnímat okolí, návštěva už byla na odchodu. Cosi mě pudilo, abych za ní vyšel až na zledovatělou cestu.

„Čekala jsem,“ řekla paní Essentherová, „že se zmíní o Starém bělidle. Že si přítelkyním postěžuje, že přijde o tohle krásné bydlení,“ ohlédla se zpět na stavení zachumlané do sněhové peřiny od podezdívky až po komín, rychle se však zase zadívala na cestu, když jí nebezpečně podjely nohy „ale ani nemukla.“

„Bodejť by mukla,“ opáčila zlomyslně paní obroční, „když si bude muset přestat hrát na měšťku. Ty tapecírované sesle a piano do ratejny nenastěhuje.“

„A je to vůbec pravda, že kněžna nechá Staré bělidlo zbourat?“ ujišťovala se.

„Je, můj muž už to má od paní vévodkyně písemně, na jaře se začne a než přijede panstvo, má být všechno hotové.“

„Co myslíte, že za tím vězí?“ ptala se dychtivě paní obroční.

„Nu, v papírech je uvedeno, že si paní vévodkyně přeje rozšířit ovocný sad,“ předla paní správcová spokojeně, když viděla, jak jí její společnice visí na rtech, „ale já si myslím, že jde o Betty,“ dodala tajuplně.

„Vy taky věříte, že je dcerou paní vévodkyně?“

„Paní vévodkyně nemůže mít děti,“ opáčila paní Essentherová, „ale někdo z rodiny to bude.“

„Proč by ale paní vévodkyně připravovala Betty o domov?“ namítla paní obroční.

„To bych taky ráda věděla,“ vyhrkla paní správcová. „Věřte, milá přítelkyně, že od té doby, co mi muž řekl o bourání Starého bělidla, si ničím jiným hlavu nelámu.“

Mezitím se setmělo, na jasné obloze připomínající tabuli z fialového skla se prorýsovaly první hvězdy a sníh modravě zářil. Z dáli jsem zaslechl vrzání kočáru a tlumený dusot koní.

Zastavil jsem se a sledoval, jak se po silnici blíží kočár. Stanul na rozcestí a obě dámy, když k němu došly, nastoupily.

Otočil jsem se, abych se vrátil ke Starému bělidlu, jehož dny už byly sečteny. Náhle jsem nemohl udělat ani krok. Tiše jsem se sesul na sníh a svět se propadl do bílé temnoty.

Až zase otevřu oči, budu ve své garsonce, byla moje poslední myšlenka.

* * *

Mýlil jsem se. Když jsem otevřel oči, ke svému zoufalství jsem byl znovu v parádní světnici Starého bělidla. Na stole ve svícnu plápolavě dohořívala poslední svíčka, vedle klavíru pořád stál vánoční stromek.

„Všechno je to vaše vina,“ uslyšel jsem pisklavý hlas paní Pankelové. „Proč jste se jen do toho pletla, maminko?“ křičela na babičku, která pokojně stála u stolu.

Spíše to však byla obranná póza, protože nikdy jsem neviděl Magdalenu Novotnou tak skleslou. Ta vyrovnaná a vždy optimisticky naladěná stará žena měla, jak se říká, vybité baterky. Koutky úst jí padaly dolů stejně jako ramena a poprvé jsem v jejích očích viděl rezignaci.

„Neměla jsem vás zvát,“ soptila paní Pankelová, „to byla největší chyba mého života. To vy můžete za to, že Betty půjde pryč!“

„A ty přijdeš o své rukojmě,“ zmohla se konečně stará žena na odpor, „o svou biletku do lepší společnosti.“

„Byl to obchod,“ vyštěkla paní Pankelová. „Já se měla postarat o dítě a za to se stát váženou osobou. Co je na tom špatného, že jsem nechtěla zůstat celý život ušmudlanou českou služkou? Co mi to, maminko, vlastně vyčítáte?! Že patřím k honoraci, že mě navštěvují ženy vyšších úředníků z panského dvora a chovají se ke mně jako k osobě rovné jejich stavu? Že mám hezké a čisté šaty, že mohu dětem vystrojit Vánoce jako v měšťanských domech?“

Nečekaně vzlykla.

„Jaká vy to jste matka,“ vyrazila ze sebe. „Jiná by měla radost, že se její dcera zmohla… a vy… vy mi to kladete za vinu.“

„Jenže to nebylo s Božím požehnáním,“ namítla stará žena.

„A vůbec jsi nemyslela na Barunku.“

„Jak jen to můžete říct, jak jen to můžete říct, maminko!“

„Jak dlouho sis myslela, že to vydrží?“ stará žena přešla do útoku a již to zase byla ta energická Magdalena Novotná, kterou jsem znal z dřívějška.

„Kdy jsi chtěla Barunce říct, že není tvoje dcera, žes ji dostala jen k vychování?“

Paní Pankelová uhnula očima, a já v nich spatřil stejný záblesk lstivosti jako tehdy, kdy se svou mladší sestrou klečela před vévodkyní Zaháňskou a slibovala jí, že pro ni udělá všechno na světě.

„Tys jí to nechtěla říct nikdy,“ uhádla stará žena. „Ty sis dobře spočítala, že dokud ji budeš mít u sebe, bude tě paní kněžna forzírovat mezi lepší lidi, že budeš moct vesele němčit s těmi paničkami ze dvora a z města.“

„Asi jste nedostali s Johanem žádné velké peníze,“ zauvažovala, „ale tady to,“ ukázala kolem sebe na čalouněný nábytek, v pološeru probleskovalo jeho zlacení, a pak na klavír za vánočním stromkem, „taky něco stálo. A ty jsi dobře věděla,“ pokračovala, „že s Barunkou to všechno odejde. Že budeš zase obyčejná služka a pradlena. Kdy jsi ji měla vrátit?“ optala se důrazně závěrem.

„Ten rok, co jste přijela,“ špitla paní Pankelová. „Paní vévodkyně ji chtěla odvézt do ústraní, do Löbichau, a v patnácti uvést do dvorské společnosti ve Vídni.“

Stará žena mlčela a i v komíhavé záři jediné svíčky jsem viděl na její tváři výraz znechuceného překvapení.

„Teď teprve rozumím, proč jsi mne vlastně pozvala,“ řekla ohromeně. „Tys mě chtěla použít jako štít, když na tebe paní kněžna tlačila. Tys jí pohrozila, že mně všechno řekneš, a napovídalas jí, že si to nenechám pro sebe… Tys jí po celou tu dobu hrozila skandálem…“

„A vy jste všechno zkazila,“ vyjela na ni s novou energií paní Pankelová, „s tou vaší všeobjímající Boží láskou a soucitem. Co z toho jste ale měla pro mě?!“ vykřikla. „Byly jsme ještě děti, když jste nás s Johankou dala tady do služby a tu zbouchl mužský, na kterého jsem sama myslela. Kdyby jí to dítě nezemřelo, nikdy bych Johana nedostala. Ale jaké štěstí jsem to s ním chytila. Objeví se tu vždycky jenom v létě, aby mi udělal další dítě. Z nich pak polovina pomřela, ale na ty strašné pohřby jsem už byla sama. Jako na všecko, na starost o dům, na péči o děti i o Betty…“

Nadechla se.

„Co mi teda vyčítáte? Tu řadu dětských hrobů na hřbitově?! Že jsem toužila po jiném životě, kde bych zapomněla? A teď to všechno skončilo, protože vy jste se s hercočkou spřáhla,“ snad poprvé použila zlehčující oslovení, které pro vévodkyni Zaháňskou používali robotou povinní sedláci.

„Ještě to nevíte,“ pokračovala, „ale na jaře nám Staré bělidlo zbourají, aby se neměla Betty z Chvalkovic kam vrátit. A nás přestěhují do dvora pod ratejnu…“ rozhlédla se po jizbě s pozlaceným nábytkem, „a o tohle všechno přijdu…“

Rozplakala se, ale byl to křečovitý vzteklý pláč hráčky, která příliš vysoko licitovala a o všechno přišla.

Zřejmě si vzpomněla, že musí hrát roli vážené měšťky. Vylovila ze záhybů sukně kapesníček a otřela si jím oči.

Poté suchýma očima tvrdě pohlédla na matku.

„Ten nový byt bude tak malý, že tam asi pro vás nebude místo.“

„Nestarej se, Terezko,“ stará žena na ni upřela stejně nesmlouvavý pohled, „stejně bych s tak obmyslnou osobou pod jednou střechou nežila.“

Vycítil jsem přítomnost někoho třetího a náhle jsem věděl, jako kdybych to viděl vlastníma očima, že za dveřmi stojí mladičká klavíristka dnešního večera a že všechno slyšela.

A to bylo to poslední, co jsem si pamatoval ze Starého bělidla.

1. 23 Rukulíbám.

2. 24 Vítejte u nás.

Kapitola 6

Za to, že jsem se ihned nezbláznil strachem, když jsem zjistil, že se zase nevracím, mohla změna prostředí. Zámek Chvalkovice, bývalý templářský hrad, stojí na hřbetu mezi lesnatou strání a rybníkem s ostrůvkem, takže zámecké hradby se zhlížejí přímo ve vodě. Měly branku, kterou se dalo vyjít na hráz rybníka a po ní přejít na protilehlý břeh, kde se zvedala stráň, na níž byly rozloženy vesnické domky – až ke kostelíku na vršku, kterému dělala sousedství fara a škola.

Božena Němcová o Chvalkovicích napsala, že to byl „zámek polo nově převléknutý, polo starý ještě, v němž nechybělo ani temných sklepů a vězení, ani hrůzyplných bájí, takže jsem strachy mřela, když jsem musila večer z čeledníku, který byl v jednom rohu zámku, do našich pokojů v druhém rohu přes dlouhé chodby, osvícené podlouhlými špičatými okny, skrze něž když měsíc svítil, jsem se ještě více bála, poněvadž se v temných koutech fantastické stíny dělaly. Pomyslete si k tomu, že jsem třebas před chvílí, než jsem z čeledníku šla, byla slyšela, že chodívá některé doby v těch chodbách bílá paní, aneb zase jeden z rodu Dobřenských zavražděn tam straší…“

Jestli tam někdy něco strašilo, tak jsem to byl já. Chvalkovice měly za Barunčina pobytu opravdu ducha – v mé osobě – a musím říci, že se mi ta role docela líbila – klouzat po ztemnělých zámeckých chodbách, prostupovat zdmi do různých komnat a sledovat celé to hemžení místního mikrokosmu, ten propletenec vztahů, který na zámku příchodem krásné „schovanky“ vznikl.

Po krátké době jsem se úplně zbavil strachu, že se nevrátím do reálného světa. Vedl jsem bezstarostný život, aniž bych se musel starat o takové přízemnosti, jako je jídlo a – vyměšování (a věřte mi, že na takovém napůl přestavěném středověkém hradu to nebylo nikterak jednoduché, natož pohodlné).

Připadlo mi, že jako duch chvalkovického zámku žiju od nepaměti, a zdálo se mi přirozené a nikterak děsivé, že tomu tak bude navěky. Jediné, co rušilo mou idylu, byly myšlenky na rozpracovaný operační svazek. Jestli se nevrátím, kdo ho uzavře? Přitom bych ho mohl doplnit tolika skvělými informacemi!

Samozřejmě jsem byl prstenem svázán s Barunkou, měl jsem však pocit, že to pouto se postupně uvolňuje, jako by se délkou pobytu to laso, na kterém mě prsten držel, prodlužovalo. Přesto jsem se zpočátku dostal do vesnice jedině v případě, že tam měla Barunka nějakou pochůzku.

Měl bych spíše uvádět „se slečnou Betty“, protože v čistě německém prostředí Hochovy rodiny byl s „Barunkou“ a vlastně vůbec s češtinou amen. Koneckonců, jedním z důvodů pobytu ve Chvalkovicích bylo, aby si dívka zdokonalila němčinu a osvojila si její spisovnou formu.

Myslím si, že Betty moji přítomnost nějak vytušila, že v okamžiku, kdy měla na ruce prsten od vévodkyně, cítila, že v místnosti je ještě někdo.

„Zase je tady,“ šeptala prstenu nasazenému na ruce, když seděla v jednom z těch gotických oken u šití, zatímco já se nad ní skláněl, „někdo mě sleduje, prstýnku. Proč mi ho neukážeš? Je mladý a krásný?“ ptala se dětsky naivně.

Z té otázky bylo zřejmé, že ji přítomnost něčeho tajemného ve skutečnosti neděsí, že se jí strach z neznáma v podstatě líbí, že ani od světa duchů neočekává nic špatného, natož od světa živých (naivní holka!).

Zpočátku jsem poděšeně uskakoval nebo se schovával do zdí, záhy jsem však pochopil, že moc zviditelnit mě prsten nemá.

„Je tady někdo?!“ jindy volala, když se v mém doprovodu se svícnem v ruce vracela pozdě večer z čeledníku a okenní výklenky tonuly ve tmě, jež se navíc posouvala, jak je se svíčkou míjela, takže se zdálo, že se v nich pohybují nějací děsiví tvorové.

Kdyby se opravdu bála, asi by do čeledníku nechodila. Jenže ji strach vzrušoval, probouzel její panenskou představivost, a navíc čeledník byl jediným zdrojem zábavy. Kde jinde by si zatancovala s chasníky, kteří byli do tance s ní celí žhaví, kde jinde by svou rozkvétající krásou tak účinně pletla mužským hlavy a naprosto bezohledně, s dětskou krutostí, se tím královsky bavila?

Nepochybuji, že když Betty přišla ve třinácti letech do Chvalkovic, byla už biologicky zralou ženou, duší však pořád dítě, nad kterým až příliš snadno přebíraly kontrolu hormony, aniž by si mozek uvědomoval, co se děje. Blahoslavení chudí duchem, neboť nevědí, co činí, řekla by možná Magdalena Novotná, kdyby tu byla. Betty také nevěděla, co činí, když se v čeledníku nakrucovala a zpocená tancem šířila kolem sebe oblak feromonů, nebo se panu zámeckému Hochovi oddaně dívala do očí. Pochopitelně to vedlo k maléru a vše skončilo, jak skončilo. Tedy jinak, než si představovala Kateřina Zaháňská.

Vnitřně nejistá Betty, která nevěděla, kdo vlastně je, se ve Chvalkovicích stala přesnou pozorovatelkou a poněkud zlomyslným, mazaným stvořením. Neměla na vybranou, slídění za informacemi bylo jediným způsobem, jak se bránit nenadálým překvapením, jak se alespoň částečně připravit na okamžik, kdy jí řeknou, nebo taky neřeknou, kým vlastně je a kam vlastně patří.

Ve Chvalkovicích to vyřešila tím, že se vžila do role hradní slečny, burgfrajle, jak říkala. Na určitou dobu tak nalezla životní rovnováhu po otřesu, který musela zažít, když vyslechla vánoční hádku matky a babičky a zjistila, že ani jedna, ani druhá není tím, za co je pokládala. Že i babička, které bezvýhradně věřila, ji obelhala, a že ten protivný Vašek Kudrna měl vlastně pravdu a že mu nabančila nespravedlivě.

V roli burgfrajle mohla být šťastná, zapomenout na problematickou minulost (a budoucnost) a užívat si luxusního života bez rodičovské kontroly, jen s troškou domácích prací a, jak jí tehdy připadalo, se studnicí veškeré moudrosti, kterou měla v osobě Augusta Hocha jen přes chodbu. Navíc zde poprvé rozepnula křídla ženské krásy a s velkým potěšením zkoušela, jak se na nich plachtí.

Rozvíjení pozorovacího talentu jí umožnilo přesně diagnostikovat vztah mezi manželi Hochovými, který by doktor Plzák nazval kalamitní. Nemohla být však zralá (nebo moudrá) natolik, aby z toho dokázala vyvodit důsledky pro sebe.

August Hoch, který povýšil na chvalkovického správce za to, že se oženil s mnohem starší Annou Katharinou Mayerhausovou, bývalou komornou a důvěrnicí vévodkyně Zaháňské, byl veselý člověk, milovník dobrého jídla a pití. Přitom byl neobyčejně vzdělaný, vévodkyně babičce nelhala, když jí řekla, že čte francouzsky a anglicky, neboť měl nejen spisy v těchto řečech v rozsáhlé knihovně, ale také odebíral francouzské a anglické časopisy. Pro jeho vlastní tři děti, Viléma, Katty a Alfréda, to žádný význam nemělo, protože jim chyběla zvídavost. Byla to však nová „schovanka“, v níž našel dychtivého posluchače.

Betty soustředěně naslouchala, když jí vyprávěl o lokomotivách a stavbě železničních tratí v Anglii nebo předčítal ze zahraničních magazínů o vynálezu transformátoru a dynama. S tou cizí dívkou mohl snít o budoucím světě, který všechny ty vynálezy obrátí vzhůru nohama.

Paní kmotra, jak Barunka Anně Hochové říkala, byla přesný opak manžela. Zatímco on jako protestant nenáviděl kněze, ona byla bigotní katolička a obdivovala šlechtu, za což se jí manžel vysmíval. On by si rád užíval „rozkoše“, jak napsala Božena Němcová, ona se každou noc balila do několika vrstev flanelu jako do brnění.

K mým privilegiím hradního ducha patřilo, že jsem mohl tomuto obřadu přihlížet, naprosto fascinován, protože nikdy předtím jsem nic takového neviděl. Paní kmotra si napřed natáhla flanelové kalhoty, na ně sukni, na nohy punčochy, nahoru silnou vestu a přes ni ještě teplý korzet, kolem krku si ovázala velký šátek, na hlavu nasadila černý prošívaný čepec a přes něj bílý kominíček (správné pojmenování jsem se dověděl později od Aleny, mně to tenkrát, až na tu barvu, připomínalo kuklu, kterou používali vojáci wehrmachtu u Stalingradu). Zkoušejte pak nějaký sex.

Soudě podle narození nejmladšího dítěte to pan Hoch před osmi lety vzdal a útěchu našel v četbě. Zatímco vedle na posteli pochrupoval flanelový ingot, pan zámecký si četl, četl až hluboko do noci, co je ve světě nového – a ráno, když se probudil, četl znovu, používaje knihu jako paraván, aby, nedej bože, nezabloudil očima vedle.

Betty bydlela na druhém konci zámecké chodby, než měli Hochovi čtyřpokojový byt. Vysoký, temný pokoj se zašpičatělými gotickými okny, jež kryly dubové okenice, sdílela s domácí pomocnicí Agnes. Dovnitř se vstupovalo těžkými dveřmi s ručně kovanými panty a železnou závorou, takže dveře vzhled hradní komnaty ještě umocňovaly.

Betty jídávala s Hochovými, a kromě ní u stolu ještě seděli dva písaři – mladší Leopold Weisflog a starší donchuánský Schubert.

Sedmnáctiletý blonďák Weisflog často hledíval na Barunku tak obdivně, že se zapomněl trefit lžící do úst, což vyvolávalo Schubertovy sarkastické komentáře. Neunikla jim ani paní Hochová, kterou Schubert před ostatním personálem bez okolků nazýval stará ochechule. Byl to snědý, asi pětatřicetiletý chlapík, který vypadal, jako by ho právě vytáhli z fritovacího hrnce. Chci tím říci, že působil poněkud kluzce, ale přitom jaksi leskle, což ženy současně vábilo a odpuzovalo. Podle Boženy Němcové měl ďábelskou tvář, která jí však nepřipadla nepříjemná, což potvrzuje můj názor. Škaredé a hloupé ženy pro něho byly méně než vzduch, nicméně jsem přesvědčen, že chytrá ošklivka by u něho bodovala.

Pokládal jsem ho za nejzajímavějšího člověka na Chvalkovicích, dobrého znalce lidské povahy, který si byl dobře vědom svého podřízeného postavení, a tudíž toho, že všechny ambice, které kdy měl, jsou odsouzeny k nezdaru. Myslím, že se považoval za životního ztroskotance, a ze situace, kterou pokládal za bezvýchodnou, unikal jízlivými a sarkastickými poznámkami na adresu všech kolem.

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem pochopil, proč je mi sympatický.

On se prostě choval jako člověk mé doby.

Ženám nelíbal ruce, ani jim neskládal květnaté komplimenty, nicméně je pokládal za svéprávné, mužům rovné bytosti. Nijak před nimi neomezoval svůj slovník, vždy případný, pro biedermeier však většinou příliš hrubý. Nicméně s Betty vždy mluvil zdvořile, až galantně, a každého, kdo učinil v její přítomnosti nějakou košilatou poznámku, okamžitě sjel.

Co bylo také v tehdejší době nezvyklé, denně se koupal a vždy nosil čisté prádlo. Prozradil mi to můj supercitlivý čich – prostě nezapáchal jako pan Hoch, o čeledínech a oráčích ani nemluvě.

Existoval ještě jeden důvod, proč mi byl sympatický, ale o něm se zmíním později.

Jsem přesvědčen, že právě tenhle chlapík probudil v dospívající Barunce pohlavní žádostivost a že si toho byl dobře vědom. A jestli ji nepřipravil o věneček, nebylo to proto, že by se Betty zdráhala, ale proto, že ji z vlastního rozhodnutí „ušetřil“ – připadlo mu nefér využít proti této jalovičce své triky zkušeného ženského řezníka. Asi ji miloval, možná to byla jeho vůbec první láska v životě, a to ho vyděsilo. A navíc, jak se tento moralista s ochranným krunýřem světáka Betty přiznal, necítil se jí hoden.

* * *

Kromě zdokonalení němčiny si Betty měla také vylepšit hru na klavír, osvojit si pořádání jídelních tabulí a naučit se šít a vyšívat. To poslední ji vůbec nebavilo a pan Hoch, který to věděl, se jí vždy snažil nějak vysvobodit.

Jednou, to už byla Betty ve Chvalkovicích půl roku, jí u oběda paní kmotra zase četla levity.

„Betty, to tvoje vyšívání je hrozné,“ lamentovala, „u řetízkového stehu máš každý oblouček jinak velký. Musíš stejnoměrně utahovat. Dokonce i obyčejné stehy máš každý jiný. Nemůžeš se na to více soustředit?“

„Ale milá Netty,“ spustil pan Hoch ještě dříve, než stačila Betty cokoli říci, „stojí taková hloupost za to, abychom si kazili oběd, který beztak za moc nestojí,“ podíval se zhnuseně na talíř, kde se roztahovalo jakési rakouské jídlo. „Vždyť tím kmotřenku jen zbytečně trápíš.“

Rozhlédl se po celé společnosti.

„Právě včera jsem si přečetl v jednom francouzském magazínu, že nějaký pařížský krejčí, Thimmonier se tuším jmenuje, používá k šití mundúrů mašinu. Když jdou šít mašinou mundúry, proč by nešly i ty vaše sukně a jupky?“ pohlédl zpět na ženu.

„Až se bude Betty vdávat,“ mrkl na dívku, „bude už v každé rodině taková šicí mašina a na ty tvoje stehy si už nikdo nevzpomene,“ dokončil s opětovným pohledem na manželku.

Té se rozechvěly rty, pak brada a na tvářích jí naběhly rudé skvrny.

To asi panu Hochovi dodalo, a aby předešel přívalu slz, zvedl se od stolu.

„Nějak mě přešla chuť,“ řekl a zamířil ke dveřím. „Budu v pracovně,“ řekl cestou. Když dveře otevíral, ohlédl se na kmotřenku.

„Jestli, Betty, chceš, tak se stav. Můžeš se na ten článek o šicí mašině podívat sama.“

* * *

Tyhle společné sedánky pana zámeckého a Betty jsem si nikdy nenechal ujít. Jako vyškolený marxista jsem z monografie Průmyslová revoluce Jaroslava Purše sice věděl, že základy průmyslové revoluce a moderního světa se kladly už v 18. století, ale citem jsem tento proces kladl až za rok 1848, dokonce až za tragickou porážku pařížské komuny v roce 1871. Pochopitelně jsem také znal utopické socialisty, ale pokládal jsem je toliko za málo výživný předkrm. Prostě jsem měl pocit, že průmyslová revoluce vznikla rázem jako instantní produkt, a to jenom proto, aby posloužila Marxovi a Engelsovi k jejich geniálním analýzám. Teď jsem však měl možnost sledovat i to podhoubí, z něhož měl hřib revolučního roku 1848 a následně i komunistického učení teprve vzejít.

To odpoledne přišla řeč nejen na šicí stroj, který nejenže od základu změnil život žen v domácnosti, nejenže jejich nespočetným tisícům dal ekonomickou nezávislost, ale také vedl ke vzniku zcela nového fenoménu – konfekčního a později módního průmyslu.

Pan Hoch to předvídal.

„Podívej se ještě na tohle, Betty,“ podal jí další časopis, „tady se píše, že francouzský módní časopis L’Iris hodlá přidávat ke svým výtiskům jakési papírové šablony dílů, z kterých se skládají šaty. Šablony postupně přiložíš na látku, díly podle nich vystřihneš a pak sešiješ. Víš, co to znamená?“

Bylo příznačné, jak chápavé Betty ihned došel význam těch papírových šablon, pro něž se vžije označení střihy.

„Že každá žena si bude moct ušít pařížskou toaletu,“ vyhrkla nadšeně, „nebo cokoli, co se jí bude líbit.“

„Nejen to, nejen to, děvče,“ přidal nadšeně pan zámecký. „To také znamená, že se šaty budou šít ve velkých počtech v dílnách s mnoha šicími mašinami. Budou tedy mnohem levnější než dnes, kdy musí krejčíři všechno ručně píchat, a lidé si je budou moci častěji kupovat a obměňovat podle svého vkusu.“

„Kdyby to tak slyšela moje babička,“ zhrozila se naoko Betty, „té by se to pranic nelíbilo, ona svoje fěrtochy, mezulánky a kabátky padesát let chová.“

„Myslím, že mé drahé Netty také ne,“ dodal pan zámecký divadelně truchlivým hlasem, „co by si pak počala se svými řetízkovými stehy?“ načež se oba vesele rozesmáli.

Pak si Betty začala prohlížet anglický časopis Saturday Magazine, kde ji zaujala kresba lokomotivy s názvem Planet (mě také). Obrázek ukazoval neforemný stroj s párem velkých kol vzadu a s dvojicí menších kol vpředu, vsazených do železného rámu, který po celé délce vyplňoval válec ležatého parního kotle. V přední části pak z kotle trčel k nebi vysoký komín.

„Pane strýčku, co to je za podivný stroj?“ optala se Hocha a nastrčila mu časopis.

„Kdyby ses, Betty, radši místo toho šití učila anglicky,“ zabručel napřed pan zámecký, ale pak přece jen do časopisu nakoukl.

„To je parostroj,“ jal se vysvětlovat, „neboli lokomotiva. Je to vlastně parní stroj na kolech, který po železných šínách vagóny tahá. V nich se buď zboží převáží, nebo lidé cestují.“

Vzal si od Betty časopis.

„Vlastní článek se týká ročního provozu na železné dráze z Liverpoolu do Manchesteru, která právě slouží i pro dopravu osob. Píše se tady, že provoz jde velmi dobře a že na dráhu přijíždějí mnozí cizinci, aby si ji prohlédli a poučili se, jak si mají podobné dráhy doma postavit.“

Pan zámecký vzhlédl od časopisu.

„O železné dráhy je teď v celém světě velký zájem, i v Americe se stavějí, a inženýři, kteří to umějí, jsou všude váženi a prorokuje se jim velká budoucnost. Proto chci, aby šel Vilém na techniku a právě železné dráhy se naučil stavět. V Rakousku bude určitě do deseti let také železná parodráha.“

„Pane strýčku, myslíte, že i ženy mohou být inženýry a takové dráhy stavět?“ optala se Betty.

„Proboha, ne! Děvče, ty máš nápady,“ rozesmál se Hoch. „Ty by ses to ale se svou klukovskou letorou naučila,“ dodal čtverácky, „určitě lépe než Vilém,“ zabručel si ještě pod nos.

„Tak já půjdu do Vídně na techniku a naučím se stavět železné dráhy,“ okamžitě horovala Betty. „Určitě to musí být hrozně zajímavé.“

„Máš smůlu, dívky se na techniku nepřijímají,“ smál se pan zámecký jejímu nadšení, „to by sis tak sto let musela počkat.“

„Mohla bych to zkusit v převleku,“ nedala se Betty. „V těch románech, co čtu, se ženy často převlékají za muže, aby mohly jít s vojskem do pole a tak podobně.“

„Věřím, že bys to dokázala,“ usmál se pan zámecký, „když po stromech a skalách jako kluci lezeš.“

„Zase někdo žaloval?“ naježila se Betty.

„Nu, něco se mi doneslo,“ vykrucoval se pan Hoch, „jak jsi onehdy od rybníka přímo k hradbám šplhala a sukni si roztrhla.“

„To musel být ten protivný Schubert,“ řekla dopáleně Betty, „protože mě nahoře čekal a vyčinil mi, že se jako slečna nechovám. Pak mi půjčil kabát, abych si roztrženou sukni zakryla.“

„Kdo by to do toho morouse řekl?“ podivil se pan zámecký. „Myslel jsem, že po lidech jenom jedovým zubem seká.“

Betty mlčela, jen jí poněkud zrůžověla líčka.

„Nu, on to nebyl,“ dodal pan Hoch. „To moje drahá Netty, ta má oči všude.“

Když viděl, jak se Betty červená, změnil téma hovoru, respektive se vrátil k tomu původnímu.

„Až zase půjdeš do Ratibořic na návštěvu, radši o té parodráze tatínkovi nic neříkej. Ona ho totiž brzy připraví o živobytí – jako většinu kočích.“

„Proč tak soudíte, strýčku?“ podivila se Betty.

„Inu, děvče, protože železná parodráha je mnohonásobně rychlejší než kočár. Tam, kam dnes cesta kočárem trvá celé dny, se pojede železnou drahou jenom hodiny. Ten parostroj, co sis prohlížela na obrázku, jezdí rychlostí přes dvacet mil za hodinu, kdežto dostavník tak pět. A dostavník nikdy rychleji nepojede, zatímco parostroje jsou stále silnější a rychlejší a brzy bude pro ně i čtyřicet mil málo.“

„Dovedeš si to představit?“ nechal se unést, „takovou úžasnou rychlost? Z Prahy do Náchoda je to asi sto mil, takže takovým parostrojem bys byla v Praze za dvě a půl hodiny.“

„Železná dráha je také mnohem pohodlnější,“ pokračoval, zatímco Betty užasle mlčela, „žádné drkotání po vymletých cestách, že by sis jazyk překousla, ale pěkně klidná jízda po hladkých šínách. Už brzy se postaví i v Rakousku první železná dráha, a po ní přijdou další, které spojí i menší města. Ty se určitě dožiješ doby, kdy všichni lidé budou jezdit jen železnou drahou a nikdo už nebude vědět, kdo to byl kočí.“

* * *

Na zámku sice byly na několika místech kalendáře, nejen v pracovně pana zámeckého, ale také třebas v kuchyni, takže jsem si mohl všechny události, jejichž jsem byl svědkem, časově zařadit, neměl jsem však možnost si příslušná data zapsat, takže jsem si je pamatoval pouze přibližně. Vím tedy, že k té železniční debatě mezi Hochem a Betty došlo na jaře 1831, určitě před koncem května, protože další rozmluva, kterou jsem vyslechl, se týkala bitvy u Ostroleky, v níž Poláci ztratili naději na nezávislost. Jak jsem si pak vyhledal, k bitvě došlo 26. května 1831, a proto jsem si mohl vyslechnuté rozhovory zpětně zařadit.

Pan zámecký tehdy vpadl ještě dopoledne do kuchyně, a když zahlédl Betty, která pomáhala Agnes s vařením, vyhrkl: „Došly noviny, Poláci prohráli u Ostroleky. Pojď si to přečíst,“ nařídil děvčeti, které ho více než ochotně následovalo.

Na psacím stole v pracovně už byla rozložená velká mapa a pan Hoch s Betty se nad ní skláněli, aby nalezli místo, kde k bitvě došlo. Nakonec zjistili, že městečko Ostroleka leží asi 100 mil na sever od Varšavy.

„Teď už je jenom otázkou času, kdy Rusové dobudou Varšavu a polské povstání rozdrtí,“ prohlásil pan Hoch, když se s bolestivým výrazem ve tváři rovnal.

„Mají smůlu, že sousedí s Ruskem a že Metternich je nabídl caru Alexandrovi jako odškodné za účast ve válce proti Napoleonovi. Jsou na tom ještě hůř než Francouzi, kteří válku prohráli. Těm se do jejich revoluce nikdo nepletl,“ přistoupil k sekretáři a vytáhl z něj láhev portského vína a skleničku.

„Tos tady ještě nebyla,“ obrátil se na Betty, „když začali Pařížané stavět barikády a vyhnali Karla X.“

„Tatínek mě přivezl až koncem srpna,“ špitla dívka.

„Pravda,“ souhlasil pan zámecký, „kdežto k revoluci došlo v červenci, a navíc,“ usmál se na Betty, „vůbec mi nenapadlo, že budeš taková zvídavá,“ odzátkoval láhev a nalil si.

„A strýčku, cožpak to není proti Bohu, rebelovat proti pomazanému králi nebo proti oprávněnému vládci, jako ti Poláci?“ optala se Betty.

Byla to přesně ta otázka, kterou si pan Hoch přál. Ten Prušák byl jako všichni mužští – potřeboval se před někým předvádět, potřeboval se někomu svěřovat s tím vším, co se mu honilo v hlavě, čím se zaobíral, aby nemusel myslet na nezdařené manželství. Jenže dokud nepřišla Barunka, nikoho takového neměl. Jeho bigotní žena žijící minulostí krasavice, která byla takřka společnice kněžny, nepřicházela do úvahy, děti se ukázaly jako tupé a s písaři se důvěrně bavit nemohl, protože to byli jeho podřízení a takovými rozhovory by si zadal.

Díval jsem se Betty do nevinného obličeje a marně hádal, zda za otázkou stála kalkulovaná mazanost, nevědomý instinkt probouzející se samičky, nebo opravdu přirozená zvídavost.

„To tvrdí monarchisté, kteří jako jedinou hodnotu uznávají legitimitu panovnického rodu,“ jal se pan Hoch čile vysvětlovat a labužnicky usrkl ze skleničky, „jenže jakobité za francouzské revoluce této zásadě doslova srazili hlavu, když ji napřed setnuli Ludvíkovi XVI. a pak Marii Antoinettě. Vyhlásili manifest, že všichni lidé jsou si rovni a svobodní a že mají právo stanovovat si vládce sami. Víš dobře, jak to skončilo, že to vedlo až k Napoleonovi, který byl nakonec ještě větší monarchista a tyran než Bourboni.“

„Jenže džin už byl vypuštěn z lahve,“ pokračoval pan zámecký, „a lidé se dnes začínají pokládat za bürgery, a nikoli za poddané pomazaného vládce. Více než přináležitost k panovníkovi je pro ně příslušnost k jazyku a kultuře, oni tomu říkají národ,“ dodal s despektem a znovu se napil, jako by si chtěl vypláchnout ústa po tom nepatřičném slově.

„A co je na tom špatného?“ opáčila Betty.

„Co je na tom špatného?!“ zopakoval Hoch rozčileně a vyhodil ruce vzhůru.

„Že národy sice budou chtít rovnost, volnost a bratrství, ale jenom pro sebe, jenom pro své příslušníky.“

Kvapně zamířil k velké bibliotéce u zdi, k poličce, na níž leželo několik tlustých sešitů. Nervózně přehmatával po jejich hřbetech, až jeden vybral.

Přešel k sekretáři, kde sešit otevřel a chvilku v něm listoval.

„Tady to je,“ řekl vítězoslavně, „některé zajímavé články z novin si vystřihuju a schovávám,“ dodal na vysvětlenou a znovu si nalil portského.

„Toto je komentář Josepha Gorrese z novin Rheinische Merkur,“ uvedl, „které byly před patnácti lety zastaveny pro kritiku pruské vlády. Gorres v něm varuje před německou revolucí, protože by byla pro evropský mír ještě větší hrozbou než revoluce francouzská. Píše, že by vedla,“ jal se citovat, „nevyhnutelně k vyhnání všech panujících dynastií, ke zničení všech církevních forem, vyhlazení aristokracie a nastolení republikánské ústavy. A teď to přijde,“ upozornil posluchačku, „kdyby se jí podařilo najít šťastnějšího Valdštejna, překročila by hranice a zničila celý evropský prohnilý politický systém až k asijským hranicím, protože každý revoluční národ se stává dobyvatelem,“ odložil sešit na desku sekretáře a usrkl vína.

„Jak se můžete bát Němců, když jste sám Němec, strýčku?“ namítla Betty.

„Ale v tom to právě, děvče, je,“ vykřikl pan zámecký a zašermoval skleničkou, až z ní trochu vína vystříklo. „Já nejsem Němec, ale Prus, avšak národní aktivisté, před kterými právě Gorres varoval, ze mě chtějí Němce udělat!“

Napil se.

„Nejhorší na tom je, že za nimi nestojí žádná luza, ale akademikové,“ hnal se znovu ke knihovně a očima jel po svazcích tak dlouho, dokud nenalezl knížku, kterou chtěl. Vytáhl ji z řady a vrátil se s ní k Betty.

„To je projev Řeči k německému národu profesora Johanna Gottlieba Fichteho, který pronesl v roce 1808 v Berlíně, když město Francouz držel. Tehdy poslouchal i rakouský velvyslanec kníže Metternich a dnes ty řeči aktivisté usilující o sjednocení Německa pokládají za svou bibli. Do své smrti v roce 1814 Fichte napsal řadu podobných traktátů, ve kterých se například ptá, proč němčina nemá slovo charakter. Odpovídá, že protože být Němcem samo o sobě znamená být obdařen charakterem. Dále tvrdí, že Němci jsou Urvolk, vyvolený národ Přírody, a mají povinnost předávat svou civilizaci jiným národům. Asi přímo v sousedství, protože o Polácích napsal, že to jsou špinaví barbaři se zvířecím chováním. Také v Židech viděl hrozbu. V jedné z Řečí prohlásil, že jsou národem v národě a že snahu o vznik německého národa podkopávají. Musejí se prý z Německa vyexpedovat, protože druhé řešení, aby se jim usekly za jednu noc hlavy a nasadily nové, v nichž by nebyly žádné židovské myšlenky, nelze provést. Až se Němci sjednotí, mohou se stát velkým národem a vytvořit mocný národní stát – německou říši, protože národním státům patří budoucnost. Existence takového státu je pak jediným morálním kritériem, ve jménu národního státu jsou ospravedlnitelné jakékoli zločiny, neboť pro stát platí vyšší řád morální, než jest morálka osobní.“

„To nevěští žádnou šťastnou budoucnost pro rakouskou říši,“ pokračoval pan zámecký, „která se tomuto novému národnímu principu příčí. Nacionalismus vykope příkopy mezi lidmi, kteří se přestanou pokládat za poddané rakouského císaře, ale začnou být Němci, Čechy, Poláky a Židy, přičemž každá skupina bude nenávidět všechny ostatní. To roztrhá i rodiny,“ věštil Hoch, „syn povstane proti otci, bratr proti bratru…“

„Teď mluvíte jako babička,“ vpadla mu se smíchem do řeči Betty, „když nám o věštbách Sibyly vyprávěla.“

„Ber to vážně, děvče,“ okřikl ji pan zámecký, „protože se to bude týkat tebe. Mně to může být jedno, mě už z toho hlava bolet nebude, ale tebe se to týká přímo osobně. Ty se budeš muset rozhodnout, čím se staneš, zda Češkou, nebo Němkou, a co budeš ochotná ve jménu češství nebo němectví obětovat – nebo spáchat.“

„Já vím, strýčku,“ omlouvala se Betty, „promiňte mi. Budu se muset rozhodnout ještě v jiných věcech,“ dodala jakoby pro sebe.

„Vyprávím ti o tom tak zevrubně, abys věděla, že hlavu zvedá i český nacionalismus, že i ten už má své profesory,“ nechal se Hoch obměkčit. „Prý na univerzitě ve Vratislavi přednáší nějaký doktor Purkyně, který české verše píše a snad věří, že jednoho dne budou mít Češi svého Goetha, svého Schillera. Takový nesmysl. Horší je, že se píší česky knížky a vycházejí české noviny, kde se proti Němcům brojí. Prý se čím dál tím více lidu venkovského, ale i městského, k českému hnutí přidává.“

„Pan mlynář Ruder také české spisky míval,“ vzpomněla si Betty, „sešitky z Krameriova nakladatelství, Nývltovy pověsti a knížky z Pospíšilova nakladatelství v Hradci Králové. Nevšimla jsem si však, že by se v nich proti Němcům brojilo. Ani babička ničehož nic proti nim neměla, jen si myslí, že kdo se jako Čech narodil, Čechem má zůstat.“

„Ale právě v tom je čertovo kopyto ukryto,“ namítl pan zámecký. „Proč by tvoje matka, ač jako Češka rozená, nemohla německy obcovat, když jí to prospěch a společenské povznesení přinese? Proč by se v českém království jen česky mluvit muselo, když mnoho poctivých Böhmů jinou řečí mluví?“

Zdálo by se, že Barunka nebere debatu příliš vážně, avšak jsem přesvědčen, že měla velký význam pro její další životní rozhodnutí. Mě také zaujala, vůbec jsem netušil, že kořeny nacismu vedou až tak hluboko do minulosti.

Tato debata pak měla mít začátkem prosince neméně zajímavé pokračovaní a nemělo zůstat jenom u ní, poněvadž pan Hoch nevěděl, že pod střechou zámku žije ještě další milovník filozofických spisů, který byl neméně dychtivý hovořit s Betty o budoucnosti světa jako on. Ještě nás však čekalo léto.

* * *

O nedělích chodívala Betty pěšky do Ratibořic. V létě to byla příjemná procházka. Dívka svahem vystoupala na vrch nad zámkem, odkud byl krásný rozhled do kraje, poté se lesnatým úbočím spustila k mariánské kapličce pod Větrníkem a dále scházela k heřmanickému dvoru, odkud už byl jenom skok do údolí Úpy s ratibořickým zámkem a hospodářským dvorem. V případě, že si vzala prsten od vévodkyně, jsem ji musel doprovázet. Nijak mi to nevadilo, cesta byla příjemnou změnou proti „strašení“ v průvanu zámeckých chodeb. Často se však stávalo, že jsem mohl zůstat doma, protože Barunka si prsten nevzala. Vůbec se zdálo, že její dětské okouzlení šperkem pominulo. Popravdě řečeno, nepotřebovala žádný prsten, aby se za ní každý mužský, který ji potkal, ohlédl.

Skličující byl až samotný konec cesty, protože oproti Starému bělidlu bydleli Pankelovi ve svízelných podmínkách. Měli polosklepní služební byt pod ratejnou, který byl nejen tmavý a studený, ale také vlhký. Okna dvou pokojů s cihlovou podlahou vedla těsně u země na vnější stranu hospodářského dvora – do malinkatého dvorku, který zde vytvářel výklenek budovy – a v létě bývala zarostlá křovím. Dvorek se nacházel hluboko pod úrovní hlavní plochy mezi čtvercem hospodářských budov, a když se pan Pankel ubíral do stájí, musel vystoupat po dvaceti osmi kamenných schodech.

Osu bytu tvořila ponurá chodba, kde měl Pankel rozvěšen oděv do koníren a kočovský úbor s vysokými koženými botami. Z chodby se vlevo vstupovalo do klenuté světnice, vpravo do těsné místnosti, která se nedá jinak označit než jako komora. Konec chodby ústil do další komory, jež se používala jako kuchyně.

Betty obvykle chodila venkem, přes malý dvorek připomínající studni, a musela rozehnat hejno slepic, než se dostala ke dveřím. To už jí obvykle vyběhli naproti sourozenci, kromě Jana a Josífka se vybatolila i malá Štanci a z chodby byl slyšet brekot roční Mařenky.

Velká Tereza přivítala nejstarší dceru na půl úst a nikdy nekomentovala, jak je oblečená, jaký nový klobouček s pentlemi jí paní kmotra pořídila. A spíše na ni se ptala a na pana zámeckého, než aby chtěla vědět, jak se Betty na Chvalkovicích daří a zda je tam šťastná. Obvykle nahnala dceru k nějaké práci, kterou přes týden nestihla, ať už to bylo praní (což znamenalo nanosit několik těžkých štoudví vody ze dvora), nebo zašívání, které nikdy nebralo konce.

Jednou, muselo to být po dožínkách, na něž přijelo panstvo a pan Pankel se objevil doma, však průběh návštěvy vybočil z normálu.

„Gehen wir spazieren,“[25] vyzvala velká Tereza překvapenou Barunku.

Matka s dcerou pak zamířily pěšinou k řece.

„Půjdu hned k věci,“ řekla po pár krocích paní Pankelová. „Možná se k tobě donesly řeči, že nejsi naše. Bohužel si to myslí i babička, a proto jsem se s ní nepohodla. Bydlí teď ve dvoře u tety Johanky a nechci, abys ji chodila navštěvovat, protože by tě proti mně štvala… Ona čím dál tím víc pro české vlastence horuje, jako by neviděla, že česky mluví jen podruzi a chudáci, kteří se nikdy do lepší společnosti nedostanou…“ znovu se na chvilku odmlčela. „Ani nevíš, jak jsem ráda, že ses z jejího vlivu vymanila a že ve Chvalkovicích se u paní kmotry lepším mravům učíš a německy jen mluvíš.“

Betty se na matku po očku dívala a byla zvědavá, co z ní ještě vyleze.

„Měla bys vědět, že ses narodila ještě před svatbou, a proto jsi byla ve Vídni v matrice zapsaná jako nemanželská. To je důvod všech těch klevet,“ s důrazem řekla velká Tereza, „proto se rozšířily ty různé chýry. Bylo ti skoro…,“ paní Pankelová zaváhala, „… skoro šest měsíců, když jsme teprve měli s Johanem svatbu tady v České Skalici.“

„Proč mi to říkáš?“ Betty se zastavila a zahleděla se zkoumavě na matku.

„Protože jsme se s tatínkem rozhodli, že až na podzim odjede s panstvem do Vídně, vezme s sebou náš oddací list a nechá ti vystavit výpis z vídeňské matriky. Takže budeš mít křestní list, ve kterém bude uvedeno, z lože manželského. Až se tatínek na jaře příštího roku vrátí, křestní list ti dá.“

Usmála se na Betty a odpověděla na její nevyslovenou otázku.

„Křestní list budeš potřebovat, až se budeš vdávat, a také s tatínkem věříme, že to rozptýlí tvoje pochyby, čí jsi vlastně dcera,“ dodala rozhodně.

Ani Betty neobjala, ani se nijak nedojala, nebo dokonce nerozplakala. Její postup připomínal chirurgickou operaci nebo spíše polní tažení, poněvadž mi došlo, že se jedná o další bitvu ve válce o Barunku. Velká Tereza nepřestala doufat, že použije Barunku jako klín, aby se znovu vpáčila do lepší společnosti, aby donutila vévodkyni vzít její tah se zbouráním Starého bělidla zpět a opět rodinu lépe ubytovat. Do ubohého suterénního bytu si žádnou honoraci zvát nemohla.

„Děkuju vám, maminko, i tatínkovi,“ řekla Betty způsobně, „ale zatím se vdávat nehodlám.“

K tomu, zda ji křestní list přesvědčí, že je skutečně dcerou Pankelových, se nijak nevyjádřila. Poté se obě, víceméně mlčky, vrátily do bytu.

* * *

Po návratu, když šla pro vodu, narazila Betty na horním dvoře na babičku.

„Grüß Gott, Oma,“[26] pozdravila stařenku.

„Pozdrav Pán Bůh i tebe, děvenko,“ česky odpověděla Magdalena Novotná. „Se mnou stále česky můžeš mluvit, tobě se ale ta řeč asi příliš sprostá zdá, jako Terezce,“ posteskla si. „Prý už v těch Chvalkovicích jenom německy mluvíš.“

Nevypadala dobře, značná část vitality z ní vyprchala. Nyní to byla opravdu strhaná stařena s prořídlými šedými vlasy, odsouzená pracovat, dokud nepadne. Šaty měla čisté, avšak pospravované, kam se jen člověk podíval.

„Jinak to nejde, babičko,“ odpověděla česky Barunka, leč se znatelným německým přízvukem, „pan strýček je z Pruska a paní kmotra Rakušačka, oni česky neumějí, snad jen trošku rozumí.“

„A líbí se ti tam, Barunko?“

„Líbí, babičko, moc se mi tam líbí. Žiju na zámku v komnatě jako hradní paní, najím se dosyta, i když paní kmotra málo chutná jídla podle rakouských recepisů vaří a pan strýček mrzoutí, protože on má rád jídla česká…“ skončila se smíchem.

„A co chlapci, točí se kolem tebe?“

„I točí, točí, babičko, jenomže mně hlavu nezatočí. Nechci se hned vdát a mít každý rok dítě. Na světě je tolik zajímavých věcí, kdybyste jen věděla, babičko… Pan strýček má v pracovně velký glóbus, a když ho roztočím, celé lány světa se přede mnou jen míhají… Ach, babičko, kdybyste věděla, jak ráda bych cestovala. A nejen jako paní kněžna do Itálie, ale nejmíň do Ameriky…“

„Snad tě, Barunko, nechytl fantas?“

„A to není všechno. Pan zámecký říká, že znovu přijde revoluce a po ní že bude svět vypadat úplně jinak. Místo dostavníkem budou lidé jezdit železnou drahou a všude budete za chvilku, třeba odsud v Praze za dvě hodiny…“

„Pánbu s námi a zlé pryč,“ pokřižovala se babička. „Takové bezbožnosti tě v těch Chvalkovicích učí?“

„Jaké bezbožnosti, babičko? Pan zámecký má knížky francouzských filozofů, kde se píše, že náboženství ujařmuje a že se lidé musejí od Boha osvobodit, a když už mají stavět chrámy, tak chrámy Rozumu.“

„Přestaň se rouhat, Barunko,“ okřikla ji stará žena, „a vzpamatuj se. Hned z těch Chvalkovic odejdi a vrať se tam, kam patříš. Kdyby ses k Terezce nevešla, my s Johankou bychom se nějak uskrovnily, abys s námi mohla bydlet.“

„Cože, v ratejně, kde spí všichni pohromadě a člověk nemá ani vlastní postel?“ zhrozila se dívka. „Jak vás něco takového, babičko, vůbec mohlo napadnout?!“

Stará žena se na ni smutně podívala.

„Ty už jsi úplně po Terezce…, zpanštěla jsi…, už jen jako zámecká slečna se vidíš. Ale pamatuj si, panská láska po zajících skáče…“

„Lebe wohl, Oma,“ loučila se chvatně Betty, „sie warten für mich mit dem Wasser.“[27]

Magdalena Novotná se beze slova odvrátila.

„Odrodila se, odrodila se…,“ teprve cestou bylo slyšet, jak si šeptá pro sebe.

S lítostí jsem se díval, jak se vzdaluje. Byl to dobrý plán – udělat z potomka německého vévodského rodu českou vlastenku, vyfouknout Barunku jak matce, tak paní kněžně. V tomto okamžiku se zdálo, že plán selhal na celé čáře, přestože každý školák ví, že nakonec to tak dopadlo. Něco se muselo stát, a instinkt mi napovídal, že k tomu došlo ve Chvalkovicích. Jinak by mě tam prsten tak dlouho nedržel.

* * *

Předpokládal jsem, že impérium vrátí úder, ale byl to spíš jenom průzkum bojem.

Začátkem září oznámil pan Hoch, že ze Zaháně přijede na vizitaci paní kastelánka Jägerová.

„Jezus Maria,“ zděsila se paní Hochová, „to budeme muset všechno vygruntovat a připravit pokoj pro panstvo.“

„Proč se paní kmotra tak děsí?“ Betty se naklonila k Vilémovi.

„Protože je to herdekbaba,“ odpověděl místo nejstaršího syna Schubert a v úšklebku blýskl zuby.

„To bych si, pane písaři, vyprosila,“ ohradila se paní Hochová, „abyste u mého stolu takové výrazy používal.“

„Drahá Karolína,“ obrátila se paní kmotra k Betty, „sloužila jako komorná již vévodkyni Kuronské, matce naší paní, a když jsem přišla do služby, vzala mě pod ochranná křídla. Od ní jsem se všechno o službě naučila a nebýt jí, nikdy bych se nestala osobní komornou naší paní vévodkyně. Byla jsem spíše její společnicí než služebnicí, a jednou, to jsme byly v Itálii…“

„Prosím tě, Netty,“ vskočil jí do řeči pan zámecký, „všichni u stolu tady vědí, jak jsi byla nepostradatelná a že paní vévodkyně bez tvé rady nerozhodla ani o tapetách na záchodě…“

„Abys rozuměla, Betty,“ naklonil se k dívce, „paní Jägerová, dříve Kirstenová, sloužila vévodkyni Kuronské tak věrně,“ na poslední slovo položil zvláštní důraz, „že ta ji jmenovala správkyní zámku Löbichau.“

Zamžoural očima, natáhl se po sklence portského a já si uvědomil, že je přiopilý. Museli to poznat všichni u stolu. Pan zámecký se vždycky rád napil, ale v poslední době to začalo být vidět.

„Víš, Betty, drahá Karolína,“ ironie v jeho hlase se nedala přeslechnout, „toho musela o Kuronských vědět opravdu hodně, protože naše paní vévodkyně ji hned poté, co ovdověla, opatřila dalšího manžela a jmenovala kastelánkou na Zaháni.“

Pozvedl skleničku s vínem a jedním rázem zvrhl její obsah do sebe.

„Jestli ti to, Betty, něco připomíná, tak ses trefila. Naše paní vévodkyně je totiž v opatřování manželů pro svoje komorné mistr. Ono to zase není nic tak těžkého, když se nějaké to správcovství jako věno přihodí… Třeba se, Betty, taky staneš správcovou…“

Paní Hochová prudce povstala, až zarachotila převrácená židle.

„Tak dost, Auguste,“ vykřikla paní Hochová, „jsou tady děti…“

„No dobře,“ sklapl pan zámecký a zklamaně odložil prázdnou skleničku, „já už budu ticho… Kde je ta Agnes?! Ať donese další portské.“

* * *

Paní Jägerová dojela až k večeru. Ze zabláceného kočáru, jehož vnitřek páchl zvratky, ji museli vynést.

„Das wird mein Tod sein, das wird mein Tod sein,“[28] bědovala, „celou cestu pršelo a silnice byla tak vymletá, že se kočár houpal jako loď na moři.“

„Zaplať pánbu za ty dary,“ utrousil písař Schubert, který stál špalírem s ostatními zaměstnanci dvora, a Betty, která ho slyšela, vyprskla smíchem.

Z literatury o Kateřině Zaháňské jsem si představoval paní Jägerovou jako vychrtlou vyzunu, ale ve skutečnosti to byla korpulentní stará dáma s na zrzavo nabarvenými vlasy, zřejmě henou podle vzoru své velitelky. Měla na sobě staromódní hedvábné šaty, nyní značně uválené a poněkud znečištěné.

„So eine Schande, so eine Schande,“[29] sténala, když ji dva podomci s funěním vynášeli do druhého patra zámku, kde byl pro ni připraven pokoj.

Pan Hoch tomu mumraji bohorovně přihlížel.

„Až povede ze Zeleného Hory do Hradce Králové železná dráha, tak se jí to nestane,“ okomentoval zbědovaný vzhled paní Jägerové.

Večer, když Betty pomáhala Agnes s mytím nádobí (naštěstí ho nebylo mnoho, neboť ze slavnostní tabule kvůli stavu nešťastné cestovatelky sešlo), se k ní paní kmotra přitočila.

„Paní kastelánka chce, abys zítra přišla k jejímu rannímu lever,“ oznámila jí poněkud škodolibě.

Pozdě večer, kdy se z druhé strany pokoje ozývalo chrápání Agnes, vylovila Betty z nočního stolu prsten od vévodkyně a po dlouhé době si s ním začala povídat.

„Ach, prstýnku, pročpak asi paní kastelánka přijela?“ ptala se šeptem. „Paní kmotra na mě určitě žalovala, že vyšívání odbývám a že místo abych se dobrým mravům učila, po skalách lezu a s mládenci ze dvora se po hradbách honím.“

Nikdy jsem neslyšel, jestli jí prsten někdy něco opravdu odpověděl, nebo jestli to byla jenom její fantazie. Ani teď to nebylo jiné. Prostě to vyhlíželo, jako když jí prsten odpovídá.

„A co když to všechno řekne paní vévodkyni, když je s ní tak zadobře, a ta zakáže strýčkovi, abych tady mohla přebývat?!“ v hlase jí zazněla panika, když položila další otázku.

„Ach prstýnku, udělej něco, abych se nemusela vrátit do Ratibořic. Kéž bych tady mohla nadosmrti zůstat,“ zakončila svoji neobvyklou modlitbu.

* * *

Když druhý den ráno vystoupala po kamenném schodišti do druhého patra a po zaklepání na dveře pokoje pro hosty dostala svolení vstoupit, nalezla podle očekávání starou dámu v posteli. Bylo to bytelné lože se sloupky a nebesy a paní Jägerová v něm pololežela poloseděla opřená o kupu velkých polštářů. Pokrývku měla jen do pasu, takže byla vidět flanelová noční košile, kterou měla pečlivě zapnutou až ke krku. Zažloutlý obličej s naducanými, nyní poněkud povislými tvářemi lemoval noční čepec, nicméně z tváře zářily pozorné oči. Paní kastelánka se zřejmě ze včerejší strázně již otřepala a ostře si Betty prohlížela, když dívka udělala před postelí pukrle.

„Tak ty jsi Barbora,“ řekla paní Jägerová přemítavě.

„Všichni mi říkají Betty, paní kastelánko,“ opáčila dívka.

„Jen se hned nedurdi,“ ušklíbla se paní Jägerová a dál si Betty prohlížela.

„Jsi moc hezká a zřejmě i chytrá. Prý hodně čteš a pan zámecký si s tebou dokonce o politice povídá…“

Stačila jedna věta, abych pochopil, proč se tato dáma stala důvěrnicí zaháňských princezen a uklízela rodinné levobočky. Bylo jasné, že jí hned večer paní Hochová vylila srdce, že se jí svěřila i s tím, že „strýček“ si radši s Betty povídá než s vlastními dětmi, které pokládá za příliš tupé, že Betty na ženské práce kašle a věčně v knihách leží. Pravděpodobně očekávala, že paní Jägerová jako její přítelkyně Betty domluví, avšak tahle dáma měla natolik pružnou mysl, že skutkovou podstatu všech těch nářků a stížností pominula, a naopak z nich vylouhovala fakta, která byla pro její poslání podstatná.

„To jen když k tomu hovor zabloudí,“ řekla omluvně Betty, „hlavně mu však předčítám, abych se ve spisovné němčině pocvičila.“

„Jen se neupejpej, toho přede mnou nemáš zapotřebí. Co bys chtěla dělat, Betty, kdyby to záleželo jenom na tobě?“

Dívka, která si pro toto přijetí pečlivě učesala černé kadeře a propletla růžovými pentlemi, v rozpacích sklopila hlavu.

„Chtěla bych být cestovatelkou,“ nakonec vyhrkla, „poznávat svět a různé národy, které na něm žijí.“

„A pak o tom psát, aby i ostatní věděli?“

Musela vyslovit dívčino tajné přání, protože Betty prudce vzhlédla a zůstala na paní Jägerovou zírat s otevřenou pusou.

„Jak, jak to víte?“

„Vychovala jsem několik takových dívek jako ty,“ odpověděla shovívavě paní Jägerová, „a vím, jak romantické mají sny.“

„Já nechci, aby to byl jen sen,“ odsekla Betty.

„Vždyť nemusí,“ opáčila paní Jägerová.

„Slyšela jsi někdy jméno Emilie von Gerschau?“ optala se vzápětí.

Betty zavrtěla hlavou.

„Byla to první schovanka paní vévodkyně. Před deseti lety se na zámku Löbichau seznámila s doktorem Augustem Binzerem, který byl zaměstnán jako redaktor v Altenburgu. Mladí lidé se do sebe zamilovali, a přestože byl Binzer nemajetný a měšťanského původu, vévodkyně jejich vztahu nebránila, a dokonce jim vystrojila svatbu. Teď už má paní Emilie von Binzer pět dětí, ale přesto se věnuje literatuře a určitě se stane uznávanou spisovatelkou.“

Betty přesně odhadla skrytý význam předchozích vět.

„Mám to chápat tak, že se mám provdat, třebas za Leopolda Weissfloga, a vévodkyně se postará, abych se stala spisovatelkou?“

Stará dáma v posteli na ni s uznáním pohlédla.

„A máš snad něco proti Leopoldovi? Vždyť je to hezký světlovlasý chlapec. Jeho otec je v Zaháni starostou.“

„Tele to je,“ vyhrkla Betty.

Paní Jägerová se mimovolně rozesmála, ale vzápětí její tvář zkřivila bolest.

„Po té včerejší cestě mě bolí celé tělo, takže se ani smát nemohu,“ postěžovala si, „tak se podle toho, prosím tě, chovej,“ napomenula Betty.

„Když se ti Leopold nelíbí, co naděláme,“ vrátila se k hlavnímu tématu, „ale on není jediný střelný prach v zaháňském magacínu,“ dodala.

„Vždyť mi není ani patnáct, milostpaní,“ namítla dívka.

„Kuronské dámy se nevdávaly o mnoho starší a již předtím měly různé liaisons. Máš také nějaké liaisons?“

Betty se začervenala a prudce zavrtěla hlavou.

„Pak jsou tady snad všichni chlapi slepí,“ zabručela si paní Jägerová pro sebe.

Betty toho využila, aby zformulovala něco jako prohlášení.

„Až se, milostpaní, budu chtít vdát, poradím se o tom především se svými rodiči, a ne s někým jiným,“ prohlásila zarputile a upřeně se paní Jägerové zahleděla do obličeje.

Jsem přesvědčen, že v tomto okamžiku paní Jägerová, i přes svou protřelost, podcenila intelekt toho děvčete. Neuvědomila si, že Betty, horlivá čtenářka Schillera, společenských románů Carla Franze van der Velda a historicko-romantických próz bývalého pruského důstojníka Augusta von Witzlebena, který psal pod pseudonymem August von Tromlitz, je intelektuálně ještě vyspělejší, než předpokládala, a že dokáže kalkulovat a klást nástrahy.

To vyhlášení bylo test, a kdyby na ně paní Jägerová zareagovala v tom smyslu, že o její svatbě, potažmo o budoucím životu, chce rozhodovat její skutečná rodina, vypadala by česká literatura úplně jinak a základem českého národního povědomí by se muselo stát jiné dílo než Babička.

Možná se na zaváhání paní Jägerové podepsala námaha cestování, že toho rána nebyla v nejlepší kondici. V tom případě o osudu první dámy české literatury rozhodla zářijová průtrž mračen v roce 1831 někde v náchodském nebo broumovsko-úpickém průsmyku či v Honském sedle.

Snažil jsem se ze všech sil vštípit si tuto scénu do paměti, abych ji mohl po návratu v celé úplnosti přepsat do svého svazku, a proto jsem pozorně sledoval obě protagonistky.

„To ráda slyším,“ řekla po krátké odmlce paní Jägerová. „To tě jenom šlechtí, že takto ctíš své rodiče,“ dodala, ale její mravoučný tón zněl trošičku falešně.

„Pokud to jde, chodím je o nedělích navštěvovat a pomáhám mamince,“ odpověděla stejně škrobeně Betty.

Správný okamžik byl promeškán, ale paní Jägerová se domnívala, že se dověděla vše, co potřebovala. Také Betty si myslela, že ví vše, co chtěla. V tom okamžiku musela všechny lidi kolem sebe pokládat za podvodníky a lháře, kteří jí nikdy neřeknou pravdu, kým ve skutečnosti je. Pro matku byla jenom dobře prodejné zboží (jak se ukázalo, ne až tak dobře prodejné) a také uctívaný tatínek se zapojil do komplotu – proč by jinak sháněl její křestní list až po tolika letech?! I babička jí nakonec lhala a pro kněžnu jako by byla hračkou neznámého původu. A teď se jí vykroutila i tahle mazaná stařena, když se na ni obrátila, jak nejpříměji si troufla, aby jí nalila čistého vína.

Vzápětí dostala strach. V tuto chvíli šlo jenom o to, aby mohla zůstat ve Chvalkovicích. Bála se, že v rozhorlenosti mluvila s paní Jägerovou příliš drze.

„Myslíte, že tady budu moct zůstat?“ zeptala se zkroušeně. „Nebude paní vévodkyně chtít, abych se vrátila do Ratibořic?“

„Nemusíš se bát, Barboro, paní vévodkyně je velkomyslná,“ odpověděla stará dáma na posteli. „Bude záležet jen na tobě samé, jestli si to nepokazíš.“

Zatřepala rukou, když viděla, jak se Betty nadechuje k námitce.

„Mám na mysli něco jiného než nějakého nápadníka,“ řekla paní Jägerová. „Nebudu ti zapírat, Netty si mi včera několikrát postěžovala na tvé chování. Nemůžeš si počínat taktičtěji? Nějaké to vyšívání a občas rukulíbám navíc tě přece nezabije. Také občas utrus poznámku, co chytrého zase Vilém a Katty řekli, protože žádné ženě víc nepolichotíš, než když jí pochválíš děti. Ale hlavně si dávej pozor na pana zámeckého. Nechoď mu tak často předčítat. A vůbec by sis ho měla více držet od těla.“

„Ale paní kastelánko, vždyť je skoro o deset let starší než můj tatínek!“

„Je to chlap v plné síle, i když mu to dlouho nevydrží, protože moc pije. A nebyl by to mužský, kdyby si na tebe nepomyslil.“

„Ale paní kastelánko…“

„Žádné paní kastelánko, k takovým pádům dochází častěji, než si myslíš. A netvař se tak užasle, jenom jsem ti odpověděla, na co ses ptala. Protože jestli tě odtud někdo vyhodí, bude to Netty, a nikoli paní vévodkyně.“

Opřela se více do polštářů.

„A teď už jdi, už jsem ti toho řekla ažaž,“ a když byla Betty u dveří, ještě zavolala: „A ještě řekni paní zámecké, ať mi pošle Agnes, aby mi pomohla s oblékáním. Je to sice kopyto, ale lepší než nic.“

Paní Jägerová se zdržela ještě dva dny a pak odjela, aniž by ještě s Betty mluvila. Nicméně o významu té ranní rozmluvy jsem neměl pochybnosti, neboť toho večera černovlasá dívka opět rozmlouvala s prstenem.

„Všechny je nenávidím, všechny,“ vášnivě šeptala, „maminku, tatínka, babičku, paní kněžnu, kmotru, paní Jägerovou… I tebe vlastně nenávidím, prstýnku, protože mi připomínáš vlastní nenávist. Nikomu se nedá věřit, snad jen strýčkovi a…, tomu pirátovi Schubertovi. Jenže strýček čím dál tím víc pije a Schubert…, Schubert se na mě tak divně kouká, až mráz po zádech přebíhá. Nikdy nevím, kdy mluví vážně, a kdy si ze mne dělá legraci. A když se dívám na ty jeho chlupaté ruce, mám strach, že mě jimi popadne, a přitom si to přeju…, já si to přeju, prstýnku.“

Shodou okolností byla jasná úplňková noc a měsíční svit vlévající se dovnitř špičatým oknem proměnil strohou vysokou komnatu ve stříbrný budoár zakleté princezny, kterou střeží spící drak v podobě chrápající Agnes.

„Nebudu už nikomu věřit a nedopustím, aby se o mě tahali,“ pokračovala zatím dívka, možná v samomluvě, možná v dialogu, „nebudu ani Barunka, ani Betty. Stvořím se sama a sama si dám jméno, jaké budu chtít já…, a sama dám svému životu smysl… Ještě nevím jaký, ale určitě to bude něco vznešeného…“

Prstýnek asi musel říci něco neuctivého.

„Neposmívej se mi, nebo tě zahodím,“ vyhrkla černovláska tak hlasitě, že drak ležící u opačné stěny pokoje se nepokojně zavrtěl, až postel hlasitě zaprotestovala, převrátil se na druhý bok a pak teprve začal znovu pochrupovat.

„Proč bych nemohla stavět železné dráhy nebo se plavit po moři?“ opět šeptem se dívka dohadovala s prstýnkem. „Proč kluci smí všecko a holky nic? Proč nemůžu jít studovat na techniku, když všechno, co pan strýček Viléma učí ke vstupní zkoušce, pětkrát lépe umím?“

Seděla na posteli a držela si prstýnek oběma rukama před obličejem.

„Tobě je to jedno,“ uzavřela rozhovor a odložila prstýnek na noční stolek.

Poté klesla hlavou na polštář a napůl ve spánku si povzdechla.

„Snad přece budu tou spisovatelkou…“

* * *

Prsten se musel Betty přece jen do jisté míry znelíbit, poněvadž ho nechávala častěji doma, když chodívala o nedělích do Ratibořic. Moje vazba na něj byla vůbec volnější, což jsem využíval ke šmejdění po zámku. Dostal jsem se tak i do malých pokojíků v přízemí, kde bydleli oba písaři. Byly to takové tmavé špeluňky s okénky zastíněnými hradbami, kam slunce prakticky nikdy nenakouklo.

Mladý Weissflog měl ve svém pokojíku pedantický pořádek, nicméně nechal na psacím pultku rozepsaný dopis. Potvrzoval, že blonďatý Poldík byl opravdu nápadnickou návnadou.

Liebe Mutti, stálo v záhlaví krasopisně napsaného dopisu, doufám, že se i s tatínkem těšíte dobrému zdraví, dejž to Bůh. Já jsem, chválabohu, zdráv a ve službě se mi daří. Pan zámecký mě chválí, že jsem pečlivý a že mám čitelné písmo. S panem starším písařem také vycházím, občas si ze mne sice dělá legraci, ale zle to nemyslí. Někdy si spolu zahrajeme piliár, ale do čeledníku s ním nechodím, protože se tam pije, zpívá a tancuje. Zato slečna Betty je tam pečená vařená a s pacholky a podomky nevázaně špásuje, což se mi hrubě nelíbí. Proto jsem tam také přestal chodit.

Milá maminko, jak vidíte, se slečnou Betty se mi vůbec nevede. A já už ani nevím, jestli bych ji vůbec chtěl za nevěstu. Je sice moc krásná, ale také moc divoká a do větru. I přes svou krásu se někdy chová jako honák, a nikoli jako cti dbalá slečna. Několikrát jsem ji viděl, jak šplhá po skalách pod zámeckými hradbami, místo aby šla způsobně po cestě. Roztrhla si při té bezbožné kratochvíli sukni, ale vůbec se za to nestyděla, ještě se smála. Přesto jsem ji začátkem léta požádal, zda by se nešla projít kolem rybníka. Přijala, ale na procházce vedla samé divné řeči. Když jsem podotkl, jak lahodně vítr vane a jaké rozkošné vlnky se na rybníku dělají, dala se do nepatřičného smíchu a pak se neslušně zeptala, co čtu. Nevěda, co odpovědět, sama začala chválit jakého Schillera a chtěla vědět, zda znám jeho drámu Úklady a láska. Pak začala cosi recitovat, málem se přitom rozplakala, a tvrdila, že to je závěrečný monolog nějaké Luisy Millerové.

Ještě než sem do Chvalkovic přijela na vizitu paní kastelánka ze Zaháně, děkuju za pozdravení a dopis, které jste mi po ní poslali, jsem pozvání na procházku zopakoval a začal slečně Betty vyprávět, že bych se rád brzy usadil, že má tatínek v Zaháni velký dům, kam by se vešla i má rodina. Jak jste mi, maminko, v dopise radila, aby Betty poznala, že jsem seriózní člověk a že to myslím vážně. Ona mě však nevychovaně přerušila a ohromila mě otázkou, jaký mám názor na anexi Alžíru, kterou provedli Francouzi před rokem, a zda mě mrzí, že ruský generál porazil v květnu u Ostroleky polské vzbouřence. Když jsem hned neodpověděl, připomněla mi, že o tom mluvil pan zámecký u oběda. Já pak odpověděl, že jsem to pustil hned z hlavy, ale když se teď ptá, že bych spíše při ruském caru stál, protože proti pomazanému panovníku se nikdo bouřit nesmí. Slečna Betty pak řekla něco česky, znělo to asi takhle, tvarszitschka hladkaa, ale mozek fousatyy, a zamračila se.

Poté jsme mlčky obešli půl rybníka, a když už jsme byli zase zpět na hrázi, Betty se zeptala, jestli se zajímám o geografii. Řekl jsem ano a myslel jsem, že bude chtít vědět něco o vyměřování pozemků, protože o tom v kanceláři zápisy vedeme. Jenže ona začala vykládat cosi o zemských pólech, že prý jsou dva severní póly, více než tisíc mil od sebe. Jeden je prý na mapách vykreslen, k druhému zase střelka kompasu ukazuje. Že to v červnu v Kanadě zjistili nějací skotští badatelé a psaly o tom anglické noviny, které pan zámecký odebírá. Já na to odpověděl, že to určitě špatně pochopila, kam by svět došel, kdyby měl dva severní póly, a že dívkám se lépe sluší starat se o vyšívání a háčkování než takové pavouky si do hlavy nasazovat. Slečna Betty se pak urazila a řekla, že už ji na žádné procházky zvát nemusím.

Mrzelo mě to, ale teď už mě to nemrzí. Představte si, maminko, že mě onehdá zastavila na chodbě, kde jsme sami byli, a zeptala se mě, zda bych jí nepůjčil kalhoty!, že by si ozkoušet chtěla, jak se v nich mužům chodí. Bylo mě, jako by do mě hrom bacil, nebyl jsem schopen slova, a ona si to vyložila ve svůj prospěch. Že prý Vilémovi o kalhoty říci nemůže, ten by to hned paní kmotře vyslepičil, a když prý jí ty kalhoty na hradby přinesu, aby si je mohla potajmu ozkoušet, zase prý se mnou na procházku půjde a možná dovolí, abych ji o posvícení u muziky do kola vzal. To už jsem se vzpamatoval a slečně Betty odpověděl, že takovou bezbožnost podporovat nemohu a ať myslí na svoje dobré jméno. Blýskla po mně očima, až šel strach…

Tady dopis končil a já neměl zájem čekat, než se pan mladší písař vrátí z nedělní procházky kolem rybníka, nyní již jen singl, abych se dověděl, co ještě k dopisu připíše.

Místo toho jsem se protáhl do vedlejšího pokoje, kde bydlel písař Schubert. Byl dokonce doma, ležel na posteli s vyzutými botami, a těma chlupatýma rukama, které tak přitahovaly a současně děsily Betty, držel knihu.

Přitočil jsem se tak, abych viděl na hřbet knihy se jménem autora a titulem. Předpokládal jsem, že to bude nějaký společenský román, ale šeredně jsem se mýlil.

Ten chlap si četl Hegela, jeho Fenomenologii ducha!

Úplně mě to vykolejilo, poněvadž mě to nejen naprosto překvapilo, ale také bolestně připomnělo má šťastná léta. Abyste rozuměli, já nejsem žádný analfabet, i když jsem nečetl Babičku, na úryvky čtené ve škole okamžitě zapomněl a nepoznal nejslavnější portrét Boženy Němcové (koneckonců, ten, co mám doma, by se stal určitě slavnější, kdybych ho ukázal lidem). Jen jsem jako marxista a pracovník socialistické bezpečnosti četl jiné knihy. Základem samozřejmě byly Marxovy, Engelsovy a Leninovy spisy a v našem případě také díla „Železného Felixe“ neboli Felixe Edmundoviče Dzeržinského, zakladatele a prvního velitele Čeky. Dzeržinskij dostal svou přezdívku podle neúnavného úsilí, s jakým ochránil Velkou říjnovou socialistickou revoluci a diktaturu proletariátu před vnitřním nepřítelem a svým dílem položil základy socialistické bezpečnosti. Samozřejmě po roce 1989 se o něm píše jako o vrahovi a organizátorovi masových vražd, což je mimochodem krásná ukázka třídní nenávisti dnešního vládnoucího panstva.

Ale abych se vrátil k literatuře. Ke vzdělání marxisty také patří studium autorů, kteří vytvořili základy komunismu – utopických socialistů jako Saint Simon, Proudhon, Babeuf, Blanqui a Fourier. Avšak hlavní slovo mezi mysliteli, na jejichž idejích komunismus staví, patří Hegelovi. Byl to sice idealistický filozof, ale stačilo jenom jeho dialektiku „postavit z hlavy na nohy“, jak se vyjádřil Marx, aby komunismus získal vědecký základ. V prvních ročnících vysoké školy SNB jsem studiem Hegela strávil dlouhé hodiny, a proto mě dojalo, když jsem viděl někoho jiného při stejné činnosti, notabene v mé situaci časového vyhnance. Navíc si Schubert občas udělal poznámku na malé papírové kartičky, což mi ještě více připomnělo můj studentský život.

Stál jsem u jeho postele hodnou chvíli a můj názor, že to je děvkař a hýřil, se změnil. Možná tím vším byl, ale já ho teď viděl jako revolucionáře, jako soudruha ve zbrani. Chtěl jsem vědět, jestli má i jiné filozofické spisy nebo revoluční literaturu, ale v pokoji jsem žádné další knihy neviděl.

Napadlo mi, že počkám, až Schubert odejde do pisárny, a pokoj prohledám. Uměl jsem to tak, že majitel bytu vůbec nepoznal, že všechno, co mu patří, viděly ještě jiné oči. Pak jsem si uvědomil, že prohlídku nemám čím udělat, byl jsem netělesný duch, který mohl jenom pasivně přihlížet, a zklamaně jsem odešel.

* * *

Mezitím se život na Chvalkovicích vrátil do vyjetých kolejí. Za Betty začal docházet pan učitel Antonín Purm, kterého už znala z Ratibořic. Učil ji spolu s Vilémem a snažil se do jejího chaotického vzdělání vnést jakýs takýs řád. Pro formování její osobnosti měly však větší význam sedánky s panem zámeckým. August Hoch si ji volal do pracovny dopoledne i odpoledne, k rostoucí nelibosti paní kmotry. Betty mu buď musela předčítat z vybraných knih, kromě Schillerových her to byl i Shakespeare a všechny tehdejší německé bestsellery, nebo spolu diskutovali nad novinami o tom, co je ve světě nového. Pravdou je, že při odpoledních setkáních se pan zámecký často odmlčoval a hleděl skelnýma očima kamsi mimo pokoj. Zřejmě mu něco vrtalo hlavou, nebo byl už příliš nachmelen.

Na jaře 1832 se pokusil schůzky s Betty omezit. Řekl (bylo to u oběda a paní Hochová pak jen zářila), že už se nemůže kmotřence tak věnovat, protože na statku začínají jarní práce a oráči střečkují. Někdo je navedl, aby žádali o krejcar denně navíc, jinak prý orat nebudou. Jenže v květnu bylo vše zase ve starých kolejích a Betty byla u pana strýčka pečená vařená. V červenci opět prohlásil (jak jinak, u oběda), že v srpnu nebude mít na Betty čas kvůli žním, ale v říjnu už zase neuplynul den, aby Betty jeho větší část nestrávila se strýčkem.

Zdánlivě vládla pohoda, Betty s Agnes si v kuchyni při umývání nádobí zpívaly, paní Hochová majestátně plula zámeckými chodbami v moderní krinolíně, poprsí sešněrované do korzetu, děvečky ulekaně pištěly, když potkaly písaře Schuberta – a smály se, když narazily na Weissfloga. Krávy se telily, mouchy sedaly na jejich kravince a čas se spořádaně vlekl, jak se vléci měl. Všude vládl klid, ale já jsem cítil, že to je ticho před bouří.

Zdálo se, že Betty je někde na okraji tohoto světa. Paní kmotře na všechno přikyvovala, usmívala se na ni, a vlastně na každého, chodila se bavit s chasou do čeledníku, ale často byla jako duchem nepřítomná. Snahy pana zámeckého zbavit se drogy, kterou se pro něho stala, jako by nevnímala, evidentně jí bylo úplně jedno, jak často ji strýček zve do pracovny, jak často s ní rozmlouvá (což pana Hocha vedlo do ještě hlubší závislosti), neboť se, co se týče poznání, emancipovala. Sama si brala z páně Hochovy bibliotéky knížky, které ji zajímaly, a přečetla jich příšerné množství.

Také měla novou zábavu. Oblíbila si dlouhé procházky po hradbách, kdy vydržela i několik hodin chodit sem a tam, přičemž měla na tváři, jinak se to napsat nedá, připitomělý úsměv.

Pokud vím, říká se tomu denní snění, a bylo zřejmé, že na základě přečtených knížek sní o vlastních světech, kde je ona hlavní hrdinkou. Nepostřehla, že ji s čím dál tím větší úporností sleduje písař Schubert, že si vždy najde příhodně položené okno, aby se mohl dívat, jak pochoduje po hradbách. A když si vyrazila ven, díval se za ní teleskopem, který si pořídil.

Vůbec jsem se mu nedivil. Betty táhlo na šestnáctý rok a podle tehdejších měřítek byla zralá na vdavky. Stala se z ní oslňující kráska, půvab hříběte nahradil půvab dozrávající ženy. Ňadra se jí zvedla až vyzývavě, aniž by potřebovala korzet, zakulatily se jí boky a i bez pomoci krinolíny zdůraznily štíhlý pas. Muži v čeledníku se k ní nyní chovali jinak, nikoli familiérně jako k dítěti, ale s větším odstupem – a také s větší touhou. Chudák Weissflog se jí radši obloukem vyhýbal. A ona jako by to všechno nevnímala, hrdá královna vlastního světa.

Stará klukovská Betty prokoukla jen občas. Bylo tomu i v případě s oslem, to už se psalo jaro 1833. Betty se vsadila s podkoním o tanec, že vyjede až ke kostelu na oslu, který obvykle nosil otepi palivového dříví. Předtím několik dní pršelo a cesta do vesnice byla kluzká a rozbahněná, a když hýkající ušatec u úpatí stráně s vesnickými domky, nad nimiž kostelík vévodil, Betty shodil, spadla tak nešťastně, že se v rozbahněné kaluži několikrát převalila.

Podkoní a stájníci, kteří Betty jako svědkové doprovázeli, vypukli v chechtot, když viděli, jak se kráska proměnila v zabláceného netvora. Byl to zlý, škodolibý smích, neboť ti chlapíci si jím odreagovávali svou frustraci, že tuhle krásnou dívku nikdy nemohou mít. Smáli se dál jejím marným pokusům zvednout se a vyprostit se, neboť nasáklá sukně ulepená blátem ji nechtěla z objetí bahna pustit. Nechali Betty válet se v bahně a ten smích byl tak zlomyslný, že propíchl i slupku dívčiny povznesenosti, takže se bezmocí rozplakala.

To už od rybníka chvátal Schubert.

„Že se nestydíte, pitomci,“ hulákal, „to jí nikdo nepomůže?!“

Bez ohledu na střevíce se probrodil až k dívce.

„Chyťte alespoň ten dobytek!“ řval na chlapy a ukázal na prchajícího osla. Poté Betty zvedl na nohy a táhl ji z kaluže ven.

„Otřete si tím alespoň obličej,“ nabídl jí kapesník, když stanuli na tvrdším povrchu cesty.

Bez ohledu na to, že se sám umaže, celou cestu zpět k zámku kulhající dívku podpíral.

V průjezdu hlavního vchodu se rozhlédl na všechny strany a pak se soustředil na Betty.

„Takhle jít nahoru nemůžete,“ usoudil. „Mohla by vás uvidět paní zámecká a tu dršťkovou, co by vám navařila, byste polykala týdny.“

„Víte co,“ navrhl, „odvedu vás do svého pokoje. Je tam lavor, džbán vody a ručník.“

Betty prudce zavrtěla hlavou, až jí z vlasů odletovaly kousky zaschlého bláta.

„To nejde, pane písaři,“ řekla přeskakujícím hlasem, „to bych se kompromitovala.“

„Nebuďte nána,“ odsekl Schubert. „A nedělejte si marné naděje,“ dodal s mefistofelským úsměvem, „zůstanu venku a budu vartovat přede dveřmi, než se dáte do pořádku.“

I přes nános bláta bylo vidět, jak Betty zrudla a pokusila se Schubertovi vytrhnout. Ten nedbal a dovlekl ji chodbou v přízemí až ke svému pokoji, otevřel dveře a strčil dívku prostě dovnitř.

Druhý den si Betty vyčíhla, kdy byl Schubert v písárně sám.

„Chtěla bych vám poděkovat,“ řekla, „za ten včerejšek…“

„Nemáte zač, slečno Betty. Co ta naražená noha? Ještě vás bolí?“ projevil Schubert účast.

Dívka zavrtěla hlavou.

„Už o tom ani nevím. Musela jsem vypadat strašně,“ dodala koketně.

„Jako hroch, když se v Africe válí v bahně,“ odpověděl se smíchem Schubert.

Betty po něm blýskla očima a bylo vidět, jak se nadechuje, aby mu odpověděla něco peprného.

„Vy jste byl v Africe, že víte, jak vypadá hroch?“ zeptala se vyzývavě.

„Nebyl, ale jsou knížky, slečno,“ odpověděl mírumilovně Schubert. „A co vy… vy byste chtěla jet do Afriky? Chtěla byste cestovat po světě?“

Nebyla to jen řečnická otázka.

„O tom si mohu nechat jenom zdát,“ odpověděl černovlasý prototyp feministky. „Všechno zajímavé je jen pro muže a pro ženy zbývá jenom sňatek a děti.“

„Ano, kirchen, kinder, küche[30] – tři ženská k, jak se v němčině říká. To ale nebude navždy. Neztrácejte naději, možná se dožijete úplně jiného světa,“ řekl vášnivě Schubert, „protože přijde sociální revoluce a ta všechno změní.“

„To říká strýček taky.“

„Jenže pan zámecký se revoluce bojí, já se však na ni těším.“

Betty se na něho zkoumavě zahleděla.

„To máte z těch knížek, co jsem u vás včera viděla?“

Schubert se znovu rozesmál.

„To jsem si mohl myslet… Vám neujde nic, co je potištěné, že?“

„Takové knížky jste u pana zámeckého asi neviděla,“ připojil.

„Hegela má taky,“ ohrnula nos Betty.

„A četla jste?“

„Strýček řekl, že je to pro mne moc těžké.“

„To má pravdu, chce to průpravu. Jestli chcete, já vám s Hegelem pomůžu. A když budete mít zájem, půjčím vám i spisy socialistů. To je jiná lektura, takovou v bibliotéce pana zámeckého nenaleznete…“

Uvědomil jsem si, že Betty měla více štěstí než já. Že viděla nejen Hegela, ale i další knížky, které Schubert zřejmě měl dobře schované.

* * *

Tímhle rozhovorem začaly tajné schůzky Betty a Schuberta. Obě strany se snažily zachovat si odstup, jednat v relaci žačka–učitel, ale já viděl, jak v hrnci se štítkem „školení mladé socialistky“ roste tlak.

K mému potěšení Schubert vlastnil pěknou sbírku děl utopických socialistů jakoby opsanou ze seznamu doporučené literatury pro první ročník studia marx-leninismu na naší vysoké škole. Seznámil Betty s Babeufem, který jako první razil zásadu, že všichni lidé mají nárok na rovný podíl statků, a když bylo jeho „spiknutí rovných“ za Direktoria odhaleno, šel v květnu 1797 pod gilotinu. Dal jí přečíst Saint Simona, který odhalil ve šlechtě společenské parazity a objevil, že „vykořisťování člověka člověkem“ (jeho termín) není náhodné, ale přímo zabudované do společenského systému. Měl i Fourierovu brožurku, v níž tento francouzský socialista doporučuje zakládání falang – jakýchsi družstev či obcí asi o 1 600 lidech, kteří by v nich společně pracovali a dělili se rovným dílem o plody své práce. Vlastnil i výstřižky Blanquiho článků z francouzských novin Globe, jež vycházely v Paříži před červencovou revolucí v roce 1830.

„Blanqui osobně bojoval na barikádách v ulici Saint-Denis a je to velký republikán,“ řekl Betty s velikou úctou. (Jak rád bych dodal, že je tvůrcem pojmu „diktatura proletariátu“, který vyvodil z neuspokojivého průběhu revoluce v roce 1848.)

„Poznal jsem se s ním osobně,“ připustil Schubert, „a jsem přesvědčen, že ještě neřekl poslední slovo.“

K debatám o přečteném se pak uchylovali na hradby, kde se daly najít kouty, do nichž nebylo ze žádného okna vidět.

„Dobře,“ říkávala Betty, „chápu, že těm lidem jde o sociální spravedlnost, že chtějí, aby plodů práce užívali především ti, kteří je vytvářejí, ale jak si představují, že to bude fungovat mezi národy? Strýček tvrdí, že revoluce bude kvůli tomu, že lidé se začnou cítit jako Němci, Češi, Maďaři, a nikoli jako poddaní císaře.“

„To je falešný pohled,“ opáčil Schubert, „to je zbožné přání těch, kteří nenávidí socialismus, podle hesla rozděl a panuj. Chtějí rozdělit lidi na národy, aby oddálili sociální revoluci. Proto je zapotřebí každého učit, že není rozhodující, zda je Čech nebo Němec, ale to, že patří k vykořisťovaným a že jeho nepřítelem je vykořisťovatel, ať už německý, český, nebo anglický či ruský.“

Betty se zatvářila nepřesvědčivě.

„Mnoha lidem spíše na rodné řeči záleží než na tom, jak mají hluboko do talíře,“ namítla Betty. „Například moje babička bude radši česky třít bídu s nouzí, než by německy hodovala,“ namítla.

„Protože vaši babičku tak vychovali, a ještě Bohem postrašili,“ opáčil Schubert. „Robert Owen říká,“ zadeklamoval, „že zlo má tři kořeny, soukromé vlastnictví, náboženství a rodinu, a že je třeba děti učit novému názoru na společnost. Říká, že výchova má být mravní, pracovní, rozumová, tělesná a estetická a že by se měla provádět v institutech, aby se nemohly uplatnit různé rodinné pověry a předsudky, tedy i předsudky náboženské a národní.“

„Kdo to je, ten Robert Owen?“ otázala se Betty.

„Za napoleonských válek to byl nejbohatší továrník v Anglii. Pro své dělníky stavěl školy, knihovny a domy. Starým lidem, kteří už nemohli pracovat, vyplácel penzi a nemocným podporu. V roce 1825 založil v Americe kolonii Nová harmonie, kde lidé žijí jako bratři a sestry, všichni jsou si rovni, nikdo není ani bohatý, ani chudý…“

„Hned bych tam jela,“ nadchla se Betty.

„To by asi nešlo,“ opáčil Schubert. „Nová harmonie už neexistuje, zanikla po čtyřech letech,“ připustil neochotně. „Lidé prostě nebyli zralí pro nový způsob života, přijeli do Ameriky se starými předsudky. O to je důležitější výchova, v tom se Owen nemýlil,“ uzavřel nezviklán.

* * *

To, k čemu pak došlo, jsem si pro sebe nazval „Letní hegelovské sympózium ve Chvalkovicích 1833“. Betty začala číst Fenomenologii ducha, ale nevypůjčila si knížku od Schuberta, nýbrž ji uzmula panu zámeckému z jeho knihovny. Brzy narazila, neboť Hegel se obtížně čte a stále se pokládá za nejnesrozumitelnějšího filozofa vůbec. Již v předmluvě jí nešlo do hlavy, co Hegel míní, když říká, že úkolem Fenomenologie je osvobodit vědu od toho, že je při svém vystoupení pouhým jevem. Schubert, který měl přečtena další Hegelova díla, jí vysvětlil, co tím autor míní – že když filozofie vystoupí proti jiným filozofiím, je pouhou „subjektivitou“ proti jiným „subjektivitám“ a její nárok na to, že její poznání je pravé, je pouhým mocenským nárokem. Hegelovi však šlo o to, aby jeho věda logiky byla objektivní skutečností, tedy pravdou, aby ji stvrzoval vývoj poznání pochopený na základě „zkušenosti vědomí“.

Betty měla potíže i se slavným Hegelovým podobenstvím o rabu a pánovi. Ve střetu na život a na smrt, říká Hegel, se rabem stává ten, kdo se bojí smrti a uzná druhého za svého pána. Ten se tím však postupně dostává do závislosti na rabově práci, kdežto rab se díky své dovednosti stává svobodným, tj. tvořivým člověkem.

„Poddaný zůstává poddaným,“ namítala Schubertovi, „i kdyby se upracoval k smrti. Moje babička se nestala pánem, i když pracuje od rána do večera.“

„Tady jde o vnitřní svobodu, o pocit životního naplnění, které se dá získat jenom tvůrčí činností“ opáčil Schubert. „Často to lépe poznají ostatní lidé. Pokládalo okolí vaši babičku za šťastnou, nebo nešťastnou ženu?“

Betty se zarazila a já poznal, že jí hlavou letí vzpomínky na dětství na Starém bělidle, na babičku, která se stala přirozeným arbitrem jejich společenství, která jednala i s vévodkyní jako rovný s rovným.

Myslím, že od toho okamžiku přistupovala k četbě Hegela zodpovědněji, již to nebyl jenom rozmar „studovat nejtěžšího filozofa ze všech“ a některé Hegelovy myšlenky ji hluboce oslovily – především výroky, že pravá potřeba filozofie nemíří patrně k ničemu jinému než naučit se žít, že v myšlení člověk nalézá svou svobodu a základ mravnosti, že úkolem filozofie je pochopit to, co jest, neboť to, co je, je rozum. Jako je každý člověk jenom synem své doby, je také filozofie svojí dobou uchopenou v myšlenkách, byl další Hegelův výrok, který si uložila do paměti.

Smála se, když si přečetla, že mnozí se bohužel domnívají, že myšlení je svobodné, jen když se odchyluje od obecně uznávaného a platného, když si dovede vynalézt něco zvláštního, a v této neklidné samolibosti je pak kdekdo přesvědčen, že rozumí filozofii vůbec a je s to o ní hovořit. Žádné jiné umění ani věda není v takovém opovržení, aby si každý myslel, že je přímo vlastní a ovládá.

S velikým zájmem jsem sledoval, jak se propracovává k jádru Hegelova učení, protože jeho dialektiku pokládám za vrchol lidského poznání. Stál jsem nad ní, když se na stránkách Fenomenologie ducha před ní odkrýval Hegelův svět nekonečných souvislostí a plný napětí, protikladů a změn, když si četla Hegelovo krédo: „Pravdivý je celek. Celek se však dovršuje jen ve vývoji. O absolutnu je třeba říci, že je bytostně výsledkem, že je teprve na konci tím, čím ve skutečnosti jest.“ I lidské vědomí vzniká tak, že se naivní vědomí dítěte („bytí o sobě“ čili teze) nejprve musí obrátit ke druhému („bytí pro druhé“ čili antiteze) a teprve v (reflexivním) návratu k sobě může být nejenom „o sobě“, ale také „pro sebe“, lidskou osobou.

Zažíval jsem při tom ale jistá muka. Hegel vyšel z křesťanství a chápal svět jako jedno nesmírné dramatické dění, v němž se Duch jako teze oklikou díky „práci záporna“, tedy antiteze, vrací neustále k sobě. Jenže to byl jeho tragický omyl, respektive jeho filozofie byla opravdu dítětem své doby, takže musel přijít Marx, aby dokázal, že tento pohyb je vlastní hmotě, a nikoli nějakému Duchu. Jak rád bych to Betty vysvětlil, uvedl věci na pravou míru, ale neměl jsem možnost.

Jistým způsobem to za mne udělal pan Hoch. On v té době nějak zbystřel a začal si všímat věcí, které dříve pomíjel. Sice nikdy Betty se Schubertem nepřistihl, ale nějak vytušil, že dívka má nového rádce. Ačkoli se dříve přes den z pracovny ani nehnul, nyní z ní často vycházel, aby zkontroloval, jak říkal, personál. Ve skutečnosti chtěl vědět, kde Betty je a co právě dělá. Také si všiml, že v bibliotéce chybí Hegel, a udeřil na Betty, jestli knížku vzala. Bylo to jednoduché, nikdo jiný do úvahy nepřicházel. Kupodivu se příliš nezlobil, jen děvčeti vyčinil, že mu mělo o knížku říct. Pak Betty pochválil za snahu o sebevzdělání a projevil starost, zda to pro ni není příliš těžká lektura, a jestli Betty chce, že si s ní popovídá o třech základních zákonech myšlení filozofa, který před dvěma roky zemřel v Berlíně na choleru.

Pro Betty bylo pozvání rozkazem a „strýček“ jí pak demonstroval svou znalost Hegela. Při tom jsem si všiml, že už mu nejde ani tak o to, aby Betty vzdělal, jak tomu bylo dříve, ale jen o to, aby na ni udělal dojem.

Vysvětloval jí, že u zákona přechodu kvantity v kvalitu Hegel říká, že předměty a jevy mohou procházet kvantitativními změnami. Jestliže však tyto kvantitativní změny probíhají v určitých hranicích míry, dané pro danou věc nebo jev, pak se jeho kvalita nemění. Přesáhne-li ale ona změna dané meze dané míry, vede to nutně ke změně kvality.

Když se však Betty netvářila příliš chápavě, přešel k zákonu o pronikání protikladů, ale zapletl se do něho tak, že uprchl k třetímu zákonu negace negace.

„Obávám se, že vašemu výkladu příliš nerozumím,“ řekla Betty zkroušeně, když skončil.

„To nevadí,“ prohlásil pan zámecký suverénně, „jen si zapamatuj, že Hegel objevil neustálou změnu světa, to, že svět je nepřestajně kolotající dějství, v němž si duch hledá cestu sám k sobě.“

„A to je znepokojující,“ zaplul do bezpečných vod vlastního přesvědčení, „protože jestli někdo vztáhne Hegelovu dialektiku na materiální svět, ospravedlní tím útoky na společenské uspořádání a vypustí tím z pekla ďábly sociálních bouří. To, co se stalo za francouzské revoluce, bude jenom dětskou hrou proti tomu, co přijde, a o hlavu přijdou nejen králové, ale každý, kdo projeví odlišný názor,“ věštil jako Kassandra.

Tím proslovem bojácného maloměšťáka se mi zprotivil, a ještě více tím, co následovalo. Začal vynášet svou prozíravost, na oko bědoval, jak to, že nikdo jiný nevidí to, co on, krátce řečeno se předváděl. Natřásal se před Betty jako holub, a to tak, že i ta nezkušená dívka to poznala. Dokonce vytáhl z příborníku další skleničku a nabídl jí portské, jehož poloprázdná láhev stála na stole.

Betty však zareagovala jako pitomá koketa, i když na její obhajobu je třeba říci, že takto by se zachovalo devadesát procent žen a že svoje instinkty by dokázal potlačit jenom člověk, který prošel profesionální školou sebeovládání.

„Ale strýčku,“ usrkla nesměle ze skleničky, „pan účetní Schubert to vidí jinak. On si myslí, že sociální revoluce může odstranit nebezpečí, které plyne z národního uvědomění a kterého vy se tak bojíte. Čeho se tedy bojíte víc?“

Pan Hoch se zarazil, jako by se před ním otevřela právě ta sociální apokalypsa, o níž řečnil. Věděl jsem přesně, co se mu honí v hlavě a čeho všeho se z té jediné věty domýšlí (domýšlel bych se taky, kdybych si už dva roky dělal zálusk na tak krásnou holku, myslel si, že nemám žádnou konkurenci – a ta holka mi zčista jasna řekla, že se stýká s někým o dost mladším, který má pověst donchuána, a ještě mu naznačila, že on je dvojnásobný zbabělec). Mechanicky do sebe obrátil zbytek vína ve své skleničce a mlčky hleděl před sebe jako vůl, který právě dostal ránu palicí.

Když uplynulo asi pět minut a pan zámecký stále mlčel, zvedla se Betty opatrně ze židle a zamířila ke dveřím.

„Tak já už jdu,“ špitla od nich, než vyšla ven a dveře bezhlučně zavřela.

Druhý den byl pan zámecký již v poledne značně přiopilý. Nicméně nařídil Betty, aby mu pomohla v kanceláři vyřídit nějaké výkazy. Viděl jsem, jak se paní Hochová podívala na manžela takovým tím zvláštním pohledem, který umí jenom ženy – ujišťovacím pohledem Sibyly, že to, co předpovídala, je už tady. Ze zbývajících lidí u stolu byl toliko Schubert natolik vnímavý, aby si uvědomil, že se něco změnilo. Já však na beton věděl, že se Hoch rozhodl a že půjde do útoku na bodák. Betty netušila nic, byla to jen nezkušená šestnáctiletá jalovička, která neměla ponětí, jak snadno se dá chlap kopnout do rozkroku.

Proto po obědě bez jakýchkoliv obav vkročila do kanceláře pana zámeckého a ani se nepodivila, když za ní zamknul s poznámkou, že tentokrát si nebudou povídat, protože mají důležitou práci. To ale neznamená, že si nemohou nalít něco dobrého, aby se jim lépe pracovalo, řekl rádoby nedbale a nalil Betty nějaký sladký likér. Pak jí začal opravdu diktovat nějaká čísla, která vpisovala do nalinkovaného archu. Přemístil se za ni a jako bezděčně jí dal ruku na rameno. Více a více se předkláněl, viděl jsem, jak mu pulzuje žilka na krku, pak jí dal i druhou ruku na ramena, náhle s nimi sjel na její ňadra a přisál se jí z boku k šíji.

„Ach Betty,“ zakňoural, „už rok na tebe myslím a už se nedokážu ovládnout. Jsem zdravý muž a Netty se mnou už několik let nespí… A ty jsi tak krásná… Úplně z tebe šílím… Smiluj se nade mnou…“

Děvče bylo tak šokováno, že naprosto strnulo a nechalo Hocha, aby jí rukama rejdil po hrudi. Teprve když ji začal líbat na ústa a při tom rozepínat knoflíčky na živůtku, se vzepjala, vytrhla se mu a vyskočila ze židle. Přitom se jí zapínání živůtku natrhlo a objevil se kousek bílé košilky.

„Ne!“ vykřikla a potácivě se rozběhla ke dveřím, chvějícíma se rukama se jí podařilo odemknout, jenom aby otevřenými dveřmi spatřila paní kmotru, která za nimi stála se sádrově bílým obličejem jako socha.

„So animalisch,“[31] řekla bezbarvě paní Hochová.

„Ne!“ vykřikla znovu Betty a prosmýkla se kolem ní na chodbu. Utíkala po ní ke schodišti a u prostředního okenního výklenku jenom zpomalila, aby mohla vyhodit obsah žaludku. Když se řítila po schodech, již plakala přerušovanými bolestnými vzlyky.

Ačkoli se zdá lidské chování na první pohled chaotické, v podstatě je jednoduché a snadno dešifrovatelné. To dobře vědí všichni ti jasnovidci, chiromanti a vykladačky karet. Také já jsem věděl, že Betty nezamíří do svého pokoje, ale dolů po schodech, aby potkala Schuberta.

Kdyby dokázala kalkulovat, vrhla by se hned za dveřmi paní kmotře kolem krku, požalovala jí „zradu“ strýčka a vyžádala si mateřskou útěchu. Tím by ji odzbrojila a získala v ní spojence. Místo toho se řídila instinkty a řítila se dolů po schodech.

Do jisté míry i v tomto byl kalkul, prakticky bez rizika, protože přinejmenším její druhý výkřik vyburcoval půl zámku a s rázným Schubertem se srazila u úpatí schodiště.

„So ein Vieh!“[32] jednoznačně zhodnotil situaci, vzal vzlykající dívku kolem ramen a odvedl ji do svého pokoje.

„Nemusíte nic říkat, slečno,“ usadil Betty na polstrovanou židli s vysokým opěradlem a nabídl jí kapesník.

„Jestliže chcete, můžete se upravit, já se otočím,“ nabízel jí, „a naliji vám sklenici vody.“

Tak se i stalo a Betty se uklidnila.

Nikdy nevypadala svůdněji a bezbranněji, a Schubert nebyl imunní.

Klesl před dívkou na kolena.

„Slečno Betty, asi jste už pochopila, že vás miluji. Horoucně a z plného srdce…“ objal její nohy a já viděl, jak se v očích Betty blýskl plamínek vítězného sebeuspokojení.

Bože, jak jsem si přál, abych byl na Schubertově místě. Ten chlap ji měl na lopatě, za pět minut by si s ní mohl dělat, co by chtěl. V těchto situacích je to s holkama jako se studeným komínem, který nechce táhnout. Náprava je snadná – do komína se ze střechy vhodí zapálený papír, aby se vzduch ohřál a chytil tah, než se rozdělá skutečný oheň. Tím papírem, který shořel a zahřál komín, byl v tomto případě pan zámecký, a Betty byla nyní připravena táhnout. Kdyby jen táhnout, vzplála by jako hromada dříví politá benzínem, stačilo škrtnout sirkou.

Jenže Schubert neškrtl.

„Miluji vás naprosto a oddaně,“ mluvil jako v transu. „Jste pro mne světice, ke které mohu vzhlížet, ale nejsem vás hoden, nejsem vás hoden,“ zopakoval trpce.

Chlape, co to hraješ, bědoval jsem, vykašli se na toho betla, vždyť máš v rukou loženýho durcha, jdi do toho! Ale Schubert mlel stále svou a další větou mi vyrazil dech (samozřejmě že pouze obrazně).

„Slečno, vy jste žena pro revolucionáře,“ řekl se vší vážností, „žena pro skutečného revolucionáře, a ne pro chudáka, jako jsem já, který o revoluci jenom mluví. Vy máte velké srdce, vy jste určena k velkým činům a já se svou zbabělostí,“ (to ti Véna písk, pomyslel jsem si v tom okamžiku, ale měl jsem na mysli jinou zbabělost než revoluční) „bych byl jenom železnou koulí na vaší noze…“

„Vím, že vás budu milovat až do smrti, že jste osudovou láskou mého života, ale nemám právo po vás něco požadovat,“ zvedl k Betty snědý obličej se slzícíma očima, „nesmím po vás nic požadovat, protože bych vás zklamal a to bych nepřežil…“

Dodnes nevím, i přes ty slzy, nakolik to myslel upřímně, zda se jenom prostě nepolekal pletky s tak impulzivním a panenským stvořením, jakým Betty byla.

Každopádně dívka povstala ze židle, jemně, ale rozhodně vymanila nohy z jeho objetí a mlčky zamířila ke dveřím.

Když je otevřela, zažila déjà vu.

Stála za nimi paní zámecká.

„So animalisch,“[33] zopakovala.

* * *

O dva dny později jsem měl možnost kochat se výhledem na Broumovskou vrchovinu. Klouzal jsem za kočárem, jenž vezl paní Hochovou a Betty do Zaháně. Byl jsem jako papírový drak tažený prodlužující se nití závislosti na prstenu, který měla Betty nasazen na ruce. Měl jsem tu výhodu, že délka mi už dávala na výběr – mohl jsem běžet za kočárem, válet se na jeho střeše nebo se vznášet půl kilometru nad ním, ale to byla asi tak maximální vzdálenost, do níž mě tehdy prsten pustil. Mohl jsem se také vmáčknout dovnitř, usednout paní zámecké na klíně, ale v tom nebyla žádná zábava, když nikdo nemohl vidět, jak komicky by to vyhlíželo.

Navíc bylo v kočáru dusno. Paní kmotra trvala na zavřených oknech, takže to uvnitř páchlo propocenou kůží a zapařenými žíněmi. V kočáru bylo dusno i v přeneseném slova smyslu, paní zámecká celou cestu posupně mlčela a Betty nezbývalo než mlčet také.

Zezačátku mě cesta bavila, byla to vítaná změna oproti studeným chodbám chvalkovického zámku s věčným průvanem, ale jak jsme sjeli z hraničních hor do Slezska, stala se z toho nuda. Navíc jsme chytili déšť, a přestože bylo zajímavé cítit, vlastně necítit volně mnou pronikající dešťové kapky, byl jsem rád, když se konečně objevil zámek Zaháň.

Než jsem se přimotal do historie rodu Zaháňských, s německou formou jména Sagan jsem si spojoval pouze německý zajatecký tábor spojeneckých letců Stalag Luft III, v němž bylo za druhé světové války vězněno deset tisíc zajatců. Tábor vešel do dějin útěkem sedmdesáti šesti zajatců, kteří tajně vykopali sto deset metrů dlouhý tunel. Útěk se zdařil pouze třem, zbytek Němci pochytali a zastřelili. Dvacet německých policistů a gestapáků, kteří se na těchto jatkách podíleli, pak Britové po válce pověsili. Vlastnímu městečku, kde rychtářoval otec Leopolda Weissfloga, jsme se vyhnuli, takže dům, jemuž mohla Betty vládnout, neviděla ani ona, ani já.

Bylo už k večeru, když jsme od strany rybníku přijeli k zámku, takže jsem ve zbytcích světla viděl celé průčelí, dvě křídla se štíty a vysokými komíny propojená podélným traktem s hřebenovou střechou. Myslel jsem si, že zámek bude větší, ale přesto se mi líbil. Nebyl nijak přeplácaný, působil střídmě, ale sympaticky.

Už nás čekali.

Když kola zarachotila po dláždění příjezdu (měl také dvě křídla a zvedal se ladnou křivkou k hlavnímu vchodu ve střední části budovy), vyběhli ze vchodu livrejovaní sluhové a za nimi vyšla paní Jägerová – právě v okamžiku, kdy se zablácený kočár se zhoupnutím zastavil.

„Je tady paní vévodkyně,“ řekla hned po pozdravu, s pohledem upřeným na Betty, který jako by říkal, vidíš, děvče, já jsem tě varovala.

Jenže Betty byla příliš utahaná, než aby mohla vnímat tak jemné signály, a paní Hochová jakbysmet. Naštěstí paní Jägerová byla natolik rozumná, že je hned nadirigovala do jejich pokojů, takže Kateřinu Zaháňskou ani nezahlédly.

Betty hned usnula, sotva se stačila umýt, ale za paní Hochovou přišla kastelánka a vyslechla víceméně objektivní vylíčení toho, co se přihodilo ve Chvalkovicích.

„Dobře jsi, Netty, udělala, že jsi hned přijela a to děvče vzala s sebou. Souhlasím s tebou, že do Chvalkovic se vrátit nemůže, ale poslední slovo bude mít paní vévodkyně.“

* * *

K tomu slovu se Kateřina Zaháňská dostala příštího dopoledne. Přijala Betty v honosné pracovně, bohatěji zařízené než její kabinet v Ratibořicích, ale také méně útulné a jaksi neosobní.

Betty se dostavila v odbojné náladě ukřivděné puberťačky, takže bylo zřejmé, že rozhovor bude bouřlivý. Navíc v sobě cítila ducha čerstvě vyškolené revolucionářky, což vévodkyně nemohla tušit.

Kateřina Zaháňská, která již překročila padesátku a měla před sebou už jen šest let života, vyhlížela zchátrale. I přesto, že se snažila na rozhovor upravit co nejlépe, nános pudru nemohl zakrýt odulost obličeje a henou obarvené vlasy ukazovaly šedé kořínky. Procedura zřejmě byla staršího data a vévodkyně ji nestihla před příjezdem nečekané návštěvy zopakovat. Také značně ztloustla a volné hedvábné šaty nedokázaly zakrýt neforemné tělo, jež vyplňovalo celé křeslo. O jeho područku byla opřena masivní hůl, která napovídala, že vévodkyně má potíže s chůzí. Občas jí po tváři přeběhl záškub bolesti, neboť ji trápila dna, avšak mysl měla svěží a šla hned k věci.

„Vůbec se panu zámeckému Hochovi a tomu písaři nedivím, že se do tebe zbláznili. Jsi opravdu krásná, moc krásná,“ řekla, když Betty pozdravila.

Pokynem naznačila, aby se posadila u opačné strany psacího stolu.

„Na to, co se stalo,“ pokračovala, „si budeš muset zvyknout. Je to prostě osud krásných žen.“

„Možná ve světě, ve kterém žijete vy,“ opáčila Betty, „ale v takovém světě já žít nechci.“

Vévodkyně se upřeně zahleděla na dívku a zřejmě vyhodnocovala, kdo vlastně proti ní sedí.

„Paní Jägerová mě už upozornila, že nemáš dutou hlavu, že nejsi jenom krásný věšák na šaty, a jako vždy měla pravdu,“ utrousila zvolna. „Takže sis určitě domyslela, že Pankelovi nejsou tvoji skuteční rodiče.“

„A vy mi teď chcete odhalit tajemství mého původu?“ opáčila výsměšně dívka a já pochopil, že po celou cestu, kdy se mlčky choulila v koutě kočáru, se připravovala na tuto rozmluvu, že si kula pancíř, pod který by schovala svoje city, léta pochyb. „Záleží na tom vůbec, paní vévodkyně? Po šestnácti letech?!“

„Myslím, že už se mě to netýká…, a snad mne ani nezajímá,“ dodala pohrdavě.

Bylo zřejmé, že si svůj proticitový pancíř slila z pohrdání a cynismu, a vévodkyně se jej rozhodla, jak se pak ukázalo, bláhově, prorazit. Poněvadž Betty skryla svoje srdce ještě pod jednu obrněnou palubu.

„Chápu tvé pocity a dovedu si představit, jak mě a celou naši rodinu nenávidíš. Ublížili jsme ti, a moc, když jsme se k tobě otočili zády, ale uvědom si, že tvoji matku provdali přesně ve tvém věku za muže, kterého nemilovala. Snad dokážeš pochopit, jak se cítila…, po tom, co jsi právě sama zažila. A bylo jí dvaadvacet, když potkala jedinou lásku svého života, tvého otce… Chtěla se rozvést a vzít si ho, ale jak jeho, tak naše rodina byla proti a brutálně oba milence rozdělila… Věř mi, neměla sílu ani možnosti, aby se vzepřela.“

„Proč mi to vyprávíte,“ vykřikla bolestně Betty, „vždyť jsem vám řekla, že to nechci slyšet!“

„Abys věděla, že já jako hlava rodiny si uvědomuji svoji vinu a chci převzít odpovědnost nejen za všechno, co se stalo, ale i za tvou budoucnost. Nechala jsem to zajít příliš daleko a prosím tě za odpuštění.“

Místo zářivé paní kněžny, Diany na koni, jak si ji pamatovala z dětství, nyní seděla proti Betty stará nemocná žena se slzami v očích.

Dívka zjihla.

„A proč mi to vyprávíte vy, proč ne moje matka? Vy to přece nejste…“

„Musely jsme slíbit na čest rodu, že tě dáme nějakým pěstounům a nebudeme se s tebou stýkat,“ přiznala Kateřina Zaháňská, „a tvoje matka se rozhodla ten slib dodržet.“

„Komu jste daly ten slib?“ zeptala se hluše Betty.

„Tvé babičce, tedy tvé skutečné babičce,“ odpověděla chvatně. „Když se moje nevlastní sestra zamilovala do tvého otce a zjistila, že je těhotná,“ jala se vévodkyně objasňovat, „došlo k velkému skandálu a naše matka měla strach, že nás to zničí, že přijdeme o veškerý zbytek dobré pověsti a že jí tvoje matka zůstane na krku i s dítětem. Navíc hrozilo, že vyvoláme Talleyrandovu nenávist, a ten muž měl moc zničit každého, kdo se mu znelíbil. Takže Dorothea musela matce slíbit, že se tě vzdá, a já, že tě nikdy nebudu adoptovat…, že nikdo se nedozví o tvé existenci.“

Podívala se úpěnlivě na Betty.

„Toto neví ani Metternich, kterému jinak nic neunikne. To on našel pro tebe pěstouny, než…“ vévodkyni se zlomil hlas, „než jsem se po ztrátě Kláry rozhodla svůj slib porušit. Jenže, Bůh mi to odpusť, polovičatě…“

Jestli si vévodkyně myslela, že tímto líčením vyvolá u Betty soucit, tak se přepočítala. Nemohla vědět, že má před sebou čerstvou čtenářku socialistických spisků, kde byly podobné případy vylíčeny jako důkaz morální prohnilosti šlechty.

„To je hnusné, co mi tady vykládáte,“ proto vyhrkla naprosto bez jakéhokoli dojetí. „Vy mi tady říkáte, že jste se mě vlastně zbavili kvůli společenskému postavení. Mluvíte jenom o tom, jaké peklo to bylo pro vás, babráte se ve svých citech, ale je vám úplně jedno, co jsem prožívala já. Myslíte si, že stačilo, abyste kolem Starého bělidla projela občas na koni nebo nás pozvala s babičkou do zámku?!“

Tohle už byl hlas mladé revolucionářky.

„Nebylo mně ani osm, když jsem pochopila, že nejsem jako ostatní děti, jako moji sourozenci. Matka se ke mně chovala jinak a nebyla jsem hluchá ani slepá, aby mi unikly narážky sousedů. Nevěděla jsem, kdo jsem a kam patřím, jestli na zámek, nebo do podzámčí. Nikdy jsem se necítila jistá a kdoví, jestli se někdy cítit budu. Celé dětství jsem netoužila po ničem jiném než se dovědět, kdo vlastně jsem. Ale všichni okolo mě mlčeli, celé dlouhé roky. A vy si bláhově myslíte, že to teď spravíte. Že mě posadíte sem, nebo na jiné vaše sídlo, a najdete mi urozeného ženicha, jak jste to udělala v předchozích případech – a že budeme všichni šťastní. Jenže dětství ze mne nevymažete, nikdy nemohu být urozenou slečnou, kterou vychovávali v zámeckých salonech. Nemohu však ani žít jako ta nejchudší podruhyně, ani jako obyčejná selka, protože stále budu vědět o té druhé možnosti…, o tom kdyby, které mě bude pronásledovat po celý život.“

Na chvilku se odmlčela a vévodkyně toho využila.

„To všechno, co tu říkáš, ti slouží ke cti, což já říci nemohu. Ale příliš o všem spekuluješ, místo rozumu nech promluvit city. Máš urozený původ a ušlechtilou krev a měla bys poslechnout její hlas, kam tě volá.“

Aniž to tušila, ještě dívčin odpor posílila.

„To jsou nesmysly, všichni lidé mají krev stejnou,“ Betty se ještě více rozhořčila, „to jsou lži, které mají u chudáků vyvolat pocit méněcennosti. Kašlu vám na původ, vy patříte k parazitům, kteří tyjí z práce jiných,“ vmetla vévodkyni do tváře, „a já se nikdy parazitem nestanu. Nikdy od vás nebudu nic chtít, nikdy se s vámi už nechci setkat, ani mít s vaší rodinou cokoli společného. Už žádné milodary. Chápu, že se nemohu vrátit do Chvalkovic, a už ani po tom netoužím. Vrátím se k lidem, kteří mi sice nedali moc lásky, ale pořád víc než vy. Ano, jsem vykořeněná rostlina, ale pole, na kterém chci růst, si najdu sama.“

Prudce povstala ze židle, která se s rachotem skácela.

„Ale do toho vám vůbec nic není. Bude to můj život, kde pro takové, jako jste vy, nebude místo. Stejně brzy přijde revoluce, která všechny parazity smete, a v novém světě nebude hrát panský původ žádnou roli…“

Jak vstávala, ozářilo dopolední slunce prsten, který měla na ruce. Jeho kámen rudě zazářil a jako laser snajperské pušky vrhl paprsek na hruď Kateřiny Zaháňské. Byl to až příliš krutý symbol toho, co šlechtu v novém světě čeká.

Betty se zarazila, pohlédla na prsten a zvedla druhou ruku, aby si ho stáhla.

V tom okamžiku jsem ucítil svůj prsten. Po osmi letech mého pobytu v minulosti jsem konečně ucítil, že někde jinde mám ruku a na prostředníku rozpálený kroužek.

Mezitím vévodkyně povstala a gestem Betty zarazila.

„Alespoň ten prsten si nech,“ řekla smířeně. „Odkázala ti ho tvá skutečná babička, a když už nás tak nenávidíš, nech si ten prsten jako zástavu tvé nenávisti, abys na ni nezapomněla…“

Bylo to řečeno klidně, bez jakékoli stopy po zlobě a zášti. I když zestárla a pozbyla svou krásu, měla Kateřina Zaháňská stále formát.

Betty neřekla ani slovo. Nechala si prsten na ruce, zvrtla se na patě a vyrazila ke dveřím. Chtěl jsem jít za ní, ale místo dveří Zaháňského zámku se přede mnou otevřel tunel ze světelných čar.

Konečně jsem do něho padal, nyní s oprávněnou nadějí, že se dočkám návratu domů. Ještě než jsem ztratil vědomí, vybavil jsem si, co bude následovat. Bude to trvat celé čtyři roky, než se Betty přece jen dočká svého revolucionáře – v podobě českého ultranacionalisty Josefa Němce. A s ním najde svou identitu, to vytoužené pole, aby měla kam zapustit kořeny.

1. 25 Pojďme se projít.

2. 26 Pozdrav Pán Bůh, babičko.

3. 27 Sbohem, babičko, s vodou na mě čekají.

4. 28 To bude moje smrt, to bude moje smrt.

5. 29 Ta ostuda, ta ostuda.

6. 30 Kostel, děti, kuchyně.

7. 31 Jak animální.

8. 32 Ten dobytek!

9. 33 Jak animální.

Kapitola 7

Ta da da dá. Ta da da dá.

Zvuk se mi zarýval do mozku a neúprosně mě burcoval, seč jsem se bránil ze všech sil. Tušil jsem, že jakmile otevřu oči, začnou problémy.

Nemýlil jsem se. Když jsem podlehl a nechal světlo, aby mi proniklo pod víčka, zjistil jsem, že hledím na nezvykle nízký strop s podivnou bílou bublinou uprostřed. Pootočil jsem hlavu a z ošklivosti pokoje, ve kterém jsem se nacházel, se mi udělalo špatně.

Místnost byla odporně strohá, ostré přímé linie primitivního nábytku přímo bodaly do očí. Nikde žádná dečka, žádná osvěžující porcelánová miniatura, žádné vyřezávané police na stěnách ani kachlová kamna v koutě s holandskými motivy na kachlích. Nízkému stropu, který vyvolával pocit, že mi každou chvíli spadne na hlavu, odpovídala i nevábná okna nevynalézavého obdélníkového tvaru, zasklená jedinou velkou tabulí. Bez clony závěsů propouštěla tolik světla, že mě oslňovalo a znemožňovalo rozeznat, co je na obraze, který mezi okny visel.

Ležel jsem na jakési podlaze z dokonale hladkých a připasovaných prken, nikoli však z parket, takže jsem neměl představu, jak byla vyrobena. Poté jsem si uvědomil, že mám šat v nepořádku, kalhoty rozepnuté a košili vyhrnutou. Ostatně jsem byl oblečen jako šašek – do světle modrých kalhot jakoby z režného plátna s pomačkanými trubkovitými nohavicemi a do košile okrové barvy podivného střihu, který korunoval nesmyslně přeložený límeček.

Ta da da dá, ta da da dá, opět zazněl ten akord, který jako by zval k poslednímu soudu. Přinutil mě kleknout si a pak se postavit na nohy. Opřel jsem se přitom levou rukou o podlahu a zavyl bolestí. U kořene prostředníku jsem měl vypálený kroužek až do živého masa.

To udělal prsten, uvědomil jsem si a málem upadl. Cítil jsem, jak se mi houpe žaludek, ale přesto jsem vyrazil hledat zdroj toho zvuku, protože něco mi říkalo, že tak to má být.

Na stole s několika marnotratně velkými kusy papíru a sešity či svazky papíru, nebo co to bylo, ležela krabička z neznámé lesklé hmoty se žlutozeleným okénkem. Ta da da dá, ta da da dá, znovu vydala ten zvuk, když jsem se nad ní v úžasu sklonil. Nevěděl jsem, co to je ani jaký má ten akord význam nebo jak ho zastavit. Nakonec to zmlklo samo.

Musel jsem se ze svého výletu do minulosti vrátit někam do vzdálené budoucnosti, uvědomil jsem si. Alespoň technicky dokonale provedené detaily jinak strohého a neutěšeného interiéru tomu napovídaly a pak věci, o jejichž funkci a významu jsem neměl ani potuchy. Naopak zde chyběly věci tak důvěrně známé jako kalamář a násadka s perem. Poznání, že mě prsten při návratu katapultoval kdovíkam, mi s definitivní platností vyhnalo žaludek do krku. Urgentně jsem potřeboval nočník nebo alespoň umývací mísu. Jenže nic takového v pokoji nebylo, žádný toaletní stolek se vsazeným lavorem do horní desky a se džbánem s vodou na podnožce.

Potácivě jsem se vrhl ke dveřím. Doufal jsem, že se dostanu na chodbu, kde snad najdu záchod pro celé patro. Jenže za dveřmi byla další místnost s dokonce třemi dveřmi. Ty v ose byly nejmasivnější, takže jsem usoudil, že vedou ven z bytu.

Nedokázal jsem je otevřít. Marně jsem mačkal na kliku a při tom žádný zámek ze dveří nevystupoval. Pod klikou byl sice malý kruhový terčík se štěrbinou, ale něco tak titěrného přece nemohlo být zámkem. Poznání, že jsem v bytě uvězněn, zhoršilo ještě můj tělesný stav. Namátkou jsem se vrhl ke dveřím vlevo a v pološeru rozeznal, že ta místnost je do poloviny výšky vyložena bledě zelenými kachlíky. Svíraly i bělostnou vanu, ale mě více zajímala porcelánová mušle, v níž jsem rozeznal záchod.

Po vyzvracení se mi ulevilo, ale cítil jsem se velmi slabý. Trápily mě žaludeční křeče a v ústech, v nichž zůstala pachuť zvratků, jsem měl sucho. Potřeboval jsem se napít, ale v té luxusní koupelně, jakou neměla ani Kateřina Zaháňská, nebyl žádný džbán s vodou.

Zdálo se, že mi už lépe funguje mozek, a dokázal jsem uvažovat nad tím, co jsem v koupelně viděl. Neměla okno, ale z příšeří zářila další porcelánová mísa, která byla zavěšena na zdi vedle záchodové mušle v takové výši, aby si v ní člověk mohl umýt ruce. Když jsem se nad ní předklonil, rozeznal jsem, že má odtok, a pochopil, že to je samovyprazdňující se lavor. Nad mísou se mdle lesklo zrcadlo a světlo stačilo, abych v něm uviděl svou ztrhanou tvář s několikadenním strništěm. Pod zrcadlem vystupoval ze zdi jakýsi lesklý kvádřík se dvěma knoflíky. Mezi nimi trčela z kvádříku ohnutá trubka, také tak lesklá, málem až do středu mísy. Byl to tedy jistý druh kašny či fontánky a já se dovtípil, že ve zdi je rozvod vody a že těmi knoflíky se voda asi pouští. Napřed jsem na ně mačkal, ale nahmatané vroubkování po obvodu mě přivedlo na myšlenku, že se s nimi zřejmě otáčí.

Otočil jsem tím s červeným terčíkem uprostřed a vzápětí nadskočil leknutím. Protože za mými zády to zlověstně zahučelo a v bíle natřené skříňce, která byla zavěšená na zdi, začalo hořet. Malým kruhovým otvorem v její přední stěně jsem zřetelně viděl hnízdo jedovatě modrých plamenů, jež osvětlily koupelnu přízračným světlem. Z trubice opravdu začala proudit voda, ale když jsem do ní strčil pravou ruku, zařval jsem bolestí. Kdybych do té vroucí vody strčil levičku s popáleným prostředníkem, asi bych omdlel.

Když jsem otočil knoflíkem s červeným terčíkem zpět, až na doraz, hučení za mými zády ustalo. Otočil jsem druhým knoflíkem, jenž měl tmavší střed, asi modrý, a konečně se dočkal studené vody, kterou jsem chlemtal přímo z trubice.

Pak jsem si ještě vyplachoval ústa, ale povlaku na jazyku a odporné pachuti jsem se nemohl zbavit. Chtěl jsem si očistit jazyk, ale nikde jsem neviděl škrabku. Na poličce, zase z nějakého divného kluzkého materiálu, a nikoli ze dřeva, však ležely dva malé kartáčky, jejichž ztvarování napovídalo, že se vejdou do ústní dutiny. Usoudil jsem, že to jsou zubní kartáčky, ale postrádal jsem dózu se zubním práškem. Vedle kartáčků spočívalo několik válečků, na jednom konci zploštělých a druhém opatřených malinkatým knoflíčkem, neříkaly mi však zhola nic. Nakonec jsem si zuby vyrajboval jedním z těch malých kartáčků. Napadlo mi ho alespoň namočit. Nikde jsem ale neviděl žádnou kostku mýdla, a přitom bych se tak rád umyl. Vlastně vykoupal, neboť jsem si všiml, že také do vany je možno napustit studenou i teplou vodu. Jaký by to byl úžasný přepych – napustit si plnou vanu teplé vody!

Nakonec mě z koupelny vyhnal hlad. Zkusil jsem otevřít poslední dveře v síni (visela v ní na stěně jakási soustava desek se zrcadlem a háčky, z nichž splývaly roztodivné oděvy, podivné bundy a haleny, které mi připomínaly oblečení lovců a myslivců) a za nimi byla opravdu kuchyně. Opět můj zrak zraňovaly hranaté tvary polic a skříněk v tom ohavném geometrickém stylu. V jedné z těch skříněk jsem pak našel konzervy s obrázky ryb a potěšilo mě, že vynález pana Duranda z roku 1810 se má pořád čile k světu. Našel jsem i patku chleba, ta však byla beznadějně plesnivá.

Náhle se kuchyní rozlehl brumlavý zvuk. Vydávala ho bílá almara v koutě (proč si tato doba tak potrpí na bílou barvu!, vždyť je k zešílení). Napřed jsem se lekl, ale pak jsem se vzmužil a opatrně jsem se k almaře přiblížil. Ta náhle škytla a přestala brumlat. Obhlížel jsem přední stěnu almary, všiml si, že na jedné straně má panty a na druhé madlo.

Tak jsem za něj zatáhl.

Prudký jas, který vyrazil z nitra almary, mě málem oslepil. Hlavně jsem se lekl a ulevil jsem si zaklením. Vnitřek almary byl skvostně osvětlen neznámým druhem silného světla a vanul z něho chlad. Obsah byl pak odměnou mé odvaze. Poličky uvnitř almary byly zaskládány potravinami, všiml jsem si vajíček, kusů masa v nějakém průhledném obalu, dalších konzerv a škatulek se sýry. Dole, ve větších nádobách z čirého materiálu, byla zelenina, mrkev, cibule, brambory a – to jsem se opravdu vyděsil – rajská jablka! Ano, někdo v téhle truhle na potraviny přechovával jedovatá rajská jablka. Vůbec jsem tomu nerozuměl, nicméně bylo jasné, že v nejbližších dnech hlady neumřu. Uvažoval jsem, jestli si nemám upéct kus masa a k tomu uvařit brambory, ale nikde jsem neviděl ani kamna, ani nějakou zásobu dřeva nebo uhlí. Nakonec jsem almaru zase zavřel a vzal si ze skříňky jednu rybí konzervu a balíček sušenek. Konzervu jsem otevřel nožem (našel jsem ho v zásuvce nade dvířky, za nimiž byly uloženy stříbrolesklé hrnce a další, mně neznámé nádobí).

S kořistí jsem se vrátil do pokoje a při tom málem vrazil do malého nízkého stolku, na němž stál nějaký stroj s klapkami. Zvědavě jsem se nad ním sklonil. Lezl z něho papír potištěný oddělenými hranatými literami. Před papírem byl v krytu přístroje půlkruhový výkroj a jím bylo vidět pacičky s reliéfy literek.

Uvědomil jsem si, že se dívám na důmyslnou domácí tiskárnu. Na geniální vynález, který musel v administrativě způsobit převrat.

„Tady by byl Schubert bez práce,“ zabručel jsem si nicméně do strniště s jakýmsi zlomyslným uspokojením.

Při jídle jsem zíral na obraz, který visel mezi okny. Byla na něm nahá, vyzývavě krásná žena, která mi byla nějak povědomá. Po jídle na mne náhle padla silná únava. Svalil jsem se na hranolovité lože, a ještě než jsem upadl do spánku, se mi v hlavě honilo, že jsem se zapomněl v kuchyni podívat po svíčkách, protože nějak svítit budu muset.

Když jsem se probudil, panovala opravdu tma. Nikoli však naprostá. I přes záclony se okny dovnitř pokoje linula kalná záře, takže jsem rozeznával obrysy nábytku. Chtěl jsem vědět, kolik je hodin, a tak jsem mechanicky bez přemýšlení sáhl po jakési šňůře a cosi na ní stiskl. Pokoj zalila stejná záře, jaká se linula po otevření chladicí almary v kuchyni.

Zdálo se mi, že světlo se z lampičky na nočním stolku jen pozvolna řine a jako rostoucí příliv pozvolna zaplavuje jeden kus nábytku za druhým, postupuje od předmětu k předmětu a umožňuje mi je identifikovat. Místnost mi byla čím dál tím povědomější, až jsem si uvědomil, že jsem ve svém pokoji, ve svém bytě za dejvickým náměstím.

Nábytek ztratil svou agresivní strohost, opět tu bylo mé oblíbené křeslo a důvěrně známý psací stůl, nyní poněkud nepořádně poházený listy papíru se starými poznámkami, kroužkovými bloky, štůskem knížek o Kateřině Zaháňské a Boženě Němcové, drátěným kelímkem se zásobou propisek a fixů a stejně provedeným držákem na korespondenci, obé z obchodního domu IKEA. Přes dvoudílnou skříň s praktickými posuvnými dveřmi jsem sklouzl očima až k nízkému stolku s psacím strojem, do něhož byla zasunuta poslední stránka rozpracovaného svazku B. N.

Zvedl jsem se z postele a zamířil ke dveřím, kde jsem s naprostou samozřejmostí zatlačil na destičku kolébkového vypínače, abych rozsvítil hlavní světlo. Předměty v pokoji vystoupily ještě jasněji a já si vše pátravě prohlížel a neustále se přesvědčoval, že všechny ty věci znám a vím, jaký mají význam a k čemu slouží. Našel jsem odvahu, abych se podíval na obraz, a připadlo mi, že mě Božena Němcová sleduje výsměšnýma očima, že má stejný kukuč jako ta šestnáctiletá holka, která poslala Kateřinu Zaháňskou do háje. Poté jsem odešel do koupelny, roztočil kohoutek teplé vody nad vanou a s uspokojením sledoval, jak se plní teplou vodou. Hučení karmy bylo pro mne božským zvukem, nicméně jsem si s úšklebkem pomyslel, že před několika hodinami bych se ani nenapil, kdybych si pořídil pákové baterie, jak jsem původně chtěl.

Ležel jsem v teplé vodě skoro hodinu a přímo ve vaně se oholil. Pak jsem přešel do kuchyně, uvařil jsem si z pytlíku gulášovou polévku (Vitana vaří za vás), do které jsem přidal nakrájené brambory a salám, a když jsem snědl dva talíře, vrátil se do postele.

Konečně doma, pomyslel jsem si blaženě, když jsem zhasínal lampičku a zavrtával se pod přikrývku.

* * *

Příštího rána jsem si napřed skočil na nákup (klíče pochopitelně visely na svém místě na háčku v předsíni) a v kalendáři si ověřil, že jsem byl v minulosti tři dny současného času. Ke snídani jsem si osmažil vajíčka a s čerstvým chlebem to byla mana nebeská. Poté jsem zasedl k psacímu stroji a začal doplňovat svůj svazek. Pracoval jsem pilně celé dopoledne veden snahou co nejvěrněji zachytit vše, co jsem během svého druhého tripu zažil. Při tom mi v hlavě vyvstávala spousta otázek. Teprve před polednem mi napadlo podívat se, kdo telefonoval, když jsem ještě nevěděl, co to je mobil.

Byla to paní magistra Alena Michálková. Avšak než jsem se rozhodl, že se jí ozvu, jsem si prohlédl seznam nepřijatých hovorů, jestli nevolal ještě někdo. Bylo to málo pravděpodobné, poněvadž prakticky s nikým neudržuji styky a občas se ozve leda tak bývalý kolega nebo z obchodních důvodů bývala žena.

Kromě Michálkové (volala dokonce dvakrát) jsem měl ještě jeden nepřijatý hovor. Od Kahovce, což mě docela překvapilo, protože on nepatřil k mým bezprostředním kolegům a na naše občasné sleziny nechodil. Necítil jsem žádnou potřebu mu volat, ale Aleně, jak jsem jí už v duchu říkal, jsem brnkl hned.

„Michálková, prosím?“ zazněl v mobilu její melodický hlas.

„Tady Milbach. Omlouvám se, že jsem se vám neozval už na první zavolání, ale nebyl jsem na signálu…“ Ani jsem moc nelhal.

„Ale to vůbec nevadí, pane Milbachu,“ ševelil mobil, „nejde o nic vážného,“ povídali, že mu hráli, pomyslel jsem si, jestli není vážné dostat chlapa do postele, tak co? „Jen mě zajímalo, jak jste pokročil ve studiu života Boženy Němcové.“

„Kdybyste nezavolala vy, ozval bych se sám,“ řekl jsem vstřícně, „protože mě to strašně zaujalo. Vůbec jsem netušil, že by nějaký čítankový autor mohl být tak zajímavý. Všechny knížky, co jste mi půjčila, mám prakticky přečtené a musím se vám přiznat, že celý týden jsem se vlastně ničemu jinému nevěnoval. Úplně jsem se do toho propadl.“

„To ráda slyším. Jak už jsem vám řekla, Božena Němcová je moje oblíbené téma, takže jsem potěšená, že zaujala i vás…“

„No právě,“ vpadl jsem úslužně do pauzy, kterou udělala, „mě to tak zaujalo, že bych rád pokračoval. Ale potřebuju to s někým probrat. V hlavě se mi honí spousta otázek a myslím si, že vy byste na ně dokázala nejlépe odpovědět. Co byste tomu řekla, kdybych vás pozval na večeři a u dvojky vína bychom to všechno probrali?“

V mobilu bylo ticho, a tak jsem dodal: „Samozřejmě, ta dvojka by nemusela být jediná.“

Odměnou mi byl smích.

„Proto jsem se neodmlčela,“ perlil mi u ucha ten rozdychtěný hlásek, „jen jste mě trochu zaskočil. Dnes večer nemůžu…“

„To nevadí,“ skočil jsem jí do řeči, „já vás chtěl pozvat na zítřek nebo na další den, jestli se vám to zítra nehodí…“

„Zítra to bude v pohodě,“ řekla natěšeně, „mám sice do šesti službu, ale pak jsem volná.“

„Výborně,“ zahlaholil jsem, „stavím se pro vás v knihovně a vybereme si nějakou klidnou hospůdku…“

„Mohl byste radši počkat venku?“ řekla žena, na kterou jsem už myslel jako na Alenu. Zřejmě se v ní probudila obava, že by se vystavila dotěrným dotazům kolegyň. „Nebo si chcete půjčit nějakou knížku?“ to zase promluvil profesionál.

„Samozřejmě, počkám venku,“ odpověděl jsem. „A to půjčování necháme na příště.“

„Těším se na viděnou,“ uzavřel jsem poněkud škrobeně, a když se mi dostalo ujištění, že i protistrana se těší, ukončil jsem hovor.

„Abys věděla,“ obrátil jsem se k portrétu, když jsem odložil mobil na stůl, „mám na zítra domluvené rande.“

„A netvař se tak žárlivě, Barčo,“ dodal jsem ještě, „já jsem ti taky Schuberta nevyčítal.“

A pak, pro jistotu, abych měl klid, jsem přes obraz přetáhl oponku.

* * *

Odpoledne jsem dopisoval svazek. Už teď obsahoval údaje, které by v nějakém tom Ústavu pro českou literaturu, nebo jak se ta instituce, kde se vědátoři hrabou v dílech a životech spisovatelů, jmenuje, vyvolaly zemětřesení.

K večeru jsem si vzal Babičku a začal knížku pročítat, abych ji konfrontoval s tím, co jsem při tripu zažil. Nevěděl jsem, jestli se mám smát, nebo brečet. Žil jsem v domnění, že Božena Němcová vylíčila v Babičce skutečný kus svého života, a teď jsem zjistil, že knížka má s realitou pramálo společného. Připadla mi jako snová vidina, jako skutečnosti se příčící představa ztraceného dětského ráje. Když jsem se propracoval až ke konci a četl o smrti babičky, jak běžela Barunka žalovat včeličkám, vzpomněl jsem si, jak Betty pohrdavě a přezíravě odbyla Magdalenu Novotnou, když ji náhodou potkala v hospodářském dvoře, a docela jsem na paní autorku dostal vztek.

Co tím sledovala?, ptal jsem se sám sebe. Byla to další věc, na kterou jsem se chtěl zeptat Aleny. Napadlo mě určité vysvětlení, ale chtěl jsem je také probrat s Alenou. Právě jsem si ohříval k večeři klobásy, když se ozval mobil. Starý dobrý Beethoven se stihl ozvat třikrát, než jsem doběhl z kuchyně do pokoje.

Byl to Kahovec.

„Slyším,“ ohlásil jsem se, když jsem hovor přijal.

„Buď zdráv,“ zaznělo mi do ucha. „Člověče, co je s tebou, už ti volám podruhé…“

„O co se jedná?“ stroze jsem ho přerušil.

„O co by se mělo jednat?“ podivil se. „Prostě jsem s tebou chtěl pokecat, jak jde život…“

„Jak by měl jít? Normálka.“

„Jen se nedělej,“ smál se. „Co třeba ten obraz? Ani ses neozval, jestli jsi ho v pořádku dostal.“

„Jo, dostal,“ byl jsem co nejúsečnější.

„No a co? Dobrý?“ přímo jsem viděl, jak rádoby šibalsky mrká. „Už víš, kdo na něm je?“

„Jo, vzpomněl jsem si,“ připustil jsem. „A neměj péči, obraz jsem dostal v pořádku. Můžeš za mě poděkovat doktorovi Sezemskýmu.“

„Ale no tak, nebuď jak psí čumák. Neříkej, že jsi neměl chutě. Kolikrát sis už před tím obrazem drhnul lýko?“

„Proč bych to dělal,“ automaticky jsem odpověděl (a zalhal, protože Kahovec byl poslední člověk na světě, kterému bych se přiznal). „Tys to zkoušel?“ zeptal jsem se na oplátku a jistými obavami.

„Ty vole,“ mobil se smál, „a proč bych to zkoušel? I přes svůj věk tady mám holek dost. Ale musíš uznat, že ta Božka byla kus… Možná jsem to zkusit měl,“ dodal rozmarně.

„No, teď už tu šanci mít nebudeš,“ opáčil jsem kousavě.

„Přestaňme blbnout a mluvme vážně,“ Kahovec použil rčení, které jsem znal z porad, které vedl – jako by měl znovu na ramenou majorskou zahrádku. „Přemýšlel jsi o tom, proč vůbec ten obraz vznikl? Nemáš nějaké papíry po rodičích, které by se ho týkaly, kde by byla nějaká zmínka, jak se k tý tvý prasestřenici dostal? A vůbec, z které strany to byla tvá příbuzná? Z otcovy, nebo matčiny?“

„Co je ti do toho?“ odsekl jsem. Nevěděl jsem to a nějak jsem se k tomu nechtěl přiznat. „Nemám nic,“ připustil jsem nakonec. „Poslyš, proč tě to tak zajímá?“

„Ty vole, tebe vůbec nenapadlo, že by to mohl být fotokamufl, vůbec první v českých zemích?“

Věděl jsem, co má Kahovec na mysli. Fotokamufl byl náš interní výraz pro provokační fotografie obvykle pornografického charakteru, které měly vybranou osobu veřejně kompromitovat nebo poskytnout důvod k vyhození z práce, u umělců k rozvázání smlouvy.

„Ty si nemůžeš pamatovat na mediální trojku, kterou jsme začátkem roku 1970 nasadili do vedení televize, rozhlasu a Pragokoncertu, protože jsi byl ještě dítko školou povinné,“ pokračoval zatím mobil, „ale právě na její podnět jsme nechali udělat fotokamufly Marty Kubišové a zajistili distribuci do Pragokoncertu a do dalších kulturních institucí.“

Vybavil jsem si tu akci, poněvadž se o ní na akademii dost mluvilo, stejně jako o akci z konce ledna 1977, kdy v Ahoji na sobotu nechala 4. správa uveřejnit fotky, na nichž se obnažený Vaculík sluní na hřbitově na náhrobku a jeho milenka na vedlejším. Nepřineslo to žádný výsledek, Vaculík už byl hluboko ukotvený v disentu a manželku už nemohl ničím překvapit. Celou akci dokonce otočil proti nám, když v samizdatové literatuře uveřejnil metody, jakými StB fotky získala.

„Bylo to ale dost zpackaný,“ podotkl jsem. „Ta italská pornoherečka nebyla Kubišce až tak podobná, a pokud si vzpomínám na rozbor té akce, řediteli Pragokoncertu se ani po třech hodinách nepodařilo ohnout Neckáře, aby potvrdil její totožnost.“

„Ale účel to splnilo,“ namítl poněkud nakvašeně Kahovec.

„Ty si tedy myslíš, že ten obraz měl zkompromitovat Boženu Němcovou?“ přešel jsem jeho poznámku. „To by ho musela nechat namalovat rakouská tajná policie,“ dovozoval jsem.

„Jo, naši kolegové,“ uchechtl se do mobilu Kahovec. „Kdyby se to v osmdesátým devátým nezvrtlo, šel bych po tom a zjistil, jestli není v archivech nějaký záznam…“

„Kdyby byly ryby,“ poškleboval jsem se mu. V tu chvíli mi došlo, že se Kahovec podřekl, že musel o obrazu vědět dříve, než spadl jeho nájemnici na hlavu.

„Poslouchej, tys o tom obrazu už věděl,“ vypálil jsem přímo. „Vy jste o něm věděli už dávno a radši jste ho nechali viset u té staré báby,“ uvědomil jsem si, že to musela být oficiální akce, akce Kahovcova oddělení, „aby z toho nebyla senzace.“

„Jo, máš pravdu,“ vrkl mobil, „jako vždy, ale už jsme neměli čas zjistit něco bližšího. A proto jsem ti zavolal. Abys věděl, co máš doma, a jestli bys nenašel v rodinném archivu nějaká vodítka. Že mi dáš vědět, jestli se něco dozvíš?“ loudil.

Tůdle nůdle, pomyslel jsem si, zrovna tobě budu věšet na nos, že právě ten obraz mi dává možnost, jak i toto přesně zjistit a objasnit.

„Proč se o to dál zajímáš?“ zeptal jsem se nevinně.

„Jsem přece zpravodajec,“ opáčil Kahovcův hlas v mobilu, „a jak se říká, jednou zpravodajec, navždy zpravodajec. Neříkej, že tobě se nezasteskne po staré práci, že bys dal nevím co, abys zase měl svůj svazek.“

Sjel jsem očima ke stolku s psacím strojem, kde vězela rozepsaná stránka mého svazku.

„Můžeš chodit na ryby,“ podotkl jsem.

Kahovec se do mobilu rozesmál.

„Ironickej jako vždycky. Hele,“ zvážněl, „nebude ti vadit, když se občas ozvu a zeptám se, jestli jsi na něco nenarazil? Já zase zkusím nějaké staré kontakty, jestli není něco v archivech,“ sliboval na oplátku. „Ty vole, tebe neláká dokázat, že to je první fotokamufl v Čechách?“

Pak jsme se rozloučili, Kahovec si neodpustil ještě jednu narážku na „odírání lýka“, a já mohl mobil odložit.

Jeho telefon mi nasadil brouka do hlavy. Bezpečnost se nikdy o nic nezajímala jenom tak, vždy za tím bylo ještě něco. S leknutím mi napadlo, že Kahovec byl také na tripu, že si obraz vyzkoušel přede mnou a teď chce z nějakých důvodů vědět, jestli už jsem odhalil jeho tajemství. Určitě zavolá znovu, v tom nelhal, a čím méně budu mluvit já, tím více mi bude muset ze svých karet ukázat.

V tom okamžiku jsem si vzpomněl na vlas, který jsem shora nalepil na dveře bytu před druhým výletem do minulosti.

„Já vůl!“ řekl jsem nahlas, protože teď už nemělo cenu kontrolovat, zda jsem měl nějakou nečekanou návštěvu v době, kdy mé tělo leželo bezvládně na podlaze.

Až do půlnoci jsem se pak probíral v půjčených knížkách a propojoval to, co jsem viděl, s napsaným.

Příští den jsem vyrazil do města. Vystoupil jsem z „áčka“ na Můstku, vyšel horním východem na Vodičkovou a šel po ní až k ulici Palackého. Odbočil jsem do ní a zastavil se. Tady, tehdy se ulice jmenovala Pasířská, bydlel doktor Staněk, do jehož salonu vstoupila v roce 1842 Božena Němcová, tady ji přemluvili, aby se nechala portrétovat Hellichem, tady pak její portrét visel, než se Staňkovi v roce 1845 přestěhovali do blízké ulice Široké, dnes na rohu Palackého a Jungmannovy.

Nepochyboval jsem, že při příštím tripu mě prsten zavede právě sem a že budu mít možnost ověřit, zda měl Kahovec pravdu. Jestliže Hellichova podobizna posloužila jako podklad pro fotokamufl, v tomto případě spíše pro piktokamufl, pak by to znamenalo, že obraz musel někdo pro policii okopírovat a k obličeji přimalovat nahé tělo.

Možná mě uchvátilo tělo nějaké prostitutky, kterou policejní agenti zpracovali, aby tu práci vzala, rozmrzele jsem dumal, když jsem se vracel Jungmannkou k Můstku, ačkoli Betty, jak jsem ji poznal ve Chvalkovicích, byla dost divoká na to, aby se nechala tajně malovat v Evině rouše. Koneckonců, bylo by to v souladu s přesvědčením revolucionářky, že měšťácké konvence je třeba odhodit.

Jenže Alena mi tvrdila (a docela se přitom rozčílila), že žádný takový obraz neexistuje. Třeba se nezachoval, třeba ho nějaký strážce odkazu Boženy Němcové coby národního idolu zničil, utěšoval jsem se, když jsem procházel Příkopy na náměstí Republiky a odtud zamířil do ulice Na Poříčí. Šel jsem vlastně opačnou cestou, než kterou chodívala Božena Němcová do Staňkova salonu, protože v ulici Na Poříčí bydlela. Došel jsem až ke Zlatnické a automaticky jsem po ní zamířil dolů na Truhlářskou, kde stál dům, který jsem získal v restituci.

Vždycky jsem měl pocit, že jsem v tom domě dlouhé roky bydlel, ačkoli jsem v něm nestrávil ani jednu noc, snad jenom tu první. Alespoň mi to řekla babička. Moji rodiče napřed bydleli na studentské ubytovně na Strahově, v dřevěných barácích po wehrmachtu, a pak dostali služební byt na třídě SNB. Když nám dům vrátili v restituci, měli jsme s Jarmilou už deset let státní byt na Jižním Městě, odkud jsem se po rozvodu přestěhoval do Dejvic.

* * *

Kolem čtvrté jsem se vrátil domů, vysprchoval se, oblékl si novější džíny, tričko a přes ně koženou bundu.

Bylo pět minut po půl šesté, když jsem vartoval před knihovnou. Paní magistra Michálková se vynořila ve tři čtvrtě na šest, oblečená do modrošedého kostýmku. Vzápětí jsem uslyšel božské staccato podpatků jejích lodiček, nikoli zezadu a neustále unikající jako v roce 1989, ale nyní směřující ke mně a vzrušivě se zesilující. Pozdravili jsme se a já vykouzlil zpoza zad malou decentní kytičku fialek. Zdála se mi uměřená naší první schůzce a Alena se aspoň nemusela vláčet s nějakým velkým pugétem.

Měl jsem vyhlédnutou hospůdku na opačné straně Kulaťáku (věděl jsem, že tam mají dobré bílé víno z Lechovic), kam jsme došli za necelých deset minut.

Cestou mi Alena vyprávěla o konfliktu s nějakou starou bábou, která se nechtěla smířit se skutečností, že nová detektivka od její milované P. D. Jamesové je už půjčená, a vykřikovala, že to tak nenechá, že ona dobře ví, že kdyby přišla s flaškou vína, že by ta knížka byla hned, ale na to ona jako důchodkyně nemá.

„Baba jedna jedovatá,“ ulevila si Alena, když jsme vstupovali do hospůdky a prošli do zadní místnosti, kde byl obsazen jen jeden stůl (špitala si u něho nějaká dvojice), „takhle sprostě nás napadat.“

Po obvyklé debatě, čím začneme (nakonec jsme se shodli na fernetu) a dohadování nad výběrem jídla (shodli jsme se na tataráku), jsme se konečně dostali k tématu schůzky. Tedy k tomu zjevnému, formálnímu, protože to druhé bylo jasné. V tom je výhoda randění se zralými ženami, obě strany mají jasno, jak to chodí, milostný protokol mají v malíčku, takže nějaké nežádoucí překvapení či zklamání je prakticky vyloučeno. Tím chci říci, že o Boženě Němcové jsme začali mluvit až u piva, které jsem si dal na žízeň, Alena pak u slibované dvojky bílého.

„Vy jste mi teda dala,“ zahájil jsem rozhovor, „od té návštěvy v knihovně nedělám nic jiného, než že ležím v Boženě Němcové.“

„To jste teda pašák,“ prohlásil můj krásný protějšek vážně, ale v koutcích mu cukalo. Teprve pak mi došlo, jaký dvojsmysl jsem vlastně řekl a že jsem se dočkal odpovědi na téže úrovni.

Nevěděl jsem, co na to odpovědět, a musel jsem se tvářit dost zoufale. Takhle jsem si průběh prvního rande po mnoha letech nepředstavoval.

Paní magistra se zatvářila provinile.

„Promiňte, nechtěla jsem se vás dotknout,“ pravila zkroušeně. „Opravdu jsem zvědavá, čím vás Božena Němcová zaujala. Například bych ráda věděla, co si myslíte o jejím původu.“

„Každopádně nevěřím, že se narodila až začátkem února 1820,“ nabýval jsem pomalu rovnováhu a uvědomoval si, že musím postupovat opatrně, abych se náhodou nepodřekl – nemohl jsem přece vybalit, že vím, kdo byl její skutečnou matkou, nebo že jsem byl dokonce u toho, když to Kateřina Zaháňská Betty přiznala. Musel jsem používat důkazy z půjčených knížek a závěry, které jsem získal „v terénu“, mezi ně opatrně vkládat. A nezapomínat na hlavní cíl – dostat tuto žádoucí ženu do postele.

„Ve školních záznamech je uvedeno, že se narodila v roce 1818, a ona sama píše, že když přišla do Chvalkovic, bylo jí třináct. To posouvá její narození ještě o rok dopředu, na dosah možnosti, že byla opravdu dcerou Dorothey Zaháňské a hraběte Clam-Martinice.“

„Vidím, že jste opravdu nemařil čas,“ pochválila mě paní magistra, „ale obávám se, že jsem vás zavedla na scestí. Nepředpokládala jsem, že budete mít tak vážný zájem, myslela jsem si, že to hrajete, že mě prostě… balíte,“ upřela na mě pohled, který ženy používají v okamžiku, kdy se domnívají, že mluví pravdu.

Nechal jsem ji mluvit.

„Víte,“ pokračovala, „ty knížky, které jsem vám půjčila, patří do populární literatury, ale pro literární historiky jsou něco jako bulvár. Hlavně proto jsem se chtěla s vámi sejít,“ byla až po uši v tom ženském sebeklamu, který vede ženy k tomu, že nalézají všechny možné a nemožné důvody pro schůzku s mužem – jenom ne ten pravý, „abych vám navrhla, jestli byste si nechtěl prostudovat serióznější literaturu a třeba i primární prameny, jako je souborná korespondence Boženy Němcové.“

Nemohl jsem jí říci, že já už z primárních pramenů těžím, z těch nejprimárnějších!, a tak jsem se na ni vstřícně usmíval.

„No to budu rád,“ řekl jsem nadšeně, „ale nevím, jak by mohly ty knihy zvrátit jasná fakta.“

„Asi bych vám měla osvětlit situaci kolem Boženy Němcové,“ odpověděla přemýšlivě Alena. „Víte, v září 1992 se o ní konala na vysoké škole pedagogické v Hradci Králové konference. Kromě příspěvků o díle tam byly vysloveny i dva polemické referáty ohledně data jejího narození, a tudíž o jejím původu. Vytvořily se tam vlastně dvě strany, které existují dodnes a leží si ve vlasech. Já jim říkám strana šlechtická a strana proletářská. Ta šlechtická pochopitelně tvrdí, že Barunka nebyla vlastním dítětem Panklových a že má šlechtický původ, ta proletářská pak, že byla vlastní dcerou Terezie Panklové, která se k ní chovala se stejnou láskou jako k ostatním svým dětem, a všechno ostatní jsou jen nepodložené spekulace. To, co jsem vám půjčila, jsou spíše knížky šlechtické strany – pochopitelně až na Tilleho a Novotného,“ chvatně dodala, „a tak jsem si myslela, jestli máte opravdu zájem,“ podívala se na mě s takovou nadějí, že bych jí slíbil všechno na světě, „že bych vám obstarala i akademičtější knížky, které, pravda, plédují pro stranu proletářskou. Mohla bych vám je obstarat v Národní knihovně, a vy byste je nemusel shánět.“

„Budu moc rád,“ vřele jsem souhlasil, „ani nevím, jak vám mám poděkovat, protože mě Božena Němcová opravdu zaujala. Ty knížky si přečtu s velkým zájmem, ale opravdu nevím, jak by mohly, například, zpochybnit zápisy ve třídních knihách,“ namítl jsem, „kde je uvedeno, že se Barunka narodila v roce 1818.“

„Proletářská strana tvrdí, že to je omyl, že se prostě učitel přepsal nebo jenom stáří Barunky odhadl, protože neměl k dispozici její křestní list.“

„To snad nemyslíte vážně?“ vyhrkl jsem překvapeně při mazání topinky (mezitím nám donesli ty tataráky). „Takže všechny argumenty, které se jim nehodí, jsou omyly a chyby? Takhle klidně dokážete, že země je placatá,“ docela jsem se rozhorlil.

Odměnou mi zase byly ty šibalské jiskřičky v očích krásné paní magistry.

„Páni,“ řekla uznale, „vy jste se nějak rozjel. Víte, stoupenci proletářské strany patří dost často ke starým strukturám, takže takové polemické metody jim asi nejsou cizí. Oni pořád skutečně vidí Boženu Němcovou jako proletářku z nuzných poměrů a to, že by mohla být šlechtického původu, je pro ně nestravitelné.“

„Přál bych jim vidět parádní pokoj ve Starém bělidle,“ vyhrkl jsem, „vždyť to tam vypadalo skoro jako na zámku. To nemělo s nuznými poměry nic společného.“

Naštěstí Alena vzala moje uřeknutí jako řečnickou figuru vyřčenou ve svatém rozhorlení.

„No vida, už jste si přečetl Babičku. A to docela důkladně, jak vidím…“

„Vždyť to bije přímo do očí,“ skočil jsem jí nezdvořile do řeči. „Představte si,“ už jsem si dával pozor, abych se nepodřekl, „představte si, že stojíte před obyčejným selským stavením se šindelovou střechou a píše se rok 1825. Co budete očekávat vevnitř?! To nejnutnější zařízení, žádné skříně, ale truhly, maximálně nějaké ty lavice, židle a stůl sroubený ze dřeva. Místo toho však vstoupíte do měšťanského salonu s vycpávanými seslemi, leštěnými skříněmi a zasklenými vitrínami. A v rohu ještě stojí klavír, považte, klavír v rodině služky a kočího! To přece musel někdo zaplatit! Nebo si to všechno Božena Němcová vycucala z prstu?!“

Poprvé se mně stalo, že jsem na rande zapomněl na jeho primární účel. Už jsem Alenu nevnímal jenom jako erotický objekt, ale jako partnera, se kterým si mohu nejlépe popovídat o tom, co mě momentálně nejvíce zajímalo, co mně nejvíce leželo na duši.

Alena na mě zkoumavě hleděla.

„Když to říkáte takhle, pak je to opravdu podivné. Abych se přiznala, nikdy předtím mě nenapadlo takhle uvažovat. Asi jsem se dívala na Babičku očima současníka, pro kterého je čalouněný nábytek a skleněné vitríny samozřejmostí. I když klavír jsme doma neměli…“ dodala.

„No vidíte, a to jste nebyli…,“ zavčas jsem se zarazil, „… to jste asi nebyli žádná nekulturní rodina.“

Málem jsem prozradil, že z operačního svazku znám její rodinné prostředí více než dobře, Alena to však vzala jako příležitost se lépe představit.

„Máte pravdu. Můj tatínek měl vysokou ekonomickou a maminka pajdák. A oba byli náruživí čtenáři a o knížkách se u nás neustále debatilo. A chodili na koncerty a do divadla…“ zahleděla se mimo mne, zřejmě zabloudila do blažené krajiny dětství.

„Asi jste měla hezké dětství,“ podotkl jsem.

Vrátila se pohledem ke mně a usmála se.

„Ano, měla, asi jako Barunka v Babičce,“ usmála se. „Jenže to moje bylo skutečné, nemuselo se přikrašlovat, jak to udělala Božena Němcová. To už jste zjistil, ne?“

Přikývl jsem na souhlas.

„To je jedna z věcí, na kterou se vás chci zeptat. Proč, podle literárních vědců, Božena Němcová Babičku napsala? Proč svoje dětství tak zidealizovala?“

„Vesměs se soudí, že to byla reakce na smrt syna Hynka, který byl ze všech jejích dětí nejnadanější a kterého nejvíce milovala. Byl to vlastně obvaz, který si přiložila na svůj největší duševní úraz.“

„Nikoho nenapadlo, že by mohla mít ještě jiný důvod?“

Pátravě se na mě zahleděla.

„Pak se ještě uvádějí takové ty všeobecně lidské důvody,“ připojila. „Každý člověk si svoje dětství idealizuje a hledá v něm útěchu… Víte,“ dodala živě, „Božena Němcová se Babičkou přiřadila k těm autorům, kteří jako první na světě učinili hlavním hrdinou svého příběhu prostého člověka. Předtím se romány psaly jenom o šlechtě.“

Předklonil jsem se.

„Nikoho nenapadlo, že Babičku napsala kvůli špatnému svědomí? Kvůli tomu, jak se k Magdaleně Novotné obrátila zády? I když…,“ vzápětí jsem se opravil, „… i kdyby věděla, že to vlastně nebyla její babička, byl to člověk, který ji vychoval a dal jí svou veškerou lásku. Ale fräulein Betty se za svou českou babičku styděla, což musel být pro pozdější českou vlastenku a spisovatelku nesnesitelný pocit. Proto je Babička taková, jaká je…, taková idylická…“

Dopil jsem víno a otočil se po vrchním, abych objednal další láhev veltlínského zeleného ročník 2006, protože Alena měla také dopito, ale dáma mého srdce mne zarazila.

„Už nic neobjednávejte,“ položila svou ruku na mou, „nebo budu opilá a budete mne muset odvléci domů.“

Odtáhla ruku a podívala se na hodinky.

„Je už skoro deset a já jsem pracující žena. Co kdybychom to dnes skončili,“ opravdu krásně se na mě usmála, „a pokračovali někdy jindy? Přece se nevidíme naposled, budu mít pro vás ty knížky.“

„Kde bydlíte?“ zeptal jsem se, když jsme vyšli z hospůdky. „Rád bych vás doprovodil.“

Po očku na mě pohlédla.

„Máte štěstí, není to daleko. Mám dvougarsonku v sídlišti Na Dědině, z Kulaťáku tam jede autobus dvě stě osmnáct. Nebo můžeme jet stodevatenáctkou a kousek dojít,“ vzala můj doprovod za samozřejmost.

Nakonec jsme jeli stodevatenáctkou a zbytek, trvalo to asi sedm minut, došli. Alena se do mě zavěsila, protože jarní noc nebyla nijak teplá, a já cítil, jak se mi ňadrem opírá o ruku.

Když jsme došli k jejímu paneláku (cestou jsem si ukládal do paměti důležité orientační body a samozřejmě zaregistroval číslo domu), zastavila se před osvětleným vchodem.

„Tady se rozloučíme,“ řekla důstojně. Pak mě rychle políbila na ústa a dodala: „Byl to hezký večer, Zdeňku…“

Zamířila ke dveřím a klapot jejích lodiček mi znovu rozproudil testosteron.

Ve dveřích se otočila.

„Zavolám zítra,“ hlasitě zašeptala a zapadla do domu.

Čekal jsem tak dlouho, dokud domovní automat nezhasl světlo. Pak teprve tíseň, která na mě po jejím odchodu padla, zeslábla. Necítil jsem se dobře mezi těmi obřími domy ve tvaru krychle. Připadly mi najednou naprosto cizí, měl jsem pocit, že se musejí každou chvíli zřítit a pohřbí mě pod svými troskami. Když jsem šel na autobusovou zastávku, radši jsem se díval k zemi. Měl jsem štěstí, autobus přijel za deset minut, ale málem mi ujel, protože jsem se musel k nastoupení přinutit silou vůle.

* * *

To byl čtvrtek a v pátek jsem od rána čekal na telefonát od Aleny. Krátce po deváté se Beethoven opravdu ozval, ale byl to jistý pan Petrásek, majitel realitní agentury, které jsem svěřil pronájem domu v Truhlářské. Jedná se o třípatrovou starší budovu z poloviny 19. století, ale celkem v solidním stavu. Petrásek mě přesvědčil, abych v domě provedl půdní vestavbu. Spočítal mi, že do čtyř let se investice vrátí a zisk z nájemného se zvýší o pětadvacet procent (a tím i jeho zisk). Teď mi volal, že stavební povolení je vyřízené a že bych se měl v pondělí dostavit k jednání s panem Maňkovským, majitelem stavební firmy, projít s ním dům, a hlavně podepsat smlouvu, aby se jeho lidé mohli dát co nejdříve do práce. Vestavba znamená shodit střechu, řekl Petrásek, a k tomu se nejlépe hodí léto. Pak ještě dodal, že Maňkovský je solidní, sice o krapet dražší, ale dělá rychle, takže se vyplatí. Řekl jsem, že se v pondělí v devět stavím a ať to s tím polírem na tu hodinu domluví.

Před polednem se konečně ozvala Alena. Knížky z Národní knihovny prý pro mne bude mít začátkem příštího týdne, a že mě ráda uvidí. Odolal jsem pokušení požádat ji o schůzku přes víkend, srdečně poděkoval a připojil, že ji také rád uvidím a že předpokládám, že se při té příležitosti zase domluvíme na tak příjemném posezení, jaké bylo to včerejší. Odpověděla, že proti tomu nic nemá, protože se jí se mnou dobře povídá, a že veltlínské zelené z Lechovic není vůbec špatné, protože ji ani trošku nebolí hlava. Pak dodala, trochu mimo mísu, že má přes víkend moc práce, že si naplánovala velký jarní úklid a že má také plnou pračku. Já tomu ale dobře rozuměl – byla to vlastně omluva, proč mi nenabídla nějaké setkání o víkendu.

Ačkoli jsem to neměl ve zvyku, vyrazil jsem v sobotu do centra, jako bych byl nějaký zahraniční turista. Znovu jsem zašel do Palackého ulice a díval se na dům, kde bydlel doktor Staněk a kde jeho paní pořádala své salony, odtud jsem prošel přes Karlovo náměstí až do Vyšehradské ulice, kde Božena Němcová dopsala Babičku. Pak jsem se vrátil a zamířil z Karlova náměstí nahoru do Ječné, kde si Božena Němcová pronajala byt předtím, a pak se vydal kus cesty přes Václavák až na Poříčí. Zde manželé Němcovi bydleli za svého prvního pražského pobytu v roce 1842 a 1843. Zase jsem Zlatnickou sešel na Truhlářskou a zastavil se před svým domem. Z ulice se nezdá veliký, ale táhne se do hloubky. Bylo to pochopitelné, že když jsem byl kousek odsud, zašel jsem se podívat i na dům, který byl můj a který stál již za života Boženy Němcové. Jenže já věděl, že mě před to třípatrové stavení přivedlo něco jiného, nevěděl jsem však co. Navíc jsem měl pocit, že dům by měl být nižší a že by před ním mělo stát lešení. Takové to staré, z úzkých fošen a dřevěných, k sobě svázaných žebříků.

Při té dlouhé procházce jsem měl zvláštní pocit nepatřičnosti. Domy se mi zdály příliš hřmotné a asfaltem pokryté nebo vydlážděné ulice a chodníky jaksi ploché a vyumělkované. Do mysli se mi vtírala představa kočičích hlav a chodníků vyskládaných oblázky. Zdálo se mi, že místo svištění automobilů a zvonění tramvají slyším hrkot kočárů, frkání koní a práskání bičů. Lidé mi připadali málo důstojní a jakoby splácnutí na jedno brdo.

V neděli jsem nikam nešel, jen v poledne do pizzerie na oběd, a odpoledne utratil listováním v bulvárních magazínech.

* * *

Pondělí a úterý jsem strávil s panem Maňkovským. Byl to takový drobný chlapík, který vůbec neodpovídal mé představě stavitele, ale na všechny dotazy odpovídal pohotově a přesně. Napřed jsme v realitce probrali stavební plány a rozpočet, pak jsme se přemístili na Truhlářskou a prošli si dům, hlavně tedy půdu. Mezi těmi starými trámy, komíny a podsedními zdmi jsem se najednou cítil naprosto uvolněně – jako na žádném jiném místě poté, co jsem se vrátil. Stalo se něco zvláštního, uvědomil jsem si nejen rozumem, že vše kolem je na svém místě, ale také jsem to doslova procítil. Mezitím jsme v přítmí doškobrtali až k mezištítové zdi, která odděluje přední a zadní trakt domu a prostupuje půdou, prošli otvorem v ní a vykročili podél ní k obvodové zdi. Měla jakousi římsu, jež v koutě s mezištítovou zdí přecházela v pilíř. Rozpraskané trámy krovů byly tak nízko, že jsme se museli předklonit.

Náhle jsem přeskočil do opačné nálady, dostal jsem nepochopitelný strach a cosi ve mně křičelo, abych od přestavby odstoupil a nic nepředělával.

Zastavili jsme se před nevysokým pilířem, který jako by štítovou zeď zesiloval. Jeho kdysi bílá omítka byla nyní zčernalá a na místech, kde odprýskla, odhalovala zvětralé cihly.

Maňkovský rozsvítil baterku a paprskem světla jel po římse na úpatí obvodové zdi. Pak se otočil a posvítil si na pilíř, zatímco já cítil, jak se slabostí potím.

„To mě podrž,“ řekl udiveně. „Tak inženýr Jursa měl pravdu, ten pilíř tady opravdu je. Inženýr Jursa je náš statik,“ dodal na vysvětlenou.

„O co jde?“ optal jsem se námahou. „Ten pilíř něčemu vadí? Budete ho muset zbourat?“ motala se mi hlava a cítil jsem, jak mi čúrky potu stékají po zádech.

„To bych neriskoval,“ odpověděl pan Maňkovský. „Vidíte,“ ukázal na mohutný trám, který vedl podél zdi ve výši našich hlav, „ten pilíř podepírá podsední trám. Při práci nám vadit nebude, i když jsme s ním v projektu nepočítali, protože na plánech domu není zakreslen. Je to všechno trochu neobvyklé, obvykle leží podsední trám přímo na podsední zdi.“

Posvítil baterkou na vršek pilíře, na trám, který přes něj vedl, abych to dobře viděl.

„Stavitel, který tehdy dům zvedal,“ vysvětloval mi přitom, „asi nevěřil, že mezištítová zeď trám bezpečně unese, a tím pilířem se posichroval.“

Nesledoval jsem ho. Náhle jsem měl nohy jako z hadrů. Málem bych upadl, ale v poslední chvíli jsem sklesl na římsu podél obvodové zdi.

Maňkovský si toho všiml a posvítil na mě.

„Co se vám stalo?“ zeptal se s obavou. „Je vám zle?“

„Jen se mi špatně dýchá,“ zalhal jsem, „a nějak se mi zatočila hlava. To dělá ten dusný půdní vzduch.“

„Tak toho necháme. Pojďte, já vám pomůžu,“ Maňkovský ke mně přistoupil a podal mi ruku.

Už jsem se cítil lépe a na nohy jsem se postavil sám.

„Můžu jít klidně sám,“ zavrčel jsem.

„Vlastně jsme skončili,“ řekl Maňkovský a zamířil zpět k otvoru v mezištítové zdi, „chtěl jsem hlavně vidět ten pilíř. Podle mého názoru je zbytečný, protože pod novou střechu přijde betonový věnec,“ pokračoval, zatímco mi pečlivě svítil před nohy. „Ale bude záležet jenom na vás, jestli se rozhodnete ten pilíř zbourat, nebo nechat. V interiéru vadit nebude, protože nové byty budeme stejně obkládat sádrokartonem na úrovni tady té římsy,“ otočil baterku zpět do prostoru půdy a posvítil na cihlový sokl, který běžel po celé délce obvodové zdi, „takže pilíř by stejně nebylo vidět.“

Mezitím jsme došli ke dveřím vedoucím z půdy na schodiště. Zůstaly otevřené a procházelo jimi jasné denní světlo.

„Poslyšte, nevznikl ten pilíř v roce 1856, kdy jsem nechal zvednout dům o patro?“ vypadlo ze mě, aniž bych chtěl, jako by to řekl někdo cizí. „Neohrozí ta půdní vestavba celkovou statiku domu?“ dodal jsem starostlivě, když jsem vyšel do světla na schodišti. Znovu jsem měl před očima vidinu domu nižšího o patro a stíněného tím archaickým lešením.

Maňkovský se na mě divně díval.

„Asi jste myslel svého pradědečka, pane Milbach,“ řekl po chvíli. „Vy byste to těžko před těmi sto padesáti lety stihl, že?“ připojil s úsměvem.

„Nemusíte mít obavy,“ uklidňoval mě vzápětí, „pan Petrásek na tu první nástavbu narazil při vyběhávání stavebního povolení a upozornil inženýra Jirsu. Ten zkontroloval původní plány a v pátek se tady byl podívat. Všechno je v pořádku, obvodové zdi spodních pater jsou ještě silnější, než vyplývalo z dokumentace. O tom svědčí ta římsa, víte? No a právě při té prohlídce si všiml toho neobvyklého pilíře. Takové věci se vyskytují častěji, než si myslíte,“ chlácholil mě.

Už mně bylo úplně dobře, ale přesto jsem ho pro strach skoro nevnímal. Obával jsem se, že se vracím do stavu, který jsem zažil těsně po návratu, že opět zapomenu význam moderních věcí a můj duševní obzor se smrskne na poloměr první poloviny 19. století.

* * *

Nakonec to dopadlo tak, že jsem Maňkovskému všechno odkýval, i to, že se stavebními pracemi může začít okamžitě a pilíř zbořit. Čekalo mě však ještě jednání v bance, neboť na investici jsem si musel vzít úvěr. Naštěstí se do toho zapojil Petrásek a přes svoje kontakty všechno předjednal. Mohl jsem mu to svěřit, protože se s ním dobře znám. Pamatuji si ho ještě z časů, kdy byl vedoucím OPBH, a on také ví, kým jsem býval, protože mi podepsal závazek ke spolupráci a jednu dobu jsme spolu dokonce seděli v uličním výboru KSČ. Přesto si jednání v bance vyžádalo téměř celé středeční dopoledne, ale po obědě jsem už mohl zavolat Aleně, jestli knížky má a jestli se mohu stavit. Dostalo se mi kladné odpovědi a srdečného ujištění, že mě ráda uvidí. Takže jsem okamžitě vyrazil do knihovny.

Cestou mě trápila obava, jestli na mě znovu nezaútočí „záchvat minulosti“, jak jsem těm nepříjemným stavům říkal. Ale jakmile jsem Alenu spatřil, měla bílou blůzku a za pultem jí to moc slušelo, všechny obavy jsem pustil z hlavy.

„Tak tady jsou ty knížky, Zdeňku,“ řekla s úsměvem a ukázala na štos knih na pultě. „Můžu vám tak říkat, nevadí vám to?“ připojila polohlasem, aby ji neslyšela kolegyně.

„Samozřejmě že mi to nevadí,“ přistoupil jsem na její hru, „ale vy mi zase dovolte, abych vám říkal Aleno,“ odpověděl jsem potichu.

Celá zrůžovělá kývla na souhlas, ale ihned se vrátila k věcnému jednání.

„Půjčila jsem pro vás celou korespondenci Boženy Němcové,“ postupně vzala ze štosu čtyři solidní svazky a vršila je vedle, „a pak ještě Lamentaci,“ k mému ulehčení vybrala znatelně slabší knížku. „To je výběr z korespondence, dopisy, které Božena Němcová napsala mužům. Bude to pro vás čtivější než celá korespondence,“ vysvětlovala.

Znovu sáhla do původní hromádky.

„A toto je významná studie o literárním dílu Boženy Němcové a jeho zařazení do kontextu doby,“ přidala na rostoucí komínek další bichli, „a nakonec tady mám knížku, která je jakousi biblí proletářské strany, psanou tak, aby vyvrátila argumenty těch, kteří si myslí, že Barunka byla šlechtického původu. S tou byste asi měl začít, Zdeňku,“ doporučovala.

Naštěstí to byla útlá knížka, žádná „bible“, a tak jsem nadšeně kývl na souhlas.

„Přečtu to co nejdřív,“ sliboval jsem, „protože jsem zvědavý, jak to ovlivní můj názor, a hlavně, abychom se mohli brzo setkat a povyprávět si o tom, Alenko,“ uzavřel jsem procítěně.

„Mohli bychom jít o víkendu třebas na procházku do Divoké Šárky,“ navrhla jaksi mimochodem paní magistra, ale mně bylo jasné, že se jedná o promyšlený plán, „jestli teda, Zdeňku, nemáte nic proti procházkám. Prý má být hezky a bylo by škoda trčet doma nebo v nějaké restauraci. Na tu by byl čas až večer…,“ dodala s úsměvem Mony Lisy.

Odpověděl jsem, že to zní skvěle a že přinejmenším tu knížku protiargumentů do té doby přečtu.

A taky jsem se do ní hned doma dal. A bylo to přesně tak, jak říkala Alena. Pankelova rodina zde byla vylíčena jako nuzní proletáři, aby se zdůraznilo, že Zaháňští neměli s Barunkou nic společného (jinak by přece její pěstouny hmotně zabezpečili), autor dokonce naznačoval, že pověstnou návštěvu babičky s dětmi na zámku, kdy si na konci paní kněžna povzdechne, šťastná to žena, si Němcová prostě vymyslela kvůli uměleckému účinku. Opožděné vystavení křestního listu pak bylo vysvětleno tím, že se rodiče styděli za nemanželské dítě a počkali, až je mohli legalizovat sňatkem (proč by však čekali do roku 1831, když měli svatbu v létě 1820?!). Nejkrásnější bylo tvrzení, že je urážkou Boženy Němcové domnívat se, že by nevěděla, kdy se narodila, nebo že by pochybovala o tom, že její skuteční rodiče jsou Pankelovi. To, že v různých dopisech uvádí při určitých příležitostech vždy jiné stáří, jaksi autor přešel, a jak už mi řekla Alena, skutečnost, že ve školních záznamech má uveden rok narození 1818, byla zdůvodněna omylem učitele, který zapsal chybný rok. Kde ale tu cifru vzal? Pravda, Barunka neměla křestní list, takže se buď ptal dítěte samotného, nebo jeho rodičů. Z toho vyplývá, že a) Barunka opravdu nevěděla, kdy se narodila, b) rodiče úmyslně lhali. Ale proč by to dělali, kdyby byla Barunka opravdu jejich dítě a narodila se 4. února 1820?

Z předem zakopané pozice byl také v knížce pojednán pobyt Betty ve Chvalkovicích. Podle korouhevníka proletářské strany odešla Betty do Chvalkovic jako služebné děvče, které sloužilo za stravu. Pan zámecký Hoch se prý s Johanem Pankelem dobře znal, byli prý dokonce obchodní partneři – Pankel vozil Hochovi různé věci z ciziny, které pak pan zámecký výhodně prodával (že by za to byl ten klavír ve Starém bělidle?!) – a na základě těchto přátelských vztahů se pak Betty dostala do Chvalkovic, aby ulehčila matce a svým početným sourozencům. Budiž, dejme tomu, že Hoch a Pankel spolu opravdu kšeftovali, ale mohla by Betty přebývat ve Chvalkovicích bez souhlasu vrchnosti? Dovolil by si něco takového správce sloužící s prušáckou oddaností, udělala by něco takového „paní kmotra“, která se v Kateřině Zaháňské viděla?

Tohle byly otázky, které si musel položit každý soudný čtenář, aniž by, jako já, měl informace přímo „od pramene“, získané vlastním pozorováním.

Stěžejním důkazem proletářské strany pak byla skutečnost, že se Kateřina Zaháňská o Boženu Němcovou nijak nepostarala, že se k ní nehlásila ani Dorothea Zaháňská, když se sama stala vévodkyní a veškeré důvody, aby se k nemanželské dceři nepřiznala, pominuly.

Já věděl proč, ale nemohl jsem to na Alenu rázem vysypat, když jsme v sobotu po poledni spolu kráčeli od tramvajové smyčky k vodní nádrži Džbán a pak po turistické stezce k Aritmě. Alena měla džíny a bundu, jelikož duben zatím nebyl příliš teplý, a na nohou botasky, takže její chůze nebyla tak výrazná, ale i tak jsem byl šťastný jako blecha, že mohu kráčet po jejím boku.

„Vidím, Zdeňku, že do proletářské strany nepřestoupíte,“ smála se Alena mému rozhořčení.

„Ti druzí nejsou o moc lepší,“ zahrál jsem si na ďábelského advokáta. „Vezměte si třeba případ panklovna.“

Tak se říká ratibořickému stavení č. 55 v žernovské stráni, které Johan Pankel dostal v roce 1840 jako dar od hraběte Schulenburga, když byl propuštěn ze služby (pan Hoch měl pravdu, po zavedení železnice přestala šlechta používat na daleké cesty kočáry a specializovaní kočí jako Pankel byli rázem bez práce).

Podle šlechtické strany dostali Pankelovi domek za osvojení Barunky, podle proletářské strany to byl běžný dar pro vysloužilý personál.

„Ani jednu stranu nenapadlo v tomto případě spočítat něco, co bych nazval koeficient výskytu. Přitom by to nedalo ani tolik práce – stačilo by opatřit si seznam služebnictva a zjistit, kolik z nich dostalo podobně jako Pankelovi domek. Počet takových případů by se pak podělil počtem služebnictva, a kdyby byl výsledný koeficient větší než nula pět, měla by spíše pravdu proletářská strana, kdyby byl naopak menší než nula pět, měla by pravdu spíše strana šlechtická.

A kdyby nabyl extrémní hodnoty, dejme tomu méně než nula jedna, nebo dokonce se ukázalo, že Pankelův případ byl v té době na ratibořickém panství ojedinělý, pak by to byl matematický důkaz, že Pankel opravdu prokázal Zaháňským nějakou mimořádnou službu. A naopak, jestli by tento koeficient měl hodnotu nula devět, nebo i více, nevyvratitelně by to znamenalo, že Pankelovi byli řadoví bezvýznamní služebníci. Bez takové statistiky případ panklovny prostě nic nevypovídá, není to žádný důkaz, ale jenom kec, na kterém se nedá vůbec stavět.“

„Vůbec všechny ty materiály, co jsi mi, Aleno, půjčila,“ v zápalu řeči jsem své krásné průvodkyni tykl, „postrádají to podstatné. Není v nich žádné statistické zázemí, které by jednotlivým skutečnostem dalo váhu. Chybí jakákoli systémová analýza, prostě neobsahují žádný pravděpodobnostní rozbor jevů, které život Boženy Němcové provázejí. Chce to provést korelace, které by odlišily navzájem související jevy, tedy skutečně ty významné, které mohou o něčem vypovídat, od rušivého šumu, od informační hlušiny. Takhle to má stejný význam jako hádka dvou bab na trhu.“

Alena se zastavila a zírala na mě s pusou dokořán.

„Tohle se učí kresliči na strojařské průmce?“ uvedla konečně svá krásná ústa do chodu. Byla to jen řečnická otázka.

„Já vím, o čem jsi mluvil,“ hned pokračovala a při tom mi taky automaticky tykla, „a ten příklad s panklovnou jsem pochopila. Jako knihovnice jsem měla systémovou analýzu na vysoké, ale to neplatí pro filozofii. Většina lidí jde na literární vědy právě proto, aby se vyhnula matematice a podobným hrůzám.“

„Proto to s humanitními vědami vypadá tak, jak to vypadá,“ neodpustil jsem si jedovatý komentář.

Asi se jí to dotklo, přestože se jí to vlastně netýkalo.

„Ááá, pán je chytrák,“ vypálila, „náš záhadný pan kreslič chce mustrovat celý svět.“

Zabodla do mě oči.

„Poslyš, když už si teda tykáme,“ bylo vidět, že jí změna oslovení neunikla, „znovu se tě ptám. Kdo ty vlastně jsi?“

V tomto okamžiku z nás dvou byla chytrá ona, já pak beznadějný hlupák, který vypadl z role. Musel jsem se nějak vykroutit.

„Jak už jsem ti řekl, nezaměstnaný kreslič, který žije z restituce,“ lhal jsem jenom napůl. „Jen jsem ti neřekl, že mám pár semestrů na technice. Vejšku jsem nedodělal a moc o tom nemluvím, protože se za to stydím,“ řekl jsem zkroušeně. „A omlouvám se za to tykání.“

Z náhlého impulsu jsem k Aleně přistoupil.

„Snad to tímhle napravím,“ řekl jsem, objal ji a políbil na ústa.

Dlouze.

Pozvolna se mi vymanila z náruče.

„Stejně je kolem tebe nějaká záhada,“ řekla vyčítavě, ale spokojeně se přitom usmívala.

„Ať je, nebo není,“ pokrčil jsem rameny, „nic to nemění na faktu, že jsem se do tebe zamiloval, že se mi strašně líbíš již od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl. Jsem úplně blázen do tvé chůze. Chodíš totiž jako královna, víš to?“

„Tohle mi ještě nikdo neřekl,“ odpověděla okouzleně.

Tentokrát přistoupila ona ke mně a nabídla mi ústa.

„Vraťme se radši k Boženě Němcové,“ řekla, když jsme se odtrhli, „nebo nikdy tou Divokou Šárkou neprojdeme.“

Znovu jsme vykročili a při tom se drželi za ruce.

„Ty se svým analytickým mozkem,“ neodpustila si malé rýpnutí a při tom mi stiskla ruku, „asi už máš o Boženě Němcové celou teorii.“

„Mám,“ bohorovně jsem souhlasil, neboť jsem si uvědomil, že nyní mohu „prodat“ vědomosti, které jsem získal v minulosti, aniž bych se prozradil.

„Podle mého soudu je klíčem ke všemu zbourání Starého bělidla a je příznačné, že tuto událost nekomentují žádné knížky, které jsi mi půjčila. Obě strany ji berou na vědomí, aniž by se snažily o nějaké vysvětlení. Z toho vyplývá, že ji nijak nekomentovala ani Božena Němcová, a v Babičce dokonce zamlčela. Tam nikdo Staré bělidlo nezbourá. A přitom to musel být pro celou rodinu obrovský otřes, protože se jí drasticky snížila životní úroveň. Také je zajímavé, že zbourání chalupy se přesně kryje s odchodem Betty do Chvalkovic, takže ona byla jediná z rodiny, kterou zhoršení životních podmínek nepostihlo.“

Na chvilku jsem se odmlčel a kochal jsem se tím, jak mi Alena visí na rtech.

„Vzhledem k tomu, že o všem na panství rozhodovala autokraticky Kateřina Zaháňská, muselo se jednat o svévoli z její strany. Teď je otázka, proti komu byla namířena. Pankelovi to mohlo být jedno, ten byl většinu roku s panstvem v zahraničí, ale nejkrutěji to postihlo jeho manželku. Tereza Pankelová doslova přišla o všechno – o krásný panský nábytek, o nezávislé bydlení v suché slunné chalupě na krásném místě u řeky. Ale hlavně ztratila společenský statut, do vlhkého suterénního bytu pod ratejnou si paní správcovou ani měšťky z České Skalice zvát nemohla. Byla zase jen obyčejná služka ze dvora, jako když začínala…“ udělal jsem dramatickou pauzu – míjeli jsme právě parkoviště s obytnými automobily a já se na ně zahleděl, abych měl k odmlce záminku.

„No tak to, proboha, dořekni,“ ozvala se netrpělivě Alena. „Co tím chceš naznačit? O příšerných podmínkách v tom suterénním bytě, který byl tak malý, že Tereza Pankelová musela chodit rodit k sousedům, vědí všichni.“

„Já tím nechci nic naznačit,“ důstojně jsem se ohradil, „já tím chci dokázat, že zbourání Starého bělidla byla promyšlená akce Kateřiny Zaháňské proti Tereze Pankelové ve válce o Barunku. Je to důkaz, že Tereze Pankelové nešlo v prvé řadě o peníze, a proto také žádné nedostala, ale o prestiž, o společenské postavení. Chtěla se odříznout od chudé české služky, jakou byla v mládí, a stát se váženou německou měšťkou. Vždyť kvůli tomu zavrhla i rodný jazyk a matku, kterou ještě před zbouráním ze Starého bělidla vyštvala. Prestiž vyššího stavu – to byla ta skutečná cena, o kterou si řekla při osvojení Betty – a tu prestiž jí také Kateřina Zaháňská prostřednictvím hraběte Schulenburga poskytla. A přesně toto jí vévodkyně v roce 1830 vzala – za trest, že použila Barunku proti ní jako rukojmí.“

„Tereza Pankelová byla natolik chytrá,“ navázal jsem, když jsme na rozcestí zahnuli vlevo a drželi se značky, „aby věděla, že když Barunku vrátí vévodkyni, která z ní chtěla udělat další schovanku, přestane mít Kateřina Zaháňská důvod, aby jí dopřávala, tak řečeno, zvláštní zacházení. Znamenalo by to pád do starého živoření mezi služebný lid český, návrat mezi společenskou spodinu do ratejny. Asi vévodkyni vyhrožovala, že prozradí pravý původ Barunky, jenže jak čas běžel, ztrácela tato vyhrůžka na síle. Navíc, jak Barunka dospívala, hrozilo nebezpečí, že jí nějaký selský synek udělá dítě a po svatbě se stane poddanou osobou, takže nezbylo než ji uklidit do Chvalkovic. A to byl okamžik, kdy Kateřina Zaháňská přešla do protiútoku a vykázala Terezu Pankelovou tam, kam patřila. Je mi jí docela líto,“ připojil jsem, „ale proti tak mocné sokyni, kterou vyškolil Metternich a dokázala se vyrovnat Talleyrandovi, neměla šanci.“

„No dobře,“ souhlasila Alena. „To vysvětluje, proč umřela Tereza Pankelová jako chudák a proč rodinu zaměstnala až po smrti Kateřiny její sestra Dorothea. Vysvětluje to také, proč si Kateřina nevzala Barunku k sobě, když dosáhla věku šesti let, jak to udělala s ostatními schovankami. Ale tvoje teorie nevysvětluje, proč se o Barunku nepostarala po Chvalkovicích, proč ji nechala živořit čtyři dlouhé roky v tom strašném suterénním bytě, než se vdala, nota bene s mrzoutskou matkou, které se rozbil celoživotní sen. Nebo proč se o ni nepostarala Dorothea, když to byla její skutečná matka.“

To byla voda na můj mlýn, nahrávka na smeč.

„Víš, to je zajímavé, jak literární vědci, kteří se rozčilují, jak někdo může urážet Boženu Němcovou podezřením, že neznala rok vlastního narození, ji současně mnohonásobně víc urážejí představou, že to byla jenom pitomá holka, která sebou nechala pasivně vláčet a přijala by všechno, co by jí kdo podstrčil. K čertu, vždyť je to tak jednoduché – ona prostě odmítla hrát hru panské schovanky,“ křičel jsem do stromů, které lemovaly cestu, „když jí to konečně Kateřina Zaháňská nabídla. Podle jejího temperamentu soudím,“ nemohl jsem říci, že jsem tomu na Zaháni osobně přihlížel, „že bez okolků poslala vévodkyni do háje a vyhlásila jí válku, vlastně celé šlechtě… Protože to byla revolucionářka, protože se rozhodla vytvořit si vlastní identitu, nehrát podle podstrčených partesů, ale podle vlastních not.“

Alena mlčela a mechanicky cupitala po mém boku. Málem bylo slyšet, jak jí usilovným přemýšlením skřípou v hlavě kolečka.

A znovu jsem se nechal unést.

„Vždyť od studentky Saint Simona, Blanquiho, Owena a dalších utopických socialistů, a hlavně Hegelovy stoupenkyně se nic jiné čekat nedalo,“ suverénně jsem prohlásil.

Alena se znovu zastavila.

„Kde jsi byl zase na tomhle?“ vyrazila ze sebe a dívala se na mne jako učitelka na žáka, z něhož se vyklubal převlečený inspektor.

„Vždyť je to logické,“ rychle jsem se vzpamatoval. „August Hoch možná byl opilec, ale patřil k nadprůměrně vzdělaným lidem, uměl anglicky a francouzsky a kupoval si v těchto jazycích nejen knihy, ale nechával si v nich posílat i noviny a časopisy. Je prostě nemožné, že by pominul nové sociální proudy, které tehdy v Evropě rozvířily duchovní bahno, a jsem přesvědčen, že s nimi seznámil i Betty. Vždyť to byl jediný člověk na celém zámku, s nímž mohl takové věci probírat. A Hegel za pobytu Betty ve Chvalkovicích zemřel, stalo se to 14. listopadu 1831 v Berlíně, takže berlínské noviny o tom jistě informovaly, jako je jisté, že je Prušák Hoch odebíral. Nepochybně se o té události Betty zmínil a určitě jí vysvětlil, v čem bylo učení tohoto filozofa epochální.“

„Možné to je,“ řekla Alena a po očku se na mě podívala.

„To jste také brali na strojařině, Hegelovu filozofii?“ optala se pak ironicky. Skvěle jí to pálilo, takže jsem dostal strach, že až budeme spolu v posteli, nenapravitelně se podřeknu.

Naštěstí z této otázky se dalo snadno vykroutit.

„Zapomínáš, že za minulého režimu byl na všech vysokých školách povinný marx-leninismus.“

„To máš pravdu,“ uznala a srovnala se mnou krok. „Vím od bývalého manžela – víš, on taky studoval strojařinu…,“ zvláštně se zatvářila, zřejmě uvažovala, jestli tato shoda znamená štěstí, nebo smůlu, „… jak študáci marxák nenáviděli. Tebe to zajímalo?“ bezelstně se zeptala.

„Docela jo,“ připustil jsem podle pravdy, „byla to příjemná změna oproti odborným předmětům. A význam dialektického materialismu pro studium dějin nezpochybňují ani největší antikomunisti.“

„Nepřestáváš mě překvapovat svými znalostmi…,“ řekla na to, „… a svými neznalostmi,“ dodala se šibalským úsměvem. „Tvoje znalosti – to není žádná souvislá pevnina, ale jakési podivné souostroví…“

Netušila, jak byla blízko pravdě. Kdybys věděla, jaké exotické ostrůvky poznání jsem ke svému souostroví poznání připojil v poslední době, pomyslel jsem si, tak by ses teprve divila… Musel jsem se při tom nějak divně zatvářit, protože Alena se zastavila.

„Promiň, jestli jsem se tě dotkla,“ objala mě kolem krku, „myslela jsem to jenom jako žertovné přirovnání…“

Její šedomodré oči potažené blankou milostné touhy jsem měl těsně před obličejem, cítil jsem, jak se svým klínem tiskne proti mému klínu.

„Ty prostě víš spoustu věcí, které bych od tebe vůbec nečekala. Přišel jsi do knihovny jako literární troglodyt a teď říkáš věci, které neznají ani špičky v oboru. Trošku mě to děsí, ale také vzrušuje…“

Zavřel jsem jí ústa polibkem.

A pak znovu a znovu.

Ještě než jsme vyrazili na další cestu, vytáhl jsem z kapsy mobil. Byl to jeden z prvních modelů s webkamerou.

„Jestli dovolíš, rád bych si tě vyfotil,“ požádal jsem zamilovaně Alenu, „abychom měli vzpomínku na první pusu.“

Rozesmála se a tak, se šťastným úsměvem na tváři, jsem ji na fotce zachytil.

Poté jsme pokračovali cestou k zámku Jenerálka a vrátili se k původnímu tématu.

„No dobře, ty sis vytvořil ucelenou hypotézu o původu a životní dráze Boženy Němcové,“ prohlásila Alena. „A mě by zajímalo, jak do tvé hypotézy zapadá Josef Němec. Proč si vzala právě jeho, o dost staršího muže, který byl hrubián a finančně ji nechal na holičkách. Vím, že ji tlačili rodiče, a podle tebe jakoukoli pomoc od vévodkyně odmítla, ale nemusela přece brát prvního, který přišel. Dokázala by vzdorovat, když měla tak silný charakter…“

„Jednak to byl hezký urostlý chlap,“ odpověděl jsem, „ale hlavně to byl radikální český vlastenec. Povahou to byl aktivista, revolucionář – a na takového Betty čekala, protože znamenal živnou půdu pro její snahu vytvořit si vlastní identitu, která by neměla nic společného s její minulostí. Pochopila, že s Němcem po boku se může z německé burgfrajle, která nevěděla, kdo jsou vlastně její rodiče, přerodit v českou vlastenku a revolucionářku a najít smysl života v boji za společnost, kde by nezáleželo na původu… Proto si ho vzala a z Betty Pankelové se stala Božena Němcová.“

„To ji ale pak vidíš tak, jak ji viděli komunisti,“ prohlásila s despektem Alena. „Tak ji akcentoval Julius Fučík v eseji Božena Němcová bojující. A Zdeněk Nejedlý ve stejném duchu psal akademické studie, ve kterých se stále dokola rozebíral výňatek z jejího dopisu z března 1848, kde píše o nouzi mezi chudým lidem, že chudina musí jíst to, co by ani mnohý panský psík nežral.“

„To jsem vůbec nevěděl,“ opáčil jsem překvapeně. „Proč jsi mi žádnou z těch knížek nepůjčila?“

Nyní se překvapeně zase tvářila Alena.

„Protože mě to vůbec nenapadlo. Pro tvou generaci to byla školní látka, a tak jsem nějak automaticky předpokládala, že to znáš. A pak,“ dodala, „dneska už to nikdo nečte. Oni ji, obrazně řečeno, vykuchali, a místo srdce jí dali hodinový strojek komunistického robota.“

Chvilku mi trvalo, než jsem vstřebal, co mi právě Alena řekla. Musel jsem rozanalyzovat, nakolik můj pohled na Boženu Němcovou vychází z reality, kterou jsem na vlastní oči viděl, a nakolik je ovlivněn mým smýšlením. Nemohl jsem popřít, že mi byla levicovost Boženy Němcové sympatická, avšak jako komunistka by neobstála.

Alena po mě pokukovala s čím dál tím větší zvědavostí.

„Stalo se něco?“ optala se nakonec s obavou.

„Ne, nic,“ zavrtěl jsem hlavou, „jen přemýšlím, jestli by mohla být Božena Němcová komunistkou, a vychází mi, že ne. Okamžitě by byla označená, že trpí nacionální úchylkou a že je revizionistka.“

„Tím, že jsem řekl, že byla revolucionářka,“ pokračoval jsem, „jsem myslel to, že po boku Josefa Němce se stala národnostní aktivistkou, ale těžiště své činnosti neviděla v přímé politické akci, nýbrž v psaní.“

Pak jsme došli k zámku Jenerálka a já navrhl, abychom se stavili v restauraci v bývalém mlýně na nějaké jídlo. Alena chvíli mlčela, než odpověděla. Věděl jsem, na co myslí, a připadal jsem si jako vítězný gladiátor v cirku, který může téměř s jistotou očekávat, že cézar ukáže palcem nahoru, ale na sto procent to neví, protože vládci jsou náladoví – jako ženy.

V tomto případě se Alena smilovala a ukázala palcem nahoru, protože nakonec odpověděla, že má lepší nápad. Jestli prý vydržím, než se vrátíme k ní domů, pozve mě na večeři – na revanš za moje pozvání. Bylo jasné, na co mě vlastně zve, a kvůli takové nabídce dokáže každý chlap hladovět celý den, takže jsem ochotně souhlasil.

Když jsme vstoupili do jejího bytu, neměl jsem čas si ho prohlédnout. Hned za dveřmi jsme se hladově objali a ve vzájemném souhlasu se dostrkali k posteli v ložnici. Pak se mi splnil sen, který jsem snil více než patnáct let. Večeře přišla na řadu až po oboustranném blahu, ale po ní jsme znovu hupli do postele.

„Víš, čtyři roky jsem nikoho neměla,“ svěřila se mi Alena po dalším kole milování, „a teď to musím alespoň trošku dohnat. Zatím jsem neměla důvod ti to říkat, ale nyní ho mám. V pondělí musím odjet na školení a týden se neuvidíme. Proto si tě chci tuto noc užít co nejvíc…“

„Nedělej si starosti, Alenko,“ odpověděl jsem rozmarně, „já si ten týden vystačím s Boženou Němcovou…“

„To se ti povoluje,“ odpověděla rozšafně a převalila se na mě, až jsem na břiše cítil její vlhký klín, „ale na žádnou jinou ženskou se nesmíš ani podívat.“

Tím začalo další kolo mazlení.

Nad ránem jsem se probudil, a jak jsem se zavrtěl, vzbudila se i Alena (spali jsme v objetí).

„Proč nespíš, miláčku?“ zeptala se, což je mnohem logičtější otázka než to hloupé „ty nespíš?“.

„Přemýšlím,“ odpověděl jsem důležitě.

„O čem?“

„Napadlo mě, jestli se Božena Němcová a Helcelet cítili taky tak blaženě, když za ním přijela v roce 1851 do Dolních Kounic.“

„Tak ty mi ji budeš tahat do postele už teď? To nemůžeš počkat, až odjedu?“ na oko se čepýřila a těsně se ke mně přimkla klínem.

To vedlo k předvídatelné fyziologické reakci, avšak během následujícího aktu jsem si nebyl jist, zda v mém objetí vzdychá Alena, nebo Božena Němcová. Uvědomil jsem si, že po svých specifických zážitcích budu mít v posteli vždy obě dvě. Alena vedle mě téměř okamžitě usnula, slyšel jsem, jak oddychuje, mně se však nepřestávaly převalovat v hlavě myšlenky o zvláštním trojúhelníku, jehož součástí jsem se stal. Uvědomil jsem si, že z těch dvou žen je žárlivější Božena, to ona mně nyní vyčítala nevěru, to ona mě volala zpět. Pochopil jsem, že je nejvyšší čas, abych se k ní vrátil, abych ji viděl v rozpuku její krásy, abych přihlížel, jak se miluje se svými milenci, a měl z toho svůj podíl rozkoše.

Udělám to hned večer, rozhodl jsem se a v duchu blahořečil tomu úředníkovi pražského magistrátu, který rozhodoval o proškolení personálu městské knihovny. Za týden budu dvakrát zpátky a Aleně nebudu muset nic vysvětlovat.

Kdyby mě někdo viděl, asi by si myslel, že jsem debil. Při představě, že si mohu střídavě dopřávat tak rozmanitý sex se dvěma krásnými ženami, přičemž jedna byla nejvyhlášenější kráskou své doby, jsem se totiž dětsky šťastně culil.

* * *

V neděli večer jsem však na trip nevyrazil. Z fyziologických důvodů. Kouzlo prostě neproběhlo, protože po té noci s Alenou jsem byl totálně odstředěný. Potřeboval jsem dobít baterky a to vyžadovalo určitý čas. Kdybych byl mladší, asi by se to povedlo hned ten večer a unikl bych dvěma telefonátům, jejichž důležitost mi byla zřejmá hned, ale důsledky jsem odhadnout nedokázal. Ale možná si to jenom namlouvám, že by se něco změnilo, kdybych už byl pryč, protože karty už byly stejně rozdány.

Příští den mě to znovu hnalo do ulic Nového Města, kde se ve čtyřicátých letech 19. století soustřeďoval život české vlastenecké společnosti. Nyní už jsem věděl, že to je volání prstenu, volání Boženy Němcové. Počkej do večera, sliboval jsem jí v duchu, vydrž ještě den, pak už budu zase u tebe…

Nové Město zažívalo před polovinou 19. století velký rozmach, rostly zde nové, vícepatrové domy, objevovaly se moderní obchody s prosklenými výlohami, mnohdy už s nápisy ve spisovné češtině. Šel jsem po Jungmannově ulici a při tom viděl, jak vypadala, když se ještě jmenovala Široká. A navíc jsem si vybavil jakousi starou svodku a věděl, že Praha měla tehdy 255 ulic jako tato, 59 náměstí, 3395 domů a 124 tisíc obyvatel, 43 pivovarů, 209 obchodů s textilem a 58 modistek, 12 knihkupectví a 8 antikvariátů, ale čtyřikrát více koncesovaných nevěstinců s několika stovkami zaměstnankyň.

Ta da da dá, ta da da dá, zazvonil mi v tom okamžiku mobil.

Byl to Kahovec.

„Prosím tě, co je s tebou?“ spustil rozdurděně, „slíbils, že se ozveš a nic.“

„Nic jsem ti neslíbil. O co ti jde?!“ rozhořčeně jsem namítl, protože lhal.

„Už jsi zapomněl?! Slíbils, že se podíváš do rodinných papírů, jak se k vám dostal ten obraz,“ snažil se mě přesvědčit, že se mýlím.

„Znovu opakuju, že jsem ti nic neslíbil,“ zvýšil jsem hlas, až se několik kolemjdoucích po mně zvědavě ohlédlo (asi mě měli za sňatkového podvodníka), „ale přesto ti zopakuju, že o tom obrazu nic nevím a že nemám žádné papíry, kde by stálo, jak k němu Plačkovi přišli.“

„Prohlídl sis ho dobře?“ naléhal mobil, „nenašels třeba něco vzadu, za rámem?“

„Ne,“ odsekl jsem. „A co ti je vůbec do toho?“

„Hele, moc si nevyskakuj,“ hlas v mobilu ztvrdl do tónu, který dobře znali vyslýchaní disidenti. „Co kdyby se tvoje nová přítelkyně dověděla, čím ses živil před listopadem osmdesát devět, žes už tenkrát za ní chodil jako pejsek – nikoliv ale, abys jí nábožně čuchal k sukni,“ vysmíval se mi.

Chvíli jsem nebyl schopen nic říct.

„Ty hajzle, tys mě nechal sledovat,“ ulevil jsem si nakonec.

„To si piš,“ smál se Kahovec do telefonu, „mám na to firmu. Ale to sis už určitě zjistil v rejstříku firem,“ narážel na skutečnost, že mu, kromě jiného, patřila bezpečnostní agentura.

„Ze služby, jako byla ta naše,“ mezitím pokračoval, „se do důchodu neodchází. To si myslelo jenom pár blbců z BISky a naivka Havel. Stále pro nás pracuješ, stále tě budeme prověřovat.“

„Co ode mě vlastně chceš?“ zeptal jsem se tiše.

„V tomto okamžiku, abys odpovídal na otázky,“ odpověděl velitelsky mobil. „Takže za rámem jsi nic nenašel?“

„Ne,“ zopakoval jsem předchozí odpověď.

„A co ten nápis na rámu? Rozluštils ho? Víš, co to znamená?“

Byl jsem zmaten.

„Jaký nápis?“ hloupě jsem se zeptal. „Nějaký ornament tam sice je, ale ten jenom jako nápis vypadá.“

Slyšel jsem, jak Kahovec do mobilu zafuněl.

„Vidím, že si budu muset udělat výlet do Prahy. Varuju tě, nikomu ten obraz neukazuj a nic s ním nepodnikej, dokud nepřijedu. A ještě něco, s tou ženskou se rozejdi, jestli nechceš, aby se jí stalo něco ošklivého…“

Mobil zmlkl, takže jsem ho vztekle zaklapl a strčil do kapsy.

Doposud jsem okruh kolegů, kteří se utajeně scházeli, pokládal jen za jakýsi podpůrný spolek, který používá kontakty z minulých dob, aby nám postiženým usnadnil přechod do nového života a kryl nás před dotěrností novinářů, pronásledováním disidenty a vůbec nevraživostí zmanipulované veřejnosti. Netušil jsem ale, že pod tímto povrchem se skrývá mnohem organizovanější skupina, která zřejmě stále provádí agenturní činnost.

Jenže jakou?, vrtalo mi v hlavě, když jsem kráčel k Můstku, abych se metrem vrátil domů. Ve prospěch Ruska?, třeba proti radaru v Brdech?, napadlo mi, jenže jak by s tím souvisel akt Boženy Němcové?!

Bylo v pořádku, když jsme si navzájem pomáhali, když mi, například, Petrásek sehnal výhodnou hypotéku a spolehlivou stavební firmu, když mi bývalí kolegové opatřili „neprůstřelné“ dokumenty pro restituci, ke kterým by se obyčejný smrtelník jakživ nedostal, ale s nějakými zpravodajskými akcemi jsem nechtěl mít nic společného. Už jsem se v novém životě zabydlel, měl jsem dokonce svůj spis a kouzelný obraz, abych mohl ukojit své voyeurství (ano, byl jsem si vědom této úchylky), a k tomu ještě milenku z masa a krve. Nechtěl jsem nic měnit a Kahovec najednou vyvstal jako hrozba, sice nejasná, avšak natolik reálná, aby mohl moji idylu rozvrátit.

Cestou v metru jsem dostal strach o Alenu. Uvažoval jsem, že jí zavolám, abych ji varoval, ale rychle jsem zjistil, že vlastně nevím, co bych jí řekl, abych nezabředl do vysvětlování, které by bylo ještě zmatenější než jeho původní příčina. Pak jsem usoudil, že Aleně bezprostředně nic nehrozí, natož když odjede na školení a já „odcestuji“ také. Na opatření související s její osobou bude čas až po návratu, utěšoval jsem se.

Chtěl jsem ale udělat jiná opatření. A právě když jsem stříhal tenké proužky průklepového papíru, mobil se znovu ozval. Byla to textovka.

ROMEO 767 481 243, četl jsem na displeji. Jednalo se o domluvený signál, který znamenal, že mi do hodiny zavolá některý z bývalých kolegů, a nemusím mít obavu přijmout hovor z neznámého čísla.

A vskutku se do dvaceti minut ozvalo Beethovenovo božské volání osudu z čísla 767 481 243.

„Slyším,“ řekl jsem do mobilu.

„Tady Honza,“ zazněl mi do ucha hluboký hlas bývalého kolegy, o němž jsem věděl, že se udržel na ministerstvu vnitra jako analytik. Na rozdíl ode mne byl odjakživa kamarád s počítači a časem se z něho stal těžko nahraditelný odborník.

„Měl bys vědět, že někdo u nás o tobě shání informace, respektive o tvé rodině, a něco vykutal.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Hlídám si jména našich lidí a v souvislosti s tvým jsem zjistil pohyb v policejním archivu. Starým, ještě z Rakouska-Uherska. Tak jsem si půjčil stejnou složku, která tam předtím musela ležet nejmíň sto let, než ji ten dotyčný přede mnou otevřel.“

Rozčileně jsem polkl.

„Je to docela senzace. Ta složka se tejká jistého Dietera Mühlbacha, kterej roku 1842 nastoupil v Praze k tajné policii a v roce 1853 předložil návrh ke zkompromitování český vlastenecký společnosti. Navrhl vyvěsit v jednom z pražských bordelů akt Boženy Němcové, že zařídí jeho namalování. Člověče, víš, jakej by to byl gól, kdyby takovej obraz existoval a podařilo se ho najít?“

Muž s krycím jménem Honza se málem zajíkl a ve mně se zatajil dech.

„No a co já s tím?“ snažil jsem říct co nejlhostejněji.

„Ten dotyčnej se pak obrátil na jednoho kluka tady, aby mu prošel starý složky archivu. Bylo jednoduchý kouknout se mu do počítače a přečíst si, co našel. Představ si, že ten policejní rada Dieter Mühlbach byl tvůj prapradědeček. Člověče, ty máš řemeslo přímo v rodu,“ připojil uznale.

„Kvůli tomu mně ale nevoláš.“

„Ne,“ připustil. „Tím to totiž nekončí. V košilce u toho spisu bylo uvedeno, že v roce 1942 pořídilo gestapo kopii, která je od roku 1955 součástí svazku Kronosovo oko v Karmínovém archivu. Bylo to zaškrtaný, ale v úvéčku jsem to přečetl. Říká ti to něco?“

„Jakživ jsem o žádným Karmínovým archivu neslyšel. Ani o svazku Kronosovo oko,“ odpověděl jsem ohromeně.

„No já taky ne,“ řekl živě Honza, „a to jsem si myslel, že o bezpečáckým archivu vím všechno. Opravdu ti to nic neříká?“

„Fakt ne,“ zopakoval jsem předchozí tvrzení, „vůbec jsem netušil, že nějakej můj předek byl polda.“

„Tak se nedá nic dělat,“ konstatoval v mobilu Honzův hlas. „Stejně jsem ti hlavně volal proto, abys věděl, že někdo s dlouhejma prstama kolem tebe čeří vodu. Abys byl připravenej, kdyby na tebe nastoupili.“

„Děkuju, žes zavolal. Neboj, dám si pozor. Je fajn, že se člověk může spolehnout na starý kamarády,“ snažil jsem se o co nejsrdečnější tón.

„To je samozřejmý,“ odpověděl Honza bodře. „Jo, a ještě něco. Sestra Dietera Mühlbacha si vzala jistýho Vintra, psáno německy. Založil fotografickou firmu, která měla za první republiky ateliéry po celý Praze. Takže ten obraz, jestli ho nechal namalovat, mohl taky skončit u nich. Kdybys na něj někde na půdě u příbuzných narazil, tak dej vědět. Rád bych se na nahatou Božku kouknul,“ v mobilu burácel jeho smích, dokud jsem jej nevypnul.

Sedl jsem si pak do křesla, díval se na zastřený obraz a zmateně přemýšlel.

Proboha, jací Vintrovi?, lámal jsem si hlavu, vždyť rodina mé matky se jmenovala Plačkova, a obraz jsem přivezl z Uherského Hradiště.

Byla to hádanka, kterou jsem nedokázal rozluštit, ale jedno jsem věděl jistě. Ten dotyčný, který si nechal ověřit můj rodokmen, musel být Kahovec. Z jeho zájmu dále vyplývalo, že buď přímo ví, co obraz dokáže, nebo přinejmenším tuší, že s ním není všechno v pořádku. Evidentně má o něj nějaký zásadní zájem, ale přesto dovolil, aby mi ho Sezemský poslal. Asi bude také vědět, co byl Karmínový archiv a svazek Kronosovo oko.

Pak jsem se v úvahách dostal na rozcestí. Buď si Honza opravdu myslí, že po mě jdou lidé z nových služeb, a poctivě mě varoval, nebo to byl on, kdo Kahovcovi všechny informace sehnal a na jeho příkaz mi zavolal, aby mě otestoval, aby zkusil, jestli ze mne něco nevypadne.

Až nakonec jsem se dostal k podstatě sdělení. Nikdy jsem se o svoje předky nezajímal a moje vědomosti vlastně nesahaly ani k prarodičům. Dědečka a babičku z otcovy strany jsem nikdy neviděl (oficiálně), protože otec se s nimi ihned po roce 1948 přestal stýkat, tedy pět let před mým narozením. Patřili k buržoazním elementům, děda měl údajně advokátní kancelář a jako majitel dvou domů (které jsem pak na popud manželky restituoval a jeden jí musel po rozvodu nechat) pak byl upírem, který ze svých proletářských nájemníků vysával krev.

Alespoň takhle mi to otec, když jsem byl malý, vysvětlil, a já si dědu představoval jako zlověstnou temnou postavu s rudými ústy, z nichž odkapává krev. Jednou, když jsem si jako dítě hrál v parku a maminka si na lavičce četla jakýsi spis, přistoupili ke mně nějací starší lidé.

„Ty jsi Zdeněček, že?“ zeptala se prošedivělá paní, a když jsem přikývl, drobný starý pán v brejličkách mi podal čokoládu.

„To máš od dědečka a babičky,“ řekl, ale to už se od lavičky hnala moje maminka a křičela, ať ihned odejdou, nebo že na ně zavolá bezpečnost.

Později mi otec vysvětlil, že jeho rodiče byli politicky zcela zaostalí, a proto se s nimi ideově rozešel.

U matčiných rodičů, kteří žili v Olomouci, jsem dokonce byl párkrát na prázdninách, ale když v roce 1968 před matkou a přede mnou odsoudili vstup spojeneckých vojsk, rozešla se s nimi ideově i ona. Babička se za svobodna jmenovala Plačková a vzpomněl jsem si, jak vyprávěla, že ještě než se vdala, pracovala jako fotografka. Jako dítě z uvědomělé rodiny mě samozřejmě vůbec nenapadlo, že to mohlo být v rodinné firmě.

Otcovy rodiče jsem zahlédl ještě jednou. Bylo mi asi devět a v rámci klukovského zkoumání světa jsem se zatoulal do vnitřní Prahy. Očumoval jsem autobusy na Florenci, tehdy byl populární film Florenc 13.30 s Josefem Bekem, pak jsem vlezl do obchodního domu Bílá labuť na Poříčí, a když mě odtud vypakovali (přesně věděli, že chci něco ukrást), sešel jsem Zlatnickou ulicí na Petrské náměstí.

„Ty jsi Zdeněček, že?“ uslyšel jsem znovu.

Oslovila mě tatáž prošedivělá paní jako před lety v parku, nyní o něco sehnutější a scvrklejší.

„Nechceš se podívat na dům, kde ses narodil?“ lákala mě. „Je to tady kousek, v Truhlářské, za gymnáziem. Děda by měl radost a dostaneš svačinu.“

A tak jsem poprvé vkročil do domu, o němž jsem vůbec netušil, že mi bude za padesát let říkat pane. Dostal jsem bílou kávu a buchtu. Drobný starý pán v brejlích, ještě drobnější, než jsem si ho pamatoval, se radostí až třásl. „Jestlipak víš, že ses tady narodil?“ snažil se mě zaujmout tím, co bylo pro něho asi velmi podstatné.

„Děti přicházejí na svět v porodnici, a ne doma,“ namítl jsem dospěle.

„Jenže ty jsi byl mimořádný případ,“ vysvětloval mi děda. „Když ses měl narodit, tvoje maminka sem přišla…,“ náhle nevěděl, jak dál.

„… aby nás varovala, že když dům nedarujeme státu, tak nás pošlou do tábora nucených prací,“ dořekla místo něho bělovlasá paní.

„Ale Marie!“ vyděsil se starý pán.

„Jen ať to ví,“ ohradila se moje babička. „Byl to asi jediný lidský čin, který ta prokurátorka za celý život udělala. No a pak na tvou maminku přišly porodní bolesti tak rychle, že než přijela sanitka, byls už na světě. Jakživ jsem o tak rychlém porodu neslyšela.“

Doma jsem o té návštěvě nic neřekl a vytěsnil ji z mysli. Vzpomněl jsem si na ni až při restituci, když jsem musel doložit vynucené darování. Právě Honza se svými kontakty do archivu StB mi sehnal seznam protistátních živlů, které měly být v roce 1952 poslány na převýchovu do TNP. JUDr. Milbach na něm byl.

* * *

Tak na tohle jsem myslel, když jsem v pondělí po obědě seděl v křesle. Náhle jsem byl zvědavý na toho cé a ká policejního předka, který musel být ještě nejméně o generaci starší než moji prarodiče, náhle jsem si uvědomil propast, kterou v sobě nosím, tu díru po chybějících příbuzenských vazbách, kterou jsem dříve pokládal za svou přednost, protože jsem byl přece čekista, „člověk zvláštního ražení“.

A tak jsem oznámení, že již můj předek pracoval u tajné služby, vzal jako další stimul proč znovu vyrazit na trip. Mohl jsem se těšit, že nejen uvidím zrale krásnou Betty, ale také Dietera Mühlbacha, že budu u toho, když bude líčit past s obrazem, že se snad dozvím, co to bylo Kronosovo oko a co StB ukrývala v Karmínovém archivu i před vlastními lidmi.

Jen aby to večer klaplo…

II

Kapitola 8

Dlouhá léta jsem měl rád večery v úřadě, kdy už je za okny tma a kancelář se temnými stíny rozpíná do nekonečna, zatímco moderátorka, olejová lampa s koulí z mléčného skla, vrhá po ztlumení rozptýlené světlo na desku stolu, na rozevřený spis, který na stole leží.

Ten spis byl můj pravý život, to jediné, co mělo pro mne ještě cenu. Jeho pročítání a vzpomínání, za jakých okolností jsem ten který zápis učinil, jsem vnímal jako posvátný obřad, iniciační rituál, jímž jsem se znovu a znovu utvrzoval, kým vlastně jsem. Teď už mi to nepomáhá.

Pokládal jsem se za oko, za cameru obscuru, za toho, kdo sleduje a kdo zaznamenává, a vykonával jsem to s bezmeznou oddaností – a také s neochvějným odhodláním, neboť mě hnala palčivá touha zmocnit se objektu sledování po všech stránkách, probádat nejen každé zákoutí jeho těla, ale také hnutí mysli.

Policejní práce nebyla pro mne pouze práce nebo povolání, jímž bych si vydělával na chleba, ale smyslem života, životním posláním, k němuž mne vyvolila Prozřetelnost. Samozřejmě, takový posvátný obřad, jakým pro mne bylo listování ve spisu, který vedu už devatenáctý rok, vyžadoval hluboké soukromí. Tady jsem mohl odložit škrabošku, kterou stále nosím před ostatními lidmi a která mě čím dál tím více dusí, tady jsem se nemusel usmívat na svou neforemnou ženu, kterou jsem vždy obskakoval s pocitem hnusu, ze strachu, aby si nestěžovala svému otci, že neplním manželské povinnosti, tady jsem nemusel předstírat zájem o ukňourané a věčně nemocné děti, tady, nad spisem, jsem zapomínal pach jejich nočníků a zvratků.

Proto jsem se zdržoval v úřadě čím dál tím častěji až hluboko do noci. Před sedmi lety se pokusil krejčovský tovaryš Libényi o atentát na našeho nejmilostivějšího mocnáře a od té doby to není mým nadřízeným divné. Spis, který jsem zpočátku vedl napůl soukromě, je nyní zcela oficiální a já jsem chválen nejen za pilnost a svědomitost, ale také za prozíravost.

Již policejní ředitel Leopold Sacher Masoch mi přidělil vlastní kancelář a nový ředitel Anton, svobodný pán z Päumannů, mi před šesti lety po jmenování tajným policejním radou musel přidělit ještě větší místnost, takže jsem získal prostor, kde jsem se mohl libovolně kochat svým spisem, kde jsem oněch šest let mohl sledovat, jak se ta hrdá žena – objekt mého sledování – mění v trosku, jak se neúprosně vyplňuje můj plán na její zdeptání a zničení. Nicméně listování spisem mi už nepřinášelo takové potěšení jako dříve, kdy to byla přímo slast vedoucí často až k erekci. V takovém případě jsem zašel do bordelu „U Otce Kauckého“, který mi z poloviny patří, a rozpálené tělo zchladil na některé děvce. A když jsem se do ní nořil, představoval jsem si, že to je žena z mého spisu.

Nyní hlavně oceňuji soukromí, které mi kancelář poskytuje, neboť zde mohu nerušeně používat léky, aniž by někdo poznal, na jakou nemoc se léčím, a jak se zdá, marně. Ostatně, za tu nemoc může také ona.

Zpočátku se mi zdával zvláštní sen. Že místo s tou ženou to dělám s jejím spisem, že třísním semenem přímo jeho stránky, které se lepí k sobě, až svazek vytvoří kompaktní blok, v němž je můj úd uvězněn navěky. Z takového snu jsem se probouzel se zběsilou touhou po té ženě, a někdy bylo mé zoufalství tak hluboké, že jsem se spářil se svou ošklivou manželkou, ostatně jinak by se naše děti nenarodily. Také jsem nějak věděl, že toho snu se nezbavím, dokud tu ženu nezničím.

Zidi tyto řeči nemá rád. On ji stále miluje, touhu po ní pokládá za obohacení života, kdežto já za prokletí. Nenávidím ji za tu závislost, kterou ve mně vyvolala – a pak, když mi dala ochutnat, odstrčila mě od prostřeného stolu a nechala odejít hladového.

Nyní jsem svého životního cíle dosáhl, prošel jsem celou cestu, na níž jsem se od té primitivní tělesné závislosti a také od toho snu, který ji symbolizuje, osvobodil. Spis přede mnou o tom svědčí. To on popisuje, jak jsem té ženě vyrval její tajemství a stal se trvalým průvodcem jejího života. Vím o ní mnohonásobně víc než její manžel, než její děti, než její milenci. Ti možná měli její tělo, ale já mám navíc její duši, zakletou do papírů přede mnou. Ostatně, i to tělo jsem poznal v celé jeho intimitě, aniž by to tušila, a o to větší potěšení jsem z toho měl. Při všem tom konání mě doprovázel ten druhý, tak jsem zpočátku říkal Zidimu – sám přispíval informacemi a byl při tom, když jsem tak zázračně získal tu daguerrotypii (i v tom byla Prozřetelnost, i když Zidi ji spíše připisuje ďábelské náhodě), ale v rozhodujícím okamžiku mě opustil – chtěl té ženě dát milost. Jako by věděl o drtivém prázdnu, které mě zavalí poté, co dojdu do cíle. Jako by věděl (a možná věděl) o hlasu prstenu, jenž mi od té doby šeptá svou žádost do uší, ve dne i v noci, každou minutu času, který mi ještě zbývá. Nepomohlo, že jsem ho odvrhl a zazdil i se strážcem, i nyní slyším jeho monotónní šepot, který mi neustále šumí v uších – a byly chvíle, kdy mě přiváděl k šílenství.

Vlastně už šílený jsem, zmocnila se mě nemocná bestie, kterou musím zabít. Proto dnes naposledy listuji spisem, abych zapomněl na přítomnost a oživil minulost, dnes naposledy si dopřávám luxusu zapomenuté představy, že když jím listuji, přehrabuji se té ženě v útrobách – a to důkladněji, než by dokázal ten nejhrubší tělesný styk. Snad mi to znovu připomene rozkoš, kterou jsem při tom zažíval – větší, než kdybych se jí fyzicky zmocnil.

A proto, abych si naposledy vychutnal svou vítěznou cestu, která mi paradoxně přinesla naprostou prohru, otevírám i dnes spis, přestože ještě není noc a venku dohasíná zářivý jasný den, otevírám jej na rozloučenou a doufám, že je přítomen i Zidi a jako kdysi, když jsem mu říkal ten druhý, mi bude i dnes nahlížet při listování přes rameno. Mohu v to jenom doufat, protože už půl roku Zidiho neslyším, jen to neúnavné mumlání prstenu, jehož se však dnes definitivně zbavím…

* * *

Na podzim 1842 jsem byl přeložen jako adjunkt k policii. Byla to potupa, poněvadž předtím jsem pracoval v poštovní lóži. Jednalo se o tajnou kancelář, kam se z pošty každé ráno v sedm hodin svážela veškerá korespondence z Prahy, zde se četla, opisovaly se závadové pasáže, pochopitelně i se jménem autora a adresáta, pak se dopisy opět zalepily a v devět už musely být zpět na poště. V lóži pracovali vzdělaní lidé se znalostí více jazyků a mně tam pomohl můj tchán, soudní rada Kretschmer. Pro nedostudovaného juristu to byla prestižní a dobře placená práce pod penzí. Teď jsem se měl potloukat po pražských kořalnách a putykách a udávat lidi, kteří mluvili neuctivě o císaři a proti monarchii.

Ani ne týden po přeložení si mě nechal předvolat pan policejní rada Weber.

„Tak on je ta nová akvizice, s ním máme zastavit revoluci?“ díval se na mne přezíravě zpoza dubového psacího stolu.

„Ano, pane rado, adjunkt Dieter Mühlbach uctivě čeká na vaše pokyny.“

„Bude mi říkat Vaše Blahorodí,“ vyštěkl Weber a zalistoval ve spisu, který měl před sebou. Nedalo příliš práce uhádnout, že je to můj osobní spis.

„Tak on je ta osoba, která navrhla, aby se v poštovní lóži při cenzurování dopisů vytvářely camerou obscurou jakési světelné obtisky dopisů s velezrádným textem a ty obrázky se pak ukládaly do archivu?“

Díval se na mě s odporem, asi jako na rozmáčknutou veš.

„Ano, Vaše Blahorodí. Předpokládal jsem, že daguerrotypie by ušetřila opisování a dalo by se zpracovat více dopisů.“

„Umgotteswillen, on neměl co předpokládat, on měl kušovat,“ vybuchl Weber. „Na ja, teď ho mám na krku já. Poradí mi, co si s ním mám počít?“

Prozíravě jsem mlčel, zatímco Weber zase sklopil oči na spis.

„A přitom má tak dobré konexe, tchán je radou u zemského soudu… Aby věděl, s panem z Kretschmerů občas hrávám taroky, jinak bych se s ním nevybavoval.“

Otočil list v mém spisu. Očividně ho něco zaujalo.

„Tak on šermoval?!“ spíše než otázka to byla posměšná poznámka. „To tady nebude potřebovat, spíš aby se uměl ohnat obuškem nebo pěstmi.“

„Ale tady je něco. Tak on umí česky?“ vrhl na mě zkoumavý pohled.

Náhle jsem věděl, že ten muž přede mnou vystoupá po služebním žebříčku až na sám vrchol, že se stane místodržícím – přestože předtím jako zastupující komisař nepřekazí manifestační pohřeb českého štvavého novináře Hawlitscheka a dostane za to nos.

To se mi stávalo častěji, že jsem měl jakési předtuchy toho, co se stane v budoucnosti. Ostatně to byl případ i té nešťastné daguerrotypie. Lidé psali stále víc, takže cenzura všech dopisů se prostě nedala za ty dvě hodiny stihnout. A jako teď mi tenkrát cosi v hlavě řeklo, že řešením by bylo světelné snímání dopisů a vytvoření kartotéky jejich otisků, která by podstatně usnadnila rozkrývání revolučních a buřičských buněk. Ony světelné kopie by pak ještě posloužily u soudu jako důkazy proti těm vlastizrádcům a rebelantům. Skálopevně jsem věděl, že světelné snímaní předmětů pomocí kamer z gruntu změní policejní a zpravodajskou práci, že během deseti let přijdou jednodušší a rychlejší metody než daguerrotypie. Nějak jsem věděl, že do sta let budou existovat přístroje, které dokážou zachytit nejen lidi v pohybu, ale i kulku v letu, že se dokonce objeví snímací mikroskopová metoda, která umožní přiřadit vystřelený projektil ke konkrétní zbrani.

Nebyla to nějaká věštecká vidění, ale prostě z ničeho nic jsem věděl, že tomu tak bude. Naráz, bez nějakého přemýšlení, byla ta budoucí skutečnost tak samozřejmá jako pruhovaně čalouněné židličky a gláskostn s porcelánem v naší jídelně. Často se mé vědomosti ohledně toho, co přinese budoucnost, týkaly zdánlivě bezvýznamných věcí. Dalo se však na nich vydělat. Kupříkladu loni jsem náhle věděl, že letos v létě bude velké sucho a neurodí se. Aby manželka nevěděla, vzal jsem si na dům na Truhlářské (dostala ho věnem), hypotéku, najal si za hradbami tucet stodol a na podzim 1841 do nich navezl fůry brambor. Vydělal jsem na tom bezmála pět tisíc zlatých. Za část těchto peněz jsem si pak nakoupil vybavení pro daguerrotypii a v kůlně na zadním dvorku si zřídil ateliér pro pořizování těchto světelných obtisků. Pro mou ženu a její rodiče to pochopitelně bylo jenom bezduché hraní nehodné státního úředníka a otce rodiny.

Tenkrát jsem ještě toho druhého neslyšel, nevěděl jsem o jeho přítomnosti, takže jsem ani nemohl vědět, že to je jeho dílo. Že to on zná budoucnost.

„Je snad nedoslýchavý?!“ vytrhl mě pan rada Webera z přemítání, do něhož jsem tak nevhodně upadl.

„Ne, tedy ano,“ odpověděl jsem zmateně ve snaze odpovědět co nejrychleji na obě otázky. „Ano, Vaše Blahorodí, umím česky,“ konečně jsem se vzpamatoval, „a také maďarsky a trochu francouzsky.“

„Na to se ho nikdo neptal,“ utrhl se Weber. „Věděl,“ pokračoval už smířlivěji, „v Praze už nějakou dobu zvedá hlavu český živel, mají tu Českou matici, která jim už deset let české knížky vydává, a já po něm chci, aby mezi ty ultratschechen chodil a o tom, o čem se huntují, mi referoval. Hlášení bude odevzdávat osobně mně, rozuměl?“

Na cestu mi dal papír se jmény těch nejaktivnějších vlastenců, jak si říkali. K mému překvapení na seznamu nebyli žádní pohůnci a služky, ale významní příslušníci pražské inteligence, profesoři jako Jungmann, Palacký a Purkyně, ale také známí pražští lékaři Čejka, Staněk a Lambl. A pochopitelně spousta studentů, mediků, juristů a filozofů. Z cenzurního mi začali posílat české časopisy, Českou včelu a Květy, abych získal přehled o životě této komunity (později jsem si je v rámci falešné identity předplatil). Jelikož mi zůstaly kontakty do poštovní lóže, měl jsem k dispozici korespondenci lidí, kteří přispívali do těchto časopisů, ze získaných informací jsem pak sestavoval svodky a nosil je panu radovi Weberovi.

Z hlediska státně bezpečnostního nebylo na chování těch lidí nic závadného a po korunovaci císaře Ferdinanda I. na českého krále v roce 1836 byli Habsburskému domu zcela oddáni. Jak jsem pochopil, šlo jim o emancipaci kulturní, nikoli politickou – a také jsem to do jednoho hlášení uvedl.

„On je naivní hlupák,“ setřel mě za to rada Weber. „Věděl, básničkami to začíná a barikádami končí. Tak ať se kouká víc snažit.“

V té době jsem si všiml, že v německém časopise Ost und West existuje rubrika Die Neuböhmische Literatur, kde vycházejí německé překlady českých děl. Jako redaktor a překladatel byl uveden Karel Sabina a já si vzpomněl, že byl mým spolužákem na Akademickém gymnáziu.

Z policejních hlášení jsem věděl, že je členem radikální stolní společnosti Repeal, která se schází v hostinci „U Zlaté váhy“ v Havelské ulici. Po Novém roce jsem tam zašel a Karel si mne hned napoprvé všiml. Během rozhovoru o obvyklých banalitách, který následoval, jsem utrousil, že jsem finančně zajištěn a že bych rád podpořil českou věc, neboť je milá mému srdci. Namítl, že pokud ví, jsem z čistě německé rodiny, já opáčil, že z matčiny strany mám českou krev a že chci být u toho, když český národ vstává z popela jako bájný pták Fénix. Nechci být jenom svědkem epochálních událostí, které v příštím století překreslí mapu Evropy, chci přiložit ruku, až se začnou kácet trůny, prohlásil jsem.

Karel však zůstal opatrný. Zeptal se mě, jestli už jsem členem České matice, a když jsem zavrtěl hlavou, dodal, že české věci bych nejlépe prospěl členským příspěvkem. Řídil jsem se jeho radou (podíl 50 zlatých jsem musel zaplatit z vlastní kapsy) a v únoru 1843 jsem už členem byl. Poté jsem znovu zašel do hostince „U Zlaté váhy“, abych to Karlovi oznámil. Byl všecek nesvůj, všiml jsem si pohledů, které si vyměňoval s hostinským Fasterem, a nepochybuji, že do salonu doktora Staňka mě doporučil jenom proto, abych přestal docházet ke „Zlaté váze“.

Myslím, že v tom okamžiku jsem měl (poprvé) v rukou osud svatodušních bouří v roce 1848. Naskytla se mi šance proniknout do společnosti – jež v osobách studenta Josefa Václava Friče (byl to syn advokáta Josefa Františka Friče) a právě Karla Sabiny poskytla revoluci v roce 1848 vůdce – mnohem hlouběji než běžní konfidenti. Tehdy se také dostavilo vnuknutí, rázem jsem věděl, že lidé, kteří seděli s Karlem Sabinou u stolu, jsou skuteční radikálové, skuteční revolucionáři, kteří opravdu chtějí skácet habsburský trůn a na jeho troskách nastolit republiku – na rozdíl od krotkých vlastenců kolem Palackého, kteří hodlali postupovat výhradně legálními prostředky. Nicméně stejný hlas mi řekl, ať nechám stolní společnost „U Zlaté váhy“ být a chopím se příležitosti dostat se do Staňkova salonu. Že ji nesmím za žádnou cenu propást.

* * *

Hlášení o první návštěvě Staňkova salonu koncem dubna 1843 je prvním významným dokumentem mého spisu. Vyhlášený pražský lékař Václav Staněk bydlel v Pasířské ulici na Novém Městě a salony pořádala vlastně jeho žena Karolína, prostřední ze tří dcer paní Marie Reissové, jež pro Rožmitálské železárny vedla v Praze filiální obchod s litinovým nádobím. Dcery přivedl k české věci advokát Josef František Frič, který byl jako student jejich domácím učitelem (a nejstarší Johanu si pak vzal).

Karel Sabina mě paní Lotince Staňkové představil jako pražského majitele nemovitostí a obchodníka, jenž se rozpomněl na české kořeny, a vlastně již mecenáše české literatury. Já, věda z četby Květů a Včely, že je zde zvykem používat libozvučné umělecké pseudonymy, jsem pak uvedl jméno Bedřich Zvonimír Bohunický jako svoje nom de guerre. Byl to náhlý popud, ani nevím, jak mi to jméno, které nemělo s ničím souvislost, napadlo.

Paní Staňková, tmavovlasá dáma s poněkud plnějším obličejem a příliš výraznými nadočnicovými oblouky na to, aby mohla být pokládána za oslňující krásku, mě přátelsky uvítala a postupně představila ostatním hostům. Kromě domácího pána tam byli další lékaři, již zmínění Čejka, Podlipský a Lambl, dále profesor Palacký a asi tucet dalších lidí. Převážně pánů, z žen mi pak nejvíce utkvěla v mysli mladší sestra hostitelky, slečna Antonie Reissová píšící básně pod jménem Bohuslava Rajská. Z mužů mě upoutal slovníkář Josef Franta Šumavský svým vzezřením lva, neboť jeho plnovous splýval s vlasy a lemoval jeho obličej jako lví hříva, pak pohledný blondýn s výraznou bradou a poněkud větším nosem, jehož mi představili jako Karla Jaromíra Erbena. Všiml jsem si také vysokého muže asi mého věku s vlnitými hnědými vlasy nad oduševnělým obličejem. Jeho oči se ukrývaly za cvikrem a bylo mi řečeno, že to je student medicíny, básník Václav Bolemír Nebeský.

Konečně jsem se mohl projevit jako vlastenec. Řekl jsem Nebeskému, že znám jeho verše z Květů, že se mi obzvlášť líbila báseň Padneš! z lednového čísla. Znal jsem ji nazpaměť, byla totiž velmi krátká, a začal jsem ji nadšeně recitovat:

Jdeš? Zdali pak víš, kam jde tvá cesta?

Žhoucí ženo, hravé děcko!

Myrtou pokryto je všecko,

Ty však zvadneš, zchřadneš a spadneš!

Při prvních slovech hovor v salonu umlkl a na chvilku se všichni otočili ke mně. Vzápětí se však odvrátili a pokračovali v hovoru. Autor pak nasadil nehybný úsměv, zřejmě mu nebylo milé, že právě zde recituji jeho báseň, a já si uvědomil, že jsem nějakým způsobem šlápl vedle. Když jsem se však dostal k poslednímu verši, Nebeského úsměv roztál a nabyl na vřelosti.

Ten úsměv nebyl však určen mně.

Sledoval jsem směr jeho pohledu a ohlédl jsem se ke dveřím.

Stála v nich černovlasá žena. Měla vznosnou, i když plnější postavu, a když plavně kráčela salonem, zdálo se, že se nepohybuje ona, ale salon kolem ní.

„Panebože, chodí jako Alena!“ řekl ve mně poprvé ten druhý, ale já nad tím záhadným hlasem nedumal. Byl jsem jako omráčený, jako zkamenělý, už jsem věděl, jak se cítila Lotova žena, když nedbala Hospodinovy rady. Vpíjel jsem se do oválného obličeje té mladé ženy s mandlovýma očima, které má recitace bezděky poskytla entrée, opájel jsem se jedinečnou harmonií toho zářivě spanilého obličeje a hladce sčesaných modročerných vlasů, zpod nichž jenom koketně vystávaly lalůčky růžových oušek obtížené perlovými náušnicemi. Celek se k sobě pojil jako noc a den, vyvolávalo to představu, že v té ženě se dokonale mísí cudnost a prostopášnost.

Vnímal jsem, jak se v salonu změnila atmosféra, jak se všichni muži vypjali, včetně úctyhodného profesora Palackého, když se s nimi příchozí zdravila. Ačkoli byla oblečena spíše venkovsky než městsky, bylo zřejmé, že ona je tady královna.

Asi nejvíce ze všech přítomných mužů jsem byl zaskočen já.

Protože jsem tu ženu nevšední krásy už znal. Nemohl jsem si ji splést. Byla to ta žena, kterou jsem několikrát zahlédl ze zadního traktu mého domu, jak jde po pavlači nad sousedním dvorkem. Zřejmě bydlela v protilehlém domě za dvorky, který musel mít vstup z ulice Na Poříčí. Neunikl mi její mimořádný zjev, její ztepilá chůze, už tehdy mě cosi nutkalo, abych ji sledoval. A nyní mi ji osud takhle přihrál.

„Pěkně recitujete,“ řekla, když ke mně přistoupila a po mém poněkud koktavém představení dodala, „já jsem Božena Němcová.“

Její hlas mi rozvibroval každý nerv v těle, a když jsem jí líbal ruku, chvěly se mi rty tak, že jsem si horní málem roztrhl o zvláštní prsten s karmínovým kamenem, který měla nasazený na prostředníčku. Tehdy jsem ještě o jeho moci nevěděl, ten druhý si tuto vědomost nechal pro sebe, stejně jako to, že je mým vzdáleným potomkem, jeho projekcí ze sto padesát let vzdálené budoucnosti.

Naštěstí krásná návštěvnice mou neohrabanost nijak nekomentovala, buď byla zvyklá, že se muži v její přítomnosti takto chovají, anebo, a to spíše, měla oči pro někoho jiného.

Pro básníka Nebeského.

Viděl jsem, jak se jí obličej rozzářil něhou, když se spolu vítali, a rázem jsem pochopil, že jsou milenci. Došlo mi, jakého faux pas jsem se dopustil recitováním básně, právě když vstupovala, neboť nyní bylo jasné, že Nebeský ty verše s předtuchou naplnění své touhy napsal jí a že o jejich vztahu celá společnost ví.

Snažil jsem se odhalit tvary jejího těla pod kuželovitou sukní. Patřila k těm ženám, kterým porody nedeformují tělo. Z pavlačových pozorování jsem věděl, že se stará o nemluvně, a také jsem viděl okolo dveří do bytu se popelit tři další děti. A také manžela, vysokého snědého chlapíka s licousy a vojáckým držením těla. Byl o dost starší a obvykle se tvářil mrzutě. Někdy jsem ho zahlédl v uniformě respicienta finanční stráže, takže musel být státním zaměstnancem jako já.

Opatřil jsem si opis jeho osobního spisu, z něhož jsem zjistil, že se narodil roku 1805 v Novém Bydžově a že od mládí měl problémy s kázní. Kvůli kázeňskému přestupku musel přejít z královéhradeckého gymnázia na staropražské, poté se stal studentem Karlo-Ferdinandovy univerzity, avšak byl z ní vyloučen kvůli bitce během císařovy návštěvy v roce 1824, takže musel narukovat. Odmítl přísahat německy, absolvoval tažení do Itálie a v roce 1831 požádal o přeložení do kamerálních služeb a byl přijat k financům. Dalo se z toho odvodit, že má prudkou násilnickou povahu, která se mu sice hodila při pronásledování pašeráků, ale musela kolidovat s básnivým charakterem jeho krásné ženy.

Měl by zaručený rychlý postup, kdyby okázale nestavěl na odiv své češství. Jeho nadřízené to vyvádělo z míry – Josef Němec se na jedné straně jevil jako horlivý a oddaný služebník státu, na druhé však jako buřič, rebelant a ultračech. (Ten druhý řekl, že se chová jako příslušník Pohraniční stráže, který by podepsal Chartu 77, a pak by se divil, že předtím, než dostane vyhazov, ho ještě vyšetřují kontráši. Nerozuměl jsem z toho ani slovo, ale ten druhý se jen smál.) Němec byl navíc dotěrný kverulant, neustále psal nějaké supliky, kde si stěžoval na údajná příkoří a ohrazoval se proti jakýmkoli připomínkám ke své práci, lépe řečeno ke svému chování, které vůbec neodpovídalo chování státního zaměstnance.

Také jsem věděl, že ženě, která vstoupila do salonu, je dvacet tři let, ten druhý tvrdil, že už dvacet sedm. Ať už dvacet tři nebo dvacet sedm, pravda byla, že její ženství právě dozrálo, že byla na vrcholu fyzické krásy.

Václav Nebeský byl opravdu stár jako já, takže mu bylo rovných pětadvacet. Byl urostlý a z celé společnosti jenom já se svou výškou šesti loket jsem se mu mohl dívat z očí do očí. Připadlo mi to jako dobré znamení, neboť Boženě Němcové se zřejmě líbili vysocí urostlí chlapíci s dychtivě chlapeckými výrazy v obličeji. Tím druhým jsem sice sloužit nemohl, ale doufal jsem, že to nějak zvládnu.

Během mé první návštěvy salonu u Staňků se Božena Němcová zpočátku nejvíce bavila s paní Staňkovou a její sestrou Antonií. Její oči ale neustále bloudily k Nebeskému a nakonec, až usoudila, že má dostatečné alibi, se dala s básníkem do důvěrného hovoru, který ostatní taktně nerušili.

Jelikož jsem byl nový, zůstal jsem tak trochu stranou. Nevadilo mi to, protože jsem mohl nerušeně sledovat černovlasou krásku, zářící láskou jako luna v úplňku.

„Je velmi hezká, že?“ přistoupila ke mně paní Staňková, když si všimla, kam se dívám. „A co oni, jsou ženatý?“

„Jsem, už tři roky, jemnostpaní,“ odpověděl jsem podle pravdy.

„Paní Němcová se ukázala jako nadaná básnířka,“ sdělovala mi polohlasem paní Lotinka, „možná jste už četl tu nádhernou báseň Ženy české, která jí vyšla minulý týden v Květech. Každý je nad těmi verši u vytržení, protože znějí jako hlas polnice, tak mužně a bojovně, jako by to ani žena nezkomponýrovala. Skoro se ani nechce věřit, že před pár lety jenom německy psala. Nu a pan Nebeský jí básnickou krasomluvu brousí.“

„Vědí,“ pokračovala, „ač z českých kořenů, vychovávali ji německy. To až její manžel zájem o českou věc v ní vzbudil. Aby věděli, on je hrdý, že se jeho žena v českém písemnictví tak zdařile prosazuje.“

„Já měl podobný osud,“ poznamenal jsem, „také jsem si musel na své české kořeny rozpomínat.“

„Také se věnují literatuře, pane Bohunický?“

„Ne, jemnostpaní,“ horečně jsem přemýšlel, jakouže múzu, které bych se mohl kořit, si mám vymyslet, „já se zabývám daguerrotypií,“ nakonec mi napadlo, „to jest tvorbou obrazů světlem kreslených. Myslím si, že národ potřebuje nejen spisovatele a básníky, ale také muže s talenty pro jiná umění, a hlavně pro technický pokrok. Abychom se v německém moři neutopili, musíme rychleji než Němci přejímat všechny ty technické divy, které z Anglie a Francie přicházejí. Já si pak vybral nové umění kresby obrazů světlem a chci si zařídit ateliér, kde bych se této technické múze věnoval.“

Asi jsem mluvil hlasitěji, než jsem se domníval, poněvadž když jsem skončil, stál kolem mne hlouček hostů.

Jako první se ozval profesor Palacký.

„Dobře to řekli a mají ouplnou pravdu,“ řekl srdečně. „Konečně někdo, kdo i další potřeby českého národa chápe. Aber dann müssen Sie sich in der Chemie und den Verbindungen verstehen,“[34] náhle přešel do němčiny.

„V lučbě, v lučbě, pane profesore,“ napomenul ho s úsměvem Josef Franta Šumavský. „Používejme to skvostné názvosloví, které Jan Svatopluk Presl již před šesti lety tak trefně ve svém díle Lučba čili chemie zkusná vypracoval.“

Vtom k nám přistoupili Božena Němcová a Václav Nebeský. Ona se zadívala přímo na mě. Vlastně poprvé se zájmem.

„S těmi znalostmi to není tak slavné, pane profesore,“ odpověděl jsem česky, „jsem však přesvědčen, že v brzké době se fotografický proces zjednoduší a fotografie se budou pořizovat snadněji a bude možné dokonce pořizovat momentky.“

Byla to vlastně slova toho druhého, která mi pod vlivem toho pohledu volně plynula z úst, aniž bych si toho byl vědom.

Mí posluchači však ano.

„Jak divně to mluvějí?“ ozval se Josef Franta Šumavský. „To přece není z Presla. Sbírám česká slova už kolik let, ale takové výrazy jako fotografie nebo…“ zarazil se, „… jako momentka jsem jakživ neslyšel a nikde nenašel.“

„To první si pan Bohunický vypůjčil z řečtiny,“ přispěchal mi na pomoc ten, od něhož jsem si ji nejméně přál, totiž básník Nebeský, „chtěl asi najít název pro ty nové obrázky, které se světlem kreslí. Česky by se asi řeklo světlokresba,“ nadhodil a usmál se na svou černovlasou milenku.

„Nu a ten druhý název má základ v latině,“ předváděl se dál. „Momentum, hybná síla, takže mo-ment-ka,“ pečlivě vyslovil, „by mohla znamenat něco jako obrázek něčeho, co je v pohybu, není-liž pravda, pane Bohunický?“ obrátil se přímo na mne.

Nezbylo mi než přikývnout na souhlas.

„Ne že by byla ta slůvka nedovtipně vymyšlená,“ nedal se přerušit, „ale neměli bychom si češtinu tak mnoha slovy z jiných jazyků převzatých nešvařit, byť by to byly jazyky klasické.“

Měl jsem ho v tom okamžiku plné zuby. Všechno v mém těle volalo po té ženě a já jsem se skálopevně rozhodl ji získat. Tak začala moje posedlost.

* * *

Ona improvizace při první návštěvě Staňkova salonu mi pak posloužila jako krytí. Vlastně mě k tomu popíchl rada Weber.

„On nenosí ke Staňkovým žádný falešný knír, žádnou paruku?“ zděsil se, když se mě zeptal, za koho se při návštěvách vlasteneckého salonu maskuji.

„Lepší falešná identita než falešná podoba, Vaše Blahorodí,“ odpověděl jsem sebejistě. „Vydávám se za daguerrotypistu, za umělce, který se věnuje tvorbě světelných obrázků.“

„Zase ta jeho daguerrotypie,“ řekl zlostně Weber. „On to nikdy nikam nedotáhne, protože je drzý, odmlouvá a trvá na svém. Má už z magistrátu povolení k té činnosti?“ zeptal se věcně nakonec, a já pochopil, že můj plán přece jen ocenil. Nebyl to špatný policista.

S Weberovým příkazem v ruce bylo pro mě hračkou nechat si zapsat do seznamu uměleckých živností firmu pod jménem Bedřich Zvonimír Bohunický, dostat se na seznam finančního úřadu, a tím uvést svou krycí existenci v život. Nepředpokládal jsem, že by se někdo z vlastenců pokoušel ji ověřit, za vlády kancléře Metternicha a policejního prezidenta Sedlnitzkého by se takové dotazování po úřadech obrátilo proti tazateli, ale jak říkal ten druhý, nikdy nepodceňuj ideového protivníka.

Mezitím se jaro překulilo do léta a vlastenci začali pořádat landpartie. Také jsem se zúčastňoval a těšil se, že tam navážu bližší kontakt s paní Boženou. Jenže ona jako by se společným výletům vyhýbala. Nedalo mi příliš mnoho práce vysledovat, že nejezdí do přírody o nic méně než ostatní. Aby manžel nevěděl, ujížděla z Prahy do Mělníku a pak do Kokořína, kam odjel její milenec na prázdniny k rodičům. V okolních lesích se pak tajně scházeli. Několikrát jsem je sledoval při jejich milostných hrátkách vyzbrojen skládacím teleskopem.

Šílel jsem žárlivostí a po návratu do Prahy jsem se chodil utěšovat do bordelu, hlavně do podniků v Ungeltu, protože v té době Kautský ještě jako tajný detektiv pilně šlapal chodník a myšlenku na vlastní podnik teprve nosil v hlavě. Pak jsem začal chodit do podniku July Friedmana v Josefské třídě. Na stěnách procovsky zařízeného salonu v přízemí visely ve zlacených rámech ženské akty v životní velikosti, namalované s anatomickou přesností a opatřené obličeji, jež připomínaly známé dámy pražské smetánky. Tyto obrazy pak byly pověstné po celé Praze a představovaly znamenitý obchodní tah, neboť mnozí zákazníci přicházeli kvůli nim, aby mohli škodolibě odhalovat, která úctyhodná dáma je na nich zobrazená. Zkrátka byl to nóbl puf pro nevybranější klientelu, děvčata patřila k nejhezčím v Praze, ale mně to bylo jedno, ať jsem šel do séparée s kteroukoli, vždycky jsem si představoval jenom jednu ženu.

Začátkem srpna mělo vyjít další číslo Květů. Když mi je přinesli z cenzurní kanceláře, padla mi do oka báseň Slavné ráno podepsaná Boženou Němcovou.

Byla noc, však teď již zoře svítí,

z tmy slovanské počíná se dníti,

zvony zvučí ku slavnému ránu,

Slovan vstal, na slávy tluče bránu,

od Uralu k Šumavě,

od Balkánu k Vltavě

jeden hlas zní, jedno slunce svítá,

nové jaro, nový život zkvítá.

Začínala a nabádala ženy, ať povstanou ony, když ne muži. Aby poslechly Libuši, která věštila, že národ povstane z mrtvých, aby se ony postavily do čela toho vzkříšení.

Vzhůru, ženy, panny! Vždyť duch Páně

v outlou pannu vstoupil v Orleáně:

noste vy teď oriflamy zlaté,

když jdou muži v boje ducha svaté!

Ženou založena vlast,

ženy ať zas hájí vlast.

Protož vstaňte v novočeském ránu,

Blaník otevírá již svou bránu.

Takto báseň končila. Neklamně prozrazovala vzletný a jasný sloh Nebeského, námět však nepochybně nesl pečeť amazonského ducha Boženy Němcové. Uvědomil jsem si, že pro vlasteneckou společnost to bude konečný důkaz toho, co já už věděl – že vztah poetky a jejího básnického učitele došel fyzického naplnění, neboť ta báseň nebyla ničím jiným než extatickým dvojvýkřikem ukojených citů. Pochopil jsem, že její uveřejnění by mohlo zhoršit postavení Boženy Němcové mezi ostatními vlasteneckými paničkami, respektive trknout jejího manžela, který byl snad v Praze jediný, kdo o záletech své ženy nevěděl. Nic jiného jsem si horoucněji nepřál, jenže cenzor označil báseň křížem na znamení ut deleatur.

Marně jsem se pokoušel toto rozhodnutí zvrátit, marně jsem intervenoval u pana rady Webera tvrzením, že zveřejnění Slavného rána způsobí české věci větší škodu než užitek. Takovou buřičskou výzvu nelze uveřejnit, odpálkoval mě. Báseň vydal až Havlíček o tři roky později v České včele, v příloze Pražských novin, ale to již byl vztahu Němcové a Nebeského dávno konec.

* * *

O ten konec jsem se musel přičinit sám. Bylo to velmi jednoduché, napsal jsem Němcovi do úřadu anonymní dopis, v němž jsem uvedl, že jako český vlastenec pokládám za svou povinnost ho informovat o pravé podstatě vztahu jeho paní a básníka Nebeského.

Výsledkem byla hrozná scéna, kterou prchlivý Němec vyvolal. Hádku mezi manžely bylo slyšet až na pavlač a zde se počal rozkol mezi nimi. Němec si uvědomil, že literární činnost manželky může přinést další avantýry, a znatelně ve své podpoře jejímu úsilí polevil. Se vztahem byl samozřejmě konec a nešťastný Nebeský odjel do Vídně, aby pokračoval ve studiích tam, a ztratil se z očí.

Němcové se pak pokoušel poskytnout útěchu její lékař a platonický obdivovatel doktor Čejka. Příštího léta ji i s dětmi doprovázel do Ratibořic, kde strávili několik týdnů v roubené chaloupce kousek nad mlýnem, jež patřila rodině mlynáře Rudera. Čejka ji také doprovázel na jiřinkovou slavnost, kde asi dosti hořce vzpomínala na svou svatbu před sedmi lety.

Němec s ní nejel a já využil příležitosti, abych se s ním blíže seznámil. Znali jsme se od vidění z vlastenecké společnosti a to léto 1844 jsem ho začal pravidelně zvát na pivo. Potřetí nebo počtvrté se stalo to, več jsem doufal – Němec mě pozval do bytu (z něhož jsem zatím znal důvěrně jenom vstupní dveře a zábradlí pavlače) na borovičku.

Ihned po překročení prahu jsem intenzivně pocítil existenci toho druhého. Jako by se osamostatnil, zřetelně jsem vnímal hosta, který se mi usídlil v hlavě. Docela drze se mi pletl do rozhovoru s Němcem, ten však byl natolik opilý, že moje zmatené řeči, když mě ten druhý natolik pomýlil, že jsem s ním mluvil nahlas, nevnímal.

Sedli jsme si v kuchyni ke stolu, ten druhý podotkl, že už má kalného světla olejových svítilen plné zuby, a zpočátku jsme se s Němcem bavili o české věci. Můj společník si stěžoval na Palackého, že je příliš opatrný. Chtělo by to razantnější postup a více tlačit na úřady, třískl pěstí do stolu, ale ten opatrník vidí budoucnost českého národa jenom v rámci rakouské říše, protože jinak prý Němci Čechy sežerou.

„Ale vždyť se to dá udělat jinak,“ pokračoval poté, co nám dolil štamprlátka, „musíme si vzít příklad ze sociálů, musíme se spojit jako oni, musíme se spojit jako Slávové, musíme vytvořit společnou říši.“

Znovu udeřil do stolu.

„Žádné Rakousko, ale společná říše Slávů, to je řešení. A nejsem sám, kdo si to myslí. Havlíček je také přesvědčen, že se musíme vykašlat na Rakousko a spojit se s Lechy, Chorvaty, Srby a vůbec se všemi Jugoslávy. A hlavně s Rusy,“ naklonil se ke mně, v očích skleněný pohled.

„Kollár to věděl,“ náhle vykřikl a postavil se tak prudce, až se židle převrátila.

Aj, zde leží zem ta. Před okem mým smutně slzícím,

Někdy kolébka, nyní národu mého rakev.

Začal pateticky recitovat.

Stůj noho! Posvátná místa jsou, kamkoli kráčíš.

K obloze, Tatry synu, vznes se výše pohled.

Neb raději k velikému přiviň tomu tam se dubisku,

Jenž vzdoruje až dosaváde časům.

„Tím myslel Rusko, to je ten mocný dub, v jehož stínu bychom si měli najít spolehnutí,“ dodal už klidněji, když stavěl převrácenou židli na nohy a poněkud nejistě si na ni sedal.

„Nechceš mu říct, že k tomu dojde?“ nabádal mě ten druhý.

Představa, že se Čechy stanou ruskou gubernií, mě natolik ohromila, že jsem odpověděl nahlas.

„To se nemůže stát, ruský car by přece nikdy nešel proti jinému panovníkovi.“

Němec si myslel, že odpověď je určena jemu, a podezřívavě se na mě podíval. Uvědomil jsem si, že se rychle dostává do stadia opice, kdy nebude radno mu odporovat.

„Tak ty mi nevěříš,“ tykl mi, „ty jsi s Palackým,“ umanutě se na mě díval a znovu nám dolil.

„A na ex,“ zavelel zupácky, „třeba pak přijdeš k rozumu.“

„Ale ano, věřím ti,“ odpověděl jsem chraptivě, protože mě borovička pálila v krku (nebyl jsem zvyklý na tak sprosté pití, dával jsem přednost jemným likérům), „jen si myslím, že to bude vyžadovat jiné politické poměry,“ napovídal mi ten druhý, „sociální revoluci, která smete korunované hlavy, pak se teprve otevře cesta ke společné říši Slovanů.“

„To je správná řeč,“ Němcův pohled opilecky zjihl. „Pojď, připijeme si na sbratření.“

Jak hladina v láhvi klesala, hlavně Němcovým přičiněním, stával se můj hostitel hovornější a hovornější. Z bojovné nálady přešel do sebelítosti.

„Tolik se snažím udělat pro českou věc,“ naříkal, „píšu články do českých novin, venkovským lidem o slavné národní minulosti vyprávím – a nic za to, ani to mizerné uznání. Ale mé ženě, té stačí nasmolit pár veršíčků, a všichni před ní padají na zadek, všichni se rozplývají, jaký je talent a ušlechtilá vlastenka, jaká skvostná básnířka, která nejlépe ze všech národ burcuje.“

Obrátil do sebe další skleničku.

„Pěkná vlastenka. Když jsem si ji bral, neuměla napsat jediné české slovo a česky mluvit se styděla.“

„Neměl jsem si ji brát, neměl,“ připojil skoro plačtivě poté, co si znovu nalil „jen smůlu mi přinesla a o všechno uznání připravila. To ta její hezká larvička, to ta mě okouzlila…, jako každého chlapa… Tebe přece taky.“

Vrhl na mě zpytavý pohled, až ten druhý zauvažoval, zda svou opici jenom nehraje.

„Hezká je, to je pravda,“ souhlasil jsem, „ale mě zajímá jen z umělecké stránky,“ což byla pravda, nikoli však úplná, „a rád bych vytvořil její světlokresbu. Jestli dovolíš, aby mi seděla modelem, až se vrátí z Ratibořic.“

„To ještě nevím,“ Němec sklonil hlavu. „Nebeskému jsem také dovolil, aby jí s písemnictvím pomáhal, verše jí pulíroval…,“ říkal si spíše pro sebe, „… a jak to dopadlo. A já pitomec, jsem jim ještě schůzky umlouval.“

Vzhlédl na mě.

„Musím tě varovat. Ona je jako pavouk a běda muži, který upadne do jejích sítí. Každého sežere, jako sežrala mě a Nebeského a jako sežere všechny další, kteří ještě přijdou…“

Chytil mě za ruku.

„Jsi dobrý vlastenec a já nechci, abys dopadl jako já, aby tě taky sežrala… Nebo ty se chceš nechat sežrat?“ úporně se na mne díval s opileckou vážností.

Kymácivě vstal.

„Pojď, něco ti ukážu.“

Zamířil do pokoje za kuchyni, zřejmě do ložnice.

„No tak, člověče, pojď,“ vyzval mě, když viděl, že váhám.

„Ty vole,“ ozval se mi hrubě v hlavě ten druhý, „nenech se pobízet, tohle bude důležitý. A ještě nejsi tak ožralý, aby ses neudržel na nohou.“

V ložnici Němec minul manželskou postel, která ve mně vyvolala bouřlivé asociace, a zatáhl mě k prádelníku u zdi. Vytáhl jeho horní zásuvku, avšak místo ženského prádla se objevilo několik lepenkových krabic a malá dřevěná skříňka.

Němec ji otevřel.

Stěží se to dalo pokládat za šperkovnici, protože uvnitř na dně ležely jen nějaké laciné náušnice a pak už jenom prsten. Tehdy jsem si myslel, že ostatní šperky si Němcová asi vzala s sebou na letní pobyt do Ratibořic, a teprve později jsem si ověřil, že si na šperky nepotrpěla a prakticky je nenosila.

Mezitím Němec prsten z krabičky vylovil. Na první pohled bylo vidět, že to není nic laciného, že se jedná o výjimečný kousek s pozoruhodným kamenem. Byl karmínový a přitom žilkovaný jako lidské bělmo. Jak jej Němec pozdvihl, švihl kámen paprskem do mých očí. Připadlo mi, že na mě upřel svůj rudý pohled drak.

Náhle jsem nevěděl, kdo jsem. Hlavu mi zaplnily cizí představy – bláznivé, nemyslitelné a nemožné představy, obrazy hřmotného světa, města s obrovitými domy ze skla a zrcadel, mezi nimiž se tísnily mnohapatrové paláce s reliéfy řeckých sloupů v průčelí, namačkané ale jeden na druhý v dlouhých ulicích, v nichž nesnesitelně hřmotily podivné dopravní prostředky, velké červené a zasklené bedny posunující se s pekelným randálem po kolejích a pak podivné samohyby oblých tvarů a lesklé jako brouci. Ke své hrůze jsem všude na ulicích viděl jenom české nápisy – a když přece jen cizí, byly anglické.

Byl to svět toho druhého, v hlavě mi vířily útržky jeho vědomostí o gigantických sociálních bouřích a neméně gigantických válkách, vedených i ve vzduchu.

Udělalo se mi na zvracení, ale překonal jsem to, protože ten druhý přede mnou všechny svoje vzpomínky milosrdně ukryl. Při tom se do mne zaryl jako hrot harpuny základní pocit mého hosta – hořkost a vztek, že jeho svět, v němž byl teple zabydlen, svět idejí, kterým věřil, byl zničen. Ve zlomku vteřiny jsem pochopil, že to je to, co z nás činí blížence – nikoli jenom pokrevenství, ale také vztek, který bych pociťoval i já, kdyby byl obdobně zničen můj svět a já přišel o moc, kterou jsem v něm měl. A také bych se nikdy nesmířil – jako ten druhý –, kdyby měl být rozvrácen svět mých idejí. V počínající opilosti mi připadlo, že mám křišťálově jasné myšlenky, pochopil jsem, že určujícím smyslem mého života je snaha zabránit zkáze, kterou zažil ten druhý. Proto ho v sobě nosím, došlo mi, aby mě posiloval v mém konání, aby mi pomohl odložit zkázu mého světa, co nejvíce to půjde – a nikoli proto, že je mým potomkem z dvacátého století, jak mi nepřestává tvrdit.

Tehdy, napůl opilého v bytě ženy, která mě uhranula, mě napadl ten příměr. Že jsem camerou obscurou, Prozřetelností seslaným okem, které bdí, aby mohlo ihned v zárodku potlačovat jakékoli snahy o nové pořádky.

Vnímal jsem, jak ten druhý souhlasně přikyvuje mým úvahám, dokud ho neupoutal prsten.

„To teda zírám,“ řekl překvapeně. „Ona ho nechala doma. Tak proto jsem tady, proto jsem se nemohl ještě jednou podívat do Ratibořic.“

„Ty znáš ten prsten?“ zeptal jsem se omylem nahlas.

„Proč bych ho neznal?“ opáčil Němec. „Je to prsten mé ženy. Ona věří, že je kouzelný, a proto ti ho ukazuju.“

Nastrčil mi prsten k obličeji.

„No řekni, vidíš na něm něco kouzelnýho?!“ zeptal se s opileckou naléhavostí. „Já teda ne…“ vrtěl hlavou a při tom se nebezpečně kymácel dopředu a dozadu. „Obyčejnej zlatej prsten s kamenem, kterej nikdo nezná. Kdyby to byl alespoň rubín…, tak by měl aspoň nějakou cenu. Na jeho kouzlo nevěřím…, ale po tom Nebeským si už nejsem tak jistej. Proto jsem ženě nařídil, aby ho nechala doma. Teď si Čejka ani neškrtne…,“ uchechtl se. „Asi si dělal naděje, když ji doprovází.“

„Abys věděl,“ položil mi ruku na rameno, aby udržel stabilitu, „když si Božena todlencto nasadí na prst, žádnej chlap jí neodolá. Řekla mi to ve slabý chvilce a já to pokládal za jednu z jejích báchorek…“

Teď vykládáš báchorky ty, pomyslel jsem si.

„Ty vole, má pravdu,“ vykřikl v tom okamžiku ten druhý a bleskurychle mi objasnil schopnosti prstenu, jak je kdysi vysvětlila Kateřina Zaháňská knížeti Metternichovi.

Stále jsem pochyboval, ale přesto jsem se Němce zeptal: „Proč jí teda ten prsten nevezmeš?“

„Protože ji mám pořád rád a nemoh bych jí to udělat,“ odpověděl nešťastně.

Proč ho neukradneme my?, zeptal jsem se v duchu toho druhého.

Ze stejného důvodu, odpověděl.

Tehdy měl ještě pravdu. Později už ne.

Němec poté prsten uložil zpět do skříňky a my se vrátili do kuchyně dorazit tu láhev. Nedalo to moc práce, takže bylo něco málo po půlnoci, když jsem se vypotácel z domu U Zeleného stromu a Zlatnickou to obešel do vlastního domu.

Na mém pevném odhodlání ulovit Boženu, když byl Nebeský konečně z cesty (a Čejka si neškrtl), to nic nezměnilo.

* * *

Na podzim 1844 jsem zase začal docházet do Staňkova salonu. Objevily se tam nové tváře, z Vratislavi přijel profesor Čelakovský a Palacký přivedl svého přítele malíře Josefa Hellicha.

Čelakovský byl nudný patron, čerstvý vdovec, takže jsem záhy pochopil, že si přijel do Prahy pro nevěstu a pro novou matku pro své děti.

Spřízněnější duši jsem nalezl v Hellichovi. Byl to sice úctyhodný a naprosto spořádaný člověk, který skálopevně ctil nejen přikázání Nesesmilníš, ale celé Desatero. Nicméně projevil vřelý zájem o daguerrotypii, a co bylo ještě lepší, naším debatám na toto téma naslouchala s velkým zájmem i Božena Němcová. Mohl jsem tedy na ni dělat dojem svými znalostmi.

Daguerrotypie byla komplikovaným procesem. Obrázek vznikal na stříbrné nebo silně postříbřené měděné destičce. Tato destička se vložila do zvláštního držáku nad misku s krystaly jódu. Působením jódových par se stříbrný povrch změnil na jodid stříbrný a nabyl modré barvy. Poté se destička musela potmě zasunout do dřevěného rámečku a vložit do camery obscury. Osvit (slovo toho druhého) trval od několika minut až po několik hodin a světlo redukovalo jodid stříbrný zpět na stříbro, které ale mělo tmavohnědou až černou barvu. Aby se obraz objevil, musela se destička potmě přemístit do další skříňky, kde na ni působily páry rtuti. Ty vytvořily se stříbrem na osvětlených plochách amalgám mléčné barvy. Proces vyvíjení jsem pak sledoval malým okénkem ve skříňce a musel jsem desku v pravý čas vyjmout. Tím ale proces nekončil, obraz bylo třeba ustálit (také slovo toho druhého), což jsem prováděl moderním postupem za použití thiosíranu sodného. Destička se vložila do vaničky s roztokem této sloučeniny a na místech, kde nedostatkem světla zůstalo čisté stříbro, vznikla rozpustná sůl, která se roztokem z destičky smyla. Na destičce zůstaly jen různě silné vrstvy amalgámu, které vykreslily obraz. Poté bylo nutné destičku vysušit a ihned zasklít, neboť sebemenší dotyk prstu by vrstvičku amalgámu setřel a obraz zničil.

„Většina daguerrotypistů používá k ustalování obyčejnou kuchyňskou sůl, ale já si nechal z Paříže dovézt thiosíran sodný, což je speciální sůl, která dává mnohem čistší a trvalejší obrázky,“ uzavřel jsem svoje vysvětlení.

Obrátil jsem se na Boženu Němcovou.

„Milostivá paní, udělala byste mi velkou radost, kdybyste mi mohla sedět modelem,“ navrhl jsem nesměle na popud toho druhého.

Mezitím se kolem nás shromáždili ostatní hosté.

„To je skvělý nápad,“ řekl pan Čelakovský, „může z toho být taková umělecká soutěž, protože si u vás, mistře,“ otočil se k Hellichovi, „tímto objednávám portrét naší paní Boženy.“

„Já také,“ vmísil se hovoru doktor Staněk. „Malbu zavěsíme tady v saloně,“ ukázal na průčelní zeď, „a budeme tak mít dvě skvostné podobizny nejnadanější a nejkrásnější české spisovatelky,“ dodal, aniž by hleděl na odmítavé posuňky Boženy Němcové, „které budeme moci srovnat s daguerrotypií od pana Bohunického.“

Ten večer jsem jí nabídl doprovod se zdůvodněním, že bydlím ve stejné části Prahy.

Cestou mi můj nápad s daguerrotypií vymlouvala, že to asi je velmi drahé, ale já jí řekl, že ať si s tím nedělá starosti, že zvěčnění největší české spisovatelky bude mým příspěvkem k české věci a že mi to přinese velkou radost.

Přešla na jiné téma – řekla, že ji můj popis procesu daguerrotypie velmi zaujal, protože vždy měla zájem o přírodozpyt a o vynálezy. Když jsme přecházeli Koňský trh, svěřila se mi, že když byla děvčetem, přála si být chlapcem, aby mohla studovat na technice a stavět třebas železnice.

Překvapilo mě to, ale pohotově jsem zareagoval, řka, že to, co dělá, určitě přispěje k tomu, aby dívky měly ke studiu stejný přístup jako chlapci, a že za padesát let tomu tak bude.

„Jste si jist, jste si tím jist?“ ptala se dychtivě.

„Skálopevně, milostpaní,“ odpověděl jsem, „do sta let bude svět plný lékařek, inženýrek a ženy budou moci zastávat všechna povolání jako muži. A stejně jako oni budou svobodně rozhodovat o svém těle,“ ponoukl mě ten druhý, abych dodal.

„Kéž by tak tomu bylo už teď,“ povzdechla si.

„Vám svobodomyslné ženy nevadí?“ optala se vzápětí.

„Nikoli, jemnostpaní,“ ujistil jsem ji, „jsem osvícený muž, který je přesvědčen o rovnoprávnosti obou pohlaví, obávám se však, že jsem s tímto názorem předběhl dobu.“

„Ach bože, kdybych tak mohla žít za sto let, nebo za dvě stě let,“ řekla roztouženě.

A pak mile dodala: „Říkejte mi, prosím, Boženo, a tu jemnostpaní si nechte od cesty.“

Asi se přitom usmívala, ale neviděl jsem jí natolik do tváře, abych si tím mohl být jist. Praha tehdy ještě neměla plynové osvětlení a argantické lampy na lněný olej, jimiž byla Jindřišská ulice osvětlena, vydávaly tolik světla, že jsem mohl ukázat na jeden z míjených domů.

„Tady mám, paní Boženo, svůj ateliér. Doufám, že mě brzy poctíte svou návštěvou. Jak vidíte, nebudete to mít daleko.“

Poté jsem Boženu Němcovou doprovázel od Staňků pravidelně. Když nastaly podzimní plískanice, pršelo a koncem listopadu napadl sníh, najímal jsem fiakr, ale pokud to jenom šlo, chodívali jsme pěšky. Vyprávěl jsem jí o budoucnosti, přičemž mi napovídal ten druhý. Inspirovala mě stavba pražského nádraží v Hybernské ulici, kterou jsme míjeli, než jsme z ulice Dlážděné odbočili do ulice Na Poříčí.

Vyprávěl jsem jí, že Čechové se určitě dočkají samostatného státu a že královské město Praha se stane hlavním městem tohoto státu. Že jeho okrasou bude Národní divadlo, o jehož výstavbu chtěl František Palacký v lednu příštího roku požádat stavovský výbor českého sněmu. Dosti jsem u toho trpěl, protože to vlastně znamenalo popisovat zánik mého světa. Aspoň vidíš, jak se cítím já, popichoval mě ten druhý. Byl neobyčejně čilý, protože Božena zase nosila karmínový prsten, což mě plnilo uspokojením, neboť to signalizovalo, že je má věc na dobré cestě.

Rychle jsme se sbližovali, neboť řeči o budoucnosti, o sociálních změnách, které jsem věštil, včetně rovnoprávnosti žen, byly magnetem, jemuž nemohla odolat. Svěřovala se mi i se svými literárními plány, i když jsem jí jako Nebeský radit nemohl. Myslím, že to dokonce uvítala, chtěla se postavit na vlastní nohy. Koncem října, jak mi s hrdostí oznámila, napsala bez pomoci své první verše – věnování Antonii Reissové ke svatbě s Čelakovským.

Kromě Čejky, který ji ale zřejmě sexuálně nepřitahoval, neměla nikoho jiného, s kým by si mohla popovídat. Mužské rysy jejího charakteru, jak jsem nezávislost a samostatnost jejího uvažování posuzoval, ji odrazovaly od toho, aby se svěřovala nějaké přítelkyni (a proto ji neměly pražské vlastenky příliš rády), takže jsem zbýval já. Líčila mi, jak žije, jak vypráví svým dětem pohádky a pověsti z ratibořického kraje, a ten druhý mi vložil do úst, abych ji vyzval, ať ty pohádky a pověsti písemně zpracuje. Už v říjnu 1844 jí otiskla Česká včela pověst Silný Ctibor a do konce roku ještě stihla napsat dva další drobné příběhy, Rousín a Devět křížů.

Doslechl se o tom Erben a požádal ji, jestli by mu nemohla poskytnout náměty na pohádkové příběhy. Čejka jí však řekl, ať ty náměty zpracuje sama, leč Božena se ostýchala, že to jako Erben napsat nedokáže.

To mi vyprávěla za své první prosincové návštěvy v mém ateliéru. Nacházel se v přízemí zadního traktu jednoho domu na Jindřišské ulici a tvořila jej velká klenutá polosklepní místnost, do níž se sestupovalo po osmi schodech. Na ni navazovaly dva kumbály s okénky u stropu, jež ústila do dvora. Myslím si, že ji můj ateliér trošku vyvedl z míry. Zařídil jsem ho totiž orientálně, koberce kryly nejen podlahu, ale byly zavěšeny i na zdech, z nichž vystupovaly početné lampy se stříbrnými zrcadly, jež odrážela světlo do místnosti. K nábytku patřil široký perský divan a křeslo, do něhož jsem Boženu posadil. Byla vlastně prvním člověkem, kterého jsem snímal, protože až doposud jsem se cvičil na nehybných objektech, hlavně na domech. (S tím divanem jsem měl své úmysly, a proto jsem nechal vestavět do ateliéru velká kachlová kamna, aby v něm bylo dosti teplo i obnaženým modelům.)

Exponoval jsem tři desky třemi různými časy, pěti, patnácti a třiceti minutami. Nejlépe vyšel prostřední snímek (zase slovo toho druhého), kterým jsem se pak pochlubil společnosti u Staňků a daroval jej Boženě k Vánocům. Když jsem jí dárek u Staňků diskrétně předával, řekl jsem jí, že jsem se stal otrokem její jedinečné krásy, že mi ukradla srdce a že netoužím po ničem jiném, než abych mohl se opájet její spanilostí a zachytit ji pro budoucí doby.

„Poslyš, Bedřichu,“ odpověděla, „jsi velmi milý, ale nechejme si tyto záležitosti,“ věcně dodala, „až na nový rok.“

Po svátcích se totiž zapojila do příprav svatby Antonie Reissové s Čelakovským. Měla v ní prsty a takřka denně se scházela s nevěstou. Chystaly spolu výbavu, četly listy, které Antonii psal ženich, a kuly literární plány. Začátkem ledna 1845 se sešly s bývalými žačkami Antonie Reissové na schůzi, které předsedala Božena a paní Erbenová. Usnesly se vydat almanach děl českých spisovatelek a zvolily Němcovou za jeho redaktorku.

Zuřil jsem, protože jsem Boženu několik neděl neviděl. Bláznivě jsem po ní toužil a nebyl jsem si jist, jestli se dokážu ovládnout, až se s ní zase uvidím. Ty vole, smál se mi ten druhý, to ti jenom hraje do karet, protože až přijde, dá ti všechno.

Měl pravdu. Bylo Tří králů, když Božena vpadla do mého ateliéru. Zářila štěstím, ihned na mne vychrlila, že bude redaktorkou almanachu s pracemi českých spisovatelek, a políbila mě.

Přisáli jsme se k sobě a potáceli se po ateliéru, dokud mě nezatlačila do křesla.

„Dnes v něm budeš sedět ty,“ řekla čtveračivě a rozepínala mi kalhoty.

Poté si na mne obkročmo sedla a takto divoce, bez jakékoli přípravy, jsme se hladově spojili. Netušila, že se vlastně miluje se dvěma muži, protože ten druhý se na aktu podílel, slyšel jsem do Boženina supění, jak při vyvrcholení zasténal – echo mého vlastního zasténání.

„To jsem vždycky chtěla, mít velení,“ řekla udýchaně, když jsme skončili.

„Snad ti to nevadí?“ optala se zkoumavě, když ze mě sesedala.

„Ne, bylo to nádherné,“ řekl jsem podle nápovědy toho druhého, neboť to byl vlastně on, komu to ve skutečnosti nevadilo.

Poté odešla do jednoho z kumbálů, kde jsem měl džbán s vodou, aby se umyla.

„S mým mužem to takhle nikdy nešlo,“ volala na mě z kumbálu, „pro něho jsem jenom kobyla, kterou on jako pán tvorstva milostivě rajtuje.“

Tohle nebyla žádná lyrická básnířka či krotká biedermeierovská slepice, ale žena přesně si vědomá svých sexuálních žádostí.

„Jak se zdá, člověk se nemusí vždycky zamilovat,“ řekla poněkud záhadně, než odešla.

Jako baby z mý doby, komentoval to ten druhý, to je prostě úžasný, s touhle Boženou si ještě užijeme. To je to její lezení po stromech, pokračoval hlas v mé hlavě, to je v ní ta Barunka, která zmlátila každýho kluka, když chtěla, říkal s nelíčeným obdivem.

Jenže se přepočítal, Božena přece jen byla poplatná své době.

Celý leden jsme se obden stýkali v ateliéru a milovali. Nemusel jsem nikterak dávat pozor, neboť mi s věcností, která muže v těch nejintimnějších chvílích u žen nepřestává překvapovat, sdělila, že po porodu Jaroslava už nemůže mít děti.

To, že Božena měla při milování iniciativu, mi začalo vyhovovat. Zjistil jsem, že větší rozkoš než z vlastního vyvrcholení mám z pozorování jejího ukojení, ze všech těch vzdechů a výkřiků, ze sledování, jak se její nádherné tělo pne proti mně v řetězu milostných křečí. I v těchto okamžicích jsem se cítil jako camera obscura, jako živá verze těch dřevěných bedýnek, které svými slepými oky přihlížely našim obřadům lásky.

Přál jsem si vybudit v ní takovou rozkoš, až by z ní zešílela nebo zemřela. Chtěl jsem být doutnákem, který to nepředstavitelně nádherné tělo vyhodí do povětří, chtěl jsem být svědkem takového jevu. Cítil jsem hluboké uspokojení (jako pak později už nikdy z ničeho), že ji ďábelsky podvádím, že v okamžiku, kdy si ona myslí, že ze mě vysává rozkoš, jsem to já, kdo ji naopak využívá k pozorováním jejích tělesných reakcí. Tetelil jsem se blahem z představy, že ve mně vždy zůstává neúčastný pozorovatel, o němž ona nemá tušení. Z reakcí toho druhého jsem pochopil, že on je na tom stejně, že po tragédii se zřícením vlastního světa je to druhý podstatný rys, který nás spojuje.

Začátkem února jsem se rozhodl (nebo ten druhý se rozhodl?), že ji vydráždím za veškerou hranici. Z podniku July Friedmana jsem si opatřil pomůcky, kterým ten druhý říkal dildo, a speciální mast, kterou tam míchala nějaká stará cikánka.

Snad kvůli vzrušení z toho, co přijde, jsem vyvrcholil předčasně, ale v tomto případě mi to jen nahrálo. Vybral jsem jednu z těch pomůcek, umně vyřezanou ze slonoviny, potřel mastí a zasunul ji do ní. Jemně jsem s ní pohyboval, otáčel a kýval, zatímco druhou rukou jsem ji dráždil zvnějšku. Ten druhý pak sledoval její reakce.

Její vzrušení prudce rostlo, začala supět, pak sténat a křečovitými stahy svalů se vzpínat proti mé ruce, v níž jsem držel slonovinou pomůcku. Její bělostné břicho se dmulo jako plachta lodě ve vichřici a pulzovalo jako kůže tympánu pod paličkami zuřivého bubeníka.

Ukojení se pak stalo pádem do hluboké propasti, z níž se vynořila zcela zchvácená a zmámená.

Když se jí přestaly třást ruce, přetáhla si přes sebe přehoz.

Cize se na mě podívala.

„Ty jsi ďábel,“ řekla nezvučně, „dostal jsi mě za hranici, která neměla být nikdy překročena. Zavedl jsi mě do tajné komnaty, aniž bys do ní vstoupil se mnou. Jen jsi odporně přihlížel jako fízl. Bylo to odporné,“ otřásla se hnusem, když jí pohled padl na slonovinové dildo, „a už nikdy k tobě nepřijdu.“

S přehozem kolem těla posbírala své svršky, a aniž by se umyla, chvatně se oblékla a vyběhla z ateliéru.

Vnímal jsem, jak ten druhý v mém nitru konsternovaně mlčí.

Přepískli jsme to, kámo, řekl nakonec, má příliš křesťanskou duši.

Bylo paradoxní, že právě on se jako ateista odvolával na náboženství. A přitom se mýlil, neboť já jsem dobře věděl, co se stalo. Božena mě prostě prohlédla, odhalila, že jsem zvrhle zůstával jenom pozorovatelem a stal jsem se v jejích očích zvrhlou zrůdou. V žilách mi však zůstal jed nepřekonatelné milostné touhy, který mě měl trávit až do konce života, bez naděje, že mi ho někdo vyplaví z těla. Mohl jsem si pouze podat protijed – a to tím, že tu ženu zničím.

1. 34 Ale to se musíte vyznat v chemii a ve sloučeninách.

Kapitola 9

Po této události jsem začal toho druhého nenávidět. Kladl jsem mu za vinu ztroskotání vztahu s Němcovou. Nesnášel jsem jeho hlas a chtěl jsem se ho zbavit. Dostal jsem strach, že trpím duševní chorobou, a rozhodl se vyhledat lékařskou pomoc. Několik dní jsem uvažoval, na koho se obrátit – kdo mi zaručí diskrétnost. Nakonec jsem usoudil, že nejlépe bude využít identitu Bedřicha Zvonimíra Bohunického a pod slibem lékařského tajemství se svěřit doktoru Staňkovi. Kdyby se moji nadřízení přece jen dověděli, s čím jsem se doktoru Staňkovi svěřil, mohu se vymluvit, že to bylo v rámci „role“ – sehrané představení, abych si mohl udělat obrázek o profesních vlastnostech tohoto vlastence.

Jenže doktor Staněk mi příliš nepomohl. Vážně mě vyslechl a pak se zeptal, jestli se kvůli tomu hlasu cítím zmatený, jestli si přestanu uvědomovat, kde se nacházím, o čem jsem mluvil a co jsem dělal. Odpověděl jsem, že nic takového, a připustil, že ten druhý je něco jako společník, kterého nosím v hlavě, spíše zábavný než otravný (to, že mě informuje o budoucnosti, a proč jsem se na něho naštval, jsem si nechal pro sebe).

Načež doktor Staněk prohlásil, že by mi sice mohl předepsat něco pro uklidnění, ale že by mě to celkově zatlumilo, takže bude lepší, když se bez těch prášků obejdu. Jsem prý ještě mladý a po nějaké době ten hlas zmizí sám od sebe.

„Vědí, pane Bohunický,“ řekl, když mě vyprovázel z ordinace, „pro vědu lékařskou je mozek stále terra incognita a ani za sto let nebude zcela probádán.“

„To ti Véna písk,“ ozval se v tom okamžiku ten druhý, který se zřejmě mé návštěvy u lékaře zúčastnil.

„Co tě to, proboha, napadlo,“ rozčiloval se, když jsem vyšel na ulici, „jít o mně vykládat doktorovi? Myslel jsem, že mezi námi panuje důvěra. Já nejsem žádná choroba,“ znělo mi v hlavě tak hlasitě, že jsem měl strach, že ten hlas uslyší okolojdoucí pasanti.

„A neříkej mi ten druhý,“ ohradil se, „jmenuju se Zdeněk Milbach a jsem tvým prapravnukem. Jsem policajt jako ty a jsem zde proto, abych sledoval Boženu Němcovou.“

Pak se mi pokoušel vysvětlit, že je vlastně nehmotnou projekcí toho budoucího detektiva a že při výletech, kterým říkal tripy, sleduje spisovatelku již od dětských let. Že je šťastný, že má zase práci, která ho uspokojuje, protože tajná bezpečnost, jejímž byl členem, po státním převratu zanikla.

„No a za to, jak jsi dopadl s Němcovou, se omlouvám,“ řekl nakonec, „nechtěl jsem, aby to takhle skončilo.“

Smířil jsem se tedy s jeho existencí a začal mu říkat Zidi. Koneckonců, byl to užitečný a zábavný společník.

* * *

Asi týden po návštěvě doktora Staňka jsem od Němcové dostal dopis. Předal mi ho důvěrník z poštovní lóže, který měl příkaz všechny dopisy znějící na jméno Bedřich Zvonimír Bohunický předávat bez přečtení přímo mně. V tomto případě jsem byl obzvláště rád, že o skloněné a poněkud rozházené řádky jinak pravidelného písma nezavadily oči žádné třetí osoby.

Němcová mě vyzývala, abych ji už nikdy nevyhledal a ve společnosti se jí vyhýbal. Dopustila se chyby, když připustila intimní vztah bez lásky, napsala, a že mám-li alespoň kousek cti v těle, přestanu docházet do vlasteneckých kruhů a nikdy se jí už neobjevím na očích.

To jsem nemohl splnit. Jednak jsem trpěl neuhasitelnou touhou ji spatřit, jednak docházení do vlasteneckých kruhů bylo mou služební povinností. Nicméně Němcové jsem odpověděl v tom smyslu, že kdybych s ní přerušil veškeré styky a začal se k ní chovat s mrazivým chladem, bylo by to nápadné a ve vlastenecké společnosti, které neuniklo naše přátelství, by to vyvolalo klevety, což si ona určitě nepřeje. Neodpověděla mi, ale když jsme na sebe někde narazili, upjatě mi odpověděla na pozdrav.

Na jaře 1845 začal Hellich malovat její portrét na objednávku doktora Staňka. Měla to být odpověď na daguerrotypii, kterou jsem zhotovil a která vyvolala ve Staňkově salonu zasloužené podivení. Němcové se do toho nechtělo, protože když seděla Hellichovi modelem, připomínala si, jak stála modelem mně. Navíc ji přemluvili, aby se nechala malovat ve společenské róbě, kterou ji půjčila Lotinka Staňková, což nemůže těšit žádnou ženu.

Nicméně díky sezením, která byla s portrétováním spojena, jsem prožil vzrušující jaro. Nemohl jsem si pomoci, musel jsem Němcovou sledovat, což mi přinášelo zvláštní uspokojení. Ihned, jak vyšla z domu „U Zeleného stromu“ v ulici Na Poříčí, jsem se na ni s kloboukem hluboko naraženým do čela nalepil a celou cestu Celetnou ulicí, pak napříč Staroměstským náměstím kolem Mariánského sloupu, Karlovou ulicí a přes Kamenný most, než došla k rohovému domu na Dražického náměstí, kde měl Hellich ateliér, jsem se mohl opájet její vznosnou chůzí (Zidi zřejmě tento druh erotické výzvy zdědil po mně).

Počátkem léta byl portrét hotov a malíř jej donesl ke Staňkům, kde byl slavnostně zavěšen. Složil jsem mistrovi hold a dvorně uznal, že jeho malba v naší malé soutěži jednoznačně zvítězila. Požádal jsem pána domu o dovolení pořídit si snímek obrazu a v prázdném salonu jsem strávil jedno intimní dopoledne – jenom já, camera obscura a obraz krásné ženy.

Mohl jsem se na něj do sytosti vynadívat, ale to mi nestačilo. Chtěl jsem Hellicha trumfnout, toužil jsem po satisfakci, byť soukromé, o níž bych věděl jenom já. Alespoň dočasně. Napadlo mi pořídit daguerrotypii, která by Němcovou zachycovala in flagranti – v rouše Evině. Jednak bych dokázal to, co ani Hellich nesvedl, jednak bych měl materiál, kterým bych měl tu ženu v hrsti.

Zidi se však mému plánu smál.

„To nejde,“ tvrdil, „daguerrotypie vyžaduje dlouhý osvit, minimálně několik minut – a po celou tu dobu by se objekt tvé pomsty nesměl pohnout ani o milimetr. Takže napřed bys musel Němcovou omámit nebo otrávit, třebas akonitinem, aby znehybněla jako socha.“

Přesto jsem se rozhodl svůj úmysl uskutečnit.

V druhém křídle domu „U Zeleného stromu“ jsem v podkroví najal mansardu, z níž bylo velmi dobře vidět do kuchyně Němcových. Ještě lepší pozorovatelna byl střešní vikýř, kam jsem se snadno dostal, neboť půda byla volně přístupná. Vyvlekl jsem do vikýře kameru a strávil jsem zde celé úmorné dny horkého léta, abych vyčíhal okamžik, kdy se Němcová obnaží, aby se umyla. Bohužel tak činila až večer, v podstatě v noci, kdy se toho horkého léta často postavila nahá do okna, spoléhajíc na to, že plášť temnoty nahradí chybějící oděv.

Bylo mi jasné, že za těchto podmínek by byl pokus o expozici jenom marněním drahého materiálu.

„K tomu bys potřeboval moderní foťák s teleobjektivem a výkonným bleskem,“ posmíval se mi Zidi, „nebo smlouvu s ďáblem. Jinak ta tvoje dřevěná bedna nemá nárok. Ani kdybys vydržel pár let a počkal, až se objeví kolodiová fotografie, bys neuspěl.“

Měl pravdu, avšak já se nechtěl vzdát. Teprve koncem července jsem uznal, že to nemá cenu, a rozhodl se, že cameru obscuru snesu dolů a vrátím do ateliéru. Jenže ten den, kdy jsem chtěl kameru z vikýře snést, bylo již od rána úmorné dusno. Proto jsem snesení kamery o den odložil. K večeru se zamračilo a před půlnocí vypukla nad Prahou velká bouřka.

Probudil mě hrom, který zatřásl celým naším domem, až se rozdrnčely okenní tabulky. Poté se střídaly další hromy s oslnivými záblesky, jež ostře prokreslovaly celou ložnici, včetně idiotského výrazu na tváři mé ženy. Viděl jsem, jak má otevřená ústa, zřejmě ječela strachem z plna hrdla, ale v neustálé kanonádě hromů a blesků tak jasných, že zanechávaly v očích rudé mžitky, jsem nic neslyšel. Pak přišel vichr a mezi hromobitím bylo slyšet rachot střešních tašek rozbíjejících se o kočičí hlavy dláždění. Vzápětí začalo pršet, hukot deště připomínal dravou řeku, a v tom okamžiku jsem si vzpomněl na drahou kameru, kterou jsem nechal v půdním vikýři domu „U Zeleného stromu“.

„Musím jít obhlédnout dům!“ zařval jsem ženě do ucha a vyskočil z postele.

Vyběhl jsem na ulici jenom v košili a ve spodkách (ale na klíče jsem nezapomněl) a v mžiku jsem byl mokrý do poslední nitě. Nikde nikdo nebyl, z ulic zmizeli i chocholatí, ani na pavlačích domu „U Zeleného stromu“ jsem na nikoho nenarazil – všichni byli zalezlí pod peřinami a modlili se růženec.

Když jsem dorazil do vikýře, naplnily se mé nejhorší obavy. Kamera byla sražená ze stativu a částečně ležela v kaluži, objektivem dolů. Když jsem ji potmě ohmatával, zjistil jsem, že víčko z objektivu odpadlo, ale vzápětí jsem je nahmatal, a aniž bych uvažoval, navyklým pohybem nasadil zpět. Zabalil jsem kameru do deky, kterou jsem tam měl kvůli pohodlí, vzal do náručí a choval jako malé dítě, než se bouřka přehnala.

Svítalo, když jsem kameru odnesl do starého ateliéru na dvorku našeho domu. Měla sice jeden roh otlučený a z jednoho boku trčela dlouhá tříska, ale mosazné okruží kolem objektivu nebylo deformované a také zásuvka, kam se k expozici vkládal rámeček s měděnou destičkou, se zdála v pořádku.

„Opatrně!“ vykřikl ve mně Zidi, když jsem chtěl rámeček jednoduše vytáhnout, „co když na něm něco je?!“

Moc jsem tomu nevěřil, ale přesto jsem zatemnil okno a potmě přemístil rámeček s destičkou do skříňky napojené na vyvíječ rtuťových par. Okénkem ve skříňce jsem pak sledoval postup vyvolávání.

Na desce opravdu něco bylo. Uprostřed se objevil šikmo skloněný mléčně bílý obdélník a v něm silueta, která začala nabývat ženských tvarů. Chvějícíma se rukama jsem destičku vyňal ze rtuťové skříňky a ponořil do lázně roztoku thiosíranu sodného. Jak se smývala rozpustná sůl stříbra, vyvstal na destičce v plné kráse obraz vytvořený nestejně silnými vrstvami amalgámu.

Nebyl jsem mocen slova. Zíral jsem na akt Boženy Němcové, na to nádherné tělo prokreslené na daguerrotypii do všech svůdných detailů.

„Hrome!“ ulevil si Zidi, „musela stát nahá v okně právě v okamžiku, kdy vedle sjel blesk, a kamera ji zachytila v pádu poté, co z objektivu odpadlo víčko. Za tenhle snímek by se nemusel stydět ani ten nejlepší paparazzi. V naší době by měl cenu milionů,“ slyšel jsem jeho obdivný hlas.

Vnímal jsem, jak upřeně si mýma očima obrázek prohlíží, jak je jím překvapen.

„Tak tahle to vzniklo,“ slyšel jsem jeho užaslý hlas.

„Co vzniklo?“ optal jsem se zvědavě.

„Dočkej času jako husa klasu,“ odpověděl mi se smíchem.

Pustil jsem ho z hlavy (pokud to vůbec šlo), jeho poznámky mě nezajímaly. Pro mě bylo podstatné, že jsem té ženě ukradl její intimitu. Opatrně jsem destičku vysušil, přiložil na ni připravenou tabulku skla a uzavřel stříbrným rámečkem. Vyvstala otázka, kam tento poklad ukrýt. Odnesl jsem ji do svého oficiálního ateliéru v Jindřišské ulici a uložil k daguerrotypii Hellichova portrétu.

* * *

V srpnu nežila Praha ničím jiným než zahájením provozu na Severní dráze císaře Ferdinanda. Pan inženýr Perner již nádraží dostavěl, avšak při předčasném odbednění oblouků viaduktu se jeden z nich zřítil a v troskách zahynulo pět dělníků. Celkem zahynulo na stavbě Severní dráhy třináct barabů, ale dostali jsme rozkaz tato úmrtí nijak nevyšetřovat. Předpokládalo se, že provoz bude zahájen 20. září, ale první vlak přijel po železné dráze již 4. srpna 1845 a provoz byl slavnostně zahájen 20. srpna, o měsíc dříve. Parostroj se jménem Čechy řídil přímo pan inženýr Perner a veřejnosti se pak pravidelná železniční doprava otevřela 1. září. Stavitel dráhy se ze svého úspěchu ale dlouho neradoval, 11. září při inspekční cestě inženýru Pernerovi, jenž stál na stupátku vagonu, jeden ze sloupů výstražného zařízení před choceňským tunelem rozdrtil lebku. Skonal za pár hodin.

Mezitím jsem zjistil, že svou unikátní daguerrotypii, které Zidi říkal „momentka z pekla štěstí“, jsem získal v hodině dvanácté. Pan rada Weber mi totiž sdělil, že z Vídně přišel bericht, v němž se oznamovalo, že vídeňská dvorní komora nemůže již déle zdržovat Němcovo povýšení a že dotyčný byl 30. července 1845 jmenován komisařem finanční stráže 2. třídy a 21. srpna mu bude vystaven dekret s přidělením do Domažlic.

Zpráva se mi potvrdila i ze strany vlastenecké společnosti. Pánové upřímně litovali, že krásná a nadaná vlastenka opustí Prahu, vlastenecké dámy jim pak licoměrně sekundovaly, ve skutečnosti se však tetelily blahem, že budou mít pokoj od přísné a náročné redaktorky ženského almanachu, která jim jejich ubohé veršovánky házela na hlavu. Z tohoto důvodu ji nejvíce nenáviděly slečny Wolfová a Růžičková. Daly se slyšet, že konečně bude pokoj od té namyšlené ženské, co se nestydatě věší na každého chlapa.

Vlastenecká Praha se s Němcovými rozloučila 20. září a o odchodu Boženy Němcové z Prahy referovaly i české noviny, Havlíček napsal do České včely, že „chvalitebně známé spisovatelkyni a šťastné básnířce přeje, aby přítomnost vlastenecké její rodiny přispěla k vyplnění tužeb všech domažlických zastavatelů národnosti“. Na rozlučkový večírek u Staňků jsem nešel, nedokázal jsem se smířit s myšlenkou, že Němcovou již neuvidím. Neuvědomil jsem si, že také přijdu o přítomnost toho druhého, který odešel s Němcovými.

* * *

Přestože bych měl být šťastný, protože z Vídně došel dekret s mým jmenováním policejním komisařem, upadl jsem do melancholie. Měl jsem náhle v hlavě prázdno, myšlenky se mi rozbíhaly na všechny strany, trpěl jsem pocitem člověka, který bezradně bloudí v prázdném bytě a nemůže najít dveře ven. Dlouhé hodiny jsem v úřadě sedával u svého stolu a nepřítomně zíral před sebe. Všiml si toho pan rada Weber (nebo mu to někdo z kolegů donesl) a zavolal si mě na kobereček.

„Poslouchají,“ místo aby mi onkal, Weber mi po povýšení uctivěji onikal, „s něma se něco děje, oni nejsou v pořádku, ti ultratschechen jim dali pěkně zabrat. Myslím si, že je nevyšší čas přeložit jich někam, kde je veseleji. Zítra se budou hlásit u pana komisaře Päumanna. Má na starosti Josefov a při kontrole bordelů se rozveselejí.“

Tak jsem se seznámil s detektivem Kautským, kterému se přezdívalo „otecko“ pro jeho zdánlivě bodrý přístup k delikventům. Ve světě děvek a kuplířů byl jako ryba ve vodě, znal všechny úzké a křivolaké uličky páchnoucího Židovského Města, věděl, kdo s čím kšeftuje, který starožitník prodává kradené věci, koho perlustrovat a koho nechat plavat, aby posloužil jako informátor. O to šlo především, o informace, a nikoliv o boj se zločinností – to se veřejnosti jen namlouvalo. „Pátá čtvrť“, jak se Josefovu se židovským ghettem přezdívalo, sloužila svými bordely a zapadáky císařské policii jako bezedný rezervoár kompromitujících informací na každého, včetně příslušníků panovnického rodu. I ti si sem nacházeli cestičku.

Oficiálně jsme měli spolu s Kautským vyšetřovat kriminální činy (litoval jsem, že se mnou už není Zidi, aby mi radil), ale byla to stejně marná snaha jako boj Dona Quijota s větrnými mlýny. Kontrolovali jsme také koncese majitelů nevěstinců, kuplířů, vetešníků a zastavárníků, neboť na tom eráru záleželo nejvíce – aby se nikdo nevyvlékl z daňového chomoutu.

Nedalo se přímo říci, že by byl „otecko“ Kautský úplatný. Nikdy jsem neviděl, že by bral přímo peníze. Když jsme třeba v nějakém hampejzu zjistili, že bordelmamá má propadlou licenci, a Kautský usoudil, že můžeme přimhouřit oko, že už jsme splnili měsíční kvótu udání, vybral si odměnu v naturáliích, odskočil si nahoru do pokojíčku s nějakou buclatou děvkou (a mně doporučil to stejné, takže pan rada Weber dobře věděl, kam mě posílá). U vetešníků a starožitníků – v Židovském Městě to vlastně byla jedna profese – si počínal stejně, za přimhouření oka se nechal zaplatit také v naturáliích. Jednoduše si vybral nějakou starožitnost, přičemž nerozeznal opravdu cennou věc od tretky za pár grošů. Stačilo, že ho ta věc zaujala.

„Vědí, vašnosti,“ říkával, když viděl můj znechucený pohled, „možná je to šlok, ale mně se to líbí.“

A tak jsem pochopil, ne jen z toho slůvka jidiš, které použil, že Kautský je taky Žid.

„No jasně, vašnosti,“ odpověděl na přímou otázku. „Voni to nevěděli?“ upřímně se podivil. „Proč si myslejí, že mě zahrabali tady do těch sraček? Pro Žida jinej post u policie není. Leda by si pořídil vlastní bordelák jako Jula Friedmann v Josefské. Je to taky našinec a taky šlapal chodník a perlustroval děvky, než je začal zaměstnávat.“

V „Páté čtvrti“ se hovořilo nejen jidiš a německy, ale také česky. Byla to však jiná čeština, než zněla v salonu u Staňků, jiná, než kterou psala Božena Němcová své příspěvky do České včely a do Květů. Oba časopisy jsem nepřestal odbírat, Bedřich Zvonimír Bohunický stále zůstával na seznamu České matice jako podporovatel české literatury, i ateliér na Jindřišské jsem si ponechal, přestože na jeho dveřích nyní visel těžký visací zámek. V létě 1846 jsem si v České včele přečetl sérii dopisů Boženy Němcové z Domažlicka a koupil si její pohádky, které v drobných svazečcích vydal nakladatel Pospíšil. Z dalších listů zaslaných do Včely jsem zjistil, že byla čtyři neděle na léčení ve Františkových Lázních, což policejní svodky neobsahovaly. V těch letech těsně před svatodušními bouřemi 1848 se Vídeň přestala o manžele Němcovy zajímat.

Že je opět Božena Němcová v Praze, mi v roce 1847 prozradila až přítomnost toho druhého. Po dlouhé době jsem zašel ke Staňkovým toho večera, kdy, jak mi ten druhý sdělil, tam přijde i Božena Němcová. Všichni ji nadšeně vítali a prokazovali jí pozornost jako vážené spisovatelce. Paní domu jí tykala a tykání jí nabídla i paní Kateřina Lauermannová, Jungmannova dcera. Spolu jsme se chladně pozdravili a já jí políbil ruku. To stačilo, abych si znovu uvědomil palčivou touhu po té ženě.

Když večírek končil, hlasitě jsem se nabídl, že paní spisovatelku doprovodím. Nemohla odmítnout, vyvolalo by to nežádoucí pozornost ostatních. Nedokázal jsem se již déle ovládat a hned na schodišti jsem se na ni vrhl.

„Ach, Boženo, miluji tě k zešílení,“ svíral jsem ji v náručí a snažil se ji políbit. „Pořád na tebe musím myslet, pořád musím myslet na ty jedinečné večery, které jsme strávili spolu v mém ateliéru.“

Pocítil jsem, že se přestala vzpírat, a pokládal to za příznivé znamení.

„Musíme to zopakovat, nebo se zblázním. Najmu fiakr a můžeme tam zajet…“

V tom okamžiku mě vší silou kopla kolenem do rozkroku. Odpadl jsem a bolestí se jí zkroutil u nohou.

„Nikdy, nikdy,“ vyrážela ze sebe a hlas se jí třásl odporem. „Jste jenom animální zvíře, pane Bohunický, a hnusíte se mi. Jestli mi ještě někdy zkřížíte cestu, znemožním vás ve společnosti. Řeknu všem, že jste se pokusil mě znásilnit.“

Poté mě překročila tak, jak se na chodníku překračují psí výkaly, a za šustotu sukně zamířila po schodišti dolů.

Ve stavu, v jakém jsem byl, v té směsici ponížení a neukojené touhy, jsem nemohl jít domů. Místo toho jsem zamířil do Friedmannova podniku a tam se zdržel až do rána. Táhl jsem to tak celý podzim a tehdy jsem se nakazil, jak jsem si později vydedukoval, tehdy jsem získal další důvod, abych Němcovou zničil. Stala se nádorem v mé mysli, který jsem sice dokázal zapouzdřit, nikoli však odstranit. Jestli jsem chtěl nabýt klidu, musel jsem ji zdeptat, zašlapat do bláta jako tu nejubožejší šlapku, které se v podobě smrtek s krhavýma očima nad ránem zcela opilé válely v průchodech židovského ghetta.

Němcová záhy odjela z Prahy a vrátila se k manželovi, který byl na podzim přeložen do německých Všerub. Došlo na něho totiž udání od domažlických úřadů, že se pan komisař paktuje se sedláky a paní komisařka že český ultranacionalismus rozšiřuje.

* * *

Měl jsem také jiné starosti. Právě v tom létě, kdy Němcová navštívila Prahu, se na mě obrátil „otecko“ Kautský s návrhem, ať si pořídíme vlastní nevěstinec.

„Oni, vašnosti, mají kapitál,“ svěřil se mi se svým nápadem, „já znalosti. Znám všechny holky a ty nejkrásnější bych přetáhl do našeho podniku. Teď je zrovna na prodej v Platnéřský ulici příhodnej barák, hned vedle krčmy U Bataliónu. Vědí, vašnosti, takovej flek je terno, a kdybych měl dostatek peněz, to jim říkám rovnou, do kšeftu bych jich nepřizval. Vědí, vašnosto, voni by byli tichej společník s podílem dvaceti tisíc zlatejch. Každej rok by pak měli profit deset percent, rovný dva tisíce, ani by prstem hnout nemuseli. A slečny by měli grátis. Aby neměli strach, že je chci vyšplouchnout, barák by byl napsanej na nich, ale voni by mi zase dali nájemní smlouvu na neurčitou dobu s těma dvěma tisíci jako nájemným. U pana komisaře Päumanna jsou dobře zapsanej, ten jim půjde určitě na ruku, a když mu řeknou, že v tom kšeftu taky jedou, dostaneme licenci bez problémů a Friedmann nic nesvede.“

Pochopil jsem, že o to šlo – znemožnit Friedmannovi, aby zablokoval konkurenci, která by měla stejnou podporu policejního ředitelství, jaké se těšil jeho exkluzivní podnik.

„Nemusejí mít strach, nebude to žádnej špinavej bordelák, ale špičkovej podnik pro tu nejfajnovější klientelu, jako že se Kautský jmenuju. Mám všechno vymyšlený, personál si tak vycvičím, že může přijít třeba i arcivévoda.“

„Jo, abych nezapomněl,“ připojil ještě, „mluvil jsem taky se Saleriem. Bude pracovat pro nás, Friedmanna už má plný zuby.“

„Kdo to je, ten Salerio?“ jméno mi znělo povědomě, ale nedokázal jsem je zařadit.

„No přece ten hrbatej italskej mazal, co Friedmannovi namaloval ty velký nahatý obrazy do salonu. Vždyť tam už mockrát byli a ty plátna viděli. Každej host na ně čumí, protože ten pacholek Salerio umí ksichty namalovat tak, že připomínají někoho z lepší společnosti, ale nejsou natolik věrný, aby se to dalo žalovat. No a to je největší tahák Friedmannova pufu, páni tam choděj hádat, která z nóbl dam je na určitým plátně vyobrazená, a pak si vyberou holku, která je jí podobná, aby měli pocit, že jsou v posteli s tou nóbl dámou. No a Salerio nám namaluje do salonu ještě lepší obrazy, aktuální, protože ty Friedmannovy jsou už starý a z těch ženskejch na nich jsou už dávno báby.“

* * *

Na podzim 1847 jsem zmíněný dům v Platnéřské ulici koupil a Kautský, který požádal o výslužbu, svůj vysněný podnik před Vánoci otevřel. Splnil slovo, záhy se po celé Praze rozkřiklo, že v podniku „U Otce Kautského“ jsou ty nejkrásnější holky, navíc s chováním jako vévodkyně. Cepoval je zvláštním způsobem, pověstným se stal jeho výrok, který používal, když se některá prostitutka nechovala podle jeho gusta.

„Ty krávo!“ řval na provinilou holku, „na tobě je vidět, žes ještě nebyla v Evropě.“

Když se pak Božena Němcová vrátila v roce 1850 do Prahy a prakticky manžela opustila, vrátil se ke mně i Zidi a jednou byl svědkem tohoto pokárání. Strašně se smál. Nechápal jsem čemu, ale vysvětlením, že Kautský má bruselského ducha se stopadesátiletým předstihem, mě ještě více popletl. Na mé další dotazy odpovídal, že bych tomu stejně nerozuměl a že to je to nejzábavnější, co tady doposud zažil. Kautský se pak stal jeho oblíbencem a často po mně chtěl, abychom do jeho (a napůl mého) podniku zašli.

Časem jsem také pochopil další důvod, proč si Kautský nevěstinec pořídil. Získal tak prostor pro svou sbírku starožitností, měl jich plnou celou jednu místnost, a prostředky na nové nákupy, protože po propuštění od policie už si je nemohl brát jako protihodnotu za přimhouření oka.

* * *

Jednou z posledních akvizic, kterou získal zadarmo, byl podivný obrazový rám. Pokud si vzpomínám, bylo to v září 1847, když mě z Hahnovy ulice smrdutým průchodem, tak nízkým, že jsem se musel sehnout, abych si nesrazil klobouk o klenutí zčernalé sazemi, dovedl před krám vetešníka Wassertruma. Spíše než krám to byl brloh – napůl v podzemí, kam se scházelo po pěti schodech kluzkých špínou. Krámek byl zavalen různým haraburdím, zrezavělými zámky a řetězy, majolikovými džbány a otlučenými lavory, od stropu visely olejové lustry se stínítky, na nichž se nedalo poznat, co je původní výšivka a co prožrání od molů, z lustrů pak splývaly laciné nápodoby náhrdelníků z mosazi a různobarevných sklíček. Další levné šperky, mezi nimiž se ale tu a tam blýskl opravdový zlatý prsten, spočívaly na úzkém stolku u zdi pokryté plísní a velkými skvrnami provlhlé omítky. Vedle, na prkenném stole, byly vystaveny žehličky, nestvůrné kusy železa připomínající tvarem pancéřové lodě, nechybělo ani kuchyňské nářadí, sady litinových hrnců, které si v lepších časech nějaká hospodyňka koupila v krámě paní Reissové, kotlíky a příslušné trojnožky, porcelánové talíře, čajové a kávové soupravy různých kvalit, od průsvitných porcelánových unikátů ze Žaponska až po otlučenou kameninu, cínové korbele a zčernalé stříbrné příbory, vidličky s vylámanými hroty, role koberců, nočníky, svícny, vázy a další předměty vyplavené bídou ze ztroskotaných domácností na tento páchnoucí ostrůvek marné naděje.

Uprostřed toho všeho trůnil na perském taburetu sám vetešník Aaron Wassertrum. Mohl by posloužit jako karikatura Žida v antisemitském časopise. Skobovitý nos, uhýbavé oči pod kosmatým obočím, plnovous zažloutlý od slin, umolousaná čepice přes uši, obličej se zažranou špínou v kůži a tečkovaný uhry, nicméně čistší než tmavý kaftan pokrytý skvrnami od jídla za poslední rok.

Nebyl ale sám.

Před ním, na jediném volném místě v celém vetešnictví, dřepěl hrbatý skrček zarostlý jako opičák. Dlouhými prackami přidržoval zlacený rám, jenž byl opřen o podlahu ze zčernalých ohnilých prken. Skrček byl předkloněn a měl tak nepřirozeně vytočenou hlavu, že jeho tvář, vroubenou shora ryšavými pačesy a zespodu stejně ohnivým vousem, rám lemoval a vytvářel tak bizarní portrét. Zdálo se mi, že hrbáč šilhá, neboť jedním okem se díval na mě a druhým na Kautského.

Nikdy jsem nic tak pitvorného neviděl, takže jsem jenom užasle zíral.

„Čím posloužím, vašnostové?“ spustil vetešník automaticky, než poznal Kautského.

„Ááá, pan inspektor,“ vzápětí zaskřehotal. „Čemu vděčí ubohý Žid a jeho bídný krámek za tak vzácnou návštěvu? A ještě pan komisař Mühlbach osobně,“ svedl na taburetu cosi jako poklonu.

„Zdravím, pánové,“ zaskřehotal ryšavý skřet a narovnal se, čímž vynikl jeho hrb. Měřil sotva pět loktů a nad rám nedostal ani celý plnovous. Všiml jsem si, že má na sobě pod skořicově hnědým kabátem hedvábnou květovanou vestu.

„Co tady dělá von, Salerio?“ Kautský oslovil trpaslíka. Vetešníka ignoroval.

„Nejsou jedinej, pane Kautský, kdo sbírá v Praze starožitnosti,“ odpověděl Salerio drhnoucím barytonem. Poté se zahleděl přímo na mě a já si uvědomil, že má jedno oko zelené a druhé hnědé. Vzápětí mi došlo, že to je ten malíř děvek, kterého chce Kautský získat pro náš podnik. Svedl jsem zdvořilý úsměv a Salerio se mi kavalírsky uklonil.

„Snad mě ještě nebudou zahánět zákazníky, pane inspektor,“ kvílel mezitím Žid, „ještě budu kvůli nim plajte.“

„Nehrajou si na šnorera, Wassertrum. Já dobře vím, že mu patřej v Praze tři baráky a že kšeftuje s horkým zbožím,“ vybafl Kautský.

„Jako že je jediný Bůh nade mnou, pane inspektore, to není pravda,“ odpověděl Wassertrum naříkavě, „to mně musela pomluvit konkurence. Jen se podívají, vašnosti, moje zboží je košer, všechno zástavy od poctivých lidí, kteří upadli do neštěstí.“

Odvrátil jsem zrak od Saleria, který stále držel rám, a začal si podrobněji prohlížet krám. Na druhý pohled se mezi vším tím šuntem daly rozeznat i docela cenné kousky, například lakový stolek v rohu napůl skrytý za hromadou zrezavělých závaží. Stála na něm soška Buddhy a další malované figurky, které evidentně pocházely z Indie nebo z Číny.

Kautský ale zamířil do opačného kouta toho brlohu, z jehož zápachu se mi dělalo zle, a sklonil se nad pultíkem se šperky. Vylovil z kapsy umolousaný kus papíru, smýkl po něm očima, a pak vzal mezi palec a ukazováček pravé ruky pěkný zlatý prsten s briliantem.

„A co tohle?!“ zařval. „Podle policejního hlášení byl tenhle prsten před týdnem ukraden z jednoho zlatnictví na Příkopech. Mám tady jeho úřední popis ze seznamu ukradených šperků. Nebo to chtějí, Wassertrum, popírat?!“

Kautský se obrátil na mě.

„Pane komisaři, já mu dám hned klepeta.“

Načež se mu vetešník sesul z taburetu k nohám a pevně je objal. Přitom bědoval, ať pro smilování jediného Boha neničí ubohého Žida, který se stal obětí podvodu, ať si teda pan inspektor ten proklatý prstýnek odnese, že od toho člověka, co mu ho donesl, už nic do zástavy nevezme.

Salerio stále neúčastně přihlížel. Já jsem se neprozřetelně zeptal, jak ten člověk vypadal, čímž jsem porušil zaběhnutá pravidla, neboť napřed se na mě poděšeně podíval Wassertrum a pak udiveně Kautský. Salerio dokonce nasadil výraz, který říkal, „co je to za pitomce“. Pochopil jsem, že jsem svědkem reprízy zavedené hry, jejímž cílem není nic jiného než rozšíření Kautského sbírky starožitností. Popis prstenu si zřejmě opatřil za pár krejcarů od nějakého uličníka, kterého den předtím do Wassertrumova krámu poslal.

Kautský mé faux pas rychle napravil. Přešel mou otázku prohlášením, že prstýnek samozřejmě zabavuje, ale přitom zabodl oči do rámu, který držel trpaslík. S prstenem v kapse k němu zamířil.

„Dovolejí, mistře,“ oslovil Saleria a sehnul se, aby rám nadzvedl.

Vzápětí vyjekl překvapením.

„Kristova noho!“ zaječel v předklonu, „teď se nenarovnám. Z čeho ten rám je? Vždyť váží nejméně centnýř.“

Jelikož hrbatý malíř rám pustil, ten se s břinkotem svalil na podlahu.

„Pane komisaři,“ oslovil mě pak Kautský, šilhaje po Saleriovi (měli hlavy ve stejné výši), který se tvářil lhostejně, „voni jsou mladší a silnější. Jsou tak hodní, zvednou ten zatracenej krám, ať se na něj můžu podívat.“

Když jsem přecházel kolem Žida, všiml jsem si, že se tváří vyděšeně.

Rám byl skutečně neobvykle těžký a dalo trošku práce ho znovu postavit. Nevážil sice centnýř, ale třicet liber měl určitě. Když jsem uviděl zadní stranu, pochopil jsem proč. Byl to litinový odlitek a v osazení na vnitřní straně nechyběly kované železné lišty s ručně vyrobenými šroubky, pod něž měly přijít okraje zarámovaného plátna.

Kautský, stále v předklonu, si mezitím pozorně prohlížel zlacený líc rámu.

„To není jen tak nějakej ornament,“ ukázal na propletený reliéf běžící po rámu, „to je hebrejský nápis. Co je to za rám, co je na něm napsaný, Wassertrum?“ ostře se zeptal.

„Coby, je to obyčejnej rám,“ odpověděl nakvašeně vetešník, „jenomže z litiny, a ne ze dřeva. A o tom nápisu nic nevím, kdovíco, pane inspektore, vidějí.“

Opřel jsem rám o nejbližší škopek a poodstoupil, abych si prohlédl lícní stranu rámu. Kautský měl pravdu. Po obvodu rámu běžel ornament, který tvořil známou optickou hříčku. Jakmile jste věděli, že je v něm ukryt nápis, a dívali se dostatečně dlouho, náhle na vás vybafl a pak už jste ho viděli napořád.

V jedné věci se však Kautský mýlil. Nápis nebyl hebrejský, ale řecký.

„Je to řecky,“ řekl jsem, „a stojí tady,“ s námahou jsem četl, protože to bylo už dlouho, co do mne na Akademickém gymnáziu vtloukali řečtinu, „lithos… basileón… anoigei… ton tou Kronou… ofthalmon… blemma… prosórá… stochazetai… a… tady se to nedá přečíst, jako by se ta písmena přelévala, eis katamysin… anankadzei,“[35] přečetl jsem až konec.

„Co to ale znamená?“ vybafl Kautský, zatímco Wassertrum si mě vztekle měřil, kdežto Salerio se na mě díval s respektem.

„No, je tady napsáno něco v tom smyslu,“ dával jsem pracně dohromady řecká slovíčka, „že kámen králů otevírá Kronosovo oko, pohled se tváří zaměřuje a nějak, to se nedá přečíst, se k mrkání nutí.“

„Co je to za blábol?“ vybuchl Kautský.

Pokrčil jsem rameny.

„Wassertrum, co o tom ví?!“ obořil se na vetešníka.

„Už jsem jednou řek, že nic,“ odsekl Žid. „Válí se mi tady tolik let, že už jsem zapomněl, kdo to přinesl. Až dnes projevil tady pán,“ ukázal na Saleria, „zájem.“

„Voni to chtěli koupit?“ Kautský se otočil na hrbatého zakrslíka. Ještě jsem zahlédl, jak se mu blýskají oči – jako divoké kočce, když spatří na zemi neopatrného ptáčka –, ale vzápětí jeho pohled pohasl.

„Vědí, pane inspektore, malířům se rámy hoděj,“ odpověděl servilně Salerio.

„Nekupují to,“ nařídil mu polohlasem Kautský, „jestli budou pro mě pracovat, budou mít ten rám zadarmo.“

Když se obrátil k Židovi, Kautskému ztvrdly oči.

„Ten rám si odnesu, Wassertrum. A jestli nebudeš souhlasit, spočítám ti všechny hříchy dozadu za dvacet let. A postarám se, abys taky tolik let seděl. A taky o to, aby tvoje baráky zabavil erár.“

Přiznávám se, že jsem celou tu scénu pozoroval ještě s větším úžasem, než který vyvolal pitvorný pohled na Saleria skrze rám. Netušil jsem, že Kautský je svým sběratelstvím tak posedlý, vůbec jsem nepochyboval, že je ochotný všechny ty hrozby splnit, jen aby mohl obohatit svou sbírku starožitností o tak nezvyklý artefakt, jako je litinový obrazový rám s podivným řeckým nápisem. Starý Wassertrum poznal, která uhodila, zřejmě měl s Kautským své zkušenosti, a ani moc neprotestoval, když asi dvanáctiletý všivák, kterého jsem za tři krejcary najal na Hahnově ulici, rám vynášel z krámu. Jen se mu z očí řinuly slzy a hloubily si kaňony ve špíně na jeho tvářích.

Kautský pustil před sebe Saleria a pak, stále ve znatelném předklonu, se na schůdcích otočil, vylovil z kapsy zlatý prsten a hodil ho plačícímu Židovi pod nohy.

„Abys věděl, že mám uznání,“ řekl na odchodu.

Venku se s námi Salerio zdvořile rozloučil a při tom si mě zkoumavě měřil. Nedokázal jsem určit, zda kvůli mému pohotovému překladu řeckého nápisu, nebo kvůli tomu, že už věděl, že budu napůl jeho novým šéfem.

My s Kautským jsme pokračovali v obchůzce. Ačkoli jsem byl už zvyklý na odporné zjevy, jimiž Pátá čtvrť oplývala, člověk, na kterého jsme narazili za rohem, mi vyrazil dech. Pajdavě, jako by jím pohyboval hodinový strojek, se k nám blížil nějaký otrhanec. Při každém kroku vytrčil před sebe pravou nohou, zhoupl se na levé a tupě na pravačku dopadl. Jeho tělo se při tom kývalo nahoru a dolů, hlava pak poskakovala jako měchuřina na vlnách.

„Hehe,“ vyrážel ze sebe při každém tom pitvorném kroku, a když se přiblížil, rozeznal jsem na jeho obličeji šťastný úsměv. Teprve při bližším pohledu jsem si uvědomil, že je to prázdný úsměv blba, vězně své vlastní chorobné mysli. Jeho obličej byl navíc nějakým záhadným způsobem deformován do šaškovské podoby.

„Hehe,“ vyrazil ze sebe, když nás míjel. Pak se houpavě zastavil a zahleděl se na mne.

„Hehe,“ znovu z něho vypadlo, když trhaně, jako by byla na provázku, zvedl pravou ruku a namířil ji na mě.

Celý zděšený jsem rychle pokračoval v chůzi, ale „hehe“ mi stále znělo za zády, protože ta kreatura se za mnou rozběhla. Její pohyby byly ještě děsnější, než když kráčela.

Nakonec to vyřešil Kautský. Otočil se a ranou pěstí srazil tu obludu na chodník, zatímco já rázoval pryč.

„Voni ještě neviděli luetika, pane komisaři?“ zeptal se, když mě doběhl. „Nějak se mu líbili,“ připojil s potměšilým úsměvem.

Otřásl jsem se hnusem.

„Co to bylo, Kautský?“ zeptal jsem se, „co to bylo za hrůzu?“

„No dyť říkám, luetik, pane komisaři. Případ příjice v pozdním stádiu. Už to má spočítaný, už jede po klouzačce, dlouho tady pajdat nebude,“ dodal flegmaticky.

* * *

Do našeho podniku v Platnéřské jsem poprvé vkročil až na silvestra, abych zde oslavil příchod roku 1848. Kautský dům opravdu zařídil luxusně a slečny pozorně vybral. Jak jsem zjistil, ocitl jsem se ve vybrané společnosti, byla zde polovina vyšších úředníků z místodržitelství, veselejší část šlechty a všichni pověstní pražští hýřilové. Co se týče zařízení a uspořádání, Kautský prostě okopíroval Friedmannův styl, všechno jen bylo honosnější a nové, neokoukané, což hlavně platilo o slečnách, které Kautský posháněl po celé monarchii.

Držel jsem se zpátky a spíše pozoroval ostatní, než abych se přímo zapojil do zábavy. Kautský obstaral studený buffet a jako dokonalý maître d’hôtel měl vše pod kontrolou. Najal i cikánskou kapelu, jejíž primáš s houslemi obcházel hosty a hrál jim na přání. O půlnoci spustila kapela ohnivý čardáš, který divoce zatančila černovlasá Marika, Kautského akvizice z Košic. Měla na sobě červenou sukni a spoustu bílých spodniček, nikoli však kalhotky, jak se při tanci ukázalo. Byla také námětem prvního aktu v životní velikosti, který visel na stěně salonu.

Stál jsem v galerii nad schody a sledoval dvojice, které kolem mě proudily do chambre séparée a zase zpět. Při tom mi došlo, že tento podnik bude opravdu zlatým dolem a že díky Kautskému mám až do konce života vystaráno.

„Maestro Kautský je úžasný, není-liž pravda?“ zaznělo mně někde nad pasem. „Můžou být šťastný, že jsou jeho společníkem.“

Pohlédl jsem dolů, abych zjistil, kdo mi čte myšlenky.

Aniž bych postřehl, postavil se vedle Salerio. Byl oblečen s vybraným vkusem do brokátové vesty s květinovým vzorem a dlouhých anglických kalhot s šedou kostkou, jež téměř zakrývaly lakýrky.

„Jsou tedy v našem podniku spokojení, mistře?“ ujišťoval jsem se.

„Nic mi nechybí, pane komisaři,“ konstatoval hrbatý malíř, „jen ten rám, vědí, ten od Wassertruma, si pan Kautský nechal.“

„Postarám se, aby mohli, vašnosti, namalovat do toho rámu něco extra,“ slíbil jsem, aniž bych tušil, jak prorocká slova říkám, jak osudově se mi Salerio zaplete do života, do plánu na zničení Boženy Němcové, a že ze mne udělá vraha. To vše teprve mělo přijít, nicméně zde je vhodné místo, abych ho blíže popsal. Trpěl obsesí malovat prostitutky, ženské tělo bylo pro něho jedním velkým mystériem, k němuž nejradši pronikal štětcem, i když o co mu příroda ubrala na výšce, o to mu jinde přidala. Na vrcholu blaha však byl, když mohl prostitutky malovat během ranního vyspávání, zachycovat je unavené a ztrhané, nebo se zúčastnit jejich nevinných společných zábav v časném odpoledni, což byl jediný čas, který měly pro sebe. Nechal se od nich rozmazlovat a hýčkat jako domácí psík a při tom neustále kreslil. Nevěstinec byl jeho skutečný domov a byl Kautskému vděčný, že mu takový domov poskytl. Friedmann to nepochopil, zakázal mu přespávat v domě z obavy, že to odradí klienty – a proto o něho přišel. Oficiální „portréty“, akty v životní velikosti, maloval vlastně s nechutí a jen na přání Kautského. Nicméně je maloval skvěle, s fotografickou přesností, jak by řekl Zidi. Podpořil také můj návrh, abychom pro zákazníky zřídili album daguerrotypií našich dívek a začal docházet do mého ateliéru, kde mi pomáhal komponovat záběry, a později se ukázal jako obratný asistent.

Spolu jsme pak z galerie přihlíželi tanci té černovlasé divošky z Košic, spolu jsme si připili na šťastný nový rok 1848.

Nikdo z těch lidí tančících dole za zvuků cikánské kapely netušil, co tento rok přinese. Ačkoli to byli lidé z vyšších kruhů a prominenti s exkluzivním přístupem k informacím jako já, nikdo neměl ani potuchu, že se Evropa v příštím roce zachvěje v základech.

1. 35 Kámen… králů… otevírá… Kronosovo… oko… pohled… se… tváří… zaměřuje… a… tady se to nedá přečíst, jako by se ta písmena přelévala, k mrkání… nutí.

Kapitola 10

Celkem nevinně to začalo hned začátkem ledna. V Benátsku vyvolali italští studenti „kuřácké kravály“. Milánští vysokoškoláci po Novém roce vyzvali občany, aby bojkotovali rakouské doutníky. Vzápětí přišla výzva k bojkotu rakouské sázkové hry „lotynka“ a tyto studentské recese se proměnily v celonárodní protirakouské demonstrace. Při pouličních hádkách padly první facky a pak první výstřely – Radeckého veteráni se nenechali urážet makarónskými hejsky. V březnu byla v pohybu celá Itálie a na jaře sardinský král Karel Albert vypověděl Rakousku válku s cílem Itálii sjednotit. Nicméně maršál Radecký jeho armádu, čímž poněkud předbíhám, v červenci porazil u Custozzy a na jaře příštího roku u Novarry, takže Benátsko zůstalo rakouské.

Když pařížská radnice zakázala jeden z pouličních banketů, což byla forma politické demonstrace, vypuklo 22. února 1848 v Paříži povstání. Většina měšťanských gard se přidala k povstalcům, dělnický vůdce Louis Blanc se zmocnil pařížské radnice a francouzský král Ludvík Filip utekl do Anglie v takovém kalupu, že neměl peníze ani na cestu. Začátkem března vznikla Francouzská republika s prozatímní demokratickou vládou, která vyhlásila obecné, přímé, rovné a tajné hlasovací právo. Mohl tedy hlasovat každý podruh, každá fabrička, každý pacholek a děvečka od krav.

Hrůza!

Vídeňský policejní prezident Sedlnitzky se pokoušel informace o nepokojích v Itálii, ve Francii, a hlavně v Uhrách, kde na sněmu vystoupil s nacionalistickým programem Lájos Kossuth, všemi prostředky zablokovat, ale šeptandu potlačit nemohl a Pražané si začali vybírat úspory. Již 29. února 1848 otiskl Karel Havlíček Borovský v Pražských novinách první stručnou zprávu o dění ve Francii, což vyvolalo velký rozruch.

A když uherský sněm vyhlásil v Prešpurku počátkem března samostatnou konstituční monarchii, došlo 11. března ve Svatováclavských lázních ke shromáždění, které vlastně bylo první politickou schůzí na území Čech a Moravy.

Byl jsem tam a vůbec jsem se nedivil, že hlavní slovo měli členové stolní společnosti Repeal z hostince „U Zlaté váhy“, včetně mého spolužáka Sabiny. Jenže hora porodila myš a výsledkem rokování byla krotká petice žádající uctivě císaře, aby povolil opětovné správní spojení zemí Koruny české, rozšíření stavovského sněmu o volené zástupce všech vrstev, svobodu tisku a shromažďování, náboženského vyznání a jazykovou rovnoprávnost ve školách a na úřadech.

Zvolený výbor s hostinským Fasterem v čele odjel 19. března vlakem do Vídně, kde petici předali císaři Ferdinandovi V., zvanému Vídeňáky pro prostoduchost der gute Nandl (dobrák Ferda). Tím vše skončilo, krotké požadavky petice už překonal čas, neboť 13. března se vzbouřila Vídeň proti Metternichovi a Sedlnitzkému. K večeru hořely továrny, dílny a mýtnice potravní daně, luza rabovala židovské obchody a poděšený Nandl oba nenáviděné hodnostáře odvolal.

To jsem již byl převeden od pana komisaře svobodného pána z Päumannů do kompetence komisaře Leopolda Sachera Masocha, jenž byl do Prahy přeložen ze Lvova. Vyhlížel aristokraticky, vlasy měl brilantinou připlácnuté k lebce, obličeji dominovaly pichlavé oči a uherský knír. Vycházel jsem s ním však dobře.

Když zprávy o Metternichově konci dorazily na pražské policejní ředitelství (telegrafem, jehož stanice byla na pražském nádraží zřízena v roce 1847), byl jsem zděšen. A ve středu 15. března pak Ferdinand slíbil národům Rakouska konstituci. Úplně to se mnou otřáslo, byl jsem přesvědčen, že dopadnu jako Zidi.

Komisař Sacher Masoch mě musel uklidňovat.

„Člověče, nebláznějí, copak v Rakousku se dá dělat revoluce?!“

Potměšile se zašklebil, až se konce kníru nadzvedly.

„Víte, jak to dopadne?“

„Staří byrokrati prostě dostanou za úkol napsat nějakou tu konstituci,“ hned si odpověděl, „ale tak, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Udělají se nějaké kosmetické úpravy, povolej se nějaká ta občanská práva, aby se lidem zacpala huba, a pak se zase začne pomalu utahovat šroub. Radši mi řeknou, co si myslejí o tom shromáždění ve Svatováclavských lázních,“ vyzval mě na závěr.

Po pravdě jsem mu řekl, že na rozdíl od Maďarů se Češi zachovají státoprávně.

„Jsou si dobře vědomi, pane komisaři, že Maďaři chtějí samostatnost jenom pro sebe, ostatními národnostmi pohrdají, a kdyby mohli, chovali by se k nim ještě hůře než rakouské úřady. Ostatně to předvádějí na Slovácích, které Češi pokládají za své bratry. A Češi taky dobře vědí, že mají v zemi hodně Němců, a ti chytřejší pochopili, že bez Rakouska by s nimi museli vést válku.“

„To je pro nás dobrá zpráva, nezdá se jim?“

„Jenže jak dlouho to můžeme vydržet, pane komisaři?“ opáčil jsem tiše a při tom si znovu vzpomněl na Zidiho.

„Jak dlouho to jenom půjde, milý Mühlbachu, jak dlouho to jenom půjde,“ odpověděl mi Sacher Masoch a znovu se ušklíbl.

* * *

V té době jsem musel pustit Boženu Němcovou z hlavy a její spis jsem zanedbával. Chvěl jsem se o osud rakouské říše, protože jsem věděl, co se stalo v době toho druhého, jak snadno se může po vylomení prvního kamínku zřítit celá zeď. Proto jsem s ulehčením sledoval, jak v dubnu 1848 selhala snaha českých pražských politiků o trojfederaci. Chtěli „maďarský dualismus“ nahradit „českým trialismem“, avšak pro tento plán byla nutná obnova jednoty korunních zemí. Tuto snahu napřed torpédoval slezský sněm, v němž nebyl ani jeden slovanský zástupce, a smrtelnou ránu pak trialismu zasadilo jednání sněmu moravského. Hrabě Belcredi jako hlava moravské šlechty obnovení jednoty jako „veteš starých pergamenů“ zavrhl a čeští politikové, kteří zůstali sami, byli nuceni se přimknout k Habsburkům.

Praktickým důsledkem byl Palackého dopis do Frankfurtu nad Mohanem, kde se na jaře 1848 sešel všeněmecký sněm, aby jednal o německém sjednocení. Inspirátoři této myšlenky automaticky počítali se začleněním českých zemí, a proto pozvali jako delegáta i profesora Františka Palackého. Ten pak dopisem účast odmítl a dal v něm najevo, že začleněním Čechů do německého projektu by byla ohrožena samotná existence českého národa a státu. Německý živel v českých zemích však odmítnutí chápal jako smrtelnou urážku od méněcenného národa a vyhlásil českým emancipačním snahám nesmiřitelný boj.

Biedermeierovská pohoda skončila, což se v plné nahotě vyjevilo na Slovanském sjezdu, který se měl stát pražskou protiváhou Frankfurtu. Sjezd začal 12. června slavnostním průvodem Prahou, mší a Šafaříkovým projevem na Žofíně. K významným účastníkům patřili Purkyně, Ludovít Štúr, srbský delegát Karadžič a Rus Bakunin, otec anarchismu. Ten však přijel sjezd spíše rozbít než podpořit. Účastníci sice přijali provolání Slovanů k národům Evropy, probrali význam Slovanů v rakouské říši, ale nic více nestihli, neboť už v den zahájení zahřměly výstřely.

Vím o tom vše a moje celoživotní dílo, policejní spis o Boženě Němcové, je nanejvýš vhodné, abych v něm prozradil klíčovou roli, kterou jsem v těchto událostech sehrál.

Dne 20. května se do Prahy dostavil generál Alfred Windischgrätz a zaujal své místo vrchního zemského velitele, které opustil na znamení protestu proti přijetí ústavy. Do týdne, když bylo jisté, že se Slovanský sjezd v Praze uskuteční, svolal poradu vyšších policejních úředníků, aby nás seznámil se svým pohledem.

„Pánové,“ přešel ihned k věci a při tom nás z úzkého obličeje sledovaly jeho bystré oči, „osud Rakouska je na vážkách. Na jihu bojuje naše říše o celistvost se sardinským králem, na východě ji trhají na kusy Maďaři a tady…,“ nadechl se, „tady hrozí vypuknout další konflikt, který by osud Rakouska zpečetil. V dubnu Češi odmítli podílet se na jednotném Německu, čímž sice projevili věrnost domu Habsburskému, což je šlechtí, ale hluboce urazili zemské Němce. Nyní je dále provokují svoláním panslávského sjezdu, což může vyústit v občanskou válku. Nepochybně by se do těchto bojů zapojily plně vyzbrojené národní gardy, jejichž ustavení, bohužel, panovník v rámci konstituce připustil. Tato krvavá válka by pak znamenala rozpad Rakouska, a to nemůže armáda připustit.“

Mírně se pousmál.

„Jsem rozhodnut zasáhnout a zabránit, aby v Praze vypukly národnostní nepokoje vyprovokované nezodpovědným chováním Čechů. Potřebuji ale k takovému kroku záminku, a proto jsem si vás pozval. Je na policii, aby mi takovou záminku poskytla. Čekám vaše návrhy, pánové.“

Roztřásly se mi ruce, poněvadž jsem si uvědomil, že udeřila moje hodina, že nastal okamžik, kdy musím zachránit svůj svět, že musím zabránit tomu, abych skončil jako Zidi. Již během Windischgrätzova proslovu jsem si na něho vzpomněl, na jeho líčení akce, kterou tajná bezpečnostní organizace, jejímž byl členem, provedla, aby v době všeobecného rozpadu zachránila stávající politický systém. Jednalo se o dvouzubcovou operaci, jejímž jedním cílem bylo vtáhnout do přímého střetu disidenty – takto se v Zidiho době nazývali odpůrci režimu – a jednou provždy je zničit, druhým pak výměna vlády za pružnější politiky, nicméně zase jenom z vládnoucí strany. Operace byla dlouhodobá a začala v téměř ročním předstihu provokováním demonstrací a jejich nemilosrdným rozháněním, aby ve společnosti rostlo napětí. Jako finále posloužila každoroční, státem kontrolovaná studentská manifestace, kterou tentokrát tajný agent provokatér zavedl do policejní pasti.

Podle scénáře měl pak brutální zásah policie vyprovokovat disidentské hnutí k protizákonným akcím, jež měla potlačit armáda, disidenty umístit do speciálních táborů a vůbec likvidovat jakékoli známky odporu proti vládě. Již však vůči nové vládě, kterou by dosadila tajná služba ve spolupráci s armádou, neboť stará vláda kompromitovaných politiků by v důsledku očividné neschopnosti musela odstoupit. Jenže armáda selhala a svět toho druhého zanikl.

Nechtěl jsem sdílet jeho osud.

„Vaše Excelence,“ povstal jsem a oslovil generála Windischgrätze, „jakou máme záruku, že armáda neselže a svůj úkol splní?“

„Vy drzý spratku!“ zařval na mě vrchní policejní rada Weber ještě dříve, než stačil generál odpovědět. „Co si to dovolujete?!“

Windischgrätz malinko pozvedl pravačku a vytočil dlaň vzhůru. To gesto stačilo, aby Weber, brunátný vztekem, zmlkl.

„Pánové, to je zcela legitimní otázka, kterou si musí položit každý, komu opravdu na osudu Rakouska záleží, a čekal jsem, že ji položí někdo z vedoucích úředníků,“ zpražil Webera pohledem, „a nikoli nejmladší z vás, pan…“ tázavě se na mne zahleděl.

„Dieter Mühlbach, Vaše Excelence,“ překotně jsem se představil, „policejní komisař druhé třídy.“

„Nuže, pane Mühlbachu,“ usmál se na mne, „mohu vás ujistit, že jednotky pod mým velením nezklamou. Můj štáb již vypracoval taktiku, jak se vypořádat s městskými rebeliemi, a jsem rozhodnut nasadit všechny prostředky, včetně artilerie. Máte mé slovo důstojníka a šlechtice.“

Zaskočen svou vlastní odvahou, začal jsem v rozpacích něco koktat. Windischgrätz na mě však nepřestal hledět a nějak se dovtípil, že mám ještě něco na srdci.

„Domnívám se správně,“ znovu mě oslovil, „že máte pro mne nějaký návrh?“

Weber po mně vztekle loupl očima a zakroutil hlavou na znamení, abych už konečně mlčel, kdežto Päumann kýval na souhlas, abych mluvil.

„Vaše Excelence…,“ odkašlal jsem si, „… především je zapotřebí zvýšit napětí v pražském obyvatelstvu, vyvolat ve městě dusno, vyslat do ulic ještě před zahájením Slovanského sjezdu vojenské patroly, které budou schválně perlustrovat a šikanovat lidi. Dále nechte na Petřín, Vyšehrad a na další vyvýšená místa rozmístit děla a namířit na město. Během sjezdu nějaké horké hlavy určitě svolají proti těmto opatřením manifestaci, kterou se budou organizátoři sjezdu snažit udržet za každou cenu v mezích zákona. Jenže šikovný agent provokatér, jenž bude v davu, zavede demonstranty k vašemu velitelství. Útok na ně pak nebude muset ani vyprovokovat, dav začne dlažební kostky házet sám. A to bude vaše příležitost.“

V místnosti se rozhostilo hluboké ticho.

Přerušil je až generál Windischgrätz.

„Máte již představu, kdo by byl tím agentem?“

„Ano, Vaše Excelence, mám. Když dovolíte, zhostil bych se té úlohy osobně.“

* * *

Jak potvrzuje pozdější průběh, můj plán fungoval bezchybně. Ještě před zahájením sjezdu se v sobotu 10. června 1848 shromáždili v aule Karolina studenti a sepsali veřejnou petici, v níž žádali stažení dělostřeleckých baterií z Petřína a Vyšehradu. Také požadovali vyzbrojení akademických legií. V neděli se pak zástupci studentů sešli s dělníky a radikály z Repealu a na pondělní dopoledne, v zahajovací den sjezdu, domluvili velkou demonstraci, která se měla konat formou mše u Bendlovy sochy svatého Václava uprostřed Koňského trhu.

Po mši, která proběhla v klidu, se dav, který tvořili dělníci a studenti, ale také běžní pasanti a vůbec lidé, kteří šli kolem, vydal zvolna a neorganizovaně po náměstí dolů. Byl jsem v davu, a když jsem viděl, že se začíná rozpadat, neboť mnozí mířili domů, vykřikl jsem z plných plic:

„Pojďme kolem Windischgrätze! Kolem Windischgrätze!“

Napřed zareagovali jen lidé v mém bezprostředním okolí, avšak rychle se připojovali další a zamířili pod mým vedením k Můstku. Projevil se lavinový efekt, záhy na Můstek směřovali všichni. Zde se dav rozdělil na dva proudy (pod vedením spolehlivých Windischgrätzových vojáků převlečených do civilu); jeden šel po Příkopech, druhý přes Staroměstské náměstí, aby se po půl hodině spojily na rohu Celetné a Ovocné ulice, kde bylo zemské velitelství. Propracoval jsem se do čela a vykřikl:

„Pereat! Ať zhyne!“

Všichni věděli, že tím myslím nenáviděného Windischgrätze.

Bylo to heslo, na které se z vrat velitelství vyhrnula četa granátníků a další vojáci z blízkých Králodvorských kasáren. Došlo ke rvačkám a rychle padly první výstřely. Studenti začali v ulicích spontánně stavět barikády, avšak armáda do večera kontrolovala všechny hlavní třídy. Vzdorovalo jenom Klementinum, kde měli vzbouřenci hlavní stan, a jestliže Windischgrätz odložil na budovu útok, tak jenom proto, že studentům se podařilo zajmout jako rukojmí zemského místodržícího hraběte Lva Thuna. Hned v úterý, na zákrok Palackého a Havlíčka, byl hrabě Thun propuštěn a studentský komandant, student prvního ročníku filozofie Josef Václav Frič, na znamení protestu opustil své spolubojovníky a na celý den odešel domů, aby trucoval u maminky.

Až do středy se marně vyjednávalo. Pak Windischgrätz vyjednávání přerušil, tajně v noci rozmístil děla na levý břeh Vltavy a ve čtvrtek ráno zahájil z Malé Strany drtivou kanonádu, kterou v pátek večer opakoval. Vzbouření studenti v beznadějné situaci v sobotu ráno kapitulovali.

Windischgrätz si tak vyzkoušel taktiku, kterou posléze uplatnil při potlačování povstání ve Vídni a v Maďarsku. Vítězná armáda následně dosadila na trůn svého kandidáta, mladého Františka Josefa I. Přímo geniálním tahem nové vlády knížete Felixe Schwarzenberga bylo jmenování Alexandra Bacha ministrem vnitra. Tento právník začal kariéru jako horlivý přívrženec revoluce a měl pověst reformátora, záhy však přešel na druhou stranu. Jako ministr byl císaři k ruce i po Schwarzenbergově smrti, kdy si František Josef I. kompetence předsedy vlády prakticky osvojil a nového premiéra už nejmenoval. Jako „mouřenín“ na špinavou práci mu stačil Bach.

* * *

Češi po dlouhém váhání přece jen vyslali do říšského parlamentu své poslance v čele s Palackým. Austroslavismus se stal jediným řešením a existence Rakouska byla zajištěna na dalších sedmdesát let. Také mou zásluhou. Měl jsem jistotu, že dožiju ve světě, kde jsem byl privilegovaný, kde jsem měl moc manipulovat s osudy jiných lidí, aniž by o tom věděli. Musel jsem se o to ale přičinit. Znalost budoucnosti neznamená, že můžete pasivně přihlížet, dokud se nevyplní. Naopak, tato znalost představuje pouze osnovu, kterou musíte vlastní činností realizovat. Já měl štěstí, že Windischgrätz nebyl Václavík, ten generál z budoucnosti, a svou povinnost vojáka při obraně režimu, jemuž přísahal věrnost, splnil.

Windischgrätz na mou roli při pražských událostech nezapomněl a zasadil se o to, že jsem byl novým vrchním policejním ředitelem generálem Johannem Kempenem povýšen na policejního komisaře 1. třídy a získal jsem definitivu.

Již jsem nikomu nepodléhal, jen pražskému policejnímu řediteli, jímž byl jmenován Leopold Sacher Masoch, a mohl jsem si sám zvolit agendu. Tušil jsem, že nová vláda přistoupí ke konsolidaci, a v předstihu jsem začal sepisovat osoby, které v roce 1848 vystoupily proti monarchii, a začal proti nim sbírat důkazy. Pochopitelně jsem narazil na manžele Němcovy a mohl se vrátit k doplňování svého svazku. Použil jsem k tomu hlášení informátorů z míst, kde Němcovi působili. Jak jsem si domyslel, na Domažlicku opravdu patřili k největším rebelantům. Agitovali za konstituci, přitom ale Němec jako věrný úředník psal udavačské dopisy na kolegy, kteří brali úplatky nebo si přihrávali do vlastní kapsy, jako třeba důchodní a výběrčí daní Lazar. Informátoři Němce popisovali jako „republikána“ a člověka s velezrádnými názory. Objevilo se i nařčení, že při volbách do zemského sněmu v Klenčí Němec vpisoval na volební lístky místo jména kandidáta svoje, a když žádal místní o další lístky, vyhnali ho.

Na podzim 1848 byl Němec přeložen do Nymburku, povýtce to německého městečka. Zde pak v roce 1849 napsal do českých novin příspěvek o germanizaci místního školství, čímž jen stvrdil svůj cejch nespolehlivého a zarytého Ultračecha. V tomtéž roce se oba manželé zapojili do aféry kolem mcelského zázraku. Tehdy se v Mcelích u Nymburku třem dívkám od devíti do jedenácti let zjevila Panna Marie. Na místo se začali sjíždět lidé a vynucovali si na děvčatech, aby jim o zjevení vyprávěla. Dívky před obecenstvem upadaly do křečí, což lákalo další lidi, načež koncem roku začaly celou záležitost vyšetřovat vrchnostenské úřady. V článku pro Národní noviny K. H. Borovského manželé Němcovi celý zázrak označili za humbuk a „jezovitské kejkle“, což jim na oblibě u místních nepřidalo, neboť jim prý nešlo o nic jiného než o vyřizování osobních účtů s nymburským děkanem Antonínem Zychem. Snad proto byl Němec začátkem roku 1850 přeložen do čistě německého Liberce, kde sice sloužil pod kamarádem Pavlem Dusbabou, ale kde nebyla žádná česká společnost, což těžce nesla hlavně Božena Němcová.

V témže roce se ministr Bach obrátil na pražského místodržitele Karla Mecséryho, aby začal diskrétně shromažďovat protistátní tiskoviny z jara 1848 a nechal vypracovat seznam osob, které se zapojily do svatodušních bouří. Policejní ředitel Leopold Sacher Masoch pak technickým provedením tohoto úkolu pověřil mě. Jelikož jsem tuto policejní práci předpokládal a ještě v roce 1848 se do ní z vlastní iniciativy dal, nebylo pro mne nijak obtížné úkol splnit v předstihu a Sacher Masoch si vysloužil pochvalu z nejvyšších míst.

* * *

Způsobilo to, že naše vztahy se staly ještě srdečnějšími a pan ředitel mne pozval do své rodiny. Stal jsem se pak pravidelným hostem jeho domácnosti a seznámil se i s jeho pozoruhodným synem. Jmenoval se také Leopold a bylo mu čtrnáct. Nějak nás to přitahovalo k sobě a při nedělních obědech u pana policejního ředitele si se mnou mladý Leopold rád povídal. Dokonce se mi svěřil se svými sny a touhami. Fascinovala jej teta z otcovy strany, hraběnka Zenobia Sacher-Masoch, kterou od útlého dětství zbožňoval – a to nejenom pro ni samotnou, ale hlavně pro výprasky, které mu často udílela a při nichž zažíval nečekanou slast. Nějak se doslechl o mém podílnictví na Kautského podniku a požádal mě, jestli by se tam nenašla slečna, která by ho zbičovala. Že prý bych mohl přihlížet, což by ještě zvýšilo jeho blaho. Zidi mi pak vysvětlil, čím se tento chlapec v dospělosti proslaví. Vedlo mě to k tomu, že dům „U Otce Kautského“ jako první v Praze zavedl institut prostitutek-otrokářek, které klienty poutaly do okovů a bičovaly je, což se projevilo markantním zvýšením tržeb.

Mladý Sacher Masoch si tyto otrokářky představoval oděné do kožené zbroje, ale jenom z pásků posazených hřeby, aby jimi prosvítalo nahé tělo. Spolu se Saleriem jsme se inspirovali jeho představami a v mém ateliéru na Jindřišské vytvořili celé album daguerrotypií, jež zachycovaly dámy v tomto ústroji a s napřaženými důtkami, abychom měli pro zákazníky katalog, z něhož by si mohli vybírat. To nás sblížilo ještě více, potykali jsme si a Salerio mi začal říkat Dietro.

Když jsem se jednou vracel do ateliéru, kde Salerio pracoval na zpracování naexponovaných snímků, překvapil jsem ho, jak sedí za mým stolem, na němž byly do vějíře rozloženy daguerrotypie Boženy Němcové, nejen ateliérové, ale i ona „ďábelská momentka“.

Vztekem jsem nebyl mocen slova.

„Che donna! Che donna!“ začal Salerio extaticky vykřikovat, když mě spatřil. „Ghiaccio e fuoco, ghiaccio e fuoco in un corpo…“[36] a různobarevné oči mu zase svítily jako kočce, když si hraje s lapenou myší.

„Co si to dovoluješ, ty skrčku!“ konečně jsem mohl zařvat, přiskočil jsem ke stolu a za krk ho vytáhl ze židle.

„Nic ve zlém, Dietro, nic ve zlém,“ blekotal, „náhodou jsem na ty obrázky narazil ve tvém stole, když jsem hledal další lahvičku rtuti.“

Neochotně jsem ho pustil a začal jsem daguerrotypie na stole sbírat.

„Nech je tam ještě,“ prosil malíř, jako by se nic nestalo. „Jsou to nejúžasnější věci, které jsi udělal. A ta žena…“ zopakoval zaníceně, „… ta žena je úžasná… Ten obličej, ty oči…, to tělo…,“ vpil se zrakem do „ďábelské momentky“.

„Jak jsi tohle, Dietro, udělal?“ hleděl na mě s nelíčeným obdivem.

Už jsem ho nechtěl zabít, jen jsem s ním nechtěl mluvit. Mlčky jsem pokračoval ve sbírání daguerrotypií a uvažoval, kam je schovám. V ateliéru jsem je už nechat nemohl.

„Neboj se, nikomu o těch obrázcích neřeknu,“ sliboval, „jen je tady, prosím tě, nechej,“ pokračoval, jako by četl moje myšlenky, „abych se na ně ještě někdy mohl podívat. Ovšem s tvým svolením,“ dodal spěšně.

„Nebo namalovat akt,“ připojil po krátké odmlce.

Zřejmě postřehl, že mě to zaujalo.

„Bylo by to mistrovské dílo, naše společné, Dietro,“ pokračoval lichotivě. „A kdybys požádal otce Kautského o ten litinový rám, byl by to nejdokonalejší obraz na světě. Slíbils, že se přimluvíš, aby mi rám poskytl na něco extra. A tohle by bylo extra,“ ukázal na štůsek daguerrotypií v mých rukou. Byl mazaný, přesně věděl, co mě zaujme a odvede od jeho drzého chování.

„Co všechno víš o tom rámu?“ zeptal jsem se přímo.

„Nic moc,“ rozhodil rukama, „až do návštěvy u Wassertruma jsem myslel, že je to jen taková malířská legenda.“

„Jaká legenda?“

„No, mezi malíři se už dlouho traduje, že existuje kovový obrazový rám, v němž každý obraz ožije a umožní divákovi do něho vstoupit. Jestli je to portrét, stane se divák společníkem té osoby, i když je to někdo, kdo žil před mnoha lety a je už dávno mrtvý. Proto se ten rám jmenuje Kronosovo oko, protože umožňuje návrat do minulosti.“

„A to je všechno?“ optal jsem se, když umlkl.

„Zhruba všechno,“ chtivě se mi díval na ruce, v nichž jsem držel sesbírané daguerrotypie.

„A co ten nápis, ta první část o kamenu králů?“ řecký nápis na rámu mi utkvěl v paměti s naprostou přesností, pamatoval jsem si jej slovo od slova.

„Nevím,“ pokrčil rameny a hleděl na mě jenom hnědým okem, kdežto zelené zůstávalo upřené na obrázky v mých rukou, „o tom legenda nic neříká.“

S jistotou jsem věděl, že mi lže. Přesto jsem daguerrotypie v ateliéru ponechal.

* * *

V roce 1851 přistoupil ministr Bach k logicky dalšímu kroku. Přes pražské místodržitelství jsme dostali cirkulář, v němž se krajské úřady a policejní ředitelství žádala o evidenci všech osob, jež se v roce 1848 kompromitovaly. Na doporučení pražského policejního ředitelství jsem se stal zemským koordinátorem této akce a navrhl pro ni krycí název Norbert (na popud Zidiho, když se vrátil do Prahy). Pochopitelně jsem nezapomněl na Němcovy, Josef Němec byl evidován pod číslem 1916, jeho žena Božena pod číslem 1917.

Koncem roku 1851 byl Němec přeložen znovu, tentokrát do uherského Miškolce. Tam s ním manželka odmítla jet a i s dětmi se počátkem roku 1851 usadila v Praze. Najala si byt o dvou pokojích v třetím patře třetího dvora domu „U Greutlerů“ na Koňském trhu. Naštvaný Němec tedy odjel do Miškolce sám, avšak Němcovou nečekal v Praze žádný med. Antonie Čelakovská jí vyčítala nezdařený sňatek, do něhož ji vehnala, doktor Čejka onemocněl tuberkulózou a paní Staňková se proměnila ve ctnostnou matrónu, která měla Němcové za zlé, že nenásledovala muže do Uher.

Tehdy už jsem osobně Němcovou nesledoval. Měl jsem na to vlastní síť konfidentů. Také jsem si nebyl jist, jestli má falešná identita přečkala rok 1848, neboť jsem musel při procesu s Karlem Sabinou vystoupit jako svědek a mé jméno se ocitlo v novinách. Na jaře 1851 byla Němcová vážně nemocná, ale rychle se uzdravila a na doporučení přátel odjela po Velikonocích na zotavenou do Brna. Ještě v roce 1848, za pobytu v Nymburku, se totiž stihla spřátelit s Matoušem Klácelem, knězem socialistického smýšlení, a spolu s hegelovským filozofem Ignácem Hanušem, který tehdy učil na univerzitě v Olomouci, založili Českomoravské bratrstvo, jakýsi bratrský spolek na základě myšlenek utopického socialismu. Němcová v něm figurovala pod jménem „Ludmila z Hrádku“ či jako „krásná sestra Luděnka“. V Brně se pak seznámila s dalším členem tohoto spolku, doktorem Ivanem Helceletem, od roku 1850 profesorem přírodopisu a polního hospodářství na technice v Brně. Na místě se do něho bezhlavě zamilovala, což Klácelovi, který k ní choval vřelejší city než bratrské, neuniklo. Proto ani tato komuna, byť spíše duchovní než reálná, neměla dlouhého trvání. Když ještě téhož roku jela Božena Němcová za manželem do Uher, zastavila se v Brně a v Dolních Kounicích, kde měl Helcelet domek, strávila s „bratrem“ několik nocí. Avšak záletný lékař, když dosáhl svého, zamilovanou ženu rychle odkopl a další kontakty s „krásnou Luděnkou“ přerušil, přestože ho bombardovala dopisy, jejichž opisy se dostaly na můj stůl.

„Z toho je vidět,“ komentoval jsem Zidimu její nezdar, „že všechny ty řeči o kouzelné moci jejího prstenu jsou jenom babské tlachy.“

„Právě naopak, potvrzují jeho moc,“ opáčil, „protože po seznámení s Helceletem přestala prsten nosit. Ta její panská hrdost jí totiž velela, aby si Helceleta udržela svým půvabem a vlastní osobností, svým rozumem a charakterem, nikoli nějakými kouzly. Vždyť přece všichni čtyři chtěli vybudovat novou duchovní společnost čistých morálních vztahů – bez nízkých pudů, natož s pomocí magie.“

„Doplatila na to,“ pokračoval Zidi. „Čistá ušlechtilá láska jsou jenom žvásty, jenže nevím, jestli si to i přes lekci, kterou jí Helcelet udělil, uvědomuje. Ona je v podstatě moralistka a vůbec jí nedochází, že je to pudovost zesílená prstenem Zaháňských, která k ní láká muže. Ona se bojí vlastní sexuality – ostatně, o tom jsme se přesvědčili sami,“ ironicky poznamenal a neomaleně se dotkl citlivého místa v mé mysli.

Byly chvíle, kdy bych Zidiho nejradši udeřil – kdyby to šlo.

* * *

Na podzim 1851 mi konfidenti referovali, že „Němcová září štěstím“. Stále ještě snila o Helceletovi, nicméně chladné dopisy, jimiž odpovídal na její vřelé listy, způsobily, že vystřízlivěla a znovu onemocněla. Tuberkulózou trpící Čejka jí doporučil mladého sedmadvacetiletého lékaře Dušana Lambla, přítele slečen Žofie a Johany Rottových, dcer bohatého majitele železářství.

U Lambla našla útěchu po všech stránkách, jak vyplývá z dopisů, která psala své nové přítelkyni Žofii, provdané Podlipské. Spřátelila se i s její mladší sestrou Johanou, hlavně poté, co se provdala za svého učitele hry na klavír Petra Mužáka.

Idyla s Lamblem, který byl minimálně o čtyři roky mladší, pokračovala i v roce 1852 a Němcová byla tak zaujatá novou láskou, že prakticky nepsala – k nelibosti jak starých, tak nových přátel.

Proto manželovo ultimátum, aby se i s dětmi přistěhovala k němu do Ďarmot, kam byl jmenován jako vrchní komisař finanční stráže s platem přes tisíc zlatých ročně, zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Začátkem května 1853 se Němcová rozloučila s Prahou v přesvědčení, že to je nadobro. Zoufala si, že již neuvidí Lambla, a já si také zoufal – že nedotáhnu svůj svazek do konce. Náhoda však rozhodla jinak.

1. 36 Jaká to žena! Jaká to žena! – Led a oheň, led a oheň v jednom těle…

Kapitola 11

Náhoda zasadila Boženě Němcové dvojitý úder. Tím prvním, jenž připravil scénu, byl atentát na císaře, o němž jsem se už letmo zmínil. Dne 18. února 1853 při své pravidelné odpolední vycházce Vídní byl František Josef I. v doprovodu pobočníka Maxmiliena O’Donnella napaden Jánosem Libényim, krejčím původem z Uher. Když se císař nedaleko staré Korutanské brány naklonil přes předprseň bašty, aby se podíval do příkopu na výcvik vojáků, přiskočil k němu Libényi a s výkřikem „ať žije Kossuth“ se pokusil vrazit císaři do zátylku dlouhý kuchyňský nůž. Jeho ostří se však zastavilo o sponku císařovy kravaty a jenom lehce poranilo kůži na krku. Libényi se napřáhl k další ráně, avšak to již přiskočil císařův pobočník O’Donnell a útok odrazil. Ve zneškodnění atentátníka mu pak pomohl nedaleko stojící špeditér a řezník Josef von Ettenreich, k němuž se připojili další kolemjdoucí.

Atentát probudil rakouskou byrokracii z obvyklého spánku a roztočil kolečka státní mašinérie do nebývalých otáček. Vyděšený ministr Bach žádal především od policejního aparátu záruky, že k dalšímu útoku na císaře nedojde. Všechny svazky týkající se revoluce 1848 byly vytaženy z archivů a znovu otevřeny. Urputně se v nich začaly hledat stopy po spikleneckých centrech a revolučních buňkách. Postupně, jedna po druhé, se prověřovaly všechny osoby z evidence Norbert, jež se v roce 1848 nějak kompromitovaly.

V této atmosféře jsem měl osud Němcových ve svých rukou, ale ten vskutku osudný úder přišel odjinud. Dne 10. května 1853 dorazilo na ministerstvo financí udání na Josefa Němce a jeho manželku. Podali je finanční komisař Ignác Kirschner a respicient Ferdinand Weber, aniž by vysvětlili, proč tak dlouho čekali. Kirschner, který byl zřejmě iniciátorem, dva týdny po udání zemřel (kdyby čekal ještě déle, žádné udání by nebylo), a Weber nebyl schopen nějak uspokojivě vysvětlit, proč to udělali – kromě osobní msty. V udání se pravilo, že po vypuknutí povstání ve Vídni Němec mluvil ve folmavském pivovaru neuctivě o císaři Ferdinandovi a prohlásil se za republikána.

Tak se bez mého přičinění rozeběhlo z vídeňského centra vyšetřování manželů Němcových. Ministerstvo financí nařídilo státnímu návladnictví Němce tajně sledovat a z Prahy vyslalo do Domažlic, Nymburku, Boleslavi a Liberce auditory, aby ověřili Němcovo chování v roce 1848. Výsledkem bylo, že Němec byl obviněn z velezrádných řečí, že je zuřivý Čech a že působí na Čechy prostřednictvím své ženy, české spisovatelky, vládě nepřátelské a u Čechů oblíbené. Dále mu bylo oznámeno, že od 1. července byl suspendován s platem 266 zlatých ročně a s přikázaným pobytem v Ďarmotech.

K tomu všemu dostala Božena Němcová zprávu, že v Praze onemocněl její nejstarší syn Hynek. To přimělo jejího manžela, aby ji sám pobízel k návratu do Prahy. V nemocnici stihla Hynka ještě živého, avšak 19. října jí zemřel v náruči. Rozhodla se, že se již k muži do Uher nevrátí, aby se děti neodnárodnily, a za peníze ze sbírky, kterou uspořádal ředitel Hynkovy reálky, si najala byt v Ječné ulici.

* * *

Byla na dně, ale mně to nestačilo. Již několik let jsem měl další důvod, abych ji zničil. Začátkem roku 1848 jsem začal trpět bolestmi kloubů, vypadávaly mi vlasy, v ústní dutině se mi vytvořily vřídky a na intimních částech těla se objevily hrbolaté puchýře šedé barvy. Tušil jsem, o co jde, ale nechtěl jsem si to připustit. Asi po měsíci tyto příznaky pominuly a já si namluvil, že všechno už bude v pořádku. Občas se mi příznaky vracely a trpěl jsem častými záněty močového měchýře, avšak až v roce 1853 se vrátily v plné míře. Oblékl jsem si nejhorší šaty a zašel do špitálu a chudinského domu Na Františku. Věděl jsem, že zde zdarma ordinuje doktor Weisswasser a léčí „lojzičky“, jak se říkalo prostitutkám nakaženým příjicí.

V ordinaci jsem se doktorovi Weisswasserovi, asi čtyřicetiletému muži s plnovousem a cvikrem, představil smyšleným jménem. Po prohlídce se mě Weisswasser zeptal na můj intimní život, zda jsem někdy netrpěl vředy na pohlaví, a já si vzpomněl na léto 1847, na návštěvu Boženy Němcové v Praze a já k ní znovu vzplanul láskou, nyní však již neukojenou, z níž jsem se chodíval léčit do podniku July Friedmanna. Po několika týdnech se mi na pyji opravdu objevil vřed.

Doktor pokýval hlavou a oznámil, že jsem přišel pozdě a že mám příjici na rozhraní latentní bezpříznakové fáze a třetího stadia s nevratnými degenerativními změnami. Zatmělo se mi před očima a z toho přítmí mi vyplul před oči ten odporný šmajda, kterého jsme potkali s Kautským toho dne, kdy zabavil vetešníkovi Wassertrumovi litinový rám.

„Co to znamená, doktore?“ zeptal jsem se hluše.

„Myslíte, že to unesete?“

Místo odpovědi jsem z kapsy vytáhl perkusní dvouhlavňový derringer.

„Mluvte!“ vyštěkl jsem svým úředním tónem.

„V třiceti procentech případů hrozí během pěti deseti let paralýza, demence, maniakální stavy,“ sjel očima z mého obličeje na pistoli, „ve vašem případě by to byly i rostoucí projevy násilí.“

„A co znetvoření?“

„Také k němu v třiceti procentech dochází. Objeví se gummata, to jsou granulomatózní zánětlivá ložiska, a v případě kraniálních defektů může dojít k odpadnutí částí horní čelisti a k uzavření očnic a nosních otvorů nebo k obnažení lebky. Na tu vyrážku vám předepíšu rtuťovou mast,“ uzavřel nevzrušivě, jako bych na něho nemířil derringerem.

Před tím, abych se v ordinaci nesesypal a dokázal důstojně odejít, mě zachránil šílený vztek.

Ta hnusná ženská!, ta hnusná ženská!, točilo se mi v hlavě stále dokola, zatímco doktor mi psal recept na rtuťovou mast, to ona je vším vinna, to ona může za moje neštěstí, za to, že se mi rázem zřítily všechny životní jistoty. Kdyby šla tehdy se mnou, vždyť by jí to nic neudělalo, neodskočil bych si k Friedmannovi a byl bych stále zdravý. Musí trpět, jako zvíře musí trpět, nejen nejstarší syn, zaříkal jsem se, ale i ostatní děti musejí chcípnout před jejíma očima, aby alespoň trochu odčinila to, co mi způsobila. A sama musí pojít na chorobu ještě horší, než je ta moje, ulevoval jsem si plány na pomstu, když jsem se zdrceně vlekl do úřadu v Konviktské ulici.

„Vím, na co myslíš,“ ozval se mi v hlavě Zidi, sotva jsem dosedl na židli ve své úřadovně, „ale vykašli se na to. Vždyť už je úplně vyřízená, skoro umírá hlady, manžel ji nechal bez peněz a přátelé se na ni vykašlali. Erben, když ji má potkat, přechází na protější chodník, Staňkovi se k ní nechtějí znát, Čelakovská je po smrti a její nová přítelkyně Johana Mužáková se k ní obrátila zády, protože je policejně sledovaná, a tudíž nebezpečná pro kariéru každého, kdo se s ní jenom zastaví na ulici. Splnilo se ti přání i o té nevyléčitelné chorobě. Má rakovinu a do deseti let zemře.“

„Já taky!“ vykřikl jsem zuřivě, „já přece taky!“

„Vím, na co myslíš,“ zopakoval, „ale dobře ti radím, nedělej to. Sice se říká, že pomsta chutná sladce, ale věř mi, na dně toho poháru není nic jiného než pelyněk. To jsem pochopil za tu dobu, co ji sleduji, co sleduji tebe.“

Opět jsem dokázal myslet souvisle a na něco jiného než na svou chorobu.

„Musím to přece udělat. Jinak bys tady nebyl,“ vypálil jsem zkusmo.

Zidi mi totiž nikdy neřekl, jak se dostal do minulosti, co ho vlastně proměnilo v ducha bloumajícího v době, která tu jeho předcházela o sto padesát let. Vždy to nějak zamluvil nebo mě odbyl prohlášením, že ještě nenastal ten správný čas.

Nyní jsem si spojil jeho některé narážky, třeba tu o „momentce od ďábla“, s pověstí o Kronosově oku, kterou mi vyprávěl Salerio.

Ten obraz nahé Boženy Němcové musel být namalován a Zidi se jeho prostřednictvím vrátil do minulosti a stal se duchem, jenž spisovatelku sledoval od jejího dětství.

„Vidíš, tak ses konečně domyslel,“ konstatoval Zidi, když si přečetl mé myšlenky. „A to bez mé pomoci. O to mi právě šlo – o to, jak se projeví kauzalita, jestli bude fungovat i bez tvého přičinění, jestli by se Salerio rozhoupal sám od sebe. Musím tě však varovat, abys nebyl zklamaný. O výtvoru mistra Saleria se nikdy širší veřejnost nedozví, i po sto letech zůstane skrytý a nijak názor na Boženu Němcovou neovlivní.“

„Jestli si myslíš, že mě zastavíš, tak se pleteš. Byl jsi to ty, kdo mi řekl o fotokamuflech. Tohle bude totéž, jenom namalované. A vůbec, nech si ty žvásty. Ty mně nepomůžou. Třeba mně můžeš pomoct jinak,“ na okamžik ve mně vzplál plamínek naděje. „Ve tvé době přece musí existovat lék na mou nemoc.“

„To máš sice pravdu,“ připustil Zidi, „mají ho dokonce v každé lékárně, ale jeho výroba je náročná, nedá se to dělat na koleně. Ani nevím, kde bych sehnal výchozí plíseň, na to bych musel být školený biochemik…“

„Tak běž do hajzlu!“ vykřikl jsem zoufale.

* * *

Možná bych Zidiho poslechl a slitoval se, ale ten podzim začala Němcová psát Babičku. Na rozdíl od obrazu, o němž mlčel, o této knížce mi Zidi řekl všechno. Věděl jsem, že se stane základním kamenem moderního češství, že ji bude číst každé české dítě (tím se vlastně českým stane) a vstoupí do každé rodiny, že bude fungovat jako politikum, které zásadně přispěje k českému sebeuvědomění, a tudíž ke zkáze mého světa.

Tady už nešlo o osobní pomstu. Měl jsem dějinnou povinnost to překazit, udělat vše pro to, aby Němcová Babičku nikdy nedopsala a knížka nikdy nevyšla. Musel jsem to alespoň zkusit – pokusit se změnit budoucnost a přehodit výhybku dějin na jinou kolej. Zidi mi prozradil, že učenci jeho doby takovou možnost připouštějí.

Nesměl jsem však ze spisovatelky udělat mučednici cenzury, bylo zapotřebí to zaonačit tak, aby od ní dali ruce pryč zbývající přátelé a mecenáši, aby zůstala naprosto sama, vystavená na pranýř veřejnosti jako naprosto amorální a chlípná coura. Tedy opak horoucí a citlivé ženy, která všechny své milence opravdu milovala (až na tu výjimku, kterou jsem byl já).

A proto ji takto prefabrikovaná podoba po zveřejnění dorazí, zasadí jí smrtelnou ránu, z které se nejen jako žena, ale hlavně jako spisovatelka nikdy nevzpamatuje. Pak se nejen stane naprostým páriou, vyděděncem české společnosti, ale ocitne se ve vzduchoprázdnu jako osobnost, neboť právě z české společnosti si vytvořila svou identitu, v ní nalezla kotvu pro své bytí.

A v Babičce chce tuto skutečnost ztvárnit – náhle mi došlo, proč se ta knížka tak proslaví, proč se stane biblí českých rodin. Nikdo jiný nemohl napsat základní kánon české identity než ten, kdo se do ní nenarodil, kdo si musel českou příslušnost vědomě zvolit a kvůli té volbě spálit za sebou všechny mosty.

Zřejmě se té ďábelské ženské podaří všechno to, co mi táhlo hlavou, do té knížky dostat – pokud ji nezastavím.

* * *

S hotovým plánem jsem začátkem roku 1854 zašel za novým pražským policejním ředitelem, jímž se stal svobodný pán z Päumannů. Pravda, nestál jsem si u něho tak dobře jako u Sachera Masocha, ale přijal mě vlídně a můj plán vyslechl s velkým zájmem.

„Odkud vědí, že ta knížka bude tak nebezpečná, když ještě není dopsaná?“ zeptal se mě.

„Ona osoba o knížce pořád mluví, Vaše Blahorodí, předčítá přátelům úryvky z napsaných kapitol a rozpráví o tom, co všechno hodlá připsat. Nu a já mám, vědí, v jejím okolí několik spolehlivých lidí. Patří k nim i její nová přítelka Vítězka Paulová. Je to dcera Františka Paula, který pro nás také pracoval.“

„No tak dobře,“ souhlasil Päumann, „ať je po jejich. Zaplatějí té Paulové pár grošů, když je tak užitečná. Ale obraz nechají namalovat za vlastní. Já vím nejlíp, že na to mají,“ mrkl na mě na závěr, „že otec Kautský jim vydatně přispívá do kasičky. Kolik už má těch činžáků po Praze? Čtyři nebo pět?“

„Jen tři, Vaše Blahorodí, jen tři,“ přiznal jsem skromně.

* * *

S Kautským jsem se musel o rám tvrdě utkat. Napřed nechtěl o ničem slyšet, na to, že rám poskytne Saleriovi k namalování obrazu, si nevzpomínal, mou nabídku, že mu dám za rám sto zlatých, odmítal i poté, co jsem ji zvýšil na pět set. Neslyšel ani na to, že hotový obraz vystavím v našem podniku, takže vlastně o rám nepřijde – a navíc se zvýší návštěvnost. Teprve až když jsem mu pohrozil, že z jeho podniku stáhnu kapitál a dům v Platnéřské prodám Židům, třeba Wassertrumovi, i s jeho bordelem jako s věcným břemenem (a Židi by mu rychle přistřihli křidélka), přišel k rozumu a dovedl mě do své komory pokladů. Bylo zde více harampádí než u již zmíněného vetešníka.

„Vezmou si ten rám, vašnosti, vezmou si ho a udávějí se jím,“ ulevoval si Kautský, když jsem mezi jeho poklady hledal rám. „Aby věděli, jakej jsem grand, dám jim ho zadarmo, ze starýho přátelství a kvůli obchodnímu partnerství,“ málem brečel, když jsem rám vynášel z jeho pokladnice. Choval se jako Wassertrum, ti dva si mohli podat ruce.

Vyšel se mnou před dům a sledoval, jak rám nakládám na vozík najaté posluhy.

„Dávají si ale na toho hrbatýho Taliána pozor. Stejně je ten plán z jeho hlavy a voni jsou, s prominutím, co se týče obchodu, naivní jako batole na nočníku.“

„Nedoběhlo právě teď to batole starýho dědka na pisoáru?“ opáčil jsem vesele. Načež Kautský jenom mrzutě mávl rukou a zapadl zpět do dveří svého podniku.

Salerio již čekal v ateliéru na Jindřišské, a když jsem rám dovlekl dovnitř, vrhl se k němu a začal ho hladit jako znovunalezenou milenku.

„Madonna mia,“ vzdychal, „už jsem nedoufal, že se s tebou ještě uvidím…“

Mezitím jsem vytáhl ze zásuvky psacího stolu daguerrotypie Boženy Němcové a rozprostřel je na mahagonové horní desce. To Saleria přilákalo.

„Co bys tomu, Dietro, řekl, kdybych ji namaloval ve stejný póze, jakou má na tom oficiálním portrétu?“ nadhodil a ukázal na daguerrotypii Hellichova obrazu, kterou jsem pořídil u Staňků v salonu.

Rázem jsem si uvědomil, že pro mé účely je tato kompozice nejlepší. Hellichův portrét byl mezi pražskou vlasteneckou společností pověstný, takže největší rozruch by vyvolala jeho parafráze v Evině rouše.

„Jsem pro,“ souhlasil jsem. „Kdy budeš s obrazem hotový?“ zeptal jsem se vzápětí. „Potřebuji ho co nejdřív.“

Salerio rozhodil ruce.

„To bude záležet na tobě. Jak brzo mi obstaráš tady ten prsten,“ ukázal na jednu z daguerrotypií, kterou jsem pořídil v ateliéru toho šťastného podzimu 1844. Zachycoval Němcovou, jak sedí na perském divanu, s rukama v klíně. Ruce vyšly neobyčejně ostře a s nimi prsten od vévodkyně, který jí při návštěvách mého ateliéru málokdy chyběl.

„Má přece červený kámen?“ ujišťoval se hrbáč a oči mu zase svítily jako kočce.

Nezbylo mi než souhlasit.

„Proč chceš ten prsten?“ zeptal jsem se ostře. „Můžeš ho přece namalovat podle daguerrotypie. Je na ní docela dobře vidět.“

Salerio zavrtěl hlavou.

„Musí mít na obraze prsten s červeným kamenem, aby ladil s rudým přehozem, který jí bude napůl zahalovat klín. A ten prsten musím namalovat s minuciózní přesností, prostě podle originální předlohy, a nikoli podle snímku.“

„Maluješ tu ženskou, nebo prsten?!“ vybuchl jsem vztekle.

Hrbáč pokrčil rameny.

„Buď bude prsten a bude obraz, nebo nebude nic. Vyber si, Dietro.“

V tom okamžiku jsem si vzpomněl na návštěvu v bytě Němcových v domě „U Zeleného stromu“, na opileckou rozmluvu s Němcem, do níž se pletl Zidi.

Příliš jsem se upnul na obraz a zapomněl, že Němcové mohu zasadit další úder – když jí ukradnu magický prsten.

„Prsten bude. Do týdne,“ odpověděl jsem tedy Saleriovi stručně.

Nesliboval jsem marně. Měl jsem v putyce Batalion spolehlivého informátora (spolehlivého v tom smyslu, že míra spolehlivosti byla dána výší obnosu, který jsem mu platil), pro něhož bylo snadné najmout si nejlepšího pražského bytaře přímo akrobatických schopností, který se do vykrádaných bytů spouštěl po okapových rourách nebo pronikal do domů střešními vikýři. V noci se v bytech pohyboval jako duch, takže nájemníci teprve ráno podle ukradených šperků a kapesních hodinek zjistili, že měli v noci v bytě kavku.

Nechal jsem u Němcové vykonat policejní prohlídku, takže zloděj dostal přesné informace, jak je byt uspořádán a kam spisovatelka prsten na noc pravděpodobně ukládá.

Do týdne jsem ho měl v rukou.

Prsten jsem si prohlížel ve své úřadovně a hledal na něm něco výjimečného. Nic jsem nenašel, dosti masivní zlatá obroučka s prolamovaným ornamentem prostě nesla miskovité lůžko, do něhož byl pracičkami ze zlatého drátku uchycen karmínový kámen. Nebyl čirý jako rubín, ale zvláštním způsobem žilkovaný či vláknitý, jako by to byl úlomek zkamenělého masa. Jak jsem s prstenem točil, náhle vyšlehl z kamene rudý paprsek tak prudký, že se mi před očima udělaly mžitky.

Na noc jsem prsten zamkl do služebního trezoru a následujícího dne vyzvedl Saleria v jeho „domově“. Spolu jsme pak odešli do ateliéru na Jindřišské, kde jsem mu prsten ukázal.

Dlouho si jej prohlížel a pak si prsten nasunul na prst.

„Nevím, k čemu ho budeš potřebovat,“ řekl jsem poněkud uštěpačně, „ten prsten je naprosto fádní, klidně jsi ho mohl namalovat podle daguerrotypie.“

Saleriovi se na obličeji objevil výraz vytržení a trvalo nějakou dobu, než ke mně vzhlédl.

„Jenom ty žilky v kameni budu malovat několik dní,“ prohlásil vážně a zase se díval zálibně na prsten na své pravačce.

„Cože?!“ vykřikl jsem. „Kdo ty žilky uvidí?! Myslíš si, že tam, kam obraz pověsíme, si ho bude někdo prohlížet s lupou?! Přece jsem ti říkal, že ten obraz potřebuji co nejdřív.“

Pak mě něco napadlo.

„Ty si myslíš, že ten karmínový kámen je kamenem králů, kterým Kronosovo oko prozře,“ vypadlo ze mne.

Malý hrbáč se zašklebil.

„Tos řekl ty. Proto musím namalovat prsten přesně, podle vzoru. Tohle je příležitost, o níž snily celé generace malířů, a já se o ni nenechám připravit,“ zaklonil tu svou opičí hlavu a výhružně na mě hleděl svým dvojbarevným pohledem. „Musíš být trpělivý a dostaneš to, co chceš,“ dodal smířlivým tónem.

V tom okamžiku mi bylo jasné, že Salerio mi neřekl legendu o rámu celou, že má nějaké indicie, které ho vedou k přesvědčení, že kámen v prstenu je kamenem králů z nápisu na rámu. Nepochybně hodlal obraz probudit k životu.

„Nech ho být,“ ozval se mi v hlavě v tom okamžiku Zidi. Překvapilo mě to, protože se mi od rozhovoru o léku na mou chorobu vyhýbal. Dokonce jsem se domníval, že ho má choroba z mého mozku odstěhovala, a nyní jsem nevěděl, jestli mám být návratu rád, nebo nerad.

„Budeš mít obraz? Budeš. Přišla Němcová o prsten? Přišla,“ zněl mi v hlavě jeho hlas.

„A ty budeš mít svou jízdenku do minulosti,“ ujelo mi nahlas.

To se nemělo stát.

Viděl jsem, jak se Saleriovi zablesklo v očích, ale neřekl nic, dělal, jako by nic neslyšel.

Druhého dne se dal do malování.

* * *

Němcová měla tu drzost, že oznámila ztrátu prstenu na policii a podala stížnost, v níž obvinila z krádeže detektivy, kteří u ní vykonali prohlídku. Policejní ředitel Anton svobodný pán von Päumann mě pověřil, abych stížnost vyřídil. Nechal jsem stěžovatelce písemně odpovědět, že se jedná o osočení policie, přiložil protokol o výslechu detektivů, kteří si dosvědčili, že v bytě nic neodcizili, a v závěru stěžovatelku varoval, že pokud bude pokračovat v těchto neomalených útocích, bude obviněna z křivého nařčení císařské policie.

Na jaře 1854 se jí vedlo zle. Prakticky byla odkázána na dobročinnost svých přátel, mnohdy neměla peníze ani na psací papír a děti posílila ke známým, aby se tam najedly. Ale věděl jsem, že i ta minimální pomoc ustane, jakmile se v salonu podniku „otce“ Kautského objeví její akt a rozkřikne se to po Praze.

Salerio obraz dokončil v polovině dubna. Tehdy jsem ho poprvé uviděl, protože mi nedovolil, abych ho sledoval při práci.

Hotové dílo mě ohromilo. Malba sice nebyla v životní velikosti, litinový rám umožňoval, aby obraz měřil na výšku pouze tři lokte a na šířku dva lokte a deset pídí, ale i tak jsem před ním stál bez dechu.

Nějakým způsobem byla namalovaná Božena Němcová ještě žádoucnější než živá. Na Hellichově portrétu to byla krásná, ale chladná žena, zde se však ke kráse ještě pojil chtíč a oživoval ji žárem. Avšak nahá kráska na Saleriově obrazu nebyla jen objektem toho chtíče, jen lovnou zvěří, dívala se totiž z obrazu s kalkulovaným nezájmem, který z ní dělal spíše lovce a z mužských diváků kořist. Karmínový kámen na prstenu zaléval celý obraz zvláštní září, tryskal z něho paprsek světla, jako by to byl krvavý maják, který však nevaruje plavce před nebezpečím, ale naopak žene pozorovatelův člun do zkázy.

Znovu jsem pocítil prudkou touhu po té ženě, až jsem se musel předklonit.

Salerio se uchechtl.

„Ááá, tak se to povedlo,“ zahýkal spokojeně, „obraz působí přesně tak, jak jsem chtěl.“

Při předklonu jsem se přiblížil k rámu a z ornamentů na jeho obvodu náhle vyvstal nápis.

Kámen králů otevírá Kronosovo oko, pohled se tváří zaměřuje a kapkami života se k mrkání nutí, stálo tam. Nápis byl nyní úplný, jako by se doplnil až po vsazení plátna.

Ještě někdo obraz obdivoval.

„Panebože!“ slyšel jsem, jak ve mně vydechl Zidi. „To je nádhera. Čerstvě namalovaný je ještě krásnější, stářím to zvláštní osvětlení zmizelo – asi zežloutnutím krycího laku,“ uvažoval nahlas.

Přál jsem si jediné – abych ten obraz vlastnil.

„Co chceš za ten obraz, Salerio?“ obrátil jsem se k hrbatému zakrslíkovi s božskýma rukama.

Zchytrale se na mě zahleděl.

„Tisíc zlatých?“ vyhrkl jsem. „Dva tisíce zlatých? Tři?“

Zakroutil hlavou.

„Žádné peníze ho nemohou zaplatit. Nechám si ho, ale dovolím ti, abys ho vystavil u Kautského. Za podmínky, že nebudeš chtít prsten zpět,“ zálibně zvedl pravačku, na níž zářil zlatý prsten s karmínovým kamenem.

Jeho drzost ze mě vyrazila dech.

„To nemyslíš vážně,“ řekl jsem přiškrceně.

„Myslím,“ opáčil ten skřet s bohorovným úsměvem.

„Ty chceš ten obraz oživit,“ vyjelo ze mě.

Zaklonil se a zašklebil se mi do obličeje.

„To tys chtěl taky,“ odsekl, „jenže já tě předejdu.“

„Zničím tě,“ zavyl jsem. „Nechám tě zavřít, dokud se ti hrb nenarovná, a obraz zabavím.“

„Nenecháš,“ smál se mi do očí. „Kterékoli české noviny s chutí otisknou historku o odporném policejním komisaři, který si objednal nechutný portrét Boženy Němcové, aby tuto slavnou českou spisovatelku společensky zničil. Tu historku už mám napsanou,“ šklebil se na mne odspodu, „a v článku jsi uveden celým jménem, počestný komisař Dieter Mühlbach, který ale vlastní polovinu bordelu a…“ potměšile na mne zašilhal, „… nakazil se od děvek. Záleží na tobě, jestli si to všechno lidi přečtou, nebo jestli si to nechám pro sebe.“

* * *

„Otecko“ Kautský měl pravdu. Ten hrbatý Talián byl zákeřný jako písečná zmije a hned tehdy jsem se zařekl, že na svůj úskok šeredně doplatí. To jsem ještě nevěděl, že uskuteční další plán, neméně úskočný, který zhatí i mé další úsilí.

Pár dní po scéně v ateliéru si mě pozval na kobereček svobodný pán z Päumannů. Byl vzteky bez sebe.

„Co mi to navařili?!“ ječel na mne, sotva jsem prošel dveřmi. „Dostal jsem nos přímo z místodržitelství, že tady chystáme nemorální akci, která se neshoduje se ctí císařské policie.“

„Vědí, kdo si Jeho Excelenci panu místodržiteli stěžoval?“ vyběhl mně zpoza stolu vstříc. „Samotný hrabě Thun a hrabě Kolovrat! A k jejich stížnosti se připojili skoro všichni čeští stavové… Ta ostuda, ta ostuda! To mě bude stát místo,“ bědoval.

„Vaše Blahorodí,“ byl jsem zcela zmaten, „… nechápu… nerozumím, co mají na mysli… o co se jedná.“

„O ten váš zatracený hanbatý portrét,“ vybuchl von Päumann, „o ten zatracený portrét té české iredentistky. Proč mi o tom vůbec referovali, proč já jich poslouchal?!“ přešel opět do sebelítosti.

Oběhl stůl a sklesl na židli. Hlavu si podpíral rukama a ozval se až za chvíli, zatímco já stál mlčky před stolem, jat neblahým tušením.

„Jak je to vůbec s tím obrazem?“ promluvil konečně von Päumann.

„Už je namalovaný, Vaše Blahorodí,“ přiznal jsem, „a právě jsem se chystal, že ho veřejně vystavíme v našem…“

„Já vím kde,“ vpadl mi policejní ředitel do řeči. „To vás nesmí ani napadnout,“ zpražil mě pohledem, „ani napadnout. Ten obraz nesmí nikdo vidět a vy se postaráte, aby byl zničen. A z úředních spisů odstraníte jakoukoli zmínku o něm. Rozumějí, úředně ten obraz vůbec neexistoval a policie s ním nikdy neměla nic společného. Rozumějí?“ ostře zopakoval.

„Rozumím, Vaše Blahorodí, obraz nikdy neexistoval a policie s ním nikdy neměla nic společného,“ zopakoval jsem servilně, ale návrh akce jsem nezničil, nýbrž zahrabal do archivu.

Svobodný pán z Päumannů se konečně trošku uklidnil.

„Člověče, když jdou do takové akce, tak musejí držet hubu na tři západy,“ řekl již přátelštěji. „Tak před kým se chlubili?“

„Jako že je Bůh nade mnou, před nikým, Vaše Blahorodí,“ dušoval jsem se. „Věděl jsem to já a pak…,“ už jsem věděl, odkud vítr fouká, „… pak už jenom pan Salerio, malíř, kterého jsem najal.“

„To je ten mazal z vašeho podniku?“ ujišťoval se von Päumann.

Přikývl jsem.

„Tak to je jasné,“ konstatoval poté. „Ten mazal se pochlubil před některou z těch Kautského dorot, ta to pak vyslepičila nějakému kunčaftovi se šlechtickým predikátem a tak se to doneslo až k pánům stavům.“

Chtělo se mi říct, že to možná nebyla náhoda nebo neopatrnost, ale zámysl, tím bych však ze sebe udělal ještě většího blbce.

„Špatně si, Mühlbachu, vybrali pomocníka,“ pokračoval mezitím policejní ředitel, „ale mají štěstí, že jich nemůžu suspendovat, ani jinak potrestat,“ ušklíbl se, „když ten obraz nikdy neexistoval.“

Devótně jsem se uklonil na znamení díků.

„Každopádně má ta aféra také dobré stránky,“ meditoval von Päumann. „Teď víme, že ta Niemetzová je opravdu nebezpečná, když má zastání u zemské šlechty. Čerti vědí proč, když je to taková žebračka,… ale je to tak, a my s tím musíme počítat. Umořit hladem, to ji nechají, ale na čest se jí sáhnout nesmí. Takže, aby věděli,“ přísně na mě pohlédl, „s tou Niemetzovou budou pokračovat běžnými policejními prostředky – dohledem, perlustracemi a prohlídkami, budou jí zadržovat a číst korespondenci – a to všechno pěkně okatě, aby si toho ta její vlastenecká společnost dobře všimla. Uvidíme, kdo bude takový charakter, aby se s ní nepřestal přátelit. A propos, té fräulein, co na ni donáší, jakže se jmenuje…“

„Vítězka Paulová, Vaše Blahorodí,“ úslužně jsem napověděl.

„… tak té Paulové přihoďte nějaký groš. Aby jí nic neuniklo.“

* * *

I když v bídě, Němcová přece jen v červenci 1854 Babičku dopsala. Její první pokus o vydání knížky u Pospíšila, který jí tiskl pohádky, se mi ještě podařilo zablokovat – stačilo jenom jedno pozvání na komisařství s náznakem, že po vydání knížky by se pod policejní dohled mohl s paní autorkou dostat i pan nakladatel.

Na podzim 1854 se Božena Němcová přestěhovala do domu Pod Emauzy a upadla do deprese. Ačkoli jí bylo úředně třicet čtyři let, dala se do rekapitulování svého života, jak vyplynulo ze sebezpytných dopisů, které se ještě dříve než k adresátům dostaly na můj stůl. Dokonce si posteskla na děti, v jednom z listů napsala, že bez nich by se jí žilo snadněji.

Leč začátkem roku 1855 jako by se probudila. Nakladatel Pospíšil nabyl v březnu 1855 odvahu a slíbil vydat Babičku. V červnu byla knížka dotištěna a vydána. Autorka však za ni obdržela směšný honorář necelých 140 zlatých.

Tím skutečným životabudičem však bylo něco jiného. Mezi charaktery, které se s ní nepřestaly stýkat, patřil Josef Václav Frič. Když dostal milost a byl v roce 1854 propuštěn z vězení, začal se s Němcovou přátelit. Neměli co ztratit, oba byli kvůli policejnímu dohledu vyděděnci pražské společnosti a nemuseli se obávat dalších represálií. K mladé, drzé družině kolem Friče patřili i medici Emil Holub a Hanuš Jurenka a dále zběhlý student Václav Čeněk Bendl Stránický, který uměl šest jazyků. Poté, co se kvůli příspěvkům do nepovoleného studentského časopisu Varito a lyra stal politicky nespolehlivým, našel přátele ve Fričově družině a nuzně se živil jako učitel jazyků, především ruštiny. Tomuto jazyku vyučoval i děti Boženy Němcové, která ho takto, i přes svou vlastní bídu, podporovala. S ním přicházel i medik Jurenka a Němcová hostila přátele čajem a koláčky, jež zbyly od oběda, jak mi podrobně referovala Vítězka Paulová. Aniž bych se musel nějak přičinit, pražská vlastenecká společnost pak z těchto odpoledních čajů vytvořila pověst, že „svůdná naše spisovatelka vlákala prý do svých sítí bohatého Rusa, jehož vysála, až se dostal na mizinu.“

Avšak tím, koho ve skutečnosti „svůdná spisovatelka vlákala do svých sítí“, nebyl Bendl, ale o jedenáct, spíše však o patnáct let mladší Hanuš Jurenka. Aby milenci měli blíže k sobě, přestěhoval se mladý medik ještě před koncem roku 1854 do domu, v němž Němcová bydlela. Na počátku roku 1855 byla jejich láska na vrcholu a já jsem se smíšenými pocity četl v jejích zachycených dopisech úryvky jako tento:

Jaké mocné, nevyzpytatelné kouzlo, ptám se mnohdy sama sebe, spočívá v jistém člověku, že nás jediný jeho pohled, jediný potisk ruky o všecku sílu připravit může, že chvění jeho hlasu jako třtinou námi zmítá? Proč pokojně bije srdce, když jeden přítel ruku nám stiskne, proč potisk druhého žár do žil vlévá? Já poznala moc tohoto kouzla, a poddala se mu bezbranně, s celou vroucností duše.

O několik stránek dále mám ve svém spisu ještě jeden opis dopisu, v němž se Němcová vyznává z lásky k mladému medikovi, a vždy, když si spisem listuji, si ho vzápětí přečtu, i když byl napsán později, až v polovině roku 1857:

Pro vás byl všelijaký, píše v něm spisovatelka Bendlovi, pro mne ale byl jediný, jehož jsem stavěla nade všecky vás! Já bych mu byla věnec z hvězd nejskvělejších spletla na čelo, do nebes bych ho vnesla, aby nade všemi skvěl se. Já nezkoumala, zdali hoden toho, přestože jsem ho milovala. Snad ho bude dosti ženských ještě milovat, ale tak bezohledně a vroucně žádná, ani žena, ani děvče. Snad i on to někdy uzná, ačkoliv nebude nikdy vědět, co jsem já proň zkusila!

Vždy, když si čtu tyto řádky, rozbuší se mi srdce zoufalou žárlivostí. Kdyby o mně takto Němcová někdy psala, dal bych za to všechno, vzdal bych se kariéry, obětoval bych majetek a nikdy se jí nevzdal jako Jurenka, který poté, co v červnu 1855 dokončil studia, odjel jako lékař do Haliče bojovat s cholerou a po návratu se již v Praze neusadil. Začátkem roku 1856 se odstěhoval do Březnice, kde se stal okresním lékařem a oženil se.

* * *

Tím skončila poslední, několikaměsíční láska Boženy Němcové. Zidi je přesvědčen, že kdyby měla prsten od vévodkyně, Jurenka by od ní tak snadno neodešel.

I tak ji vztah s mladým medikem vytrhl z tvůrčí letargie a podnítil k dalšímu psaní, kupříkladu 1. srpna 1855 uzavřela smlouvu na román Pohorská vesnice. Podstatnější však bylo, že jí hrabě Kolovrat daroval 250 zlatých, aby mohla odjet na Slovensko, na léčení do lázní Sliač. Vídeň, která ve všem viděla spiknutí, podezřívala Němcovou, že jede na Slovensko jako Fričova emisarka, aby zde organizovala disidentskou síť. Na von Päumanna se dopisem obrátil přímo policejní prezident Johann Kempen s žádostí, aby konfidentka Vítězka Paulová vyzvěděla, co se ve skutečnosti za slovenskou cestou Němcové skrývá.

Neskrývalo se za ní nic. Opravdu šlo jenom o léčení v lázních a pak o cestu za novými dojmy, za novými podněty, jež by mohla uplatnit při psaní.

Pobyt na Slovensku byl poslední světlý bod v jejím životě, neboť po návratu upadla do bídy ještě hroznější než před odjezdem. Na podzim 1855 bylo totiž uzavřeno vyšetřování Josefa Němce, což přineslo jeho rodině finanční krach. Byl sice zbaven trestní odpovědnosti, ale ministerstvo financí jej pro politické rejdy vyloučilo ze stavu finanční stráže a degradovalo na nesamostatné místo v některé alpské zemi s platem 700 zlatých ročně. Ten byl však pouze teoretický, neboť ministerstvo zároveň rozhodlo, že než se pro něho takové místo najde, bude v dočasné penzi s almužnou 350 zlatých místo 550 zlatých, které mu doposud ministerstvo vyplácelo na výživné. To pro zabezpečení rodiny už vůbec nestačilo.

Němcová si to v euforii po návratu ze Slovenska nepřipouštěla a ještě jednou, naposledy, si užila spisovatelské inspirace. Pomýšlela na nové romány, ale kromě pohádek se jí podařilo dopsat jen Divou Báru. Zidi, přestože odešel se Saleriem, měl už tolik volnosti, že mohl sledovat Němcovou, jak píše toto dílo o hrdém děvčeti, které lozí po stromech jako kluk, a referovat mi o tom.

„To píše sama o sobě,“ prozradil mi, „taková byla jako holka v Ratibořicích a tak hrdě a nezávisle jako Divá Bára se chovala ve Chvalkovicích. Ostatně, i další postavy mají vzor v lidech, se kterými v Chvalkovicích žila. Kupříkladu správce Sláma, který nadbíhá mladé farářově schovance Elšce, to je pan zámecký Hoch, který se o Boženu Němcovou jako o mladičkou dívku také pokusil.“

Nechodil jsem do podniku otce Kautského často, vlastně jen tehdy, když jsem měl se svým partnerem nějaké obchodní jednání. Za našimi dámami jsem nemohl, mohl bych je nakazit, a tím ohrozit náš obchod. Doktor Weisswasser, jenž dobře věděl, jak to na světě chodí, mi však dal tipy na prostitutky již nakažené, se kterými jsem se pak scházel v brlozích již právoplatné Páté čtvrti – byla totiž od roku 1851 začleněna do svazku pražských měst a na památku reforem Josefa II. pojmenována Josefov.

V té době si moje choroba jakoby dala pohov. Byl jsem přesvědčen, že mám štěstí, že patřím mezi ty dvě třetiny pacientů, kterým se pozdní terciální fáze choroby vyhnula. O to větší potěšení jsem měl z úpadku Boženy Němcové. Rychle stárla, ta tam byla její vznosná chůze, po Praze se nyní vlekla opotřebená žena v pospravovaných obnošených šatech. Jako by si ten kouzelný prsten zpětně vybral vše, co do ní investoval, i s úrokem, smutně komentoval její sešlý stav Zidi. A to mě dovedlo k přesvědčení, že prsten od vévodkyně působí nejen jako nápoj lásky, který k Němcové lákal muže, ale také jako lék, který ji držel ve zdraví a kráse. A když držel ji, může držet také mě, rozumoval jsem. Umanul jsem si, že se prstenu zmocním, a ten mě svou kouzelnou mocí zcela uzdraví.

Nechtěl jsem jen prsten, chtěl jsem i obraz, o který mě Salerio lstí připravil. Čím více spisovatelka v bídě scházela, tím palčivější jsem měl touhu dívat se na obraz, na němž se skvěla v plné kráse, a s uspokojením si říkat, taková byla a je moje dílo, jak vypadá dnes. Byl jsem přesvědčen, že uspokojení, které by mně poskytl pohled na obraz, by mi přineslo ještě větší slast než pohlavní ukojení, jehož jsem měl tak málo. A navíc existovala možnost, že se mi podaří obraz oživit, že mi Zidi prozradí, jak se to dělá.

Avšak prsten a obraz vlastnil Salerio, který stále bydlel v podniku Kautského a v obavách před mou pomstou vůbec nevycházel ven. Věděl jsem, že ani prsten, ani obraz mi neprodá za žádnou cenu, že se obou těch věcí musím zmocnit násilím. Ani to však nestačilo, neboť Salerio by mě nepochybně předhodil veřejnosti a zničil mou kariéru. Ale já ty věci bytostně potřeboval – prsten jako lék na tělo a obraz jako lék na duši.

Zbývalo jediné řešení – hrbatého malíře zabít.

K uskutečnění tohoto plánu jsem potřeboval dvě věci – záminku, pod kterou Saleria vylákám z domu, a místo, kde čin vykonám.

Kapitola 12

Ačkoli jsem v té době vlastnil už několik nemovitostí po celé Praze, rozhodl jsem se dům v Truhlářské zvýšit o jedno patro, aby v něm mohly být další byty k pronajímání a mně se zvedl výnos. Koneckonců vedlejší domy již byly zvýšené a můj se mezi nimi krčil jako trpaslík. O projekt přestavby jsem požádal pana architekta Bühla, provedení vlastních prací zednických, tesařských a fasádních jsem pak zadal stavební firmě Herzog. Přestavba spočívala nejen ve zvýšení domu o jedno patro, ale také v zastavění předního dvorku, takže zde zmizely pavlače a přístup jak do starých, tak nových bytů mělo umožňovat moderní visuté schodiště ze žuly.

Zadní trakt zůstal pavlačový, leč i zde mělo přibýt podlaží. Počítal jsem, že tam budou levnější byty, kdežto v předním traktu luxusnější. Proto jsem požádal pana architekta Bühla, aby v projektu počítal v přední části se zavedením plynového osvětlení.

Stavební práce začaly vyklízením na jaře 1856 a v červnu již byl dům beze střechy, připraven k nadezdívání nosných zdí. Nájemníky jsem vyhodil již dříve a sám se přestěhoval do jiného domu v mém vlastnictví.

Měl jsem již v hlavě plán, jak Saleria vylákat z jeho útočiště, nicméně ještě jsem nebyl rozhodnut, kam ho vylákám a jak se zbavím těla. Neustále jsem na tento problém myslel, a proto jsem byl rozmrzelý, když se u mě v úřadu stavil pan stavitel Herzog a požádal mě, abych s ním zašel na stavbu. Prý už je všechno připravené, aby zedníci začali se zděním, ale vyskytl se malý problém.

Když jsme dorazili k domu, zamířil nahoru na půdu, nyní zalitou červnovým sluncem, kde již čekal polír.

„Ráčejí se podívat sem, vašnosti,“ vyzval mě Herzog poté, co jsme prošli mezištítovou zdí, jež oddělovala přední a zadní trakt, a dorazili k obvodové zdi na pravé straně. Tvořila nad prkny půdy asi dva lokty vysokou zídku a stavitel ukazoval za ni, tam, kde se do výše tyčila obvodová zeď sousedního domu.

Předklonil jsem se. Mezi oběma zdmi byla mezera, široká asi také dva lokte. Naklonil jsem se ještě více, abych do mezery lépe viděl, a do nosu mě udeřil zápach rozmáčené omítky a rozkladu. Asi pět loktů pod okrajem jsem ve stínu zahlédl stavební suť pokrytou opadanou omítkou a tlejícím listím. Na této vrstvě leželo několik napůl shnilých potkanů a také nafouklé tělo chcíplé kočky.

Tohle by bylo to pravé místo pro poslední odpočinek mistra Saleria!, napadlo mě při pohledu do té ohavné úzké jámy.

„Jak vidějí, vašnosti, obvodová zeď zadního traktu je trošku odskočená, jen pámbu ví, proč to před těmi pětatřiceti léty takhle postavili,“ jal se Herzog vysvětlovat, zatímco polír uctivě naslouchal. „No a teď je na jejich uvážení, co s tím mám udělat. Nejrozumnější bude, když budeme pokračovat na původní zdi a mezeru zase vyplníme štěrkem do výše nového patra. Teprve na nové půdě položíme na štěrk zídku a novou podsední zeď vysuneme na té zídce ven, abychom tu mezeru se štěrkem dostali pod střechu. Váš barák bude po té nadstavbě vyšší, takže do mezery by zatejkala voda, a to by mohlo dělat neplechu.“

Pak přešel do rohu, kde se na obvodovou zeď napojovala zeď mezištítová.

„Tu budeme muset také zvednout,“ konstatoval, „a nějak opřít. Možná vyneseme původní obvodovou zeď až ke krovům,“ zauvažoval, „alespoň v délce jednoho sáhu – něco jako falešný pilíř.“

„Co oni na to, vašnosti, souhlasejí s mým návrhem?“

Sice jsem moc nevěděl, s čím mám vlastně souhlasit, ale nabízela se možnost, jak opatřit Saleriovi přesně takový hrob, jaký si zasloužil.

„Budu sem moct chodit a sledovat, jak se ta nová obvodová zeď staví?“ zeptal jsem.

„Samozřejmě, vašnosti,“ přikývl Herzog. „Vodička!“ zavolal na políra, který uctivě čekal opodál. „Kdykoli pan Mühlbach přijde na stavbu, tak ho všude pustí a bude ho doprovázet. Rozuměl?“

Polír přikývl a já taky – na souhlas s návrhem stavitele Herzoga, jak se vypořádat s posunutou obvodovou zdí.

* * *

Měl jsem tedy představu, kde se Saleria zbavím, zbývalo jenom doladit plán, jak ho vylákat z úkrytu. Chtěl jsem k tomu použít Zidiho.

„To je sice všecko hezký,“ odpověděl na mou žádost, když se mu, jak on říkal, podařilo urvat, „já už mám taky Saleria plné zuby, ale problém je v tom, že mu nemůžu nic říct, protože mě neslyší.“

Musel jsem se v duchu podivit a projevit pochybnosti.

„Hraju to s tebou na rovinu,“ ohradil se, „ani Božena Němcová mě neslyšela, i když ve Chvalkovicích někdy mou přítomnost vycítila. A proč my dva můžeme spolu mluvit?“ otázka, která se mi vzápětí vynořila v mysli, se jako echem zdvojila v mé hlavě.

„Asi proto, že jsme příbuzní, že máme stejnou DNA, a navíc stejný životní úkol,“ znělo mi hlavou.

Neopatrně jsem se zeptal, co to je DNA, načež se mi dostalo vysvětlující přednášky i s komentářem, jak objev genetické jedinečnosti každého člověka revolučně změnil kriminologické metody.

„Něco ale přede mnou tajíš,“ podařilo se mi konečně vrátit k původnímu tématu. „Nechceš mi říct, jak obraz funguje, co je zapotřebí, aby Kronosovo oko mrklo, co to jsou ty slzy života,“ dodal jsem, protože jsem nepochyboval, že řecký nápis na rámu je návodem k jeho použití.

„Potěší tě, když ti řeknu, že Salerio se posledního půl roku nepokouší o nic jiného než nápis dekódovat?“ odpověděl Zidi. „Představ si, že dokonce nutil zdejší slečny, aby plakaly do skleničky, a obsah pak stříkal na obraz,“ zněl mi v hlavě posmívačný hlas Zidiho, až jsem měl pocit, že vidím jeho šklebící se obličej.

„Teď to vědět nepotřebuješ,“ pokračoval zatím Zidi, „stačí, když Saleriovi nalžeš, že to víš, a dostaneš ho tam, kam budeš chtít.“

„Dobře,“ vzdal jsem se myšlenky, že ze Zidiho konečně vyrazím, jak se sem dostal, „ale s druhou věcí mi pomoct musíš.“

Měl jsem na mysli článek, který Salerio sepsal jako pojistku a který měl být po jeho zabití předán do českých novin. Tu pojistku jsem musel zlikvidovat, musel jsem té italské zmiji vylámat jedové špičáky ještě dříve, než jí useknu hlavu.

„S tím ti pomůžu,“ souhlasil Zidi, „vím, kterým holkám Salerio svěřil do úschovy obálky s článkem a požádal je, aby v případě jeho zmizení odnesly obálku do novin.“

„Ten hajzl!“ ulevil jsem si, „tak on se sichroval hned několikrát.“

„Nediv se,“ smál se Zidi, „není blbej.“

* * *

Akci jsem si naplánoval na červencové novoluní. Asi v dvoutýdenním předstihu jsem s panem komisařem Grögerem domluvil šťáru ve Wassertrumově vetešnictví a přes informátory pustil do galerky fámu, že policie našla u Wassertruma kromě kradených věcí také starý pergamen s nějakým tajemným návodem týkajícím se čehosi, co se v návodu označuje jako Kronosovo oko.

Týden po šťáře jsem zašel do Kautského podniku a navštívil Saleria. Musel jsem vystoupat až do podkroví a při tom jsem si pomáhal špacírkou s rukojetí ve tvaru lví hlavy. Moje choroba sice ještě tehdy nepostoupila do takového stádia, aby omezila pohyblivost, ale tento trik mi poradil Zidi. Do Saleriova kamrlíku jsem pak vstoupil lehce napadaje na levou nohu a pomáhaje si hůlkou.

Hrbatý zakrslík byl z mé návštěvy nervózní.

„Co tady chceš?“ spustil chvatně hned v úvodu, zatímco jsem se rozhlížel po upoceném doupěti, kde to páchlo jeho pižmem. Na úzké zdi vedle malého vikýřového okna visel na mohutném háku obraz, který byl zahalen kusem modré látky.

Naprázdno jsem polkl. Nemohlo to být nic jiného než akt Boženy Němcové.

„Vypadni,“ houkl Salerio, „tady nemáš co dělat,“ a v obranné póze se postavil před obraz. Zelené oko mě sledovalo, hnědým střílel do stran.

„Přišel jsem ti nabídnout spolupráci,“ spustil jsem mírumilovně, stále se opíraje o hůlku. „Je přece zbytečné, abychom se kvůli prstenu a obrazu nenáviděli. Uznávám, že obojí je tvoje, ale rád bych se na užívání obou těch věcí nějak podílel. Nechci to zadarmo,“ vypustil jsem návnadu.

„Co nabízíš?“ zeptal se stručně ryšavý hrbatec. Zřejmě byl rozhodnut šetřit na mně každým slovem.

„Získal jsem návod, jak probudit obraz k životu, jak přinutit Kronosovo oko, aby mrklo,“ řekl jsem přidušeně a na závěr mrkl sám.

Salerio mlčel, ale viděl jsem, jak se mu v očích blýsklo chtivostí.

„Při šťáře ve Wassertrumově vetešnictví našla policie starý pergamen s řeckým textem. Protože komisař Gröger ví, že jsem měl na gymnáziu řečtinu, došel s tím pergamenem ke mně. A představ si moje překvapení, když jsem zjistil, že je to návod, komentář k nápisu na rámu,“ oči mi samy od sebe sklouzly na zastřený obraz. „Ten starý taškář o tom rámu věděl víc, než ti řekl,“ řekl jsem zkusmo.

„Taky jsem si to myslel,“ připustil Salerio a olízl si rty.

„Jestli ti dobře rozumím, tak ty nabízíš do společného podniku návod, když já poskytnu obraz?“

„A prsten,“ dodal jsem.

„Takže víš, co jsou slzy života?“ zeptal se hrbatec chtivě.

„Vím,“ řekl jsem rozhodně a při tom si uvědomil, jak někde v mé hlavě Zidi pozorně sleduje rozhovor.

„Ale neřekneš,“ usmál se Salerio.

„Neřeknu,“ odpověděl jsem taktéž s úsměvem.

„Tak to jsme ve slepé uličce,“ konstatoval.

„Nejsme,“ opáčil jsem. „Mám pro tebe konkrétní návrh. Oživení obrazu vyžaduje provést o půlnoci za novoluní jistou evokaci, kterou budeme muset udělat na vyvýšeném a odlehlém místě pod širou oblohou, aby nás nikdo…“

„Mimo Prahu nejedu,“ přerušil mě malíř a vyplnil tak můj předpoklad.

„Taky to nebude zapotřebí,“ opáčil jsem. „Možná víš, že dům v Truhlářské zvedám o patro. Momentálně je bez střechy a nikdo v něm nebydlí. Za týden bude nová půda hotová a její prkna budou ideální pro vykreslení evokačního kruhu svěcenou křídou.“

„Jen tak dál,“ ozval se mi v hlavě Zidi, „zavaluj ho podrobnostmi, ať nemá čas přemýšlet.“

„Jak tam dostaneme obraz?“ namítl Salerio.

„Na káře, kterou používá Kautského kuchař pro dovoz zeleniny,“ okamžitě jsem odpověděl, neboť jsem měl celou akci do detailu promyšlenou. „A nočního hlídače se zbavíme snadno,“ předešel jsem jeho další možné námitce. „Je to ochlasta, nechám mu večer flašku s rozmíchaným laudánem, takže když před půlnocí dorazíme, neprobudí ho ani kanonáda.“

Salerio byl na vážkách. Ač se snažil tvářit lhostejně, nedokázal potlačit výrazy chtivosti a obav, jež se mu střídaly na tváři.

„To je past,“ zachraptěl nakonec. „Ty mně chceš prsten a obraz ukrást.“

„Chtěl bych, ale nemůžu,“ přiznal jsem se po pravdě. „Obě věci bych sice rád měl, ale ne zas tolik, abych si kvůli nim zničil kariéru. Nebo už jsi ten udavačský článek roztrhal?“

Salerio měl zase ty svoje zářící kočičí oči.

S požitkem zavrtěl hlavou.

„Naopak. Napsal jsem další kopie a rozdal různým lidem. Všichni vědí, co mají dělat,“ upřel na mne výsměšný pohled, „pro případ, že bych třeba zmizel a nemohl článek donést do novin osobně.“

Nekomentoval jsem to a otočil se k odchodu.

„Slyšels mou nabídku,“ utrousil jsem přes rameno, když jsem dvěma pajdavými kroky došel ke dveřím. „Ber, nebo nech.“

Myslím, že rozhodlo mé pajdání, to, jakého kripla postiženého příjicí jsem hrál. Salerio se mě přestal bát.

„Počkej,“ řekl důrazně, a když jsem se otočil zpět, dodal: „Souhlasím.“

* * *

Den před novoluním jsem zašel do Truhlářské ulice. Průčelí bylo zakryto lešením, neboť průčelní a vůbec všechno zdivo již bylo vyhnáno do konečné výše a mělo se přistoupit k omítání.

„Tak si zase přišli vyzkoušet, co obnáší zednická práce, jemnostpane?“ vítal mě se širokým úsměvem polír Vodička. Narážel na to, že posledních čtrnáct dnů jsem se obden na stavbě stavoval, obhlížel, jak zedníci pracují, jak kladou cihly a jak je do vodorovně napnutého motouzu vyrovnávají, aby měly šáry rovné, a nikoli křivé – „jako když pes chčije“. Tak se vyjádřil jeden ze zedníků poté, co sledoval můj první pokus o zdění. Podruhé už mi to šlo lépe. Požádal jsem totiž Vodičku, že to také chci zkusit, že bych chtěl, aby bylo na domě něco postaveno mou rukou.

Nyní se pracovalo uvnitř předního traktu, dozdívaly se zde příčky a rochňata, jak si zedníci říkají, uctivě smekala maltou pocákané hučky, když jsme s Vodičkou stoupali po novém schodišti, jehož každý stupeň nám zvonil pod nohama.

„Uctivě děkuji, jemnostpane, to nemuselo být,“ děkoval mi polír za viržinko, které jsem pro něho měl nachystané. To už jsme vyšli na novou půdu, přibližně čtvercovou plošinu, neboť pokrývala i nově zastavěný přední dvůr.

„Jak vidějí, tady je to taky hotový, včera tesaři položili prkna,“ informoval mě Vodička, když jsme prošli otvorem v čerstvě dozděné mezištítové zdi a zamířili po nových, ještě žlutě zářících fošnách vpravo, do kouta, kde se mezištítová zeď stýkala s novou obvodovou zdí.

Zjistil jsem, že v koutě je dvojitá. Kromě skutečné obvodové zdi, kterou Herzog nechal vysunout až ke zdi sousedního domu – stála na cihlovém soklu, pod nímž se skrýval štěrkový zásyp –, napojovalo se na mezištítovou zeď do pravého úhlu asi sáh dlouhé a taktéž nové zdivo na dvojitou šířku cihly, postavené na původní obvodové zdi. Mezi tímto zdivem a novou obvodovou zdí zela asi dva lokty široká mezera. Dole ji uzavíral kamenný práh, na němž již ležely první tři šáry cihel se zavadlou maltou.

Nakoukl jsem dovnitř. Asi loket pod úrovní půdy bylo vidět vrstvu čerstvého štěrku. Svrchu pak mezeru překrývaly z kamene tesané prahy, takže mezi zdmi vznikla dva lokty široká a sáh dlouhá komora.

Tak vida, pomyslel jsem si, Salerio bude mít docela solidní hrobku.

„Kdy to dokončíte?“ ukázal jsem na mezeru, zatím jen dole uzavřenou třemi řadami cihel.

„Vědí, jemnostpane,“ polír si prohrábl vlasy, „musel jsem poslat rochňata na ty příčky, aby se nezdržely omítky. Tady to nespěchá, myslel jsem, že se to dodělá po neděli. Jenže znají rochňata, půlka jich bude držet modrý pondělí.“

„Nedělal si hlavu, Vodička,“ chlácholil jsem ho a v duchu jásal, jak mi všechno hraje do noty, „když mi nachystá cihly a kalfas s maltou, zazdím to zítra sám.“

Polír se na mně překvapeně podíval.

„To myslejí vážně, jemnostpane?“

„Vážně, Vodička,“ přikývl jsem, „už jsem mu přece říkal, že chci, abych na svém domě udělal něco vlastnoručně. Nebo chce,“ přitvrdil jsem, „abych panu staviteli Herzogovi referoval, že stavba vázne, že rochňatům trpí modré pondělky?“

„Jak si přejí, jemnostpane,“ kapituloval polír, „zejtra budou mít všecko nachystaný. Ale když to budou mít křivý a z vinglu, nechám to zbourat,“ odbojně se na mě podíval.

„Uvidí, že to nebude zapotřebí,“ ujistil jsem ho.

* * *

Sobotní večer je pro každý bordel dobou maximálního provozu, takže personál je plně vytížen, aby všechno běželo hladce. Neměl jsem proto obavu, že někoho potkám, když jsem v deset hodin prošel průjezdem našeho domu v Platnéřské na dvůr zarostlý lebedou a po zadních schodech vystoupal až do podkroví. Naštěstí jsem si vzpomněl, že musím napadat na nohu a opírat se o špacírku, poněvadž Salerio v lehkém převlečníku z černého hedvábí na mě čekal u schodů. Ve světle plynové lampy jsem postřehl do modrého přehozu zabalený plochý předmět, jenž se opíral o stěnu. Musel to být obraz.

„Jdeš pozdě,“ zasyčel hrbatý malíř a při tom, jakoby nechtěně, rozevřel převlečník. Nepochybně chtěl, abych spatřil pistoli, kterou měl za pasem. Byl to malý čtyřhlavňový derringer.

Pochopitelně si všiml, kam se dívám.

„Nikdy nevíš, koho v noci potkáš. Nerad bych, aby někdo z nás přišel k úrazu,“ dořekl potměšile.

Já jsem ale jeho slova moc nevnímal, pohled na derringer mi připomněl osudnou návštěvu u doktora Weisswassera a moje odhodlání toho skrčka zabít ještě zesílilo.

Ani cestou dolů jsme nikoho nepotkali. Salerio při snášení těžkého obrazu tlumeně klel, ale i kdyby nadával nahlas, nikdo by ho neslyšel, protože celým domem se nesl zvuk ryčně vyhrávajícího šramlu. V salonu se tančilo, na odchod do soukromí byl ještě čas, spěchali tam jenom ti největší nedočkavci.

Zvuk hudby překryl i rachocení dvoukolové káry, když jsme ji tlačili z průjezdu na ulici. Salerio se opíral do držadel, já šel vedle káry s petrolejovou lampou. Bylo to formanské provedení s cylindrem chráněným plechovou klecí a komínkem, a ta poslední novinka v osvětlování se pak ve vzájemné shodě stala bezpečným námětem konverzace, než jsme dojeli do Truhlářské. Ulice byly prakticky pusté, jen z putyk a hospod tu a tam zazníval zpěv rozjařených hostů.

Zidi byl s námi, avšak mlčel. Vyčkával.

„Počkej tady,“ tiše jsem řekl Saleriovi, „jdu odemknout a podívat se, jestli hlídač spí.“

Prošel jsem pod lešením, otočil klíčem v zámku vrat do průjezdu, nyní mnohem delšího, než býval původně, a prošel na zadní dvorek. Nemusel jsem jít daleko, chrápaní hlídače, který se uchýlil do kůlny, mého prvního ateliéru, aby se tam vyspal z opičky, bylo slyšet na hony.

Ta láhev výčepní kořalky s kapkou laudána se mi vyplatila, pomyslel jsem si s uspokojením.

Vrátil jsem se k vratům.

„Zajeď dovnitř,“ přidušeně jsem zavolal na hrbatou postavu u siluety káry, jež se matně rýsovala v nažloutlém světle pouliční plynové lucerny.

„Čeho tou evokací docílíme? Víš to?“ zeptal se mě Salerio konečně na cíl naší noční cesty, když jsme zatlačili káru do průjezdu.

Uvědomil jsem si, že Salerio se neodkázal na legendu, kterou mi vyprávěl, že mi vlastně klade zkušební otázku, zda opravdu znám návod a vím, co obraz udělá, až ho probudíme k životu.

Naštěstí jsem si na legendu vzpomněl a zkombinoval ji s pocity, který pohled na akt v každém muži vyvolával.

„Ta namalovaná žena obživne a operatéru, který evokaci řídí, bude zcela k dispozici. Zažiješ rozkoš, jakou ti nemůže dát žádná živá žena,“ odpověděl jsem.

To už jsme byli v nově vyzděné chodbě, která vedla z průjezdu k hlavnímu schodišti. Držel jsem vozovou lucernu tak, aby svítila hrbáči do obličeje, a s uspokojením zaznamenal, jak si chtivě olízl rty.

„Myslel jsem si, že obraz umožňuje návrat do minulosti,“ přesto namítl. „Proč by se jinak říkalo rámu Kronosovo oko. Kronos je přece čas, takže rám je oko do času a obraz udává, do jaké doby tě rám přenese.“

„Ano, máš zcela pravdu. Ale pochop, že v rámu je obraz naší současnice,“ pohotově jsem se vymluvil. „Dej si do něho Monu Lisu a budeš se moct dívat Leonardovi přes rameno,“ zakončil jsem posměšně.

Mezitím jsme vystoupali po novém schodišti na půdu a ocitli se pod širým nebem. Udýchaný Salerio, který vlekl obraz, se zastavil. Přesto byl nahoře dřív, já pajdal dva kroky za ním.

„Dejme tomu,“ zafuněl Salerio, když jsem stanul proti němu s petrolejkou v ruce. „Ale evokaci budu řídit já,“ připojil vychytrale. „Řekneš mi co a jak.“

„Dobře,“ chvatně jsem souhlasil. Od cíle mě dělil pouze krůček.

Udělal jsem chybu, neboť hrbáče můj rychlý souhlas znepokojil. Odskočil ode mne a zajel pravačkou mezi přednice svého hedvábného pláště. Dal mi čas, abych lucernu odhodil.

„Ty máš v pácu nějakou levárnu,“ zasyčel Salerio s rukou na pažbě obnaženého derringeru. „Říkám ti, nedělej žádný hlouposti, nebo…“

Co mělo následovat po tom nebo, jsem se už nedozvěděl. Pozvedl jsem v pravačce špacírku a levačkou stáhl dřevěnou hůlku. V mžiku se obnažila dva lokte dlouhá čepel.

Provedl jsem nízký výpad, dívaje se Saleriovi do obličeje.

Jak se lucerna kutálela, vyléval se z ní petrolej a okamžitě vzplál, takže jsem dobře viděl, jak úzká čepel hladce zajela hrbáči do prsou. Zajímavější byl však pohled do jeho obličeje.

Cítil jsem rozkoš přímo pohlavní, když jsem sledoval, jak se mění výraz jeho očí, jak výraz překvapení střídá výraz hrůzy, aby se vzápětí změnil ve výraz rezignace a podvolení se smrti. Celé to nemohl trvat déle než tři čtyři vteřiny, neboť jsem hrbáči probodl srdce, ale mně se zdálo, že je to slastná věčnost, než na přednici černého hedvábného pláště vykvetla kolem čepele rudá růže. Pak se hrbatý zakrslík začal po zádech kácet. Zbraň vyjela z rány a Salerio s tlumeným zaduněním dopadl na fošny – groteskně zkroucen, neboť hrb mu vadil, aby zaujal důstojnější polohu.

„Touché,“ ozval se konečně Zidi.

Neměl jsem čas mu odpovídat. Odhodil jsem zbraň a začal dupat po hořícím petroleji. Prkna byla naštěstí pokryta cákanci zaschlé malty, takže plameny obkružující půlkruhem Saleriovo tělo vlastně vyhasly samy.

Znovu jsem lucernu zapálil, cylindr se šťastnou náhodou nerozbil, a prošel otvorem v mezištítové zdi na novou půdu kolem zadního traktu. Již zvečera, kdy jsem hlídači donesl láhev laudánem pajcované režné s přáním, ať si po službě zavdá na moje zdraví (dobře jsem věděl, že si přihne hned poté, co z domu vytáhnu paty), jsem s uspokojením konstatoval, že v rohu půdy je naskládána hromádka cihel a vedle stojí kalfas malty zalité vodou, aby nezavadla.

Nyní jsem u hromádky zanechal lucernu a opatrně přistoupil k okraji půdy.

V temnotě jsem jenom tušil propast dvora, nicméně z hloubi jsem slyšel hlídačovo chrápání, jež se v tiché letní noci nerušeně neslo vzhůru. Nemusel jsem spěchat.

Když jsem se vrátil k Saleriovi, zručně jsem tělo prohledal. Měl jsem praxi z dob, kdy jsem s Kautským patroloval v Páté čtvrti. Ještě v nevěstinci jsem si všiml, že malíř prsten nemá na ruce. Rozepnul jsem mu tedy u krku převlečník, pak vestu a nakonec košili.

Dál jsem hledat nemusel.

Na hrudi mu jako ohnivé oko zářil karmínový kámen prstenu, který měl zavěšen na hedvábné šňůře kolem krku. Asi dva palce vpravo zel otvor po čepeli, z něhož se ještě ronila krev. Jenže toto karmínové oko bylo proti záři prstenu jako slepé. Přeřízl jsem šňůru perořízkem a prsten zasunul do kapsičky k hodinkám. Zatím.

Nebyla ještě půlnoc, když jsem Saleriovo tělo odvlekl na zadní půdu k falešnému pilíři.

„To snad ne,“ vyjekl Zidi, když pochopil, kam chci malíře pohřbít. „Budu mít kvůli tobě potíže,“ dodal vyčítavě. „Víš, jaké to bude za sto padesát let sousto pro novináře, vzhledem k mé minulosti?!“

Nedbal jsem jeho hlasu a s lucernou těsně nad prkny jsem zkontroloval celou dráhu, po níž jsem tělo vlekl, zda někde nezůstaly krvavé stopy. Věděl jsem, že rána po úzké čepeli bude minimálně krvácet, a pokud hrot nevyjde zády ven, nemusím se bát, že při vlečení po zádech zůstanou nějaké krvavé šmouhy. Přesto jsem našel pár skvrnek, které jsem poházel maltou. Byly od odhozené zbraně, jejíž čepel jsem očistil ponořením do kalfasu s maltou.

* * *

Přehodit mrtvolu přes základ zdiva, jež mělo uzavřít falešný pilíř, nebylo nijak obtížné. Pak jsem dal do zdění. Při kladení krajních cihel jsem se nechal vést bočním zdivem, hranou vnitřní krátké zdi na straně jedné a na straně opačné svislou řadou napůl vystupujících cihel ze zdiva nové obvodové zdi. Zedníci to tak dělají, když mají spojit dvě zdi do pravého úhlu, aby byly navzájem provázané.

Poté, co jsem položil krajní cihly, jsem od jedné k druhé natáhl přes jejich přední hrany motouz (spolu se zednickou lžící a naběračkou mi ho polír Vodička nechal u kalfasu) a cihly každého šáru pečlivě kladl tak, aby jejich horní hrany s motouzem lícovaly.

Práce mi šla od ruky, až se Zidi divil.

„Člověče, ty by ses snad uživil jako zedník,“ prohlásil uznale.

Jak příčka uzavírající pilíř rostla, Saleriovo tělo postupně mizelo. Úspěšný postup práce mě zbavil napětí a rozjařil. Začal jsem si dokonce potichu bručet nějakou melodii.

„Teď už chápu, proč se Churchill ve volném čase bavil zedničením,“ utrousil Zidi jednu ze svých nepochopitelných poznámek.

Nebyly ani dvě hodiny, když jsem byl prakticky hotov. Pilíř byl uzavřen, jen nahoře, mezi posledním šárem cihel a krajním kamenným překladem, zbývala úzká mezera. Věděl jsem, že ji musím vyplnit úlomky cihel, které do mezery vtluču zednickým kladívkem, abych ji, jak říkají rochňata, „zaklínoval“.

Přece jenom jsem byl od nezvyklé práce unaven a rozhodl jsem si udělat krátký rest.

„Člověče, to jsem rád, že zase budeme trvale spolu,“ Zidi zřejmě měl náladu se bavit. „Se Saleriem nebyla žádná zábava, nemohl jsem s ním mluvit, a když se máš každý den od večera do rána koukat, jak všichni kolem tebe souloží jako na běžícím pásu, rychle tě to omrzí.“

„Nechceš si zkusit ten prsten?“ lákal mě. „Jsem opravdu zvědavý, co se stane.“

Z toho, co se pak stalo, jsem usoudil, že to od něho nebyl žádný podraz, že opravdu nevěděl, k čemu dojde.

Napřed jsem přivlekl obraz, opřel jej o mezištítovou zeď a stáhl z něho přehoz. Vozovou lucernu jsem postavil trošku stranou, aby neoslňovala a nepřekážela pohledu.

Zdálo se, že obraz září vlastním světlem, že nahá žena na něm se každou chvíli pohne a z obrazu vystoupí.

Slyšel jsem, jak mi Zidi v hlavě vzrušeně dýchá.

Vylovil jsem z kapsičky prsten a nasadil si ho na prostředník pravé ruky.

Zpočátku se nedělo nic, ale pak jsem uslyšel, jak se jakoby z dálky blíží hlas. Napřed se mi zdálo, že jen šeptá.

„…íš, …ně, …rátit,“ přibližně nějak tak mi znělo v hlavě.

Pak hlas nabyl na síle a já porozuměl.

„Musíš mě vrátit, musíš mě vrátit,“ dunělo mi v hlavě a zvuk dále sílil, jako kdyby ke mně kráčel nějaký obr.

„MUSÍŠ MĚ VRÁTIT! MUSÍŠ MĚ VRÁTIT!“ burácelo mi nakonec v lebce s nepředstavitelnou intenzitou. Každá slabika toho příkazu byla úderem palice a moje ubohá hlava kovadlinou, do níž ta palice rytmicky bušila. Ukrutně to bolelo, takže jsem začal potřásat hlavou jako nepříčetný.

„Udělej s tím něco!!! Udělej s tím, proboha, něco!!!“ i přes úděsné bušení v hlavě jsem slyšel zoufalý jekot Zidiho.

Pak se připojila ještě větší, pálivá bolest. V ruce. Pohlédl jsem na svou pravačku a zavyl děsem. Prsten se musel nějak rozžhavit. Cítil jsem pach spáleného masa – mého vlastního masa –, viděl jsem, jak se na prstu před a za prstenem zvedá v nabíhajících puchýřích kůže, praská, odpadá a odhaluje krvavou tkáň.

„Strhni ho, strhni ho!“ křičel Zidi, zatímco jsem jako šílený běhal sem a tam a zběsile mával rukou v marném pokusu ji nějak ochladit.

„Ne, ne!“ ječel Zidi, když si přečetl v mém mozku, že chci ruku s prstenem vrazit do kalfasu se zbytkem řídké malty.

Další otočka mého zběsilého pobíhání mě přivedla k čerstvě postavené zdi –

„Musíš mu ho vrátit,“ ječel teď Zidi. „Vrať mu ho. Hned!“

Nedbaje na bolest, strhl jsem druhou rukou rozžhavený prsten z pravačky a mrštil jím do škvíry pod kamenným překladem.

Nestvůrná intenzita příkazu v mé hlavě okamžitě poklesla, ale nevymizela zcela.

„Musíš mě vrátit, musíš mě vrátit,“ šeptalo mi cosi stále v lebce.

„No konečně,“ oddechl si Zidi úlevou. „Až zazdíš i tu škvíru, budeme mít pokoj úplně,“ dodal a já pochopil, že také on slyší mumlání prstenu.

„Jak?“ zakvílel jsem. „Podívej se na mou ruku!“ pozvedl jsem zakrvácenou pravačku do výše. Kolem kořene prostředníku byl vypálen rudý kroužek do živého masa. Svinsky to bolelo, a navíc jsem cítil, jak mi na špičkách prstů levé ruky naskakují puchýře.

Zaklínování zdi se proměnilo v torturu.

A to nebylo vše. Musel jsem ještě odtlačit káru k nádraží, kde jsem ji hodlal nechat jako důkaz, že Salerio z Prahy odjel prvním ranním vlakem. Naštěstí to nebylo daleko. Tam jsem z káry stáhl obraz a odvlekl ho do ateliéru na Jindřišské, kde jsem si konečně prst provizorně omotaný kapesníkem řádně ovázal.

Komisaři Grögerovi, s nímž jsem v časných ranních hodinách vedl prohlídku v Kautského podniku, jsem se vymluvil, že jsem se při vlastnoručním chystání časné snídaně popálil. Zbytek akce proběhl podle plánu. Bylo snadné nastražit do Saleriovy komůrky italsky psaný dopis, který dokazoval anonymní udání, že pracuje jako špeh v žoldu piemontského krále, prohledat pokojíky všech prostitutek, jimž malíř svěřil dopisy s kompromitujícím článkem, a dopisy zabavit jako doličný materiál proti italskému špionovi. Zatímco jsem nechal na komisaři Grögerovi, aby našel italský dopis, tuto část zásahu jsem provedl osobně a po návratu na policejní ředitelství dopisy ihned spálil v kamnech své pracovny.

V policejním hlášení pak stálo, že nalezený dopis sice potvrdil Saleriovu špionážní činnost, nicméně zlosynovi samému, jenž se o šťáře nějakou indiskrecí doslechl, se podařilo před příchodem policie uprchnout a pravděpodobně odjel z Prahy neznámo kam.

Jenom já a Zidi jsme věděli, kde se to neznámo vyskytuje. Dokonce jsem se odsoudil k tomu, že až do konce života budu se Saleriem spát pod jednou střechou. A Zidi, až se vrátí do své doby, bude muset vysvětlit úřadům, jak se dostala na půdu jeho domu zdeformovaná kostra hrbáče.

Kapitola 13

Po přestěhování nazpět do rekonstruovaného domu jsem si v novém reprezentativním bytě v prvním patře vyhradil pro sebe druhý největší pokoj jako pracovnu a zakázal celé rodině vstup. Když jsem odcházel, vždy jsem pracovnu pečlivě zamknul. Zde jsem na čestném místě zavěsil akt Boženy Němcové a překryl vínově rudou oponkou. Tahle Madona směla mít jenom jednoho věřícího.

Nemělo cenu, abych si dále držel ateliér na Jindřišské, když jsem měl obraz doma. Daguerrotypie Němcové, jež jsem tam přechovával, jsem naskládal do železné truhličky, opatřil ji mosazným visacím zámkem a napřed odnesl do úřadu. Nějakou dobu jsem do ní na přání Zidiho postupně přikládal opisy podstatných dokumentů z úředního spisu. Pak jsem truhličku odnesl domů a jedné noci vynesl na půdu, kde jsem ji zasunul těsně pod střešní tašky na vršek pilíře, jenž se stal Saleriovou hrobkou. Měla to být oběť mrtvému, spíše však dar Zidimu, který zřejmě bude chtít ve své době dokumenty uveřejnit.

Ateliér jsem i s licencí postoupil své mladší sestře jako svatební dar. Její manžel pak zavedl mokrý kolodiový proces, jenž byl vynalezen roku 1851. U něho se již exponovalo na skleněnou desku, z níž se dalo pořídit více papírových kopií. Walter Winter, jak se manžel mé sestry jmenoval, měl obchodní úspěch a štíty s nápisem „Fotoateliér Winter“ se objevily i v dalších pražských čtvrtích.

Pohled na obraz mě ale neuspokojoval, jak jsem čekal. Důvod byl zřejmě v tom, že jeho model přestal být důstojným protivníkem, neboť s Boženou Němcovou to šlo nezadržitelně z kopce. V srpnu 1856 se ještě vzchopila a demonstrativně doprovodila na poslední cestě Karla Havlíčka Borovského, z něhož si Češi udělali národního mučedníka. Přitom mu a jeho ženě přikázaný pobyt v alpském Brixenu nepochybně prodloužil život. Navíc si zde žil jako pán, což si tento nejlépe placený novinář v Praze s majetkem třicet tisíc zlatých mohl bez problémů dovolit.

Za pobuřování na pohřbu, který se můj bývalý šéf Weber, nyní místodržící, rozhodl takticky povolit, nebyla zavřená Němcová, ale její manžel. Dostal osm dní v městské šatlavě, které ale pohodlně strávil u profouse v kanceláři, Němcová mu tam nosila jídlo a pan Halánek posílal ze svého pivovaru pivo.

„To my jsme s disidenty uměli jinak zatočit,“ komentoval tuto situaci Zidi. Slyšel jsem ho jenom slabě, někde v zadní části hlavy, a jeho hlas každým dnem slábl a slábl, aniž bychom tušili proč.

Naštěstí jsem jeho informace o Němcové nepotřeboval, měl jsem jich dost od svých agentů. Přesně jsem věděl, jak chudoba rozežírá její mysl a choroba zase tělo. I to, že v roce 1857 vzal Němec ze zoufalství místo v cukrovaru ve Zdicích, ale odstěhoval se tam sám. Jeho žena zůstala v Praze, přestože zde musela žít z almužen. Téměř ze dne na den se proměnila ve skutečnou stařenu, unavenou životem až k smrti.

* * *

To už jsem se v listování spisem dostal do přítomnosti. Letos se Němcová přestěhovala do Řeznické ulice, kam se za ní vrátil Němec (místo ve Zdicích nesplnilo jeho očekávání, lépe řečeno kvůli své prudké povaze se pohádal s majitelem), nyní v plné penzi. Celá Praha věděla, že ta žebračka umanutě shání peníze pro syna Jaroslava, aby ho mohla poslat na studia malířství do Mnichova, což Němec zavrhl. Mezi manžely došlo k prudké hádce a Němec nakonec ženu zbil. Kravál byl tak veliký, že domácí je z bytu vyhodil a Němcová s dcerou Dorou nyní bydlí v podnájmu na rohu ulice Štěpánské a Ječné, v domě „U Korábu“. Nájem obstaral a platí Vojta Náprstek.

Její vlastní koráb má však smrtelnou trhlinu pod ponorem a spisovatelka, která už nic nepíše a je vyvrhelem pražské vlastenecké společnosti, přestala být pro policii zajímavá. Přispěla k tomu i nešťastná válka s Piemontem a Francií, která pro Rakousko skončila 24. června 1859 krvavou porážkou u Solferina. V důsledku prohrané války musel císař František Josef I. přistoupit k politickým změnám. Především odvolal ministra vnitra Bacha a s ním se svezl i policejní prezident Johann Kempen, poté došlo na reformy státní správy. Nový ministr pak ustoupil od sledování českých vlasteneckých živlů a také zeslábla cenzura.

Božena Němcová přestala být zajímavá i pro mne. Své poslání jsem splnil, avšak místo abych se cítil spokojený, začal jsem v sobě pociťovat obrovskou prázdnotu. Ztratil jsem totiž smysl existence. Nevím, co si se sebou počít, jak vyplnit těch pár let života, která mi ještě zbývají. Již nějakou dobu mě nic nebaví a mou mysl začal postupně, avšak nezadržitelně jako příliv zaplavovat strach z choroby. Špatně se mi dýchá, buší mi srdce, bolí mě kolena a ostatní klouby. Na palcích obou rukou se mi objevily podivné výrůstky, takže nosím rukavice. To ale není vše. Již rok upadám do hluboké melancholie a apatie, především v noci, ztrácím pojem o čase, mívám „okna“ – okamžiky, kdy nevím, co a kde jsem dělal. Stává se mi, že náhle nalézám sebe sama, jak za svítání sedím oblečený ve své pracovně doma a dívám se na akt Boženy Němcové, aniž vím, co jsem dělal předtím.

Dostal jsem z těchto stavů strach a rozhodl jsem se obrazu diskrétně zbavit. Naděje, že se mi podaří akt oživit, jsem se vzdal, když se Zidi přestal ozývat. Objednal jsem si plochou dřevěnou bednu, obraz do ní vlastnoručně uložil, hřebíky zatloukl víko a pak nechal uložit ve skladu nového fotoateliéru na Ferdinandově třídě u švagra Wintera. Řekl jsem mu, vlastně zcela pravdivě, že v bedně je nemravný obraz z domu na Platnéřské (dobře věděl, co je to za dům a že mi patří). Zděsil se, ale dost dobře nemohl odmítnout člověka, který mu daroval živnost. Walter do bedny nepoleze, na to je příliš velký svatoušek.

* * *

Poté se můj stav změnil. Je tomu skoro půl roku, co po každém „okně“ pociťuji úlevu. Obnovuje se chuť do života, ale tato euforie mě postupně přechází, až zase upadám do původního stavu, v němž se nečekaně střídá trudnomyslnost se záchvaty zuřivého vzteku, při nichž mě ovládá jakési nutkání, jemuž jsem až do včerejška nerozuměl. Pak dochází k dalšímu „oknu“, po němž se opět uklidním, a můj stav se na krátkou dobu zlepší, než se vše zopakuje.

Už si nemohu namlouvat, že patřím ke dvěma třetinám těch šťastných, u nichž se příjice zastavila. Nepotřebuji doktora, abych si uvědomil, že vstupuji do konečného stadia své nemoci s chorobnými změnami kostí a kloubů. Nyní již nemusím hrát, že napadám na levou nohu, je to prostě skutečnost, trest zlomyslného osudu za to, jak lehkomyslně jsem si s ním hrál. Bez špacírky neudělám ani krok a vím, že zanedlouho nebude stačit a budu potřebovat opravdové berle.

V práci se mi zatím daří můj zdravotní stav tajit (vymlouvám se na podagru), takže jsem dostal nový případ. Je čistě kriminální a nemůže mi přinést žádnou čest, snad jenom pochybnou publicitu v novinách.

Je to vůbec poprvé, kdy přerušuji listování svazkem Boženy Němcové, kdy přerušuji tento rituál, a rozkládám na stole jiný svazek – svůj nový případ.

* * *

Některý z písařů desky spisu krasopisně nadepsal „Rapírový vrah“ – neblahé znamení, jak noviny začínají ovlivňovat nejen veřejný život, ale i chod policie. Leč k věci. Někdy v březnu našla policejní hlídka v Josefově zavražděnou ženu. Byla to nechutná utahaná coura z úplné spodiny, zpustlá stará pouliční děvka té nejnižší kategorie, tak ohyzdně posetá vyrážkou, že mohla ulovit jenom totálně opilého zákazníka.

Tělo leželo na zádech ve výklenku v úzké vedlejší uličce, podle svědectví kolegyň na „pracovišti“ dotyčné. Nebyla to žádná jatka, jak často pouliční vraždy vyhlížejí. Mrtvá měla krev jenom na prsou a bližší ohledání ukázalo, že byla zabita jediným bodnutím nějakou tenkou trojhrannou čepelí. Prošla srdcem a malá rána zabránila výraznému venkovnímu krvácení.

Asi za čtyři týdny došlo k další vraždě, provedené tímtéž způsobem. Obětí zase byla pouliční děvka ze samého dna, ale tentokrát bez zjevných příznaků příjice. Provedení činu bylo stejné – smrt způsobila bodná rána do prsou, která zase zasáhla srdce.

Ještě byl duben, když se v Páté čtvrti nalezlo třetí tělo. Opět se jednalo o prostitutku, opět bylo příčinou smrti bodnutí do srdce ostrým trojbokým hrotem. Tentokrát to byla ještě hezká holka a s vlastním kumbálem, na jehož prahu zemřela. Že byla nakažená, prozradilo až ohledání, když si lékař povšiml vyrážky na trupu.

Ačkoli policie se pouličními vraždami v Židovském Městě obvykle nezabývala, v tomto případě je nemohla nechat bez povšimnutí. Věci se chopily noviny, upozornily na shody jak ve výběru obětí, tak provedení činu, a vyrukovaly s teorií, že v Páté čtvrti řádí maniak, posedlý myšlenkou, že zbaví město neřesti a vyhladí všechny nakažené prostitutky. Nějaký novinář napsal, že podle tvaru rány se dá usuzovat, že vrah používá k očistě města od hříchu dlouhou bodnou zbraň, nejspíše rapír. Toho se chopily další listy a začaly o kauze referovat jako o případu „rapírového vraha“. A to je teprve začátek, věštili pak novináři, protože takový maniak jako „rapírový vrah“ s vražděním nepřestane, dokud ho policie nezastaví. Jenže, jak známo, ta se zločinností v Páté čtvrti nezabývá a místo toho pronásleduje poctivé občany za jejich vlastenecké smýšlení (to napsaly i státem kontrolované Pražské noviny). Nato se v Páté čtvrti rozhostil strach a mezi prostitutkami vypukla panika. Vzápětí se přenesla i na majitele veřejných domů, kterým sice nešlo o život, ale o něco stejně životně důležitého – o zisk. Tlak, jejž pak vyvinuli na místodržitelství, přinutil policii jednat.

To byla ta pravá příčina, proč si mě nechal předvolat pan policejní ředitel.

„Poslouchají, Mühlbach,“ začal, „voni dobře znají Židovské Město, patrolovali tam a mají tam dokonce se starým Kautským podnik – jen se nedělají, všichni to vědí a nikdo jim to vyčítat nebude –, takže, suma sumárum, jsou nejlepší kandidát, aby vedli vyšetřování těch vražd.“

Musel jsem se zatvářit udiveně.

„Já vím, já vím,“ Päumann chlácholivě mával rukama, „je to pod naši úroveň zabývat se takovým póvlem, ale z Vídně dorazily nové směrnice. Že prý si máme více hledět kriminálních případů než sledování politicky nespolehlivých elementů. Tak si vezmou Watzeka a jeho partu a dají se do těch mordů.“

* * *

Dal jsem tedy do těch mordů. Detektiv Watzek mi předal všechna ohledání a poté shromáždil i výpovědi svědků. Ty pouze potvrzovaly, že všechny tři ženy byly zabity asi před půlnocí, neobsahovaly však žádnou stopu. Ačkoli muž ozbrojený kordem nebo rapírem by byl nápadný i v uličkách židovského ghetta, nikdo si nikoho takového nevšiml. A v tomto případě jsem se nemusel obávat, že místní chátra někoho kryje – strach z vícenásobného vraha všechny přiměl, aby s Watzekem a jeho agenty ochotně spolupracovali, snad poprvé v dějinách Páté čtvrti. Do uliček a průjezdů, kde „lojzičky“ vyhlížely obdobně postižené kunčafty (obvykle byl cenou hlt kořalky), běžní pasanti nezabloudili a spodina, která zde bydlela, měla v krátkém období střízlivosti nakvap, aby schrastila nějaké živobytí, takže na sledování živnosti, provozované před jejími prahy, neměla čas. Inteligentní vrah, zřejmě školený šermíř, jemuž stačilo k provedení činu pár sekund, se tedy nemusel obávat, že si ho někdo všimne, natož pozná.

Tento předpoklad potvrzovala hned první vražda. Z dodatečné výpovědi ženštiny, jež bydlela vedle místa činu a přes den chodila žebrat ke sv. Haštalovi, jsme se dověděli, že „Strupatá Róza“, jak znělo nom de guerre první oběti, měla tu noc, kdy byla zabita, dokonce dva zákazníky.

„Byli to takoví kulhaví chcípáci jako vona,“ uvedla svědkyně, „a kdo má rozeznat ty jejich rozežraný ksichty, když je na ulici tma jako v prdeli,“ uzavřela svou výpověď razantně.

Uvědomil jsem si, že tímto případem jsem dostal danajský dar. Vrah si totiž zvolil optimální prostředí s optimálním cílem. V Josefově si nikdo nevšímal, když nějaký muž oslovil prostitutku – bylo to přece normální – regulérní kšeft – a navíc, jednalo se o osoby, které uvnitř ghetta žily ještě ve vlastním ghettu, patřily ke komunitě, jíž se ostatní obyvatelé Páté čtvrti štítili a podvědomě si jí nevšímali.

Pokoušeli jsme se vyslýchat potencionální zákazníky. Watzek udělal šťáru a nechal předvést všechny nebožáky, na nichž bylo patrné, že trpí progresivní paralýzou nebo degenerací kostí. K ničemu to nevedlo, většina již ztrotlovatěla a zbytek nic nevěděl. Nechal jsem tedy v Židovském Městě zesílit alespoň policejní patroly.

V polovině května došlo ke čtvrté vraždě. Stejný modus operandi. Opět byla na prahu své komůrky zavražděna prostitutka přesným bodnutím do srdce. Když jsem v sedm hodin ráno dorazil drožkou na místo činu (fakticky jenom k ústí té úzké uličky, zbytek cesty jsem dokulhal), nevyspalý, poněvadž jsem měl v noci opět své „okno“, ale jinak v nezvykle dobré náladě, a prohlížel si tělo zavražděné ženy, ještě relativně mladé a s docela hezkým obličejem, v němž smrt zakonzervovala výraz překvapení, uvědomil jsem si, že je mi ta žena povědomá. Teprve když jsem odkulhal zpět k drožce a vystupoval před policejním ředitelstvím, mi došlo, odkud tu ženu znám. Byla jednou z těch, jejichž služeb jsem používal, a ohledání těla potvrdilo, že to také byla „lojzička“, i když v okolí to úspěšně tajila.

Začátkem června přibyla další vražda a ještě před koncem měsíce šestá. Přinesla malou změnu v modu operandi. Tentokrát vrah bodl dvakrát, protože první zásah prošel podpažím a probodl levou plíci, jako by se oběť stačila ještě otočit. Měla také rozříznutou ruku, zřejmě z marné snahy útok odvrátit. I tak to byla smrtelná rána, po níž se musela chroptící oběť skácet, a vrah jí druhou, symbolickou ránu do srdce zasadil již na zemi.

Pro noviny to bylo v letním čase hotové požehnání. Druhý den uveřejnil Prager Tagblatt rozsáhlý článek, v němž se kromě podrobného popisu šesté vraždy vrátil k předchozím případům. Článek obsahoval i jména obětí v podobě seznamu.

Když mi na něho padly oči, uvědomil jsem si, že jsem neznal jenom oběť čtvrtého mordu, ale všechny, že jsem nejméně jedenkrát využil služeb každé z nich. Před lety i té první, kdy ještě vyhlížela alespoň trošku k světu.

„Slyšejí, pane rado, přinesl jsem ty výpovědi,“ vytrhl mě náhle ze zamyšlení Watzekův hlas. Musel jsem se zatoulat kamsi dále, protože mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, kde jsem, že držím v rukou noviny a že před stolem stojí detektiv Watzek a drží v rukou jakýsi fascikl.

„Položil to sem, Watzek,“ vyslovil jsem s námahou a ukázal na roh stolu.

„Mají tady mouchy, vašnosti,“ projevil starostlivost Watzek, když položil spis na vykázané místo. „Mám poslat pro ordonanc, aby přišel s plácačkou a tu verbež vybil?“ nabízel se úslužně.

Trvalo mi nějakou dobu, než jsem pochopil, co říká, a rozhlédl se kolem, než jsem dokázal odlišit muší bzučení od mumlání prstenu, jež mně stále znělo v hlavě. Opravdu, nad opačným rohem stolu, o nějž jsem měl opřenou špacírku, jejíž rukojeť ve tvaru lví hlavy vyčnívala nad desku, kroužilo několik tučných masařek.

„Vypadnou, Watzek,“ mávl jsem rukou, „a ať mě dnes už nikdo neobtěžuje,“ nařídil jsem mu.

Nešel jsem ani na oběd, seděl jsem za stolem a hleděl před sebe, aniž bych věděl na co.

Nicméně tentokrát jsem zaklepání na dveře a Watzekův vstup nepropásl.

„Co sem leze, chlape?“ zařval jsem.

„Ráčejí prominout, pane rado, ale tady pan doktor,“ ukázal za dveře, „se nedá odbýt. Že prý ví důležité věci k tomu našemu případu…“

Nestačil domluvit, když se dveře otevřely dokořán a do mé pracovny vpadl asi padesátiletý muž s prokvetlým plnovousem a cvikrem, za nímž se skrývaly přemýšlivé oči. I přes parný den měl na sobě lehký převlečník a v ruce svíral stejné noviny jako ty, jež ležely na mém stole.

Ihned jsem ho poznal. Byl to doktor Weisswasser, sice starší, ale nepochybně on.

„Prominou, pane rado,“ hrnul se k mému stolu a při tom mával novinami, „ale myslím si, že mám pro vás důležitou informaci.“

Najednou mi to myslelo náramně dobře.

„Watzek, ať okamžitě vypadne!“ zařval jsem na detektiva.

Mezitím došel doktor až k mému stolu.

„Mělo mě to napadnout dřív,“ omlouval se a nejistě se na mě díval, „protože jména těch obětí byla v novinách už od samého začátku. Ale teprve, když jsem si je dnes přečetl pod sebou, tak mi to došlo. Vědí, jsou to nemlich stejná jako jména na seznamu, který jsem před léty dal jednomu z mých pacientů. Měl bych sice zachovat lékařské tajemství, ale v tomto případě to nejde. Toho člověka, nepochybně také luetika, nic nezastaví, takže ho…“

Náhle se zarazil a překvapeně na mě zíral.

„Ach bože, to jste vy, pane komisaři…“ hlesl, „… v těch šatech jsem vás hned nepoznal.“

V očích se mu mihl náznak paniky, ale rychle se opanoval.

Zahleděl se na moje ruce v rukavicích.

„Jste nemocný člověk a každý to pochopí,“ začal mě uklidňovat malounko se chvějícím hlasem. „Jste zřejmě na začátku třetího stadia syfilidy,“ pokračoval již klidným, profesionálně laskavým tónem, „které se u vás projevuje nejen kloubními změnami,“ sjel očima na rukojeť mé špacírky, „ale i duševní chorobou. Trpíte nutkavými stavy, po nichž se dostavují záchvaty nepříčetnosti. A když po takovém záchvatu přijdete k sobě, cítíte úlevu. Než se zase všechno opakuje. Už to tak bylo šestkrát, že?“ optal se tiše nakonec a soucitně na mě shlížel.

Mlčel jsem.

„Chcete to přece zastavit, pane komisaři?“ spíše než aby se ptal, na mě naléhal. „Vím, že nechcete, aby byl další, sedmý případ. To určitě nechcete, já to vím,“ dořekl přesvědčivě.

Nepokojně jsem se na židli zavrtěl. Připadal jsem si jako školák, kterého učitel přistihl při nějakém darebáctví.

Někde v lebce se mi svářily dva hlasy. Jeden přesvědčivě říkal, není to pravda, není to pravda, druhý mumlal, musíš mě vrátit, musíš mě vrátit.

Dal jsem přednost tomu prvnímu a zahihňal se jako malý kluk.

„Čím bych to dělal?“ řekl jsem pisklavě. „Nemám žádný kord ani rapír.“

Hlasy v hlavě nahradilo pronikavé zabzučení mouchy.

Doktor Weisswasser je také musel slyšet. Pootočil hlavu, aby mohl zaostřit zrak na zdroj odporného zvuku.

Asi dvě nebo tři zelenozlaté mouchy vířily kolem vyřezávané hlavice špacírky, další dvě seděly na hůlce těsně pod hlavicí.

Viděl jsem, jak se doktorovi při pohledu na špacírku rozšířily oči. A nebylo to skly cvikru.

Sledoval jsem, jak obchází stůl a bere špacírku do ruky. Nyní jsem byl jako ochrnutý. Uchopil špacírku do pravačky a nad rohem stolu zatáhl levačkou za lví hlavu. Musel vynaložit námahu, než se vyřezávaná hlavice oddělila od zbytku hůlky a objevila se čepel pokrytá zaschlými hnědými skvrnami. Některé v podobě šupinek odpadly a snesly se na stůl.

„Každý policejní lékař pozná, že je to krev,“ řekl doktor Weisswasser. „A ta zaschlá krev vysvětluje to dvojí bodnutí v posledním případě,“ smutně na mě hleděl, „nepodařilo se vám čepel dostatečně rychle vytáhnout, protože jste ji nikdy nečistil.“

Olízl jsem si rty a zatěkal očima do strany, zatímco mouchy lačně usedly na obnažený kousek čepele.

„Co s tím uděláme, pane komisaři?“ optal se nabádavě Weisswasser, stále drže hůlku v rukou. „Vím, že jste nešťastný člověk, že jste nechtěl, aby to takhle skončilo…“

Cítil jsem se nesnesitelně prázdný. Zmocnila se mne panika, že se odlepím od podlahy, vznesu se vzhůru, prorazím strop a budu neustále stoupat, dokud se země nepropadne do nenávratna. Věděl jsem, že toto bude trvalý stav, dokud se neproměním ve slintajícího blba s rozežraným obličejem.

„Sedmá vražda už nebude,“ řekl jsem těžce. „Budu rád, když si tu hůlku odnesete jako zástavu a pak…,“ nadechl jsem se, „… pak ji třeba hoďte do Vltavy.“

„Já už ji potřebovat nebudu,“ odpověděl jsem na němou doktorovu otázku. „Z této židle se už nezvednu,“ slíbil jsem a prosebně se na Weisswassera zahleděl.

I nyní mi porozuměl.

„Je-li tomu tak, zůstane vše mezi námi jako lékařské tajemství,“ řekl to, co jsem chtěl slyšet.

Následně jsem zavolal ordonanc, aby pana doktora vyprovodil. I s hůlkou pod lehkým převlečníkem.

Odpoledne jsem pak vyhnal každého, kdo do kanceláře strčil jenom nos. Bylo něco po šesté, kdy konečně budova ztichla, a mohl jsem bez obav, že budu vyrušen, otevřít fascikl Boženy Němcové.

Teď jsem na jeho konci, za chvíli odbije půlnoc a zbývá poslední list. Je to ambrotypie stará několik měsíců. Spisovatelka v černém má na ní hlavu jako smrtka. Obličej je prakticky zbaven masa, tváře jsou propadlé a kůže obepíná lebku, jejíž rysy jsou zřetelně patrné, hlavně na vystupující dolní čelisti. Utažené vlasy, jež odhalují vrásčité čelo, vzhled holé lebky jenom zesilují. Po bývalé kráse ani stopa, ambrotypie ukazuje tvář předčasně zestárlé ženy pracující k smrti. Vím, že za rok a půl zemře, a kdysi jsem si představoval, jak tančím na jejím hrobě, a vůbec mě nenapadlo, že odejdu dříve, že to já ji budu vítat v pekle, a ne ona mě.

Dívám se na ambrotypii, dívám se dlouze, než konečně nahnědlý obrázek obrátím a přiložím na hromádku k ostatním dokumentům. Pak svazek papírů, aniž bych je sevřel deskami a svázal tkanicemi, vleču ke kamnům (přece jen jsem porušil slib doktorovi, že se ze židle nezvednu) a házím po hrstech do jejich temné tlamy. Jsou skoro plná, když otevírám dolní dvířka a škrtám sirkou.

Než se odbelhám zpět ke stolu, v kamnech již pěkně hučí.

Závěť leží již dávno u notáře.

Zbývá jenom to poslední. Otevírám zásuvku a vytahuji revolver. Je to luxusně rytá zbraň z dílny puškaře Lebedy, systém Lefaucheux.

Čekám ještě chvíli, jestli se neozve ten druhý, možná opravdu můj předek, možná jenom ozvěna mé vlastní mysli, slyším však jenom mumlání prstenu, musíš mě vrátit, musíš mě vrátit.

Přikládám revolver ke spánku.

„Jenom jsem chtěl, abych byl milován,“ říkám zoufale a…

* * *

… a já vidím, jak tiskne kohoutek.

Přestože řvu, co nejvíce mohu, aby to nedělal. Ale neslyší mě, už půl roku mě neslyší, neslyšel mě ani, když jsem ho pokoušel zastavit při jeho vražedných nočních vycházkách do Páté čtvrti. Přitom jsem byl stále s ním, nemělo cenu se zdržovat v domě „U Korábu“ a dívat se, jak Němcová neodvratně odchází. S rakovinou si lidstvo nedokáže poradit ani v mé době.

Policejní rada Mühlbach se hroutí na stůl s rozstřelenou hlavou, kousky roztříštěné lebeční kosti a mozkové tkáně (to její degenerace mi znemožnila komunikaci s Dieterem) letí spolu s kapkami krve v jednom gejzíru vzduchem, vytvářejí na stolní desce rudý stříkanec a kostěné střepiny dopadají až na koberec. Z hlavy se valí další krev, pokrývá stránky rozevřeného spisu „Rapírový vrah“ a začíná kapat na zem.

Ve vzduchu se mísí pach střelného prachu s pachem krve.

Dělá se mi zle, a kdybych měl tělo, určitě bych se pozvracel. A také by se mi kroutily útroby strachem, protože mám tušení, že sebevražda posledního držitele prstenu mi odřízla cestu zpět. Mám panický strach, že se stanu věčným zajatcem minulosti, že už nikdy neuvidím Alenu.

Kapitola 14

Ten rok a půl od sebevraždy policejního rady Mühlbacha ke skonu Boženy Němcové byla nejhorší doba mého tripu do minulosti. Tehdy jsem ještě každou hodinu doufal, že se vrátím, prsten jsem však vůbec necítil. Měl jsem strach, že moje tělo v hlubokém bezvědomí, respektive v katatonickém stavu, či v čem to vůbec leželo v budoucích Dejvicích, bude trpět nedostatkem vody a potravy a já zemřu dříve, než se mi podaří vrátit.

Pak jsem milosrdně ztratil povědomí času a události se přede mnou míhaly jako ve stále se zrychlujícím kaleidoskopu, který se tu a tam zastavil.

Byl jsem neviditelným účastníkem smrti Boženy Němcové. Možná jsem doufal, i když jsem přesvědčený materialista, že z těla vystoupí nějaké fluidum nebo zářící ektoplazma, která se transformuje v něco takového jako já, takže si budu moct konečně promluvit s Boženou Němcovou, abych tak řekl, na stejné úrovni a získám parťáka pro nehmotné toulání městem. Pochopitelně jsem se ničeho takového nedočkal, ničeho, co by mě donutilo, abych se svého ateistického přesvědčení vzdal. Mimochodem, nepřesvědčil mě ani stav, v němž jsem se osobně nacházel. Svou podivnou existenci jsem sice přikládal působení prstenu a poté, co Dieter přečetl řecký nápis na rámu, také tomuto rámu, nicméně jsem v tom neviděl žádnou magii, respektive ano, pokud magií nazvete technologii, kterou neovládáte a které nerozumíte.

* * *

Byl jsem také neviditelným účastníkem pohřbu v pátek 24. ledna 1862. Mrzlo, až praštělo a pohřeb byl odpoledne vypraven z domu „U Tří lip“ na Příkopech za doprovodu smutečního zpěvu spolku Hlahol. Černě odění studenti stáli špalírem s rozžatými svícemi a věnci ověnčenými slovanskými trikolórami, bulharští a chorvatští studenti pak doprovázeli rakev v národních krojích. Na vlastní oči jsem se přesvědčil, že kromě rodiny, paní Riegerové a Karolíny Světlé kráčely za rakví také kněžna Thurn-Taxisová a hraběnka Kounicová. Rakev byla uložena do hrobu na Vyšehradě v nočním šeru, za svitu planoucích voskovic. Páter Šulc velebil zásluhy mrtvé a Světlá, která veřejně označila Němcovou za rozhoďnožku, položila na rakev klesající do země věnec.

Prostě učiněná šaškárna!

Když jsem opouštěl vyšehradský hřbitov, všiml jsem si, že před ním stojí kočár s erbem Clam-Martiniců. I přes panující tmu měl zatažené záclonky, avšak mně to nemohlo zabránit, abych nenakoukl dovnitř. Seděl tam syn Karla Clam-Martinice Jindřich Jaroslav, konzervativní politik, který stál v čele jedenatřiceti příslušníků české šlechty, již v dubnu 1861 podepsali prohlášení, že žádné státoprávní rozhodnutí říšského parlamentu a vlády nesmí ohrozit historické právo zemí Koruny české. Nyní se mu v očích leskly slzy. Kdybys své nevlastní sestře poslal každý rok pět set zlatých, nemusel bys teď brečet, myslel jsem si, když jsem se vyplétal z kočáru. Také mi došlo, kdo asi požádal hraběte Thurn-Taxise, aby Dieter nemohl vystavit akt Boženy Němcové ve veřejném domě u „otce“ Kautského.

* * *

Kaleidoskop se také zastavil v roce 1869, u příležitosti slavnostního odhalení pomníku. Součástí programu byl benefiční koncert na Žofíně a hostina pro sto osob. Teprve poté se účastníci odebrali dílem fiakry a drožkami, dílem pěšky na Vyšehrad, kde byl o půl čtvrté odpoledne za přítomnosti rodiny pomník Boženy Němcové odhalen. Byl postaven z veřejné sbírky, stál 600 zlatých, a z peněz, jež zbyly, byl zakoupen šicí stroj pro Doru, „aby měla památku na mamu“, jak dceři napsal v dopise Josef Němec. Ten také podepsal s nakladatelem Koberem novou smlouvu na vydávání děl Boženy Němcové. Byl to mnohem obratnější a úspěšnější nakladatel než Augusta, který upadl do dluhů a v roce 1863 utekl před věřiteli do Ameriky.

Nic z té slávy jsem si nenechal ujít, ale měl jsem hodně smíšené pocity, když jsem sledoval, jak se na banketu všichni cpou, a připomněl si, kolikrát Němcová málem zemřela hlady.

Prostě učiněná šaškárna!

* * *

O vznik pomníku se zasloužil Americký klub dam, který po svém návratu z Ameriky jako český vlastenecký spolek založil v roce 1865 Vojta Náprstek. Věděl jsem o něm z televizního seriálu Sňatky z rozumu, který jsem sledoval jako kluk, a tak jsem se tam šel podívat. Místnost, kde se klub scházel, byla stejná, neboť televize točila v původním interiéru pivovaru „U Halánků“, a pan Náprstek měl také bradku jako Zdeněk Řehoř, který ho hrál, avšak robustnější postavu a masitější obličej.

Chodila tam i Dora, dcera Boženy Němcové, jež se tam naučila šít na šicím stroji (proto ten dar). Později se stala napřed industriální a poté i literní učitelkou na vyšší dívčí škole v Jičíně. Podruhé jsem ji spatřil až v roce 1920, kdy jako osmdesátiletá přijela do Prahy na oslavy stého výročí narození své matky. Bylo toho na ni moc a následkem rozrušení během oslav zemřela.

* * *

Také jsem sledoval své předky, Rudolfa, nejstaršího syna policejního rady Mühlbacha, který vystudoval práva a založil právnickou tradici této rodiny (a také jména Rudolf), a Winterovy, v jejichž firmě byl zaměstnán nějakou dobu syn Boženy Němcové Jaroslav jako retušér fotografií, než odjel do Oděsy, kde učil kreslení a rýsování na reálce. Občas jsem nakoukl do firemního skladu za filiálkou na Ferdinandově třídě, abych věděl, co se děje se zde uloženým obrazem. Nedělo se nic, zaprášená plochá dřevěná bedna stála u zdi, zaskládaná demižóny s chemikáliemi, takže bylo zřejmé, že se na ni zapomnělo. Sebevražda policejního rady Mühlbacha přece jen vrhla na rodinu stín a Winterovi se drželi stranou. Senior firmy tedy neměl žádný důvod, aby bednu nechal rozbalit a podíval se, co mu vlastně švagr (a spolumajitel vykřičeného domu) ve skladu nechal. Naopak, podvědomí mu našeptávalo, aby na tu bednu s kdovíjak skandálním obsahem zapomněl.

V souvislosti s Mánesovou aférou si na ni až v roce 1880 vzpomněl Leopold Winter, syn Waltera, který zemřel na choleru v srpnu 1866. Devět let po Mánesově smrti se dostal do prodeje jeho obraz Josefina, portrét kypré krásky s odhaleným poprsím. Spekulovalo se, že podobizna zachycuje služku Fanny Slavíčkovou, která u Mánesových sloužila a stala se matkou malířovy zapírané dcery Josefíny. Leopolda zřejmě napadlo, že plochá bedna obsahuje něco podobného a rozhodl se do ní podívat. Naštěstí k tomu prozíravě zvolil okamžik, kdy byl v obchodě sám.

Stál jsem za ním, když užasle a poté chtivě hleděl na akt Boženy Němcové. Nepoznal, kdo je na něm vyobrazen, nicméně namalovaná žena se mu tak líbila, že začal chodit do skladu pravidelně a tajně si obraz prohlížel. Zjišťovat, jestli se jako bigotní katolík z tohoto hříchu zpovídá, jsem neměl chuť.

Věděl jsem, na co myslí, ale naštěstí neměl tolik odvahy, aby postoupil až tam, kam já. Navíc měl tu smůlu, že ho jednou přistihl jeho tovaryš. Byl to židovský mladík z Uherského Hradiště, jmenoval se David Platschek a zamiloval se do nejstarší šéfovy dcery Hermíny. Ona zase do něho, a tak požádal šéfa o její ruku. Pobožný Leopold Platschekovi odpověděl, že nějaký smradlavý židák a Kristův vrah se sice u něj vyučit může, nikoli však dostat jeho dceru, to ji radši pošle do kláštera. Platschek pak choulostivou situaci, v níž bigotního šéfa přistihl, použil jako páku, aby ho přiměl změnit názor. V rozhovoru mezi čtyřma očima si pohledný židovský mladík vyžádal obraz jako součást věna a Winter volky nevolky souhlasil, aby si s Hermínou odvezl i akt. Nicméně prohlásil, že dcera a její židovští parchanti mu nesmí nikdy přijít na oči.

* * *

Můj kaleidoskop se však hlavně zastavoval v těch chvílích, jež ukazovaly, jak se Češi při svém národnostním uvědomování vymezují spíše vůči Němcům než vůči Vídni. Uvědomil jsem si, že české národní uvědomění vzniklo hlavně v konfrontaci s německým živlem a že to byli komunisté, kteří tento fakt dokonale využili.

Činitelem, který to všechno odstartoval, byla prohraná prusko-rakouská válka v roce 1866.

Byl jsem u toho, když se v srpnu téhož roku v Praze podepisoval mír mezi Rakouskem a Pruskem, a pochopil jsem, kvůli čemu se válka vlastně vedla. Bismarckovi vůbec nešlo o likvidaci Rakouska (císař neztratil žádná území v historických zemích), ale o rozpuštění Německého spolku, organizace, která vznikla na Vídeňském kongresu v roce 1815 jako náhrada za Svatou říši národa německého. V Německém spolku, původně politickém svazku třiceti čtyř německých knížectví a čtyř svobodných měst, mělo hlavní slovo Rakousko, takže mohlo blokovat sjednocení Německa. Jeho zrušením si tedy Bismarck rozvázal ruce a cesta k vytvoření Velkoněmecké říše byla otevřená.

Likvidace Německého spolku měla netušené následky a dala za pravdu obavám pana zámeckého Hocha, na něhož jsem často vzpomínal. Nyní jsem mohl sledovat, jak se realizují vize filozofa Johanna Gottlieba Fichteho z jeho berlínské přednášky v roce 1808.

Rakouští Němci se až doposud vnímali prostřednictvím Německého spolku jako živá součást německého národa, avšak po zániku této organizace se cítili zrazeni, odtrženi od svých krajanů vně hranic. Poté, co byla v únoru 1867 obnovena maďarská ústava z roku 1848 a vznikla duální monarchie, se rakouští Němci stali jenom jedním z mnoha národů v předlitavské části říše – sice největším, ale v menšině proti Slovanům. Tvořili sice 35 % obyvatelstva a Češi jenom 23 %, ale když se připočetlo 18 % Poláků a 13 % Rusínů a Ukrajinců, byli v menšině. V reakci na tuto situaci začali rakouští Němci zakládat spolky, jež se věnovaly oživování germánských tradic. Ještě v roce 1866 vznikl Germanenbund, což byl svaz těchto spolků na podporu německé kultury a identity. Především mezi rakouskými Němci se pak ujalo hnutí völkisch, jež vidělo základ společnosti v předprůmyslové době a uctívalo germánské pohanství jako zlatý věk mužnosti a chrabrosti, jenž byl infikován a zničen slabošským křesťanstvím.

Politicky se tento německý nacionalismus našel v ideologii pangermanismu a po roce 1870, kdy Prusko porazilo Francii, se vynořila myšlenka anschlussu, tedy násilného připojení k Německu, i kdyby mělo Rakousko zaniknout. Němce také zaháněl do kouta nový a velmi moderní občanský zákoník, který začal platit v roce 1868, neboť je zbavoval nepsaných privilegií. Tento zákoník poprvé činil ze Židů rovnoprávné občany, a co se týče přístupu k majetku a jeho držbě, poprvé zrovnoprávňoval ženy a muže. Nicméně Češi na něj skuhrali, neboť nebral v potaz národnostní hlediska a duální uspořádání říše zmařilo jejich sny. Ostrouhali kolečka, zlobiví Maďaři dostali všechno a oni za svou loajalitu nic.

* * *

Nezbylo, než aby Češi také spolkařili a nezůstávali Němcům nic dlužni. Odpovědí na německý turnérský tělovýchovný systém Friedricha Ludwiga Jahna, byť poněkud opožděnou, byl Sokol, který svým výcvikovým paravojenským programem vyvolal pochybnosti rakouských úřadů. Sokol vznikl v roce 1862 z iniciativy Miroslava Tyrše a jeho mecenášem se stal německý podnikatel a obchodník Heinrich Fügner, který konvertoval k češství a v Sokolu utopil veškerý svůj majetek. Ostatně také Tyrš se narodil jako Friedrich Emmanuel Tiersch a původem též patřil k zemským Němcům. Přiřadili se tak do dlouhé řady Böhmů, jak říkával pan zámecký Hoch, kteří se stali kmotry a kmotřenkami české národní obrody – včetně paní Reissové a jejích dcer, a koneckonců i Betty Pankelové.

* * *

Celá desetiletí jsem se potuloval kavárnami a přes ramena nic netušících hostů si četl v novinách, co se děje v politice. Češi, vedení Františkem Ladislavem Riegerem, si v roce 1860 založili pod názvem Národní strana politickou organizaci, která se však o tři roky později rozštěpila, neboť vznikla frakce mladočechů. Od původních straníků, staročechů, se lišili v názoru na taktiku – staročeši praktikovali vůči Vídni pasivní rezistenci, kdežto mladočeši se chtěli do říšské politiky zapojit. A to také v roce 1874 udělali, když sedm mladočeských poslanců zaujalo své židle ve vídeňském říšském sněmu. Poté se úplně odtrhli a vytvořili si vlastní Národní stranu svobodomyslnou.

Předmětem politického sváru mezi staro- a mladočechy se také stala stavba Národního divadla. Jelikož to byla mladočeská akce, staročeši ji nejen bojkotovali, ale přímo napadali, agitovali proti sbírkám a podporovali vznik různých divadelních arén za hradbami.

Byla to zase šaškárna.

Nakonec uplynulo od zakoupení pozemku třicet let, než bylo Národní divadlo postaveno, přičemž vlastní stavba trvala třináct let. Jeho otevření byla ještě větší šaškárna. Ačkoli nebyla divadelní budova ještě zcela dokončena, Rieger prosadil slavnostní otevření na den 11. června 1881, u příležitosti návštěvy korunního prince Rudolfa a jeho novomanželky belgické princezny Stefanie, ošklivé hranaté blondýny s prasečím obočím.

Ačkoli se na jevištním portálu skvěl nápis „Národ sobě“, z ekvipáží, které se ten večer sjížděly před osvětlené divadlo (pan Křižík nechal namontovat na oblouky Řetězového mostu své obloukové reflektory, a tak si deset let před Jubilejní výstavou vyzkoušel, jaké světelné efekty elektrika dokáže), sestupovali pánové ve fracích a dámy v přepychových toaletách, kdežto český „národ“ se tísnil na chodníku a mohl jen přihlížet, jak se pražská smetánka, převážně německá, žene do „jeho“ divadla, aby dýchala stejný vzduch s korunním párem.

Českým mladým umělcům, Schnirchovi, Myslbekovi, Liebscherovi, Ženíškovi, Tulkovi, Alšovi a Hynaisovi, kteří divadlo vyzdobili, nabídli pořadatelé lístky za padesát krejcarů na čtvrtou galerii, což byl pustý výsměch.

A Smetana, autor Libuše, jíž mělo být divadlo slavnostně otevřeno, nedostal nic! Musel do divadla proniknout bočním vchodem pro zaměstnance (šel jsem s ním, přestože mi bylo prostupování tolika lidskými těly nepříjemné) a tam mu milostivě nabídli v zákulisí židličku, než ho po odchodu korunního prince Rudolfa pustili do ředitelské lóže. Pochopitelně chtěl dirigovat, ale to mu zakázali, prý aby hluchý skladatel neudělal před kronprincem ostudu. Rudolf však odešel během první proměny druhého jednání a princezna Stefanie vůbec nepřišla, omluvila se kvůli nevolnosti.

Prostě ukázková šaškárna.

* * *

Abych byl spravedlivý k pořadatelům, za nimiž stál Rieger, po jedné stránce se jim nedivím, že nechtěli Smetanu pustit za dirigentský pult. Skladatel už na tom byl velmi špatně, dožil se ještě omračujícího úspěchu při premiérovém provedení Mé vlasti, ale pak přestával poznávat lidi a v dubnu 1884 musel být umístěn do blázince, kde 12. května zemřel. Jako příčinu smrti stanovil profesor Hlava progresivní paralýzu.

Vím, jak ji Smetana získal. Do Prozatímního divadla nastoupila počátkem roku 1871 krásná jednadvacetiletá sopranistka italsko-českého původu Lella Ricciová. Byla dcerou české zpěvačky Lydie Stolzové a italského operního skladatele Luigiho Ricciho, který zemřel na progresivní paralýzu luetického původu. Smetana byl v Prozatímním divadle kapelníkem a jeho druhé manželství s Betty Ferdinandovou, o šestnáct let mladší rusovláskou, bylo v té době po sexuální stránce v troskách. Není se co divit, že to mezi chtivým kapelníkem a krásnou zpěvačkou zajiskřilo a na jaře 1871 se intimně sblížili. V červnu Smetana našel na svém těle podezřelou vyrážku, v prosinci vřídky, podobně jako policejní rada Mühlbach a mnoho dalších mužů té doby. Zřejmě se nakazil od milenky, která „chorobu divadel“ zdědila po otci. Začátkem srpna 1871 si Lella Ricciová udělala výlet za Prahu, ale cestou začala prudce krvácet a na vykrvácení zemřela. Den před výletem byla totiž za pokoutní andělíčkářkou, aby se zbavila následků vztahu se Smetanou.

* * *

Smetana měl smůlu ještě v dalším ohledu. Nepadl do oka Františku Riegerovi, a to byl muž, který měl v té době v českých věcech hlavní slovo. Skladatel dal tomu ješitovi najevo, že hudbě nerozumí a ať se mu neplete do řemesla. Od té chvíle Rieger Smetanu smrtelně nenáviděl, a dokonce o něm roztrušoval, že je simulant a hluchotu jenom předstírá. Ze školy jsem měl o českém obrození představu, že to bylo dílo prostých lidí, chudých vlastenců, kteří národní věci obětovali vše. Nyní jsem zjistil, že možná takoví byli pěšáci, nikoli však generalita, která české národnostní tažení vedla. František Ladislav Rieger, tento domýšlivý a pomstychtivý muž, byl zetěm Františka Palackého, jenž se v roce 1827 oženil s dcerou bohatého německého velkostatkáře a advokáta Jana Miechury. Kromě německého rodinného zázemí a majetku, do něhož patřil zámek Otín a panství Lobkovice, bylo ostatním českým vlastencům trnem v oku i to, že tento tchán „otce vlasti“ zastupoval i generála Windischgrätze, jenž dal střílet do českých studentů. Rieger i přes zaneprázdnění vlasteneckou činností rodinný majetek rozmnožil, ke stávajícím latifundiím přikoupil zámek Maleč a panství u Chotěboře. Tento politický vůdce si byl dobře vědom váhy svých milionů a o českých věcech rozhodoval jako diktátor, dokud se proti němu nevzbouřili mladočeši.

* * *

Sledoval jsem, jak eskaluje česko-německé napětí, jak se toto zemské manželství dvou národností propadá do debaklového vztahu. Chodil jsem jak do německých pivnic, kde se houfovali buršáci v cereviskách, tak do českých hospod, kde se zase setkávali čeští studenti v čamarách. Jakákoliv akce, která zviditelnila jednu národnost, byla pro druhou jako červený hadr pro býka. Když se začátkem léta 1881 přiblížil termín slavnostního otevření Národního divadla a atmosféra houstla, skupina rozkurážených českých studentů přepadla výlet německého spolku Austria. Jakmile se po cestě parníkem Němci usadili v chuchelské restauraci, vrhli se na ně čeští studenti. Za zpěvu písně Kde domov můj na straně jedné a Wacht am Rhein na druhé se strhla bitva na půllitry. Následoval soud, který dospěl k názoru, že se němečtí studenti jenom bránili, a čtyři čeští studenti byli vyloučeni z dalších studií.

V odvetě vytloukl někdo 1. července čtyřicet jedna oken německého Stavovského divadla a Praze hrozilo vyhlášení výjimečného stavu. Pak 12. srpna vznikl podivný požár Národního divadla, údajně od uhlíků odložených do okapové roury. Avšak rychlost, s jakou se požár rozšířil, svědčila o něčem jiném.

* * *

O rok později došlo k ještě větším kraválům kvůli rozdělení Karlo-Ferdinandovy univerzity na část českou a část německou. Potloukal jsem se tehdy Karolinem a na chodbě narazil (skoro doslova) na zpříma se držícího chlapíka přes třicet, s vysokým čelem, cvikrem a mrožím knírem nad bradkou. Po budově ho provázel pedel a ze souvislostí jsem vyrozuměl, že to je Tomáš Masaryk, mimořádný profesor, který přišel na nově vzniklou českou univerzitu z Vídně. Pochopitelně jsem ho stopoval, zjistil, kde bydlí, a občas si hrál na cameru obscuru v jeho bytě. Jeho americká manželka patřila k unitářům, on sám mi připadal jako suchý, lakonicky se vyjadřující patron, který se dokázal uvolnit a smát jen se svými dětmi. V Praze se vrhl do politiky a prosazoval v ní realismus – „přesné vědecké poznávání věcí proti romantické fantastice“. Důkladnému sledování Masaryka jsem se pak věnoval v roce 1928, kdy začal jeho intimní vztah s Oldřiškou Sedlmayerovou. Prezident za ní tajně dojížděl do malostranského bytu její přítelkyně Kláry Červenkové nebo do hotelu Esplanade. Masaryk se musel své lásky vzdát, když se o jeho vztahu začalo šuškat. Lví podíl na jeho ukončení pak měla Masarykova dcera Alice, která spíše než přítelkyní byla hlídačkou svého otce.

* * *

Co rozhodlo národnostní střet ve prospěch Čechů, byla demografie a ctižádost páriů, kteří se chtějí vyšvihnout. Byla totiž ještě jiná Praha než Praha Riegerů, Smetanů a vysokoškolských profesorů české univerzity.

Již v roce 1852 zakoupil na Smíchově u Anděla pozemky jistý František Ringhoffer a postavil zde továrnu na vagóny. Napřed jen na nákladní, avšak od roku 1863 začal vyrábět i vagóny osobní, a jeho firma se dopracovala takové kvality, že jí Habsburkové začali zadávat výrobu salonních vozů pro císařskou rodinu. V témže roce vznikla i Breitfeldova továrna v Karlíně (jeho společníkem byl anglický inženýr Evans) a v roce 1854 pak strojírenský závod inženýra Vincenze Daňka. O osmnáct let obě firmy fúzovaly a vytvořily slavnou strojírnu Breitfeld-Daněk, která vyráběla parní kotle, parní stroje, těžní zařízení pro doly a strojní vybavení cukrovarů, lihovarů a pivovarů.

Všechny tyto továrny potřebovaly dělníky, kteří přicházeli do Prahy z venkova. Byli české národnosti, neboť bohatší němečtí sedláci neměli žádný důvod hledat si štěstí ve městě. Tito strojírenští dělníci rychle nabyli stavovské hrdosti, do práce chodili v obleku a s kravatou – a četli. Nejen noviny, ale i knihy, a jestliže už měli knihovničky, nesměla v nich chybět Babička Boženy Němcové, pro děti pak její pohádky.

Musel jsem objektivně připustit, že policejní rada Mühlbach měl pravdu, jestliže se této ženy bál a chtěl ji zničit. Z jeho hlediska byl odkaz Boženy Němcové nebezpečnější než všechny pruské jehlovky. Byly to její knížky, které z česky hovořícího dítěte dělaly česky cítící dítě. A Prahu s konečnou platností proměnily v české město s německou a židovskou menšinou.

Každý rok se objevovala další a další vydání Babičky, pravda, laciná a v prosté úpravě, avšak právě proto byla knížka dostupná každému. Až v roce 1903 vyšlo skvostné vydání s Kašparovými ilustracemi, jež byly kongeniální s textem.

Málokdo si však všiml německého mota, které v Babičce je. Pochází z románu Rytíři ducha německého romanopisce Karla Gutzkowa, jehož Němcová obdivovala. Zní „… z toho vidíš, že chudí nejsou tak zcela ubozí, jak si myslíme; ve skutečnosti mají více radovánek přímo rajských, než se domníváme a než máme my sami!“ Jenže moto neobsahuje oslovení, komu je výrok o radovánkách chudých určen. Já to věděl, protože jsem byl u toho, když v roce 1853 Němcová moto hledala. Již tehdy mě překvapilo, že to oslovení zní treue Kommunist (oddaný komunisto), takže Němcová Babičku napsala jako polemiku se stoupenci radikálního socialismu a komunismu. To mi však došlo až později a zpětně jsem si uvědomil, že autorka zradila své chvalkovické ideály, že přešla na opačnou stranu barikády, než kde ji chtěli vidět Julius Fučík a Zdeněk Nejedlý. (Ostatně s Juliem Fučíkem jsem se setkal také. Za první republiky hlavně v kavárnách a nočních lokálech, po zatčení jsem pak tvořil třetího při procházkách s komisařem Böhmem, při nichž si ten nezodpovědný bohém a pozér namlouval, že vodí gestapáka za nos, přičemž tomu bylo přesně naopak.)

* * *

Babička pak přispěla k tomu, že Češi tvrdohlavě dávali přednost národnostním zájmům před proletářským internacionalismem. V roce 1878 se česká sociální demokracie vydělila z celorakouské sociální demokratické strany, a v roce 1895 dokonce došlo ke vzniku odštěpenecké České strany národně sociální. O nějaké revoluční akčnosti nemohla být ani řeč a obavy pana zámeckého Hocha ze sociálních bouří se nenaplnily. Bylo to však ticho před bouří, která s plnou silou dopadla na 20. století.

* * *

Každopádně Rakousko-Uhersko rozbilo národnostní napětí, a nikoli sociální. 28. října 1918 jsem proudil s davy pražskými ulicemi a díval se, jak lidé strhávají „orlíčky“. Nejaktivnější byli ti, které jsem znal jako konfidenty c. k. policie. Na Staroměstském náměstí jsem přihlížel, když Franta Sauer s kumpány z mokré čtvrti kácel Mariánský sloup, a později sledoval, jak Němci a Židé převlékají kabáty, jak se ze Silbersteinů a Petschků stávají Stříbrní a Pečkové, z Waniecků a Watzeků Vaňkové a Vackové, z Mühlbachů Milbachové a z Winterů Vintrovi, z Heinrichů Jindřichové, z Gottliebů Bohumilové a ze Siegfriedů Vítězslavové.

Byl jsem u toho, když rakouští poddůstojníci, kteří oddaně bojovali za císaře pána, podepisovali českou národnost, aby se v nové československé armádě mohli stát důstojníky pod penzí, a krajně mě udivilo, že když se z bolševického Ruska vrátil rudoarmějec Jaroslav Hašek, nebyl postaven před soud za vlastizradu, přestože horlivě bojoval proti legionářům.

Panečku, to NKVD, když Rudá armáda v květnu 1945 osvobodila Prahu, si počínala jinak! Podle předem pečlivě vypracovaných seznamů všechny Rusy, kteří před bolševismem uprchli do předmnichovské republiky, sesbírala a odvezla do gulagů. A ani to nemuseli být bělogvardějci.

Byla to prostě zase česká šaškárna. V tomto případě jsem však za ni byl vděčný, neboť byla zárukou, že po roce 1989 nebudeme potrestáni ani my.

Byl jsem samozřejmě u toho, když se v roce 1921 od sociální demokracie odtrhla KSČ a zúčastnil jsem se sjezdu v roce 1929, kdy se do čela dostali „karlínští kluci“ vedení Gottwaldem.

Za mnichovské krize jsem se trvale zdržoval na Hradě a nechyběl jsem ani v noci z 26. na 27. září 1938, kdy armádní generál Krejčí a velitelé vojenských okruhů, generálové Luža, Prchala a Vojcechovský přesvědčovali Beneše, že je třeba bránit se, že kvůli charakteru je třeba vést i předem ztracený boj.

Beneš argumentoval fyzickou zkázou národa, Prchala mu namítal, jak bude to fyzické tělo žít, když bude mít zlomenou morální páteř.

„Jako otroci klekneme před každým, kdo přijde,“ řekl nakonec, ale Beneše to nepřesvědčilo.

Jednoho slunného rána koncem května 1942 jsem pak stál na Kirchmayerově třídě a přihlížel, jak Gabčíkovi selhal stengun a Kubiš nakonec akci zachránil ručním granátem, protože zmatený Heydrichův řidič zastavil přímo před ním. Poté, co Němci likvidovali parašutisty v pravoslavném kostele Cyrila a Metoděje, začalo gestapo pátrat po všech, kteří jim pomáhali. Šlo i po fotografiích ve falešných průkazech a udělalo také razii ve vytipovaných pražských fotoateliérech. Byla mezi nimi i firma Winter, nyní opět psaná německy. Gestapáci zde asi nenašli nic podezřelého, protože nikdo z rodiny nebyl zatčen ani popraven. Našli zde něco jiného, ale o tom až později.

Atentát však byl jen výjimkou potvrzující Prchalovu pravdu. Stával jsem totiž také ve Vysočanech před vchodem ČKD a ráno přihlížel, jak se do bran této zbrojovky valí tisíce českých dělníků, aby za přídavky k potravinovým lístkům ochotně pracovali pro Hitlerovu říši. Procházel jsem výrobními halami a neviděl žádné sabotáže, spíše čilou práci. Jenom v této jediné továrně se na podvozku lehkého tanku Praga vyrobilo pro wehrmacht přes 3 500 obrněných vozidel. Procházel jsem také kancelářemi gestapa v Pečkově paláci a viděl ty stohy udavačských dopisů psaných česky. Přitom jejich pisatelé netrpěli žádnou nouzí jako Vítězka Paulová nebo Karel Sabina. Udání bylo tolik, že zhnusení gestapáci valnou část házeli bez čtení do košů. V květnu 1945 pak tito udavači patřili k těm, kteří nejhorlivěji masakrovali zajaté Němce a houfně vstupovali do KSČ. A na heslo „již nikdy Mnichov“ pak komunisté ve volbách v roce 1946 nalákali na 40 % voličů.

Tohle byla šaškárna!

* * *

Ve středu 25. února 1948 jsem pak stál vedle Gottwalda na balkóně na Václavském náměstí, když davu huhňavě oznamoval: „Právě se vracím z Hradu.“ Pochopitelně nejsem na žádné fotografii vidět, takže cenzura mě nemusela jako Slánského později z obrázků odstraňovat. A sledoval jsem, jak se Gottwald uchlastává k smrti, protože jinak než alkoholem stíny zrazených kamarádů, a hlavně hrůzu ze Stalina zahnat nemohl.

Neodolal jsem, abych se na vlastní oči nepřesvědčil o smrti Jana Masaryka, neboť reakce z ní udělala vraždu, kterou provedli agenti StB. K překvapení všech masarykovců ministr zahraničí „Honza“ Masaryk za únorové krize demisi nepodal a zůstal v Gottwaldově vládě spolu s dalším nestraníkem, generálem Ludvíkem Svobodou. Pravda, toho už v Rusku naverbovala NKVD, ale Masarykovu jednání, které Gottwaldovi převzetí moci značně usnadnilo, nikdo nerozuměl.

Já ano, byl jsem totiž svědkem rozhovoru mezi čtyřma očima, při němž Gottwald nabídl Janu Masarykovi za podporu prezidentský úřad. Vyrůstal jsem sice jen v otcovském stínu městského tajemníka KSČ, takže nemohu dost dobře posoudit, co to je vyrůstat ve stínu prezidenta „Osvoboditele“, ale rozuměl jsem Janu Masarykovi až příliš dobře, když v tom viděl šanci, jak se svému otci vyrovnat. Tělo ministra zahraničí pak bylo nalezeno časně ráno 10. března 1948 pod okny jeho bytu v Černínském paláci. Přivolaní kriminalisté se omezili na jedinou verzi – na sebevraždu.

Přihlížel jsem ohledávání těla a věděl svoje. Zdržoval jsem se v ministrově bytě již od večera a viděl, když nad ránem vnikli do bytu dva agenti.

Masaryk se naneštěstí probudil a v panice usoudil, že ho jdou zabít. Ve skutečnosti šli zkontrolovat, zda proslov, který měl mít dopoledne před Národním shromážděním, obsahuje vše, na čem se s Gottwaldem dohodl. Tělnatý ministr napřed před vetřelci utekl do koupelny, a když agenti, znepokojení hlukem, který při tom Masaryk dělal, přistoupili ke koupelnovým dveřím, otevřel venkovní okno a vyšplhal se na římsu, aby se po ní dostal zpět do pokoje a z bytu utekl.

Při své tělesné kondici, a navíc vystrašený až k smrti to Masaryk nemohl zvládnout. Na římse zavrávoral, v jakési svalové křeči se ještě odrazil a poté se zřítil z druhého patra na dlažbu vnitřního nádvoří. Agenti měli černé kukly, aby jim nesvítily obličeje a dorozumívali se natolik přidušeně, že jsem nerozuměl, zda mluví česky, nebo rusky.

* * *

V té době jsem už také sledoval svoje budoucí rodiče. Seznámili se na 1. světovém festivalu demokratické mládeže a byli horlivými svazáky. Otec se stal členem Ústředního výboru ČSM a také na univerzitě zasedal ve vyakčňovací komisi, která očišťovala školu od ideově závadných studentů. S matkou se vzali v roce 1950 těsně před procesem s protistátní skupinou „Direktoria“ a já stál za svou budoucí matkou, když jako studentka dvouleté Právnické školy pracujících v rámci praxe přihlížela soudnímu jednání. Vnímal jsem, jak závidí starší kolegyni, již jmenované prokurátorce Ludmile Brožové, že se může podílet na obžalobě takové stvůry, jako byla Milada Horáková, zatímco ona jen sedí v auditoriu.

Narodil jsem se o tři roky později. Bylo to sice poněkud nezvyklé, přihlížet vlastnímu porodu, ale nijak šokující. Po dlouhé době mě to zase přivedlo do domu na Truhlářské a znovu jsem zaslechl šepot prstenu. Byl jsem přesvědčen, že to on chtěl, abych se s ním narodil pod jednou střechou (a se Saleriovou kostrou).

Děda s babičkou uposlechli varování mé matky, avšak kromě domu přišli, jako většina lidí, měnovou reformou o veškeré úspory, protože vklady vyšší než 10 000 Kč se progresivně měnily od poměru 10 : 1 do 30 : 1. Moji rodiče si pak mohli proměnit peníze v poměru 5 : 1, což se týkalo také úložek, uskutečňovaných dělníky a úředníky z pravidelného podnikového spoření a členy JZD. Státu tak padly do rukou všechny penzijní fondy a další vklady a lidé zbaveni úspor mu zůstali vydáni na milost a nemilost.

Byl jsem také u toho, když vyskočil z okna Rudolfina Radim Dreisl, nejúspěšnější autor budovatelských písní a umělecký vedoucí Armádního uměleckého souboru Víta Nejedlého. Někteří soudruzi prostě neměli žaludek na zostřující se třídní boj a z nich se pak rekrutovali „osmašedesátníci“ a disidenti, jako třeba Jiří Pelikán (seděl s mým otcem ve vysokoškolské vyakčňovací komisi), spisovatel a scenárista Jan Procházka nebo básník Pavel Kohout. Po osmačtyřicátém všichni tito lidé pilně přikládali pod kotel, v osmašedesátém se pokusili stejně pilně hasit, ale oheň se již příliš rozhořel. Po roce 1968 už neměli co ztratit, byli stejně sledovaní a proskribovaní, což je sehnalo do houfu jako kdysi Boženu Němcovou a J. V. Friče. Jenže oni si vznešeně začali říkat disidenti.

Zase šaškárna, pořád dokola šaškárna.

* * *

Více než pozorování sebe sama a rodiny, než sledování eroze režimu v šedesátých letech, jež vyústila do „obrodného“ procesu a skončila vstupem vojsk Varšavské smlouvy, mě zaujalo slídění za tajemstvími StB. Měl jsem jedinečnou možnost prozkoumat ledví tajné služby, jež se měla stát na víc než patnáct let mým osudem.

Byla to výzva, které se nedalo odolat, a můj obdivovaný Hegel by upsal duši ďáblu, kdyby jako já mohl sledovat nejen vnější chod dějin, ale také jej nahlížet z vnitřního pohledu tajné služby. Sto let jsem jako neviditelný duch sledoval české dějiny, můj trip byl jedinečným důkazem Hegelova chápání dějinnosti jako nikdy nekončícího procesu, případně i zápasu, což bylo v tomto případě naprosto přesné, zápasu, v němž se však nikoli Duch, ale lidstvo oklikou a díky „práci záporna“ vrací samo k sobě.

Uvědomil jsem si, že jestli se v tomto dějinném procesu přece jen vyskytuje nějaký duch, tak jsem to já. To já jsem se stal duchem dějin českého národa, to já jsem přihlížel jeho formování, to já jsem jako voyeur sledoval autorku, která sepsala nejčeštější dílo, jaké si lze představit, to já byl přítomen všem podstatným událostem českých dějin. Přišly mi však jako šaškovské, a proto jsem nyní chtěl sledovat tyto dějiny zevnitř, v konkrétních podmínkách zostřujícího se třídního boje, nikoli ze směšného pohledu jednoho národa, ale jako zápas proletariátu proti reakčním buržoazním elementům.

Chtěl jsem na vlastní oči vidět, jak se hegelovský „celek dovršuje jen ve vývoji“, chtěl jsem se ujistit, že dějinnost opravdu předurčuje proletariát, aby dovedl lidstvo k beztřídní společnosti, najít tu chybu, která způsobila, že to nevyšlo, že jsem v roce 1989 přišel o svůj svět, že jsem neměl takové štěstí jako můj předek policejní rada Mühlbach, který mohl stisknout spoušť revolveru v jistotě, že jeho svět vydrží ještě půl století. Chtěl jsem zjistit, kdy se StB odchýlila od dějinami předurčené cesty, proč nakonec všechny ty bravurní akce proti třídnímu nepříteli, o nichž jsme se učili na Vysoké škole SNB jako o vzorech správné čekistické práce, nakonec selhaly.

Náhle jsem získal pocit, že to je hlavní důvod mého pobytu v minulosti, a nikoliv odkrývání záhad kolem života Boženy Němcové.

Jenže pak se to jaksi zvrtlo a prsten od vévodkyně mě nasměroval jinam.

Kapitola 15

Je pravda, že budovou Ministerstva vnitra na Letné, jíž se říká „kachlíkárna“, jsem se toulal hned po válce, kdy byl ministrem Václav Nosek. To on vyprovokoval demisi reakčních ministrů a přispěl rozhodujícím dílem k Vítěznému únoru. Byl také zakladatelem Státní tajné bezpečnosti, takovým českým Felixem Dzeržinským.

V suterénu této konstruktivistické budovy jsem pak někdy v roce 1955 narazil na povědomou tvář. Ze dveří místnosti označené jen evidenčním číslem náhle vyšel mladík, v němž jsem poznal pozdějšího kolegu Kahovce ze 4. správy. Pečlivě za sebou zamkl všechny tři zámky, jimiž byly dveře trezorového typu vybaveny.

Pro mě to však nebyla žádná překážka.

Místnost s malým podstropním okénkem (vedlo do vnitřního zákoutí kachlíkárny) opatřeným solidní mříží, do níž jsem prošel zdí, byla překvapivou kombinací kanceláře, archivu a skladu. Na jedné polici u stěny byly vyrovnány fascikly se spisy, z nichž některé nesly na hřbetě říšskou orlici s haknkrajcem, na druhé pak větší lepenkové krabice a dlouhý dřevěný futrál. U protilehlé stěny byl přistaven další psací stůl a vedle plechová, šedě natřená registračka. Stálo na ní rádio, nový přijímač značky Tesla. Zůstalo puštěné a Rudolf Cortés právě prázdné místnosti oznamoval, že „váš dům šel spát“ a že to „okno, okno tvoje vidí k tobě do pokoje, když já už nevidím“.

Jedna z krabic stála na psacím stole přímo pod oknem a byla otevřená. Její víko leželo vedle a na něm spočívala buřinka, jakou nosili lépe situování pánové na sklonku 19. století. Přistoupil jsem napřed k polici s fascikly a jako první mě zaujaly ty s říšskou orlicí. Kromě oficiálního znaku třetí říše nesly také nápis. Byl psán kurentem a téměř okamžitě jsem jej přečetl. Königedelstein, stálo na hřbetech, přesněji řečeno Königedelstein I až XIV, protože spisů bylo čtrnáct.

Pak tam byly i novější fascikly označené česky Akce Karmín. Nemohl jsem si však ani české, ani německé svazky přečíst, chyběl mi někdo, kdo by jimi listoval.

Proto jsem od polic zamířil ke stolu, abych si prohlédl černý klobouk. Teprve až když jsem se nad něj sklonil, postřehl jsem stříbrnou tepanou brož, jež byla do něho vetknuta.

Měla zvláštní tvar, základna připomínala květ se dvěma trojicemi do sebe zasunutých lístků. Střed brože tvořil rovnoramenný trojúhelník a kolem každého jeho vrcholu byl opsán kruh o poloměru odpovídajícím polovině délky strany trojúhelníka. Další tři kruhy byly vedeny nad stranami a všechny protýkající se hrany zdobily drobné safíry. Ve středu trojúhelníku pak trůnil do trojhranu vybroušený kámen karmínové barvy.

Okamžitě jsem poznal, že je stejně žilkovaný jako kámen v prstenu od vévodkyně. Svýma nehmotnýma očima, ale výkonnýma jako mikroskop, jsem viděl i drobounké nápisy uprostřed kruhových lístků a hran trojúhelníka. Tu brož i s kloboukem jsem již někde zahlédl a téměř okamžitě si vzpomněl, za jakých okolností k tomu došlo.

* * *

Možná jste zvědaví, zda mě někdo poznal, zda jsem za tu dlouhou dobu pobytu v minulosti nenarazil na někoho podobného jako já. Nu a toho se týká příhoda, kterou jsem si při pohledu na klobouk vybavil.

Stalo se to někdy v roce 1893, kdy byla zahájená asanace Židovského Města, tedy Páté čtvrti, kde jsem při sledování komisaře Mühlbacha strávil tolik času. Zabloudil jsem do těch křivolakých uliček, abych si je ještě jednou prošel, než se pustí do díla demoliční čety (netušil jsem, že Židovské Město se bude bourat dvacet let). A v Hahnově ulici se najednou z klenutého průchodu vedoucího k bývalému Wassertrumovu vetešnictví vynořil asi čtyřicetiletý, dobře oblečený muž.

Málem do mě vrazil.

„Promiňte, vašnosti,“ omlouval se německy, „spatřil jsem vás až na poslední okamžik.“

Zůstal jsem stát jako zkoprnělý.

Ten člověk mě viděl!

Naštěstí také on ztuhl. Viděl jsem, jak se mu na obličeji usazuje výraz děsu.

„Go… go… lem,“ vykoktal třesoucím se hlasem.

„Vy… jste… Golem,“ zopakoval o něco pevněji. „Proč jste za mnou přišel? Poslal vás duch rabbiho Löwa, abyste se mi pomstil za jeho evokaci?“

Byl jsem stále tak překvapený, že jsem nedokázal nic říct.

„Jestli je tomu tak, ujistěte svého pána, že se to již nebude opakovat. Naše lóže se těchto pokusů vzdá, máte mé čestné slovo. Abych vás přesvědčil, hned si sundám klobouk,“ dodal a opravdu smekl.

V tom okamžiku zmizel z jeho obličeje výraz pokory a strachu a nahradil jej výraz úlevy. Oči se mu rozostřily a já pochopil, že mě už nevidí.

Sklopil oči na klobouk.

Já také.

A tehdy jsem poprvé spatřil tu podivnou brož s karmínovým kamenem uprostřed.

„Myslím, že jste ještě tady,“ řekl tiše a zřejmě nabyl odvahy, neboť pozvedl ruku s kloboukem, aby si jej znovu nasadil, „a rád bych se na vás ještě jednou podíval.

Pochopte, nikdy předtím jsem neuspěl…“

Já však neměl zájem, a přestože to logicky nemělo smysl, ohnal jsem se, abych mu klobouk vyrazil.

Fungovalo to!

Po dlouhé době jsem zase něco cítil v rukách a vyražený klobouk přistál asi metr od muže.

„Jestli si přejete zůstat neviditelný,“ řekl pokorně muž, „nechám klobouk s Trojitou manifestací ležet na zemi, dokud neodejdete. Nebo nechte odejít mě,“ dodal prosebně.

* * *

Teď jsem tu buřinku, pravda, poněkud zvetšelou, měl zase před očima a automaticky jsem po ní sáhnul. A znovu jsem ucítil její materiál, nyní i chladnou hladkost brože. Obrátil jsem ji vzhůru nohama a nahlédl dovnitř, jako bych čekal, že z její dutiny vyskočí králík.

Nebylo tam nic, jen na vnitřním pásku bylo napsáno „Athanasius Pernath“. Jméno majitele, firma?, nevěděl jsem, nic mi to neříkalo.

Nasadil jsem si klobouk na hlavu a málem vyjekl.

Bylo to, jako když si nasadíte na oči noktovizor. Jen s tím rozdílem, že všechno nebylo zelené, ale oranžové – jako by všechno kolem mne bylo vyfouknuto z poloprůhledného oranžového skla. Viděl jsem skrz nábytek, skrz rádio, skrze regály, skrze krabice. Rozpoznal jsem jejich obsah, neboť višňově žhnul. V podlouhlém dřevěném futrálu spočíval středověký meč s rudě zářícím bodem na konci jílce. Uvědomil jsem si, že to je velký karmínový kámen téhož druhu jako na prstenu od vévodkyně. Také ostatní předměty v krabicích žhnuly tu menšími, tu většími temně rudými body a tečkami. Stačil jsem ještě rozeznat náušnice, náramek, náhrdelník, kapesní hodinky, jejichž vnitřek zářil jako souhvězdí – zřejmě měly z karmínového kamene vyrobená ložiska –, a pak vypouklý předmět o velikosti malého talířku, na němž rudé tečky splývaly do spirály vinoucí se od obvodu až na vršek, než mě cvakání zámků upozornilo, že se Kahovec vrací.

Strhl jsem si buřinku z hlavy a položil ji zpět na lepenkové víko jen o pár sekund dříve, než do místnosti vstoupil necelých čtyřicet let starý chlapík v obleku a s nařvaným obličejem pod vlnitými tmavými vlasy.

„Až po vás, soudruhu Šalgoviči,“ teprve za ním se s těmito slovy vsunul do místnosti Kahovec.

„Tak tuná je všetko, súdruh poručík?“ optal se ten chlápek. Měl tak nízký krk, že mu hlava jakoby přímo rostla z límce bílé košile.

„Povedajtě mi, co ste zistil, abych mohol referovať súdruhovi miňistrovi,“ spustil nečistou slovenštinou a já pochopil, že patří k té klice Rusínů, která přišla z východu se Svobodovou armádou a použila Vítězný únor ke kariéře, o které by se jim jinak ani nesnilo. Nemohl jsem vědět, že za třináct let budu přihlížet, jak tento chlapík zatýká stranické a státní představitele včetně Dubčeka a předává je Sovětům.

Z Kahovcova raportu vyplynulo, že po nástupu Hitlera k moci se hnutí völkisch stalo součástí oficiální nacistické ideologie a na jeho podporu vznikla státem podporovaná organizace Ahnenerbe, kterou v roce 1935 založil Heinrich Himmler jako společnost pro studium antropologických a kulturních tradic árijské rasy. Kromě archeologických sekcí existovala i sekce pro sběr nordických a árijských legend, a právě v sudetoněmeckém prostoru tato sekce narazila na pověsti o magických předmětech osazených zvláštními temně rudými a žilkovanými drahokamy.

Po začlenění do SS měla Ahnenerbe expozitury na všech obsazených územích a fungovala i v protektorátu Čechy a Morava. Zde jí padly do rukou další artefakty s temně rudými kameny, o nichž legendy hovoří jako karmínových nebo královských kamenech. A když se stal protektorem Heydrich, byly do Prahy převezeny i předměty nalezené jinde.

„Jako tento klobouk,“ řekl Kahovec a ukázal na buřinku na stole. „Patřil Gustavu Meyrinkovi, německému spisovateli židovského původu a okultistovi, který žil až do roku 1904 v Praze, ale pak přesídlil do Německa a zemřel ve Starnbergu u Mnichova.“

Kahovec vylovil a otevřel jeden z českých fasciklů a ukázal chlapíkovi bez krku fotografii spisovatele. Poznal jsem muže, který mě spatřil na Hahnově ulici.

„V roce 1891 patřil k zakladatelům okultní lóže U Modré hvězdy,“ pokračoval. „Jeho nejslavnější román Golem se odehrává v Praze kolem roku 1890 v asanovaném…“

„Myslitě teho Golema,“ skočil mu Šalgovič do řeči, „čo o něm súdruh Werich nakrútil film Cisárův pekár? Múdry film, taký proletársky…“

„Ne, bohužel ne, soudruhu Šalgoviči,“ Kahovec zakroutil hlavou. „Meyrink si nepředstavoval Golema jako hliněného obra, ale jako mocnou bytost, která dokáže procházet různými světy,“ odložil spis a vzal do rukou buřinku, „s čímž souvisí tento medailon. Říká se mu Trojitá manifestace, neboť manifestuje tři světy existence.“

Levačkou sebral ze stolu lupu a i s kloboukem ji nabídl Šalgovičovi.

„Jak můžete vidět, soudruhu Šalgoviči, nad horním rohem centrálního trojúhelníku s královským kamenem je mundus Angelicus neboli svět andělů, nad levým pak mundus Stellaris, hvězdný svět, a nad pravým Mundus Elementaris, kde žijí normálně lidé. Němci předpokládali, že tento medailon je univerzální branou, která po přesně provedené evokaci umožňuje lidem libovolně přecházet do ostatních světů. Udělá tedy z člověka něco jako Golema. Karmínový kámen uprostřed pak funguje jako egregor síly.“

„Čože?“ optal se zmatený Šalgovič a odložil klobouk na stůl, jako by se ho štítil.

„Něco jako generátor, který dodává energii, soudruhu Šalgoviči.“

„Také buržoázne táraniny,“ vybuchl zmíněný soudruh. „Aký to má smysel? S tím mám ísť za súdruhem miňistrem?!“

„Já bych to nepodceňoval, soudruhu Šalgoviči,“ oponoval Kahovec. „Moderní atomová fyzika přece předpokládá existenci zatím neznámých sil a Němci si mysleli, že průzkum těchto předmětů je k těmto silám dovede. Neviditelnost, čtení myšlenek, ovládání předmětů na dálku, zabíjení jen pomyšlením – to jsou přece věci, které se hodí každé zpravodajské službě, každé armádě. Nesmíme přece dopustit, aby nás imperialisté předběhli. A Američané tyto materiály znají,“ ukázal na německy nadepsané fascikly, „určitě si je v šestačtyřicátém ofotografovali, než je nám vrátili. Ale tady ty předměty,“ ukázal na lepenkové krabice, „zkoumat nemohli, na to čas neměli.“

„Tak dobre,“ podvolil se Šalgovič, „nechať rozhodne súdruh miňistr.

A vy, súdruh poručík, držajtě jazyk za zuby.“

„Také buržoazne táraniny,“ mumlal si znovu, tentokrát však poněkud vyděšeně, když vycházel z místnosti.

* * *

O pár dní později se v suterénní místnosti opravdu objevil ministr vnitra Rudolf Barák. Šalgovič ho obskakoval jako pinčl a také Kahovec se mohl přerazit ochotou. Vytahoval z krabic další karmínové artefakty a ke každému odvyprávěl příslušnou legendu.

Mezi jiným vytáhl i ten předmět ve tvaru podšálku. V obyčejném světle jsem zjistil, že to je jakási malá čepička spletená ve valné míře ze stříbřitě se lesknoucích korálků. Mezi ně pak byly vloženy korálky jiné barvy – provrtané karmínové drahokamy, jež vytvářely na ploše čepičky spirálu.

„To je jarmulka, čepička, kterou židé nosí do synagogy,“ vysvětloval Kahovec. „Gestapo se k ní dostalo po zatčení Jana Kefera, knihovníka Národního muzea v Praze a velkého znalce esoterických nauk. Pracoval také v knihovně Strahovského kláštera a ve vatikánských knihovnách. Byl sekretářem a posléze předsedou československé hermetické společnosti Universalia. Nacisté mu nabídli, aby pracoval pro Hitlera v týmu jeho okultních poradců, ale Kefer odmítl a zahynul v koncentráku. Těsně po zatčení pořádal v Petschkově paláci pro Ahnenerbe zabavené okultní a esoterické spisy a tato kolekce, spolu s jeho vlastními knihami a záznamy, vytvořila základ nacistického archivu Königedelstein. Jsou to tamty svazky,“ ukázal na police, „fascikly Königedelstein II až XI. K jarmulce se v nich uvádí, že ji legenda přisuzuje legendárnímu rabbimu Löwovi, který prý s ní mohl vstoupit do všech kabalistických světů.“

Barák se zeptal, co to znamená, ty kabalistické světy, a Kahovec mu vysvětlil, co to je kabala. Vysypal ze sebe, že to druh židovské mystiky, který pokládá obsah Starého zákona za číselnou šifru. Její dešifrování pak umožňuje mystikovi napodobit Boží dílo, vytvořit svůj vlastní svět i se živými umělými tvory, jakým byl právě Golem. Nebo se pohroužit do vlastního nitra a stát se součástí Boha.

Musím uznat, že se připravil dobře, ale Barákovi se to příliš nezamlouvalo.

„Všechno je to náboženská veteš, fašistické blábolení,“ jen poněkud elegantnějšími slovy se Barák připojil k názoru, který již vyslovil Šalgovič. „Otevřely ty věci před vámi některý z těch kabalistických světů?“ optal se ironicky.

Kahovec zavrtěl hlavou a podotkl, že návody k evokacím z Keferovy pozůstalosti, jež mají předměty aktivovat, jsou obecné a efemérní, takže se z nich obtížně vychází.

„Tak vidíte, soudruhu,“ vpálil mu ministr, „všechno jsou to jenom buržoazní pověry, které nás mají zdržet na cestě ke světové proletářské revoluci.“

„Počkejte, soudruhu ministře,“ opovážil se namítnout Kahovec. „Nechali jsme totiž udělat rozbor tady těch stříbřitě lesklých korálků,“ ukázal na jarmulku. „Jsou z germania,“ dořekl s důrazem a vyčkávavě se zahleděl na své nadřízené. Vzápětí mu nadějný úsměv zamrzl na rtech.

„Čo to také germáňijum?“ optal se nechápavě Šalgovič. „Germaňcov je treba bit po papulách,“ široce se usmál při vzpomínce na svou příslušnost ke Svobodovu sboru, „ako sme ich bili ve čtyricať pjatom, a ně se s nimi babrať!“

Na Barákově obličeji bylo vidět, že ani jemu slovo germanium nic neříká, takže zkroušenému Kahovcovi nezbylo než trpělivě vysvětlit, že germanium je polokov, který umožnil ve Spojených státech vývoj revolučně nové, miniaturní elektrotechnické součástky. Podle rozvědky se jí v Americe říká tranzistor a oproti rádiové lampě je velká jako nehet malíčku, což umožní, aby se pro armádu stavěly desetkrát menší a lehčí radiostanice, pro letectvo pak desetkrát lehčí a menší palubní radiolokátory.

„Ten polokov byl objeven až v roce 1886, ale naše jarmulka zřejmě pochází z konce 16. století. Už to stojí za to, abychom zkoumali, jakými metodami se k ní rabbi Löw, nebo kdo to byl, dostal, abychom v tomto směru dohnali americký náskok.“

Barák se zaškaredil.

„Jestli máte pravdu, tak je to záležitost pro Sověty,“ řekl. „Budeme muset informovat Moskvu a čekat na stanovisko sovětských soudruhů.“

„Nechal jste z těch věcí vůbec vzít otisky prstů?“ otázal se ještě a myslel ten nesmysl naprosto vážně. Otisky prstů mrtvých nebo kdovíkam rozehnaných gestapáků, pokud se vůbec zachovaly, nemohly k ničemu přispět.

Konsternovaný Kahovec zavrtěl hlavou.

„No vidíte, soudruhu,“ dodal káravě Barák. „O nějakém germaniu víte všechno, ale na to, že základem policejní práce jsou otisky, jste zapomněl. Nechte je z těch věcí sejmout, než přijdou do archivu,“ jako předvídavý aparátník zřejmě věděl, jaká odpověď z Moskvy přijde.

* * *

Nespletl se a za měsíc byla suterénní místnost už prázdná a veškeré spisy a krabice uloženy v archivu. Kahovce přeložili k operativě, ale s pověstí, že je dobře zapsán u Baráka. V roce 1961 pak měl potíže, neboť Barák vylicitoval hru příliš vysoko, rozhodl se vyzvat k zápasu o moc přímo prezidenta Novotného, a padl. Novotný ho osobně zatkl přímo na ÚV a na ministra vnitra povýšil Lubomír Štrougal, předtím ministr zemědělství.

Mezitím začali Američané dělat pokusy s mimosmyslovým vnímáním. Pohrávali si s myšlenkou, že telepat by, kupříkladu, mohl detekovat jadernou ponorku s balistickými střelami kdekoli na světě i v hlubokém ponoření. Za studené války by taková schopnost představovala superzbraň.

Při prvním podplutí severního pólu atomovou ponorkou Nautilus v roce 1958 byl jeden z členů posádky pověřen telepatickým pokusem se Zenerovými kartami. V určený čas si poručík „Jones“ před sebe položil jednu z těchto karet s jednoduchým geometrickým obrazcem a intenzivně na něj myslel. V laboratoři firmy Westinghouse se pak nad rozloženou sadou Zenerových karet pokusil o příjem obrazce telepat, student Duke University z Durhamu známý jako „Smith“. Po návratu ponorky na základnu se komisionálně vedené záznamy porovnaly a shoda byla natolik významná, že přiměla americké ozbrojené síly, aby v pokusech s mimosmyslovým vnímáním pokračovaly.

Sovětská zpravodajská služba se o těchto pokusech dověděla a také Sovětský svaz se vrhl do zkoumání mimosmyslového vnímání. Pokusy se senzibily probíhaly od roku 1964 ve více než dvaceti pěti státních vědeckých laboratořích, přičemž výjimečnou schopnost psychokineze prokázala Niněl Sergejevna Kulaginová. Ani Praha nemohla zůstat stranou a v roce 1967 ministr vnitra Kudrna nechal ustavit Koordinační skupinu pro výzkum otázek psychotroniky, která měla krycí pracoviště na Vysoké škole chemicko-technologické. Termín psychotronika razil doktor Zdeněk Rejdák, který se v roce 1967 stal vůdčím duchem této skupiny, jako senzibil zde pak pracoval páter František Ferda.

Na jaře 1968 vystřídal Kudrnu na vnitru Josef Pavel a jeho náměstkem se stal plukovník Viliam Šalgovič. Když Dubčeka varovali, že je to zarytý stalinista, odpověděl, že ho bude mít alespoň na očích a že to je starý kamarád. Kupodivu, kromě schůzek se svým sovětským řídícím důstojníkem, neboť Šalgovič byl nejen zarytý stalinista, ale hlavně agent KGB, si tento „starý kamarád“ našel čas i na Karmínový archiv a nařídil, aby jej prozkoumala Rejdákova skupina KSVOP. Akce dostala krycí název PONOR 2 a spolu s ostrahou jsem jel v pancéřovém voze Československé státní banky, jenž byl na převoz artefaktů a spisů do laboratoře na VŠCHT kvůli bezpečnosti a za hlubokého utajení použit. Šalgovič si také vzpomněl na Kahovce, nyní kapitána, a jmenoval jej velícím důstojníkem akce, aby vyhodnocoval výstupy PONOR 2 a předkládal je ministrovi.

* * *

Již dříve jsem v laboratoři KSVOP trávil dost času a jako neviditelný divák přihlížel všem těm různým pokusům se siderickým kyvadélkem a virgulemi všeho druhu. Svrběly mě prsty, abych se do těch pokusů nějak aktivně zapojil a udělal výzkumníkům radost, ale i když jsem se mentálně snažil, nedocílil jsem žádných hmatatelných výsledků. Neměl jsem žádné fyzické receptory. To vše se mělo změnit, když do laboratoře dorazil Karmínový archiv.

Nedokázali s ním pohnout, ani páter Ferda ne, poněvadž Kahovec měl pravdu. V originálních německých dokumentech, respektive v původních Keferových papírech nebyly žádné jednoznačné návody, ale záhadné jinotaje – ještě zapeklitější než ten na rámu přezdívaném Kronosovo oko. Ačkoli ty hermetické texty slovně apelovaly na morální čistotu a dobré úmysly operatéra, byl za nimi až příliš často sexuální chtíč a k prolomení evokačních šifer bylo zapotřebí naopak překonat společenské zábrany a chovat se animálně. To byla ta nejlepší obrana před konvenčně uvažujícími lidmi, která se dala vymyslet, a magikové nebyli hloupí. Koneckonců důkazem správnosti mého přesvědčení byl i způsob, jakým jsem uvedl do chodu Kronosovo oko, jenom já jsem věděl, co znamenají slova „slzy života“. Mimochodem, tento výraz napovídal, že rám musel sestrojit starší muž, mladší by určitě použil výraz „gejzíry života“.

Zatímco se venku rozbíhalo Pražské jaro, komunističtí intelektuálové se před studenty veřejně káli za své stalinistické hříchy a ze skříní režimu vypadával jeden kostlivec za druhým, byl jsem v laboratoři pečený vařený a musel jsem se držet na uzdě, abych si nesáhl na některý artefakt a neproměnil místnost v rejdiště létajících předmětů. Nesměl jsem se prozradit, poněvadž by se to okamžitě dověděl Kahovec.

Začátkem srpna jsem však musel svoje stanovisko přehodnotit. V laboratoři se začalo fotit. StB prostřednictvím Kahovce dodala několik speciálních vysoce citlivých filmů, aby se potvrdilo, nebo vyvrátilo, zda artefakty vyzařují kromě viditelného spektra i v ultrafialové nebo infračervené oblasti. Po jedné sérii fotografování si pánové udělali kafépauzu a páter Ferda pil bylinný čaj. Kupodivu se nediskutovalo o politice jako obvykle a docent Karel Drbal, který ve skupině zastupoval fyziku, se začetl do jednoho z fasciklů Karmínového archivu.

„Tohle je zajímavé,“ řekl do ticha rušeného jenom srkáním kávy a čaje, „tenhle artefakt Němci sháněli úplně zoufale. Jednalo se o obrazový rám, kterému se v malířských legendách…“ pomalu četl, „… říká Kronosovo oko… Měl to být jakýsi stroj času, který ale přemisťuje do minulosti jenom duchovní podstatu člověka, jeho astrální tělo. K jeho iniciaci měl pak sloužit karmínový drahokam. Zde se píše…,“ otočil na další zažloutlý list papíru, „že karmínové drahokamy jsou úlomky valounu, který používala rasa nadlidí žijících v podzemí jako kondenzátor energie. Je tady ještě další hypotéza – že se jedná o zhmotnělou energii vrilu. Nacisté si od rámu slibovali, že je provede nejen do minulosti, ale i do podzemní říše těchto nadlidí, nebo do vesmíru, pokud do něj vloží příslušný obraz. A dostali se jenom…, k této fotografii.“

„Náckové zapletli vril do všeho,“ podotkl pohrdavě Rejdák. „Podle mého názoru jsou vůbec všechny tyto teorie, evokace a vlastně i Velké magistérium alchymistů jenom kouřová clona. Jsem přesvědčen, že u všech těch amuletů a magických artefaktů existuje jednoduché mentální tlačítko, které stačí zmáčknout nějakým tělesným stavem nebo duševním rozpoložením.“

„To ti Véna písk,“ řekl jsem nahlas, ale i tak to byla jenom nezvučná pochvala.

„A vůbec, v alchymii nejde o nic jiného než o ukojení libida,“ pokračoval Rejdák, „o dosažení trvalého orgastického stavu…“

„No nazdar,“ Drbal vyjekl tak náhle, až jsem se lekl, že mě předtím přece jen zaslechl. „Podívejte se, kdo je na té fotce.“

Dal pak fotografii velikosti slovníčku kolovat.

Já jsem se na ni dívat nemusel, originál mi visel doma.

„To je určitě nějaký podvrh, fotomontáž,“ usoudil doktor Rejdák.

„Zřejmě jsme první, kdo si při prozkoumávání Karmínového archivu té fotky všiml,“ glosoval páter Ferda. „Takovou blasfémii bychom si měli nechat pro sebe.“

„Každopádně má ta dáma na pravé ruce prsten s karmínovým kamenem,“ konstatoval Drbal, který si vzal na prohlížení fotky lupu, „prostě stroj už má vestavěný pohonný generátor.“

„Američané zřejmě nepoznali, kdo na té fotce je,“ uvažoval nahlas páter Ferda. „Nedá se čekat, že by důstojníci CIA znali Hellichův portrét Boženy Němcové, i když s jiným tělem. Nebo si myslíte, že je… pravé?“ nadhodil ostýchavě.

„Otázka je, jestli to věděli nacisté… teda, kdo je na obraze,“ upřesnil Rejdák, jenž otázku pravosti těla neřešil.

„Nebo Noskovi estébáci, když v roce 1946 archiv přebírali od Američanů,“ podotkl Drbal s hlavou skloněnou ke spisu.

„Šalgovič určitě ne,“ opáčil Rejdák a pánové se dali do smíchu.

Docent Drbal mezitím dolistoval spisem ke konci.

„O Boženě Němcové tady není ani zmínka. Vlastní obraz se pokládá za vedlejší. Určuje jenom cílovou oblast exkurze. Prý to vyplývá z řeckého návodu ukrytého do vlysů na rámu. Prý to znamená,“ zarecitoval, „kámen králů otevírá Kronosovo oko, pohled se tváří zaměřuje a slzami života se k mrkání nutí.“

Natočil ke kolegům list s proužky fotografií nalepenými pod sebe.

„Podívejte se, mají tady zvětšeniny rámu a jednotlivé alfabety nápisu jsou zvýrazněny červeně.“

Rejdák vzal do ruky původní fotografii a začal si ji také prohlížet pod lupou.

„To nemohli udělat z téhle fotky,“ prohlásil, „museli mít negativ, skleněnou desku.“

„Na žádnou jsme zatím nenarazili,“ podotkl Ferda, „ale je pravda, že jsme ještě všechny krabice neprošli.“

Mezitím si Rejdák prohlížel rub fotografie.

„Fotoateliér Winter, Prag,“ přečetl razítko firmy, „nic víc tady není.“

„Asi bychom měli informovat Kahovce,“ navrhl Drbal, „aby se podíval, jestli nám dovezli opravdu všechno“.

„Ten má teď spíše starosti s klubem bývalých muklů K 231,“ odpověděl mu páter Ferda.

„K 231 je už pasé,“ vmísil se do debaty doktor Rejdák. „Před třemi týdny schválilo Národní shromáždění zákon o soudních rehabilitacích a muklové dostali to, co chtěli. Tím pádem ztratil K 231 smysl existence.“

Pak se pánové začali hádat kvůli K 231, jestli je činnost tohoto klubu bývalých politických vězňů odsouzených na základě gumového zákona č. 231 na ochranu republiky z roku 1948 oprávněná, nebo ne.

Přestal jsem je poslouchat a přemýšlel o problému, který přede mnou vyvstal. Uvědomil jsem si, že musím projít Karmínový archiv osobně a zjistit, co všechno je v něm o jednotlivých artefaktech uvedeno, hlavně však o Kronosově oku, jestli tam nejsou nějaké informace, které by mě mohly ohrozit nebo v budoucnu přivést Kahovce na mou stopu. Musel jsem tedy svému astrálnímu tělu opatřit fyzické tělo.

Trvalo mi několik nocí, než jsem přišel na správný postup, jak se zhmotnit.

Napřed jsem sáhl jednou rukou po Trojité manifestaci, a jakmile jsem získal hmat, nasadil jsem si Löwovu jarmulku. A ejhle, náhle stál v laboratoři Zdeněk Milbach v celé kráse zralého věku třiapadesáti let, ve značkových džínách Wrangler a mikině Reebok. Viděl jsem zase svoje ruce a nohy, vnímal odpor světa proti mému pohybu a zase cítil průvan ve vlasech.

Mohl jsem zase strčit ruce do kapes a při tom jsem v pravé kapse nahmatal nějakou hladkou oblou krabičku. Byl to mobil, který vždy v kapse nosím. Vyjekl jsem radostí, protože to znamenalo, že si budu moci karmínové artefakty a důležité spisy nafotit.

Ztratil jsem však svůj rentgenový zrak, takže jsem si musel svítit. Pociťoval jsem zase hlad a žízeň, takže mi nezbylo nic jiného, než vyrážet na loupežné výpravy do kantýny. Musel jsem se kvůli tomu naučit mentálnímu ovládání jarmulky. Připomínalo to ruční ladění rádia, jenže místo stanic jste v tomto případě ladili funkce. A nikoli rukou, nýbrž myšlenkovým soustředěním.

Mysteriózní krádeže v kantýně (v nehmotné podobě jsem procházel dovnitř zdí, po zhmotnění otevřel výdejní okénko, ukořistěné potraviny vyhodil ven, okénko zavřel, odhmotnil se a prošel na chodbu) záhy posílily přesvědčení uklízeček a vrátných, že v budově straší a že za to může existence Rejdákovy laboratoře.

Noční vrátní tvrdili, že se v ní samo rozsvěcuje a zhasíná světlo a zapíná a vypíná rádio po drátu. Měli pravdu, protože jsem si při nočním listování ve spisech dráťák opravdu pouštěl, ale nikdo jim nevěřil. Ani Rejdák ne, i když to byl důkaz paranormálních jevů, o jejichž existenci byl skálopevně přesvědčen.

Probíral jsem se archivem metodicky, od úplného počátku. Z přiložených protokolů jsem se dověděl, že byl opravdu součástí takzvaného Štěchovického archivu. Američany na něj upozornil ve Francii zajatý důstojník SS Günther Achenbach. V únoru 1946 pak šest Američanů z vojenské rozvědky G-2 pod velením kapitána M. Richardse vyrazilo ještě se dvěma francouzskými důstojníky a Achenbachem jako průvodcem na tajnou misi do Čech. Měli štěstí, když je Achenbach dovedl k zavalené štole u Štěchovic, řádila právě sněhová bouře. Ze zavalené štoly, navíc zajištěné nástražnými náložemi, jež museli ženisté skupiny odstranit, pak vynesli jednotlivé bedny s německými dokumenty a odvezli do americké zóny okupovaného Německa. O den později se o pirátské akci dověděla československá vláda a ministr zahraničí Jan Masaryk podal americkému velvyslanci demarši. Americká vláda vyjádřila hluboké politování a nařídila archiv sestávající z písemností SS a gestapa vrátit. K tomu pak 2. března 1946 došlo.

* * *

Bylo to někdy za polovinou srpna, kdy jsem se teprve dostal ke svazku týkajícího se mého rámu. V souladu se základní legendou byl nadepsán Kronosovo oko a obsahoval podrobnosti, rešerše různých okultistů, historiků, specialistů na rudolfínskou Prahu, folkloristů a kunsthistoriků. Všichni kladli vznik rámu do rudolfínského období, ale neshodovali se v osobě tvůrce.

V této úloze figuroval nejen císařův osobní řecký lékař Makropulos (kvůli řeckému návodu), ale také magistr Edward Kelly. V rešerši věnované tomu slavnému anglickému magikovi se uvádělo, že ovládal časoprostorovou smyčku 1. řádu, tj. náhled do jiné časové dimenze, aniž by mohl pozorovatel do ní fyzicky vstoupit nebo ji nějak ovlivnit. Byly zde uvedeny pocity takového pozorovatele, které přesně odpovídaly mým zážitkům. Také zde stálo, že když pozorovatel ztratí kontrolu, vystoupí ze smyčky přesně v tom okamžiku, kdy do ní vstoupil.

V úvahu však také přicházel John Dee, dvorní alchymista Rudolfa II. Daroval císaři zázračné zrcadlo, avšak poté rychle upadl v nemilost.

Autor této rešerše pak rozvíjel hypotézu, co by se stalo, kdyby bylo do rámu zasazeno zrcadlo, kam by v takovém případě přemístilo operatéra. Odvozoval, že buď by vyrazil na cestu do vlastního těla (ve spisu byl na tom místě vložen lístek psaný doktorem Rejdákem, který odkazoval na americký sci-fi film Fantastická cesta natočený režisérem Richardem Fleischerem v roce 1966), nebo by takto zarámované zrcadlo mohlo zastavit biologický čas zrcadlící se osoby. Jednoduše řečeno, stárl by odraz v zrcadle, nikoli skutečný člověk. Autor se odvolával na román Obraz Doriana Graye anglického literáta Oscara Wildea a navrhoval prozkoumat život tohoto autora, aby se ověřilo, zda osobně nenarazil na zázračné zrcadlo Rudolfa II., tedy na Kronosovo oko.

Mnohem zajímavější byl přiložený pamětní spis jisté Marie Orsitschové narozené ve Vídni, jež proslula jako vůdčí duch tajné společnosti Vril, pojmenované podle energie, jíž disponuje arayanská kosmická rasa nadlidí žijících v systému Aldebaran. Tato dáma uváděla, že poté, co se na tajné základně 211 v Antarktidě nedaří konstruovat létající talíře Haunebu s pohonem na bázi rtuťového generátoru vírového pole inženýra Hanse Kohlera, a jejich vlastní projekty kosmických plavidel Vril navržených na základě mentálně vyslaných návodů z Aldebaranu se opožďují, mohlo by Kronosovo oko posloužit jako nouzový prostředek pro spojení s Arayany, aby mohli být požádáni o pomoc Hitlerovi. Marie Orsitschová si představovala, že do rámu by byla vsazena fotografie příslušné oblasti vesmíru. Také navrhovala vsadit do rámu fotografii Marsu a ověřit, zda na něm existuje arayanská základna, neboť tím by se pomoc Třetí říši urychlila. Karmínové drahokamy, známé též jako královské kameny, jsou nepochybně zkondenzovanou energií vrilu a na konstrukci Kronosova oka se určitě podíleli Arayanové, tvrdila Orsitschová. Její spis končil patetickým apelem, aby SS napnula všechny síly při hledání tohoto artefaktu, neboť právě on by mohl rozhodnout osud Hitlerovy říše, zabránit, aby se árijská rasa utopila v nečisté krvi Židů a ostatních pololidí.

Následovala operační zpráva gestapa, založená na výpovědi zatčeného Jana Kefera. Při výslechu uvedl, že v polovině 19. století byl rám určitě v Praze, pravděpodobně ve vlastnictví židovského vetešníka jménem Wassertrum, jak zjistil při svém pátrání již spisovatel a okultista Meyrink. Pražské gestapo se pak obrátilo na kolegy ze Starnbergu, kde Meyrink v roce 1932 zemřel. Ti pak prohledali dům, v němž žil, a vyslechli lidi, kteří ho znali. Tento lov přinesl významnou kořist – obálku nadepsanou „Chronosauge“, jež obsahovala fotografii zarámovaného obrazu – aktu černovlasé ženy. Na rubu nesla razítko fotoateliéru „Winter, Prag“, což vrátilo pátrání zpět do Prahy.

Úkol najít obraz dostal nově jmenovaný říšský protektor Heydrich. Zapojil do pátrání i svůj Sicherheitsdienst, avšak bylo to gestapo, které začátkem června 1942 provedlo v této firmě a ve všech jejích pražských pobočkách důkladnou prohlídku, již personál přisuzoval pátrání po lidech, kteří pomáhali při atentátu na Heydricha. Prohlídka přinesla další úspěch – skleněný negativ Meyrinkovy fotografie, z něhož se daly pořídit kvalitní zvětšeniny. Ty pak potvrdily, že se opravdu jedná o Kronosovo oko, a odhalily nápis, zřejmě zašifrovaný návod, jak rám uvést do chodu.

Nepodařilo se však nalézt jakékoli stopy po fyzické existenci rámu. Staří zaměstnanci firmy Winter, dříve Vintr a ještě předtím Winter, si vzpomněli, že ve skladu fotoateliéru na třídě Viktoria, dříve Národní a ještě předtím Ferdinandova, kdysi ležela plochá dřevěná bedna, která mohla obsahovat obraz. Gestapo si následně sestavilo celý rodokmen Winterů (byl opravdu ve spisu přiložen včetně služebního záznamu policejního rady Dietera Mühlbacha s rodinnými údaji) a podrobilo důkladnému výslechu všechny příslušníky rodiny. Když to nepřineslo úspěch, vyslechlo příbuzné po ženské linii. Ani to však k ničemu nevedlo, o obraze nahé černovlasé krásky nikdo nic nevěděl a v domácnostech rodu Winterů žádný takový obraz nebyl nalezen. SS-Obersturmbannführer Horst Böhme z SD ale odhalil jistou skulinu. Nedařilo se totiž získat žádné informace o Hermíně Winterové, dceři Leopolda Wintera. Jako by se po ní slehla zem. V matrikách se našel pouze její křestní list, ale pak už archivy mlčely, žádný oddací list, aby se eventuálně zjistilo, jak se jmenovala jako vdaná, a mohla se prověřit i tato rodová linie. Neboť jestliže rám někde byl, tak v rukou potomků Hermíny Winterové.

Šéf pražského gestapa dr. Ernst Gerke zuřil, neboť byl bombardován netrpělivými depešemi z Berlína a obával se, že bude v nemilosti přeložen na východní frontu. Nebylo to však nic platné, gestapo obraz nenašlo, i když SD nepochyboval, že se na území protektorátu Čechy a Morava nachází.

Mně bylo jasné, proč obraz nenašli. Svoz a evidenci židovských dokumentů a záznamů ze synagog, aby mohly být na jejich základě vypracovány seznamy pro likvidaci, neměl v SS na starosti Hlavní úřad říšské bezpečnosti RSHA, pod nějž spadal jak SD, tak gestapo, ale Hospodářsko-správní hlavní úřad WVHA, jemuž podléhala práce vězňů a správa koncentračních táborů. Takže svou posedlostí po organizování se Němci o stopu vedoucí k rodině Plačkových sami připravili. Přispěl tomu i antisemitismus Leopolda Wintera, který prakticky Hermínu z domu vyhodil a zakázal, aby se s ní v rodině mluvilo, natož aby se s ní a s její židovskou rodinou v Uherském Hradišti někdo stýkal.

Dumal jsem o obdobném přerušení vztahů mezi mými rodiči a prarodiči, když jsem začal hledat v krabicích skleněný negativ. To už jsem byl rozhodnut, že ho zničím, stejně jako fotografii, kterou si z něho Leopold Winter pořídil jako vzpomínku na obraz (a na svou slabost, která ho, podle jeho mínění, stála dceru).

Měl jsem puštěné rádio po drátu, Kubišová s Vondráčkovou právě zpívaly Hej, pane zajíci, takže zpočátku jsem ten bručivý zvuk nevnímal. Teprve až když jsem se zvedl od stolu a obcházel stativ s flexaretou, zesílil natolik, že jsem si ho uvědomil. Nad Dejvicemi musely přeletovat těžké turbovrtulové letouny, a to dosti nízko, neboť jsem jasně rozeznával charakteristický zvuk jejich motorů, jenž se začal valit ve vlnách nad budovou. Zřejmě to byl celý transportní sled, který se chystal přistát na Ruzyni.

Sundal jsem si jarmulku, abych mohl svým oranžovým pohledem skenovat krabice.

Pustil jsem to letecké cvičení z hlavy a soustředil se na obsah krabic. Byl jsem tím zcela zaujat. V krabicích s artefakty nic, co by připomínalo skleněnou desku, nebylo. Nakonec, bylo už nad ránem, jsem našel podezřelý plochý stín v jedné archivní krabici s fascikly. Nasadil jsem si zase Löwovu jarmulku, krabici vytáhl z police a přenesl k psacímu stolu doktora Rejdáka. Sundal jsem víko a začal vytahovat spisy, abych se dostal na dno.

Vtom přestalo rádio hrát a ozval se charakteristický hlas Věry Šťovíčkové, populární redaktorky zahraniční redakce Československého rozhlasu. Vzrušeně oznamovala, že zemi obsazují cizí vojska. Pokládal jsem to za nějakou sci-fi rozhlasovou hru, za obdobu mystifikace, jaké se v americkém rozhlase dopustil Orson Welles s Válkou světů.

Pak mi došlo, že jsem kvůli Kronosovu oku úplně zapomněl na 21. srpen 1968, že to je dnes a že jsem svědkem internacionální pomoci zemí Varšavské smlouvy.

Přesto mě to natolik překvapilo, že jsem strnul – předkloněn nad stolem, se skleněným negativem v rukou a s jarmulkou na hlavě. Najednou jsem měl úplně jiné pocity než patnáctiletý kluk, který právě teď v bytě na třídě SNB sleduje rodiče, jak si připíjejí gruziňákem na internacionální pomoc, a než ještě později jako student policejní akademie v letech normalizace.

Byl jsem jako zkamenělý a ani jsem se nehnul, když se rozletěly dveře a do laboratoře vpadl doktor Rejdák sledovaný docentem Drtilem.

„To je Rusák!“ vykřikl zmatený fyzik, když mě spatřil. „Předběhli nás!“

Rejdák se orientoval lépe.

„Co blbneš, Karle, to je návštěvník!“ vyvřískl a hnal se k fotoaparátu na stativu.

Zpanikařil jsem. Místo abych si okamžitě strhl jarmulku, pustil jsem z rukou napřed skleněný negativ a důležitou vteřinu ztratil sledováním, jak dopadá na desku stolu a rozbíjí se o ni na střepy. Měl jsem to udělat obráceně. Kdybych si napřed strhl jarmulku, vypadl by mi negativ z nehmotných rukou automaticky.

Takhle měl Rejdák čas uchopit stativ s flexaretou, namířit fotoaparát na mě a v následující sekundě natáhnout a stisknout spoušť. Klapnutí uzávěrky zaznělo dříve, než jsem si stihl jarmulku strhnout a již bez hmotného těla proskočit zdí na chodbu.

* * *

Za normalizace se do psychotronických výzkumů také zapojil profesor František Kahuda, stranický funkcionář a bývalý ministr školství. Přejmenoval Rejdákovo pracoviště na Psychoenergetickou laboratoř, což mezi ním a Rejdákem vyvolalo zlou krev a vedlo k rozdělení laboratoře na dvě pracoviště.

Ani jedno z nich však nepokračovalo ve zkoumání Karmínového archivu, který byl odvezen zpět na ministerstvo vnitra a posléze převezen do nějakého archivu mimo Prahu. Problém byl, že jsem nemohl opustit území odpovídající zhruba katastru Velké Prahy – dál mě prsten v Truhlářské ulici nepustil –, a ztratil nejen stopu, ale přišel také o prostředky materializovat se, o možnost zničit jak snímek obrazu, tak svou vlastní fotku, kterou 21. srpna 1968 pohotově pořídil doktor Rejdák. Nepochyboval jsem, že se stala součástí archivu a že bude jenom otázkou času, než mě na ní Kahovec pozná.

* * *

V následujících letech jsem propadl depresi. Nešel jsem se podívat ani na své vyřazení z Akademie SNB, ani jsem 6. ledna 1977 nepřisedl s Havlem a Vaculíkem k Landovskému do jeho saabu, když vezli na poštu tašky dopisů s chartou, abych si vychutnal paradox situace, protože jedno z upravených embéček StB, které saaba pronásledovalo, jsem řídil já.

Neměl jsem náladu sledovat, jak se ze zuřivých stalinistů padesátých let stávají disidenti sedmdesátých let, bojovníci za lidská práva, a jak komunisté odsouzení ještě před rokem 1950 svými vlastními soukmenovci za nacionalismus nyní tvoří sloupy normalizace.

Prostě šaškárna.

Toulal jsem se ulicemi a všímal si toho, co mi v reálné existenci uniklo. Všichni ti lidé, kteří mě míjeli nebo kterými jsem prostupoval, měli zasmušilé tváře, jež jste však mohli spatřit, jenom když jste se sehnuli, protože měli sklopené hlavy k zemi. To však mnohým nevadilo, aby nepoužili Husákovu normalizaci jako katapult pro start vlastní kariéry. Až legračně to připomínalo chování Čechů po roce 1848, za Bachovy normalizace. S tím rozdílem, že v těch nově vykvašených komunistech nebyla žádná vášeň, žádný ideologický zápal – členská legitimace jim sloužila jenom jako jízdenka na vlak, který je má co nejdříve zavézt k západnímu konzumnímu způsobu života. A když ten vlak v listopadu 1989 vykolejil, okamžitě zahodili již zbytečné jízdenky do koše.

Zase šaškárna.

* * *

Chtěl jsem blíže poznat své prarodiče, ale v té době byli už dědeček s babičkou mrtvi. A navíc bylo pro mě velmi nepříjemné přiblížit se k domu v Truhlářské ulici, neboť tiché ševelení prstenu, jehož jsem se od Saleriovy vraždy nikdy úplně nezbavil, tam zesílilo a už před vraty domu mi bušilo v neexistující hlavě, musíš mě vrátit, musíš mě vrátit, tak silně, že jsem to vždy vzdal.

Nutilo mě to přemýšlet o Saleriovi. Byl zasvěcenec karmínových kamenů, nebo jen náhodný kolemjdoucí, jenž zakopl o tajemství? Kolik toho opravdu věděl o fungování královských drahokamů, nebo nakolik byl posedlý jen malířským běsem?

To jsem nevěděl a už nikdy se nedozvím.

Místo ulic jsem se začal toulat hřbitovy. Začal jsem Slavínem na Vyšehradě, pokračoval Olšanským hřbitovem a postupně si prošel i další hřbitovy. Bavil jsem se hledáním hrobů těch, kteří se zapsali do české národní historie, kteří ji vytvářeli. Na Slavíně jsem si ještě netroufl, ale později jsem se nořil přímo do hrobů, k rozpadlým, ztrouchnivělým rakvím, abych nalezl něco, co je odlišovalo od běžných lidí. Avšak vždy jsem našel jen to, co v jiných hrobech – kosti, kosti, kosti. Alespoň to nebyla šaškárna.

* * *

Po setkání disidentů s Mitterrandem v prosinci 1988 spustila StB akci „Vidle“, jak zněl krycí název oné dlouhodobé dvojzubcové operace, jejíž scénář jsem prozradil Dieterovi, aby mohl dotáhnout Windischgrätzův plán na potlačení svatodušních bouří v roce 1848 do úspěšného konce.

Stal jsem se neviditelným účastníkem Palachova týdne, zatímco moje reálná podoba vyhodnocovala jeho průběh, neboť jsem byl přiřazen do štábu akce „Vidle“ jako analytik a zde se setkal s majorem Kahovcem. Proti rozkazu jsem unikal do terénu, abych mohl sledovat Alenu, a moje astrální podoba mohla při tomto sledování sledovat sama sebe a kochat se její božskou chůzí.

Bylo to krásné léto a podzim, dokud nepřišel pátek 17. listopadu 1989. Studentskou manifestací k výročí Mezinárodního dne studentstva měla akce „Vidle“ vyvrcholit, avšak vše se zvrtlo a já konečně pochopil proč.

Za Windischgrätzem stála pořád idea, idea habsburské říše, za Václavíkem však nic, protože sovětská říše se na podzim 1989 ocitla na prahu vlastního zániku. Idea komunismu se totiž zdiskreditovala natolik, že ztratila jakoukoli věrohodnost, vždyť již od srpna 1968 se komunistický režim v Československu opíral jenom o hlavně sovětských tanků. Mohl to nevidět jenom slepý – nebo někdo vychovaný jako já.

Ve skrytu duše jsem věděl už dříve, že sloužím falešným bohům, nyní jsem pochopil, že si to musím připustit.

* * *

Neměl jsem žádnou chuť prožívat znovu agonii komunistického režimu a sledovat, jak jsou lidé vedeni mnohem dále, než v listopadu 1989 chtěli. Toužil jsem jenom po jediném – vrátit se a být spolu s Alenou. Věděl jsem však, že jestliže tvůrcem rámu byl opravdu magistr Kelly a já procházím jeho časoprostorovou smyčkou 1. řádu, vynořím se až v roce 2006.

Proto jsem se rozhodl k zoufalému kroku. Vstoupil jsem do domu na Truhlářské (ještě patřil státu a spravovala jej OBPH, tedy soudruh Petrásek), a i přes jekot prstenu ve své imaginární hlavě odhodlaně stoupal vzhůru po žulovém schodišti, na němž si policejní rada Mühlbach tak zakládal.

Můj plán byl prostý a vycházel z toho, co jsem zažil v Rejdákově laboratoři. Chtěl jsem si sáhnout na prsten Boženy Němcové, na prsten od vévodkyně, neboť jsem si byl jist, že se ho budu moci dotknout, uchopit ho a snad i vzít. Byl jsem přesvědčen, že se na mém stavu po přivlastnění reálného prstenu něco změní – nevěděl jsem sice co, ale všechno bude lepší než můj současný stav.

Na půdě řev prstenu ještě zesílil, nicméně jsem dokázal dojít až k dutému pilíři, který hostil Saleriovo tělo. Sebral jsem v sobě zbytky vůle a vstoupil do pilíře. Viděl jsem dobře, ale přesto jsem litoval, že nemám klobouk s Trojitou manifestací, abych prsten s karmínovým kamenem spatřil ihned. Nezbylo, než abych Saleriovy ostatky astrální rukou prohledal.

Kostra se zbytky seschlých tkání ležela na zádech a tím, že byla zahalená do zteřelého černého pláště, připomínala upíra – šklebícího se upíra, neboť rozklad obličeje odhalil zuby. Zatímco jsem se astrální rukou hroužil do ostatků, ty zuby se na mě vesele cenily, jako kdyby mé prohledávání Saleria lechtalo.

Ani nevím, po jak dlouhé době a kdy jsem prsten nahmatal. Náhle jsem pocítil tlak prstů na ten kroužek s hrbolkem kamene, náhle se celý svět okolo mě zkroutil (alespoň takový jsem měl pocit) a s ním jako by se roztočil čas. Zároveň ustal jekot prstenu.

Vnímal jsem, jak mě míjí tříšť obrazů, převracejících se jeden v druhý dříve, než jsem mohl zachytit detaily. Zvonily klíče na Václaváku, páter Malý se opájel mocí nad davem na Letné, znovu jsem zažil smrt rodičů – těch v podstatě cizích lidí, ale také bezmoc a vztek po rozpuštění StB v únoru 1990 – a současně zoufalství astrálního stínu, jemuž neodvolatelně unikl Karmínový archiv – žádal jsem opět o vrácení majetku pro prarodičích v restituci, rozváděl se, poslouchal Pitharta, jak slyší trávu růst, smál se kuponové privatizaci – zase jedna šaškárna! – a zuřil po vstupu do NATO v roce 1999, kdy padly veškeré naděje, smál se Zemanovu životnímu zklamání, když ho Grossova ČSSD podrazila v prezidentských volbách 2003, a začal nenávidět celý svět. Znovu mi přišel dopis od notáře z Uherského Hradiště, znovu mi na Vinohradské zazvonil v tramvaji mobil, viděl jsem se, jak poprvé před aktem Boženy Němcové masturbuji a tímto procesem, který byl pro judaisticko-křesťanskou civilizaci tabu, se poprvé propadám do minulosti, a pak podruhé.

Najednou se víření času zastavilo a já si uvědomil, že přihlížím svému třetímu startu do minulosti. Z mého pohledu však žádná žena z obrazu nevystoupila, ani se z něho nevykutálel prsten, když se mé fyzické já ukojilo. Obraz zmizel, místo něho zela v rámu černá prázdnota, která mě nasála a vzápětí vyplivla zpět, do toho muže s nedůstojně spuštěnými džínami značky Wrangler.

Konečně jsem se vrátil ze svého třetího tripu. V tentýž okamžik, kdy jsem jej zahájil.

Kapitola 16

Na rozdíl od návratu z druhého tripu jsem neměl potíže s vnímáním moderního vybavení bytu, ale se svým tělem. Nedokázal jsem se postavit na nohy a do koupelny jsem lezl po čtyřech jako batole. Chyběl mi odhad vzdálenosti, musel jsem třikrát sáhnout po sprše, než se mi ji podařilo uchopit.

Z koupelny jsem už vyšel po dvou, ale vrávoral jsem jako opilec a musel se přidržovat zdí a nábytku.

V hlavě jsem však měl jasno. Přesně jsem věděl, co musím udělat a v jakém pořadí. Z kapsy džínů pohozených na podlaze jsem chtěl vylovit prsten. Myslel jsem, že tam bude, ale nebyl. Našel jsem však mobil, s pomocí židle se pozvedl a začal automaticky kontrolovat nepřijaté hovory, než jsem si uvědomil, že je to blbost – žádné nepřijaté hovory jsem mít nemohl, protože jsem se vrátil v okamžiku startu, ale moje psychika to zřejmě odmítala.

Vzápětí jsem navolil Alenino číslo. Je pondělí večer a nikde jsi nebyl, je pondělí večer a nikde jsi nebyl, opakoval jsem si stále dokola, než se Alena ozvala.

„Ahoj, jsem ráda, že voláš,“ uslyšel jsem její veselý hlas.

„Já tě taky rád slyším. Moc rád,“ dodal jsem podle pravdy. „Kdybych tě teď neslyšel, asi bych se zbláznil.“

Asi se mi zajíkl hlas.

„Nepřeháněj,“ smála se Alena, „není nám už dvacet. Je ti něco, nebo se něco děje?“ její ženský radar fungoval perfektně.

„Ne, jen je mi smutno. Musíš na tom školení opravdu být? Nemůžeš se vrátit do Prahy?“ ptal jsem se naléhavě, poněvadž jsem si myslel, že v Praze jí budu moci lépe zajistit ochranu před Kahovcem.

Nepochyboval jsem, že ten chlap po mě půjde, a tudíž i po Aleně. Sice nevěděl přesně, co rám spolu s prstenem dokáže, měl však jistotu, že já rám nejen vlastním, ale že se mi podařilo jím i projít. A to bylo to, co chtěl dostat, o co se snažili nacisté a o co se dlouhá léta marně pokoušela StB.

Také jsem věděl, že mám náskok. Kahovec, který mě určitě nechal sledovat, nemohl předpokládat, že se z tripu vrátím v nulovém čase, když ten předchozí trval tři dny. Měl jsem tedy asi tři dny čas, abych provedl protiopatření.

„Měj rozum,“ Alena mi domlouvala jak malému dítěti, „to přece nejde, je to oficiální akce, součást mé práce.“

„A nemůžeš to školení alespoň přerušit, vzít si třeba dovolenou a přijet už ve středu?“ naléhal jsem.

Středa byl podle mého odhadu poslední bezpečný den.

„Musím ti říct něco moc důležitého a spěchá to,“ dodal jsem.

Věděl jsem, že jí musím všechno říct – jestli ji mám opravdu rád.

„Ale já skutečně nemohu odjet,“ zaznělo lítostivě z mobilu, „to školení patří k mé odborné kvalifikaci. Řekneš mi to až v Praze, jo?“ ujišťovala se šťastně.

Dostal jsem nápad, který zabíjel dvě mouchy jednou ranou.

„Tak dobře,“ odpověděl jsem, „když nemůžeš ty, přijedu já za tebou. Předběžně to vidím na středu odpoledne, ale ještě ti zavolám. Myslíš, že by to šlo?“

V mobilu bylo chvilku ticho, takže jsem měl čas se ujistit, že nápad vypadnout z Prahy je dobrý – kromě toho, že uvidím Alenu, vypadnu z Kahovcova hledáčku.

„V zásadě by to šlo,“ ozvala se konečně Alena. „Uvidím tě moc ráda, a ještě radši si vyslechnu, co mi chceš říct,“ vrkal mobil, „ale musím tě upozornit, že je tady přísný domácí řád a že mám pokoj dohromady s jednou kolegyní,“ zašveholila nakonec.

„S tím si nelam hlavu,“ odpověděl jsem vesele, „v okolí se určitě najde nějaký penzion a v něm volné hnízdečko lásky, když ještě nezačala letní sezóna.“

„Tak dobře,“ řekla zjihle Alena, „už se na tebe moc těším.“

* * *

Původně jsem předpokládal, že vyrazím hned v noci, abych splnil další bod plánu, ale byl jsem ještě málo obratný. Musel jsem počkat na další noc, takže jsem byl rád, že jsem Aleně slíbil přijet až ve středu.

V noci jsem se dobře vyspal a ráno zjistil, že už zase ovládám své fyzické tělo. Dopoledne jsem důkladně prohledal celý byt. Tenké papírové proužky pod zásuvkami psacího stolu byly neporušené, ale to se dalo čekat, když mezi začátkem a koncem mého tripu neuplynula ani vteřina. Poté jsem si vzal monokulární dalekohled, klekl si ze strany pod kuchyňské okno, pomalu odsunul záclonu v koutě okna a pozvedl hlavu jen natolik, abych dostal objektiv dalekohledu nad parapet.

Pozorně jsem si prohlížel průčelí domů na protilehlé straně dvora. Pěkně jedno okno po druhém. Nic podezřelého jsem nezjistil, a tak jsem se narovnal, odhrnul záclonu a okno otevřel. Poté jsem si přinesl kladívko a malou skobku, kterou jsem zatloukl těsně pod okraj přečnívajícího plechu, jímž byl venkovní parapet pobit. Nakonec jsem se přesvědčil, jestli skobka dobře drží, a okno zase zavřel.

Blížilo se poledne, když jsem se posadil doprostřed pokoje a nějakou dobu se díval na akt Boženy Němcové. Už mě nevzrušoval, a pokud bych chtěl znovu projít rámem, jednalo by se o čistě mechanické dráždění. Hodně jsem však té ženě dlužil a nyní jsem věděl, jak jí to vrátím.

Po obědě jsem obraz sundal, položil lícní stranou dolů na desku stolu a přinesl si šroubovák a kombinačky. Ty se ukázaly k uvolňování šroubků jako vhodnější. Jakmile jsem přídržné lišty povolil, vyňal jsem plátno z rámu a opřel pod oknem o stěnu. Namalovaná kráska se teď dívala do zdi, ale nedalo se nic dělat.

V dalším kroku jsem odešel do koupelny, vzal z police SAVO a nalil je do zazátkované vany. Pustil jsem vodu, aby se na dně vany vytvořila několikacentimetrová vrstva roztoku. Poté jsem do koupelny odvlekl rám, natáhl si gumové rukavice a žínkou celý rám pečlivě omyl. Když jsem usoudil, že jsou všechny biologické stopy odstraněné, včetně zbytku krve staré slečny Plačkové, rám jsem vytáhl a opřel o zeď, aby uschl.

Oči mi při tom zabloudily na zlacený ornament, jenž se vinul kolem rámu.

Uvědomil jsem si, že se něco změnilo. Znal jsem řecký nápis, pravda, jenom rozložení písmen, ale to stačilo, abych si ověřil, že některá písmena v levé dolní části rámu, tedy ta, která tvořila slova před koncem hádankovitého návodu, prostě zmizela. Nebo se nedala ve splétajících se vlnkách ornamentu rozeznat.

Vzpomněl jsem si na Dietera, na jeho poznámku, že po vsazení plátna s aktem Boženy Němcové se nápis také změnil, že teprve pak se doplnila slova „kapkami života“.

Překračoval jsem práh koupelny, když se mi v hlavě všechno poskládalo.

Konečně jsem pochopil, jak Kronosovo oko pracuje. Rám opravdu potřebuje generátor, který ho napájí. Ale nemusí to být skutečně šperk nebo nějaký předmět s karmínovým kamenem, nýbrž stačí jeho podoba vmalovaná do obrazu přesně podle předlohy. A podle námětu malby se pak přepisuje spouštěcí formule, její kryptogram na rámu. Pro akty krásných žen možná platí stejný předpis, ten, který jsem se zdarem použil, pro jiné obrazy však bůhvíco.

* * *

Šel jsem si uvařit kafe a vypil je v křesle. Přemýšlel jsem o tom, co jsem právě zjistil, a díval se přitom na stolek s psacím strojem. Měl bych své poznatky zdokumentovat, vyfotit rám mobilem, a vůbec dopsat agenturní svazek BOŽENA NĚMCOVÁ, uvažoval jsem, ale vzápětí jsem tu myšlenku zahnal. Najednou mě to vůbec nelákalo. Stačí, že vím, jak rám funguje, a že mám průběh celého toho pátrání v hlavě. S nikým jiným se o ně dělit nechci, uvědomil jsem si, leda s Alenou.

Chtěl jsem si také přehrát fotky z mobilu, které jsem nafotil v Rejdákově laboratoři – Meyrinkovu buřinku s Trojitou manifestací, jarmulku rabbiho Löwa a další artefakty. Hledal jsem je však marně, zákonitosti časoprostorové smyčky 1. řádu Edwarda Kellyho je vymazaly. Aspoň jsem si ušetřil váhání, jestli bych je měl ukázat jiným lidem, nebo smazat sám.

* * *

Byl teplý májový večer, takže jsem se docela zapotil, když jsem snášel po schodech do starého prostěradla zabalené plátno a rám (vzal jsem si na to autorukavice), abych obé uložil do kufru své škodovky. Následně jsem se vrátil do bytu, abych se osprchoval a počkal na půlnoc. Pak jsem teprve znovu sešel k autu s taškou, v níž byly pracovní rukavice a modráky, a rozjel se do Truhlářské.

I v chabé záři pouličních svítilen bylo vidět, že dům je už částečně bez střechy. Zastavil jsem na nejbližším volném místě, otevřel kufr a vytáhl rám. Bez obrazu se nesl pohodlněji. Jakmile jsem došel k domu, tiše jsem si odemkl a vystoupal i s rámem po schodech až na půdu. Zde jsem si místo autorukavic navlékl rukavice pracovní a přetáhl přes džíny modráky. Když jsem zabočil za mezištítovou zeď, prosvítaly mezi krovy hvězdy. Naštěstí se do nich ještě dělníci nedali, i když nářadí si již nachystali. Leželo na hromádce u mezištítové zdi, kousek od pilíře. Odložil jsem zde rám a místo něho si z nářadí vzal sekeru, takzvaný S-hák a asi metr dlouhý železný sochor s kovanými plochými konci, tak řečený pajsr.

První věc, kterou jsem udělal, když jsem došel k pilíři u obvodové zdi, bylo, že jsem začal hmatat po jeho vršku, na němž stále spočíval podsední trám.

Byla tam!

Kovová krabice, do níž před sto padesáti lety policejní komisař Mühlbach uložil daguerrotypie, tam byla, pokrytá spečenou vrstvou prachu a holubích pírek. Jakmile jsem ji bezpečně sundal, přistoupil jsem k čelní stěně pilíře a začal ostřím sekery ve výši asi metr dvacet oškrabávat omítku, abych našel spáru a mohl co nejtišeji vylomit první cihlu. Trvalo to dvacet minut, než jsem sekerou a S-hákem vyškrábal maltu natolik, že jsem ji mohl vtlačit dovnitř (bylo to snadnější než ji vylamovat). Dopadla za zvláštního zachrastění, takže bylo jasné, co ztlumilo její dopad. Odsekávání dalších cihel šlo již rychleji, nikoli proto, že by Dieter odvedl špatnou práci, ale prostě proto, že malta nebyla příliš kvalitní a za ty dlouhé roky zevnitř zvětrala.

Kolem druhé jsem měl natolik velký otvor, že jsem se mohl do pilíře částečně vsoukat a rozsvítit uvnitř baterku. Saleriova lebka se na mě radostně šklebila, jako by byla šťastná, že konečně někdo přišel a vytrhl ji ze smrtelné nudy.

S typicky chrastivými zvuky jsem odsunul na stranu dlouhé kosti nohou (pravda, v tomto případě nebyly až tak dlouhé), klekl si a stáhl z pravačky rukavici, neboť jsem měl strach, že s ní bych prsten nenahmatal. Poté jsem rozhrnul černý malířův plášť, zteřelé hedvábí se mi trhalo pod rukama stejně jako zbytky košile, až se odhalila klec hrudního koše. S tichým praskotem jsem odlomil pár žeber, protože jsem se musel dostat dovnitř, dolů k páteři thoraxu, kde měl, podle toho kratičkého vjemu, než jsem byl katapultován zpět do reality, prsten ležet.

Byl tam, a jak na jeho kámen dopadlo světlo baterky, odrazil je rudou září, jež vyplnila celý prostor pilíře. Takže jsem po něm musel znovu sáhnout naslepo, jako když jsem měl jen astrální tělo.

Jakmile jsem prsten uchopil, záře pohasla, ale zato jsem uslyšel jeho hlas. Šeptal mi, musíš mě vrátit, musíš mě vrátit, a já byl rozhodnut jeho přání splnit – tentokrát správně.

Strčil jsem prsten do kapsy a došel pro rám. Vrátil jsem se s ním k pilíři a prostrčil jej vybouraným otvorem do pilíře.

„Milý Salerio,“ oslovil jsem pak mrtvolu, „něco jsem ti vzal, něco ti vracím. Rám se ti bude jako malíři víc hodit.“

Poté jsem si svlékl montérky, zabalil do nich skříňku a s ní v náruči sešel z půdy po žulovém schodišti dolů do průjezdu a pak ven na ulici k autu. Nikdo si mne nevšiml.

Nezbylo, než abych jel zpět do Dejvic. Zastavil jsem před domem, kde jsem bydlel, ale nechal běžet motor. Vyběhl jsem ke svému bytu, odemkl a hnal se rovnou k oknu. Otevřel jsem je, vylovil prsten a nasunul ho na skobku pod venkovním parapetem. Pak jsem okno zase zavřel, vyšel z bytu, pečlivě ho zamkl a vrátil se k autu.

* * *

Svítalo, když jsem se vypletl z vnitřní Prahy a kolem Krče si to namířil na Jesenici a přes Psáry do Jílového. Alenino školení totiž probíhalo v jednom z rekreačních středisek za tímto městečkem. Cestou jsem znovu probíral, zda úvaha, na jejímž základě jsem nechal rám u Saleriových ostatků, nemá logickou chybu.

Ať už bych rám ukryl kdekoli, uvažoval jsem znovu, Kahovec by ho vyčenichal. Nepřestal by jít po mně, pokud by to ze mě nevymlátil nebo nedostal aplikací některé z těch drog, které člověka zbavují vůle. Nepochyboval jsem o tom, že tyto prostředky a další jedy má z arzenálu bývalé StB stále k dispozici. I kdybych hodil rám do Vltavy, Kahovec by ho našel a dostal. Nepochybně měl ve svém týmu profesionálního potápěče a příslušnou pátrací techniku, takže by mu stačilo dostat ze mě jméno mostu a pořadí pilíře, u něhož jsem rám vhodil do vody.

Vydíral by mě také Alenou, a tím by ohrožoval její život. Znovu mi vyšlo, že jediným řešením bylo nechat obraz u Saleria, kde ho kriminalisté při ohledávání malířových ostatků naleznou a nechají převézt do policejního trezoru. Kahovec se to nepochybně dozví, pochopí, že rám nemám, a dá mně a Aleně pokoj. Navíc bude mít problém, jak dostat rám z úředního trezoru, neboť po úspěšném pokusu bude riskovat stíhání kriminálkou, nebo dokonce BISkou. A to by si přál nejméně.

* * *

Když jsem projížděl Psáry, všiml jsem si penzionu, který stál hned u silnice. Bylo ještě brzo, a tak jsem auto odstavil a zašel si do místního konzumu koupit něco ke snídani (a také pár lahví nejlepšího vína, které tam měli, vakuovanou šunku, moravské uzené a pár housek).

V osm hodin jsem usoudil, že už si mohu dovolit u branky před penzionem zazvonit. Přišla mi otevřít nějaká paní, která se nad mou objednávkou dvoulůžkového pokoje na jednu noc nijak nepodivovala.

Stále ještě bylo příliš brzo, takže jsem si v lesních serpentinách před Jílovým našel odbočující cestu a zajel asi padesát metrů do lesa.

Tam jsem vytáhl z kufru auta trezorek policejního rady Mühlbacha a nářadí. Měl jsem obavu, že se dovnitř těžko dostanu, ale velkým šroubovákem, do něhož jsem bušil kladivem, se mi podařilo urazit celý vršek petlice i s mosazným zámkem, který sám o sobě byl starožitností.

Jak Dieter napsal, uvnitř opravdu byl štos papírů popsaných vybledlým inkoustem (spadl mi kámen ze srdce, že splnil mé přání) a ploché krabičky od doutníků z cedrového dřeva. V nich pak jednotlivě ležely ve stříbrném rámečku snímky, a když jsem krabičky postupně otevíral, měl jsem pocit, že cítím ještě slabou tabákovou vůni, spíše to však byla jenom pachová vzpomínka na policejního radu Mühlbacha.

Obrázky byly relativně zachovalé, i když poněkud tmavé. Daguerrotypie nahé Boženy Němcové, která vznikla dílem ďábelské náhody, byla až vespod. Jen jsem ji přelétl očima a vrátil se k ostatním obrázkům, neboť si mi zdály zajímavější. Ateliérové snímky osmadvacetileté Boženy byly krásné a já si uvědomil, že Dieter byl opravdu dobrý fotograf a že za jiných okolností, kdyby se nestal fízlem, mohl být slavný jako Nadar nebo Disdéri.

Také snímky ze Staňkova salonu byly zdařilé a tím, že zachycovaly neznámé podoby těch nejvýznamnějších osob národního panteonu, znamenaly pro studium českého obrození bombu.

„Zidi ti děkuje, Dietře,“ řekl jsem nahlas, když jsem kolem jedenácté krabičky s obrázky starostlivě zaklapl a uložil zpět do železného trezorku k listinám.

O půl hodiny později jsem již stál na parkovišti před rekreačním střediskem, kde se školila Alena, a vytáčel na mobilu její číslo.

„Kde jsi?“ okamžitě se zeptala.

„Čekám na parkovišti.“

„Přijdu pro tebe a můžeme tady jít na oběd,“ navrhla a zavěsila tak rychle, že jsem se nezmohl na žádnou námitku.

Vyšel jsem jí vstříc a viděl, jak se blíží od hlavní budovy – tou jedinečnou chůzí, při níž jsem pociťoval mrazení až v páteři. Měla na sobě minisukni a přes bílou blůzku džínovou vestičku, která se jí na prsou sexy rozevírala. Moc jí to slušelo a působila na mě ještě mocněji než obraz Boženy Němcové, když jsem ho poprvé rozbalil.

Bez řečí jsme se objali a políbili. Opakovali jsme to nejméně třikrát, než jsme došli ke vchodu. Cestou do jídelny jsme se drželi za ruce a Alena mi ruku pustila teprve, až když mě představovala kolegyni u stolu. Pamatoval jsem si ji z návštěv v knihovně.

V jídelně sedělo asi třicet lidí, v drtivé většině ženy různého stáří. Když jsem si sedal, zjistil jsem, že jsem v křížové palbě jejich pohledů.

V tom okamžiku mi to došlo.

Alena si myslela, že ta důležitá věc, kterou jí chci říci, je žádost o ruku a nyní mě ženskému osazenstvu prezentovala jako právoplatnou kořist.

Kupodivu mě to nijak nenamíchlo, spíše potěšilo a rozjařilo.

Po obědě jsem ji doprovodil do jejího pokoje.

„Můžeme hned odjet,“ oznámila mi, „vezmu si jenom tašku.“

Byla to sice malá cestovní taška, ale na jednu noc mi připadla nějak moc velká. Zadíval jsem se na ni asi delší dobu.

„Budu moct zůstat až do pátku do rána,“ vysvětlila mi Alena, „kolegyně mě zítra zapíše do prezenčky,“ dodala a v očích jí svítily šibalské ohníčky.

Oba jsme se rozesmáli.

Ve dvě hodiny jsem zaparkoval před penzionem v Psárech, o deset minut později jsem odemykal dveře pronajatého pokoje a za dvě minuty jsme se už milovali. Z postele jsme vylezli až v sedm, a to jenom proto, že jsme dostali hlad. Sedli jsme tedy do auta a jeli do Jílového na večeři.

„Není teď čas, abys mi řekl tu důležitou věc?“ optala se šelmovsky Alena, když jsme dojedli a ona upíjela z dvojky bílého, zatímco já se musel spokojit s nealkoholickým pivem.

Měl jsem již rozmyšleno, co a v jakých dávkách jí řeknu.

„Jestli si myslíš, že tě chci požádat o ruku,“ pustil jsem se cestou, z níž nebylo návratu, „tak to máš pravdu, protože chci. Ale je tady ještě jedna věc, kterou ti musím říct dřív,“ dodal jsem, ještě než stačila cokoli odpovědět. „Ne ale tady.“

Zatvářila se překvapeně, hlavně však znepokojeně a možná i trošku poděšeně.

„Nemusíš se bát, nemám lepru ani nejsem znovu ženatý,“ pokusil jsem se zažertovat, „jen jsem ti neřekl úplnou pravdu o tom, odkud znám detaily ze života Boženy Němcové.“

* * *

Během zpáteční cesty jsem Aleně vylíčil, jak jsem na půdě svého domu na Truhlářské při úklidu před zahájením půdní vestavby našel dokumenty po svém předku, policejním radovi Dieterovi Mühlbachovi.

„Byl to tajný policista, který dlouhodobě sledoval Boženu Němcovou a vše zaznamenával do spisu, který jsem našel na půdě,“ vyrukoval jsem s verzí, kterou jsem si vymyslel ještě během tripu a postaral se, aby fungovala. „Vystupoval mezi vlastenci jako fotograf a vzadu mám jeho daguerrotypie, které pořídil v roce 1844 ve Staňkově salonu.“

„To snad nemůže být pravda,“ vyjekla Alena, „to by byla senzace, která by obrátila literární vědu vzhůru nohama.“

Jak jsem předpokládal, profesní nadšení ji uchvátilo natolik, že zapomněla na můj morální prohřešek – že jsem ji vodil za nos.

„Teď už víš, odkud mám znalosti, které tě tak udivovaly,“ řekl jsem zkroušeně. „Můžeš mi odpustit, že jsem ti hned neřekl pravdu?“ prosil jsem.

„Víš, já v tom na začátku plachtil,“ kul jsem železo, dokud bylo žhavé, „ze školy jsem si nic o Boženě Němcové nepamatoval a neměl jsem odvahu ti při našem prvním setkání v knihovně říct pravdu. Určitě bys mě měla za blázna, jen si vzpomeň, jak ses na mě dívala, když jsem nepoznal Hellichův portrét. Tak mně, prosím tě, odpusť, protože si život bez tebe už nedovedu představit.“

„Trochu jsi mě zaskočil,“ řekla Alena, „ale chápu tvoje důvody.“

Naklonila se ke mně, naštěstí jsme už projeli bránou na parkoviště u penzionu, objala mě a políbila.

„Budiž ti odpuštěno,“ zašeptala mi vlhce přímo do pusy.

Málem to špatně skončilo, neboť na parkovišti už stálo auto, které jsem objel jen taktak.

„Na té půdě jsem našel ještě něco,“ řekl jsem při vystupování z vozu, neboť jsem usoudil, že je čas na další dávku pravdy. „Asi tě to bude šokovat, ale je to tak.“

Obešel jsem auto a otevřel zadní dvířka.

„Je to obraz,“ řekl jsem, když Alena přistoupila z druhé strany.

„Lepší bude, když ho vezmu nahoru a spolu s daguerrotypiemi se na něj podíváme v pokoji, v lepším světle,“ dodal jsem, když jsem napřed vytáhl z kufru plochý balík zabalený do prostěradla a pak železnou kysničku s daguerrotypiemi.

„Bude to pro tebe asi šok, větší než pro mě, když jsem ten obraz uviděl poprvé,“ znovu jsem varoval Alenu, zatímco jsem obraz v pokoji vybaloval.

„Proboha!“ vydechla, když jsem konečně portrét nejslavnější české spisovatelky v Evině rouchu obrátil k ní.

„Proto ses ptal, jestli neexistuje nějaký akt Boženy Němcové,“ vydechla. „To už jsi to věděl.“

Přenesl jsem obraz do rohu a postavil na televizor tak, aby se opíral o zdi.

„Chápej,“ řekl jsem omluvně, „že o tomto jsem ti už vůbec nemohl říct. Alespoň ne na první schůzce, to bys mě měla za zvrhlíka,“ kterým možná jsem, připustil jsem v duchu.

Alena moje omluvy nevnímala.

Okouzleně zírala na obraz.

„Páni, byla krásná…, a svůdná,“ uznala a poté přistoupila blíže k portrétu. „Teď už se Nebeskému, Helceletovi a všem ostatním vůbec nedivím…“

„Kdo ji takhle mohl vymalovat? Hellich určitě ne,“ přemítala nahlas. „Komu by, proboha, takhle pózovala? Snad Mánes?“ zauvažovala. „Ale ten by neokopíroval Hellichovu kompozici. Ty víš, kdo to namaloval?“ obrátila se na mě.

Následně jsem jí vylíčil celou genezi obrazu, i to, že měl být zavěšen v jednom z pražských veřejných domů, aby spisovatelku kompromitoval a dehonestoval v očích české měšťanské společnosti. Otevřel jsem také kysničku s daguerrotypiemi a ukázal snímek obnažené Boženy Němcové, který za komisaře Mühlbacha vlastně pořídila letní bouřka v roce 1844.

„Páni,“ vydechla Alena a zahleděla se na mě těmi svými nádherně zelenými kukadly, „to je jako ta akce, kterou StB spunktovala napřed proti Kubišové a pak proti Vaculíkovi. Jestli si vzpomínáš, estébáci také použili kompromitující fotky.“

„Jo, na to si pamatuju velmi dobře,“ připustil jsem, „ale teď mi jde o něco jiného.“

Na chvilku jsem se odmlčel, dokud se Alena neodvrátila od obrazu a neotočila zrak na mě.

„Nezlobíš se na mě, že jsem ti o tom neřekl…, o tom spisu, o těch daguerrotypiích, a hlavně o tom obrazu?“ optal jsem se kajícně.

„Myslím, že ti odpustím i ten obraz,“ přistoupila ke mně a políbila mě, „pokud mě s ním nebudeš podvádět,“ dodala hravě.

„Vzrušuje tě?“ zeptala se vzápětí a přejela mi dlaní přes rozkrok.

Místo odpovědi jsem ji dotlačil k posteli. Na ní jsme se horečně svlékli a začali se milovat, aniž bychom zhasli. Proto jsem viděl na obraz a znovu měl pocit, že se miluji s oběma ženami současně, že se mi v náruči chvěje jak Alena, tak Božena Němcová.

Asi ve dvě ráno jsme si udělali druhou večeři.

„Teď to bylo ještě lepší než odpoledne,“ prohlásila Alena. Seděli jsme nazí na posteli a při těch slovech se o mě mazlivě otřela. „Třeba je to tím obrazem,“ řekla vesele a zahleděla se na plátno vyhlížející bez rámu přece jen trochu oškubaně. „Co s ním chceš udělat? Necháš si ho?“ optala se vzápětí.

„Nevím,“ odpověděl jsem po pravdě, „vůbec nemám tušení, co by se s tím obrazem dalo udělat. Myslíš, že by měl zájem Památník národního písemnictví?“ nadhodil jsem.

Alena se bouřlivě rozesmála a lehla si na postel v tak dráždivé pozici, že jsem tác s jídlem odložil na noční stolek a znovu k ní přilehl.

Vyspávali jsme až do devíti, kdy jsem konečně zhasl zbytečné světlo, ale z postele jsme vylezli až před polednem. Rozhodli jsme se zajet si na oběd opět do Jílového a paní bytná nám s úsměvem popřála hezký den, když jsme ji potkali na schodech.

Na můj dotaz, zda se můžeme zdržet ještě den, odpověděla, že samozřejmě ano, že až na dvojici, která přijela včera večer, má penzion prázdný.

Po obědě jsme si zajeli do lesa na parkoviště k malé hospůdce pro kolaře (byla zavřená, protože byl všední den) a udělali si malou procházku. Cestou jsme probírali, co si počít s materiály o Boženě Němcové.

„Spis toho tvého praotce by měl opravdu přijít do Památníku národního písemnictví, aby ho mohli prostudovat literární historici. Jestli se v něm dokazuje, že biologickou matkou Boženy Němcové byla Dorothea Zaháňská, bude to zemětřesení, které proletářskou stranu historiků úplně pohřbí,“ rozohnila se.

„Proč bych to nechával prostudovat nějakým akademickým hejkalům, když to můžu dát tobě?“ namítl jsem. „Můžeš si na tom udělat doktorskou práci.“

Alena se prudce zastavila a zase měla ten užaslý pohled, který mě, hned po chůzi, dostával nejvíce.

„To myslíš vážně?“ vyhrkla šťastně, a když jsem přikývl, pověsila se mi kolem krku.

„No, nevím, jestli o té matce Boženy Němcové je to tam takhle po lopatě,“ poněkud opožděně jsem si uvědomil, že musím brzdit, nebo moje počáteční verze v žáru jejího nadšení shoří jako papírový čert, „moc jsem těm papírům nerozuměl, musel jsem je louskat se slovníkem v ruce.“

„To nevadí, s tím si poradím,“ zasmála se a začala mě znovu líbat.

„Mně spíš leží v hlavě ten obraz,“ řekl jsem, když jsme se konečně oddělili.

A rám, myslel jsem si v duchu, o něm a o mých výletech se, děvče, nesmíš nikdy dovědět, alespoň pokud bude Kahovec žít.

Alena popošla kousek dopředu.

„Asi bude opravdu lepší,“ obrátila se ke mně, „když s ním nevyrukujeme a budeme se na něho dívat jenom my sami. Jako ti tví příbuzní v Uherském Hradišti.“

A to jsme pak dělali většinu noci ze čtvrtka na pátek. I s tím, co k tomu patřilo. Mé obavy, že se Alena jako člověk s bližším a vlastně profesionálním vztahem k Boženě Němcové kvůli obrazu urazí, nebo že mi dá kopačky kvůli zatajeným věcem ohledně spisovatelky, se rozplynuly jako dým.

Byli jsme prostě ti nejšťastnější milenci na světě.

* * *

V pátek ráno, tedy spíše dopoledne, jsem se probudil později než Alena. Když jsem otevřel oči, stála již oblečená u postele a řekla mi, že si odskočí do trafiky koupit Reflex a nějaké noviny, protože žijeme jako troglodyti, už dva dny jsme se nepodívali ani na zprávy v televizi a vůbec nevíme, co se děje ve světě. Než vylezu ze sprchy, bude už dávno zpátky, slibovala, když se sklonila, aby mě políbila.

Její návrat jsem asi kvůli šumění vody přeslechl. Každopádně byla v pokoji, když jsem vyšel z koupelny s ručníkem kolem pasu. Stála u okna, zády do místnosti s nezvykle pokleslými rameny, v póze lidí, kteří zažili otřes a nechtějí s ostatními nic mít.

Zaslechla klapnutí dveří a náhle se otočila. Ukázala mi zbledlý obličej se staženými rty.

„Co mi na to řekneš?!“ slova z ní vypadla tvrdě a zvonivě jako nová mince z ražebního lisu.

Sledoval jsem její pohled.

Na rozválené posteli ležel Blesk.

HRŮZNÝ NÁLEZ V DOMĚ ESTÉBÁKA!!! řval titulek na půl stránky a z valné míry zakrýval fotografii s průčelím mého domu na Truhlářské. Další dvě menší fotky, vsazené do té s průčelím – jedna ukazovala v detailu Saleriovu lebku a kus propadlého hrudního koše, druhá pak byla mou služební podobenkou – byly nepřekryté písmeny a jasně čitelné.

Zasraný zkurvený bulvár!

Úplně jsem na něj zapomněl. Za mých časů by bylo něco takového nemožné. Když bylo nutné zapojit veřejnost do nějaké kriminální kauzy, provedlo se to uváženě a informace dostali jen prověření novináři a s instruktáží, jak mají psát.

Z téhle strany jsem úder nečekal.

Jasně jsem si představil, co je uvnitř, a polilo mě horko. V ústech jsem měl náhle sucho, hrdlo se mi stáhlo.

„Tak co mi na to řekneš?!“ zopakovala Alena hluše.

„Je to pravda,“ podařilo se mi vyslovit, „skutečně jsem pracoval u StB. Ale je to už sedmnáct let, proboha, a od té doby jsem se změnil…“

Mlčky si začala skládat věci do cestovní tašky.

„Alenko, věř mi,“ pokoušel jsem se ji obměkčit, „dnes jsem někdo úplně jiný než ten kluk, který chtěl být kriminalistou a nevěděl, co to vlastně obnáší…“

Chovala se, jako by byla v pokoji sama, a když procházela do koupelny, aby si donesla necesér s toaletními potřebami, dělala, že mě nevidí.

„Je mně líto, že jsem ti neřekl pravdu hned na začátku. Ale ty by ses se mnou vůbec nebavila…, nedala bys mi ani tu nejmenší šanci, sama to moc dobře víš,“ snažil jsem se dál. „Miluju tě a teď tě prosím o odpuštění. Slyšíš,“ volal jsem do koupelny, „prosím tě, odpusť mi. Nemohu být bez tebe…“

Vyšla z koupelny a cpala necesér do tašky. Viděl jsem, jak se jí chvějí ruce.

„Zachránila jsi mne před sebou samým,“ chrlil jsem ze sebe vášnivě, „bez tvé lásky bych byl ztracený. Miloval jsem tě hned od prvního okamžiku, co jsem tě spatřil, ještě před listopadem…, chodil jsem za tebou pražskými ulicemi a už tehdy jsem věděl, že tě potřebuji k životu stejně jako vzduch, jako vodu…“

Zatáhla zip na tašce a konečně ke mně vzhlédla.

Plakala, ale v uslzených očích jí nepřátelsky blýsklo.

„Tak to jsi byl ty, kdo mě fízloval?“ zraněně ze sebe vyrazila.

Vzlykla.

„Bože, jak jsi hnusný…,“ pozvedla tašku a zamířila ke dveřím.

Přeběhl jsem po posteli a zastoupil jí cestu. Nyní jsem byl vzteklý.

„Tak já se ti hnusím?!“ vykřikl jsem. „A co Ruml a všichni ti slavní chartisti, jejichž články jsi opisovala?! Ruml, pro kterého tě málem zavřeli, byl taky komunista, dokonce radikální stalinista, a trvalo mu dvacet let, než pochopil. Ten se ti nehnusí?! A co další?! Polovina disidentů, které tak obdivuješ, byla v padesátých letech stalinisty. Dovedeš si vůbec představit, co všechno mají na svědomí?! A co ti chartisti, kteří práskali?! Nebyli ještě horší než já?! Těm jsi odpustila, a mně nemůžeš?!“

Stála přede mnou se sklopenou hlavou.

„Pusť mě ven, nebo začnu volat o pomoc,“ řekla hluše.

„Nemám na svědomí ani desetinu toho, co tihle lidé,“ už jsem se nemohl zastavit, muselo ze mě ven, co se ve mně sedmnáct let střádalo. „Tak mi vysvětli, proč jsi jim odpustila, a mně nemůžeš!“

Ustoupil jsem stranou.

„Pořád vykládáte, že se máme kát a že nám pak odpustíte,“ slova se mi nezadržitelně valila z úst. „Já se teď kaju, slyšíš, kaju se od doby, kdy jsem tě znovu uviděl v knihovně, a přesto na mě teď kašleš. Vy nám totiž nechcete odpustit, stále potřebujete strašáka, potřebujete nepřítele, jako jsme my, abyste na nás mohli všechno svalit. Jsme pro vás špína ve vaně, kterou nechcete vypustit, abyste se při pohledu na ni mohli kochat vlastní čistotou…, a každého, kdo vám připomene, že je to špína z vás, ukřižujete…“

To už otevřela dveře a se vzlykáním proběhla kolem mě na chodbu. Chtěl jsem běžet za ní, avšak uvědomil jsem si, že mám na sobě jenom ručník.

Náhle jsem měl hadrové nohy a musel jsem si sednout na postel. Od doby, kdy jsem přestal kouřit, jsem nikdy netoužil tak silně po cigaretě jako teď.

Pokoušel jsem se racionálně uvažovat. To, co se stalo, mělo jednu výhodu. Alena byla mimo nebezpečí, Kahovec jí dá pokoj, když pochopí, že už ví, kdo jsem, a že jsme se rozešli.

Sakra, to poslední slovo bylo jako bodnutí nožem.

Zatěkal jsem očima po pokoji. Plátno s aktem Boženy Němcové stálo pořád na televizoru.

Ty ode mne neutečeš, pomyslel jsem si, tobě je fuk, kdo jsem, tebe život naučil odpouštět…

Ručník kolem pasu se mi povolil a připomněl, že se musím obléci. A také sbalit. Hlavně jsem nesměl zapomenout na obraz a trezorek s listinami a daguerrotypiemi.

Při placení dole v recepci se ke mně majitelka spiklenecky naklonila.

„Dáma odjela autobusem do Jílového,“ sdělila mi polohlasem. Nechtěl jsem přemýšlet, co bude o našem výstupu vyprávět sousedkám, na to jsem opravdu neměl náladu.

Odnesl jsem do auta také Blesk a na jednom odstavném parkovišti za Jesenicí si jej přečetl.

Jak jsem předpokládal, polovina článku byla věnována mé osobě, mé účasti na potlačování demonstrací během Palachova týdne a pak v listopadu 1989. Zbytek se zabýval divokými teoriemi, čí mrtvola byla vlastně nalezena, kdo a proč se proboural do falešného půdního pilíře a jak bych mohl být s tím spojen jako majitel domu a bývalý estébák, zda v tom neměla prsty přímo StB. Redakce musela mít skvělé kontakty na policii, protože fotky místa nálezu a Saleriových ostatků byly natolik detailní, že musely pocházet z úředního fotoaparátu ohledávací party. Na některých snímcích byl také zachycen rám, respektive jeho části, a článek jeho přítomnost na místě činu pokládal za další záhadu už tak mysteriózního činu.

Podstatný byl odstavec, v němž se uvádělo, že majitel domu, s nímž by policie ráda mluvila, není k zastižení. Článek naznačoval, že jsem uprchl, že jsem možná už v zahraničí, což dokazuje, že jsem do záhadné kauzy namočen.

Tohle se dalo zastavit jediným způsobem.

Jakmile jsem v Praze zaparkoval před domem a odnesl všechny věci do bytu, rozjel jsem se metrem na Bartolomějskou, prakticky do téhož bloku, kde před sto padesáti léty úřadoval policejní rada Mühlbach (a kde se také zastřelil).

Službě ve vrátnici jsem řekl, že jdu vypovídat ohledně případu v Truhlářské. Po předložení občanky si oba uniformovaní policisté vyměnili překvapené pohledy a ihned někam telefonovali.

Asi po pěti minutách si pro mě přišel chlápek v civilu a odvedl si mě do své kanceláře. Představil se jako kapitán Soukup.

„Kdepak jste se nám toulal, pane Milbachu?“ optal se žoviálně. „Vy jste nevěděl, co se našlo ve vašem domě?“

Požádal jsem ho, aby zapnul diktafon, a pak jsem podle pravdy odpověděl, že jsem strávil dva dny v penzionu v Psárech se svou přítelkyní a že ihned poté, co jsem se o nálezu dověděl, jsem se dostavil, abych dobrovolně učinil výpověď, což tímto činím. O nálezu mrtvoly ani o tom, kdo prorazil zeď dutého pilíře na půdě mého domu, mi není nic známo, suverénně jsem vypovídal, i když toto už pravda nebyla. Neměl jsem ani ponětí, že na půdě vůbec nějaká mrtvola je, protože v opačném případě bych to okamžitě ohlásil.

„Já vím, kdo jste, pane kapitáne Milbachu,“ opáčil Soukup, „tak to s tou snahou o věrohodnost moc nepřehánějte. Nemáte na někoho podezření, nevíte o někom, kdo by se vám tímto způsobem chtěl pomstít? Třebas i někdo z vašich bývalých kolegů?“ optal se nakonec.

Na vteřinu jsem zauvažoval, že Soukupa poštvu na Kahovce, ale vzápětí jsem tento nápad zavrhl. I já jsem používal stejný trik – optat se podezřelého svědka, zda někoho nepodezřívá, a pak z eventuálních rozporů v jeho odpovědích na otázky, z čeho jeho podezření pramení, vytěžit validní informace o něm samém.

Takže jsem rozhodně zavrtěl hlavou a do diktafonu hlasitě řekl, že žádné podezření nemám a o nikom takovém, jak naznačuje vyslýchající, nevím. Soukup si znechuceně odsedl, ještě mě požádal o jméno a adresu mé přítelkyně, a poté mě s kyselým úsměvem milostivě propustil.

* * *

Večer toho prokletého pátku na mě dolehla deprese. Podporoval ji i šepot prstenu, který mě neustále upomínal, že ho musím vrátit. O nic jsem neměl zájem, obraz Boženy Němcové jsem ani nevybalil, ležel zachumlán v prostěradle na psacím stole vedle orezlé železné kysničky, jejíž obsah by literární vědce uvedl do vytržení.

Bylo mi to fuk, všechno mi bylo fuk, i Kahovec a jeho noví ostří hoši, protože jsem ztratil Alenu.

Sedl jsem si do křesla a otevřel litrovku whisky, kterou jsem si prozíravě koupil. Začal jsem se systematicky opíjet a při tom mi došlo, že jsem ráno nelhal. Já tu ženskou opravdu miluju, uvědomil jsem si, a v tomto ohledu všechno, co jsem jí řekl, byla jen a jen pravda. Absolutní, nazlátle čirá pravda jako whisky, kterou jsem do sebe obracel. Při pomyšlení, že už ji neuvidím, jsem cítil přímo fyzickou bolest, představa, že jsem ji navždy ztratil, mě kroutila do klubíčka. Život bez ní bude jen živořením, došlo mi, neúplnou existencí, o to nesnesitelnější, že mi dala poznat, co to je úplný život. Bude to jen pouhé vegetování, ubíjení času, setrvalá agonie vzpomínek na ztracenou šanci, dokud mě jí milosrdný Alzheimer nezbaví.

Pil jsem až do rána a ta menší otrava alkoholem konečně vymazala z mé obluzené mysli vzpomínky na Alenu.

Musel jsem usnout a spát skoro dvanáct hodin, protože když jsem otevřel zalepené oči, byl jasný den a šikmo do pokoje svítilo pozdně odpolední slunce.

Ta da da dá, ta da da dá, vyzváněl mobil. Poprvé jsem ty tóny vnímal jako počátek signálu SOS a pochopil, proč jsem si je vybral jako znělku.

Byl jsem to já, kdo na každé volání zvenku odpovídal, spaste moji duši, kdo dlouhá léta netoužil po ničem jiném, než aby ho konečně už někdo zachránil.

Měl jsem nějak těžké ruce a ani jsem pořádně neviděl na displej, takže jsem hovor vzal vlastně naslepo.

„To jsem já, Alena,“ zaznělo mi do ucha.

Rozbušilo se mi srdce a nebyl jsem schopen promluvit. Krk jsem měl jako vymetený ocelovým kartáčem.

„Slyšíš mě?“ dožadoval se mobil odpovědi.

„A – no,“ zachraptěl jsem, „a – no, sly – ším.“

„Tobě něco je?“ zajímal se mobil.

„Trošku jsem pil a teď chraptím,“ odpověděl jsem. Někde v koutku srdce vzplála jiskřička naděje.

„Trošku?“ mobil projevil pochybnost. „Přiznej se, tys propil celou noc. Já ji zase proplakala,“ připustil mobil věcně.

„To jsem nechtěl, to jsem opravdu nechtěl,“ řekl jsem nešťastně.

„Já vím,“ konstatoval mobil. „Zranili jsme se navzájem a léčili si rány každý po svém. Jsi už schopen vnímat?“

„Jasně. Nic mi není, nebolí mě ani hlava, jen jsem jaksi zpomalený.“

„To je dobře,“ liboval si mobil, „protože ti chci říct, že s tou potřebou nepřítele a špínou ve vaně jsi měl pravdu. Zkrátka a dobře…,“ mobil se odmlčel, „jsem ti odpustila.“

„Alenko, Alenko, Alenko…“ opakoval jsem nesmyslně, „já se snad zblázním.“

Protože se stal zázrak.

„To nedělej,“ řekl se smíchem vyplakaný Alenin hlas. „Protože mám v plánu přijet k tobě a udělat pro nás oba dobrou večeři. Nevím, jak ty po opici, ale já, když se vybrečím, mám vždycky strašný hlad…“

* * *

Šel jsem se vysprchovat a vychlemtal nejméně dva litry vody. Cítil jsem se jako znovuzrozený, a to nejen tělesně. Nicméně jsem v předstihu rozložil a rozestlal gauč. S Alenou jsem byl domluvený, že přijde kolem půl osmé. Dřív to nestíhala, musela ještě nakoupit ve večerce.

Zvonek zazněl až ve tři čtvrtě na osm. Pravda, byl jsem už trošku netrpělivý, ale myslel jsem si, že se zdržela při nakupování.

Nahlédl jsem do kukátka a uviděl její tvář. Sice nezřetelně, ale byla to ona.

Jakmile jsem otevřel dveře, Alena mi doslova vlétla do náruče. A to takovou silou, že mě porazila na zem.

„Co blázníš?“ rozesmál jsem se.

Vzápětí mi smích ztuhl na rtech. Ve dveřích se nade mnou rozkročil Kahovec, za ním se vhrnuli dovnitř dva chlápci a bolestivě mi přišlápli ruce. Kahovec kopl do Aleny a pak se sklonil ke mně.

„Co děláš, ty hajzle?“ stačil jsem ještě zachroptět, než mi do předloktí zabodl injekci.

Kahovcův obličej se začal nafukovat a také jako balon stoupat kamsi vzhůru. Vyvolalo to pocit, že padám do hluboké studny, v níž chybí vzduch.

* * *

„… tys byl vždycky špatnej soudruh,“ doléhal ke mně zdálky Kahovcův hlas, „na skutečně čekistickou práci jsi byl srab, nikdy jsi neuměl zatčenýmu rozbít hubu o zeď nebo ho vzít tonfou do rozkroku. Nikdy jsem ti nevěřil a po devětaosmdesátým jsem natuty věděl, že zradíš…“

Dokázal jsem zaostřit oči. Nemohl jsem jimi však pohnout, nemohl jsem pohnout ani hlavou, ani ničím jiným. V zorném poli jsem měl jediné – svoji pravačku ležící na okraji gauče. Svírala dlouhý úzký nůž, neostřejší z mých kuchyňských nožů. Byl kompletně pokrytý zasychající krví, stejně jako celá moje ruka a deka pod ní. Ta krev měla temně rudou barvu, karmínovou jako královské kameny.

Dusil jsem se. Zoufale jsem se snažil nadechnout, měl jsem pocit, že mi na prsou leží nejméně metrákový balvan. Kroutil jsem se a chvěl vnitřní námahou, napínal jsem všechny síly jako nikdy v životě, abych pohnul dýchacími svaly.

„… tak jsi konečně otevřel oči a určitě mě slyšíš. Máš asi problémy s dýcháním, tak se snaž, aby ses neudusil, než ti řeknu všechno, co mám na srdci…“

Hlas se začal ztrácet. Soustředil jsem se jenom na jedno – odvalit balvan z hrudníku, nadechnout se.

„… jo, uhádls, vstříkl jsem ti takový koktejl. S trošičkou tetradotoxinu, abys po probrání pěkně poslouchal a nezlobil. Po akonitinu bys ses neprobral. Mohl jsem ještě použít koniin, ale tetradotoxin jsem měl po ruce, to víš, sovětské zásoby…“

– odvalit balvan, nadechnout se –

„… budeš se asi tak dvě hodiny dusit, pak už to nezvládneš. Jseš totiž pěknej parchant. Lhals mi do očí. Mně, kterej sleduje Kronosovo oko už víc než padesát let. Že se ti podařilo projít, jsem poznal začátkem devětaosmdesátýho, kdy jsme byli oba přiděleni do štábu akce ‚Vidle‘. To už jsi měl prošedivělý vlasy a věkem trochu rozbředlý ksicht, jako ten chlápek na Rejdákově fotce. Tys mě ale špehoval hned od začátku. Pamatuješ si na ten blbej Barákův nápad s otiskama prstů? Musíš, protože to byl tvůj otisk, co jsi nechal v pětapadesátým na medailonu z Meyrinkova klobouku. Nechal jsem ho po roce 1998 identifikovat v nově zřízené centrální databázi Ministerstva vnitra…“

Ztrácel jsem vědomí, propadal se do ohnivé bolesti, do níž mě tlačila nestvůrná tíže na hrudníku.

Zaber, zaječel mi v hlavě hlas, hlas prstenu, odval ten balvan, pomůžu ti dýchat!

Zabral jsem a vyplaval na hladinu vědomí.

„… počítače jsou prostě počítače,“ liboval si někde mimo moje zorné pole Kahovec. „Potvrdily, že člověkem, kterýmu se podařilo projít do minulosti, je Zdeněk Milbach, kapitán bývalé StB a můj kolega. Šel jsem po tobě a dal jsem ti prohledat byt. Jít po tvých příbuzných, to nemělo cenu, to už udělalo gestapo – a bez výsledku…“

– zaber, odval ten balvan –

„… když máš jistotu, že nějaký tajemství existuje, tak už máš za sebou půl cesty k jeho odhalení. Já měl jistotu, žes rám použil, takže jsem urazil půl cesty k jeho nalezení. To Němci nevěděli, ty svině rasistický vůbec nenapadlo, že by si árijská dívka vzala židáka,“ v pozadí Kahovcova hlasu jsem slyšel šustot papíru, skřípot otevíraných a zavíraných zásuvek. „Bylo to vlastně jednoduchý, stačilo najít v archivu finanční výkazy firmy Leopold Winter mezi lety osmnáct set šedesát a sedmdesát a najít mezi zaměstnanci Žida…“

– zaber, odval ten balvan –

„… bylo snadný koupit za prachy z tajnýho fondu naší organizace ten barák, ve kterým žila v Uherským Hradišti tvoje prasestřenice, a prohledat tý starý fuchtli byt, když byla ve špitále. A tak jsem konečně stál před Kronosovým okem. Mohl jsem si ho hned odnýst, jenže tím bych si nepomoh. Potřebovali jsme, aby ses k rámu dostal ty a ukázal nám, jak se Kronosovo oko přinutí k mrknutí. A když jsem si letos v zimě ověřil, že jsi skutečně jediným příbuzným té báby, tak jsem ji klepl. Pomocí toho andělíčka strážníčka, co jí visel nad hlavou. No řekni, není život paradox?“

– zaber, odval ten balvan –

„… sklo se rozbilo a litografie natrhla, ale teprve když jsem ji celou vytrhal, zjistil jsem, co je skutečně v rámu. Pro nás to nemělo význam, ale pro tebe ano. Tebe to nastartovalo. Od toho chlapa, co kdysi rám vyrobil, to bylo chytrý, vsadit na civilizační zábrany. Protože každýho to napadne, ale jenom prase jako ty hned vyzkouší, co jsou vlastně ty kapky života.“

– zaber, odval ten balvan –

„… posloužils nám jako pokusný králík, sledovali jsme tě, jako se sleduje krysa, když prochází labyrintem. Když jsi byl na druhým tripu, našel sis pro ty výlety fakt pěkný slovo, prohledali jsme ti byt a přečetli si, cos napsal do svýho svazku o tom, jak se rám spouští. Ležel jsi tady jako čuně, s kalhotama u kolen a s důkazem, že je to pravda. Pro strýčka náhodu jsme ti vzali nějaké biovzorky, a podívejme se, dnes se nám hodily. Po návratu jsem ti zatelefonoval, abych ti dal šanci, abys mohl podat hlášení a připojit se k nám…“

– zaber, odval ten balvan –

„… jenže ty ses spřáhl s tou blonďatou čubkou a všecko jí vyklopil. Stačila pěkná číča, abys vyměkl a zradil. Sice jsi nás zaskočil okamžitým návratem z třetího tripu, zpočátku jsme tě nesledovali, ale prozradil tě mobil. Ta druhá dvojka v Psárech, to byli naši lidi, kteří vám dali do pokoje štěnici. Pobavil jsem se…“

– nesnaž se o pohyb, soustřeď se na dýchání, zaber, odval ten balvan –

„… tím, žes jí všechno řekl, podepsals její rozsudek smrti. A svůj taky, zradu neodpouštíme a už tě nepotřebujeme…“

Do zorného pole mi vstoupily nohy v černých kapsáčích, ve standardním oblečení příslušníků bezpečnostních služeb. Byly zakončeny martenskami v igelitových návlecích. A pak, jak muž přecházel od psacího stolu, uviděl jsem i ruku v gumové chirurgické rukavici, která nesla do prostěradla zabalený akt Boženy Němcové. Zaskřípěl ještě Mühlbachův trezorek, jak ho někdo pozvedl ze stolu, a pak zvuky prohlídky utichly.

– zaber, odval ten balvan –

„… asi vyšleme někoho ve tvých stopách, ale pak vsadíme do rámu jiné obrazy a možná taky fotky. Možná uhodneš jaké…“

Ano, dokázal jsem si představit, co Kahovec a jeho lidé vsadí do rámu – Lenina, Stalina, určitě Trockého, možná Che Guevaru či Felixe Dzeržinského nebo Beriju, prostě někoho z těch soudruhů fanaticky oddaných teorii třídního boje a světové revoluce – aby se mohli zeptat, kde udělali chybu a jak se znovu dopracovat k moci, ke světlým zítřkům lidstva.

Představil jsem si chlapa, který se pokouší onanovat před nějakým takovým portrétem, ale vzápětí jsem si uvědomil, že to bude určitě něco jiného. Kahovec vůbec netuší, před jakými problémy stojí, že bude muset obrazy a fotografie doplnit namalovaným generátorem. Mohla by to být třeba Zlatá hvězda Hrdiny Sovětského svazu posázená karmínovými kameny…, a operatér se bude muset na ni vykálet, aby rám mrknul, napadlo mě zlomyslně.

Tou představou jsem si ulevil a zdálo se mi, že dýchám lehčeji.

A pak mi došlo, že legenda vlastně lhala. Označení Kronosovo oko bylo matoucí jako vše v alchymii, protože rám byl původně zkonstruován nikoli jako okno do času, ale, poeticky řečeno, okno do zahrad rozkoše. Ten, kdo jej vytvořil, byl možná slavný alchymista, ale každopádně malíř, starý vyžilý prasák na konci erotických sil, který prostřednictvím rámu mohl pozorovat krásné ženy z té nejintimnější blízkosti a ukájet se na jejich projekcích. Při portrétování půjčoval těm ženám prsten a vyprávěl legendu, že šperk zaručuje krásu a přízeň kavalírů, až mu jej některá ukradla.

„… ale na tom nezáleží, jako nezáleží na tom všem, co jsem ti teď řekl,“ syčel mi do ucha Kahovcův hlas. „Za hodinu se udusíš a za pár dní tady policie najde tvou mrtvolu a vedle tělo milenky, kterou jsi zabil kvůli tomu, že přišla na tvou estébackou minulost a chtěla tě opustit.“

Ne, nepokoušej se pohnout, jen dýchej, dýchej…

„Tak se tady měj a užij si tu poslední hodinku,“ do zorného pole mi vplul Kahovcův obličej s laskavými vráskami. „Fandil jsem ti, myslel jsem, že staneme přáteli a budeme v Karmínovém archivu bádat společně, pro prospěch naší věci,“ umíval se na mě jako předčasně zestárlý cherub, „ale nevyšlo to. Škoda…“

Poté zmizel, cvakl vypínač a nakonec tiše klaply v předsíni dveře.

Osaměl jsem v temnotě, ve stavu, který připomínal trip, avšak jaksi naruby. Také jsem nevnímal své tělo, ale místo svobody volného pohybu bylo moje vědomí uvězněno v bloku olova.

Zaber, odval ten balvan, zaznělo mi znovu v hlavě a já se bolestivě nadechl. Šlo to opravdu snadněji, na rozdíl od toho, čím vyhrožoval Kahovec. Mohl jsem pohnout očima a mrknout. Ačkoli mi v nich příšerně řezalo, postřehl jsem narudlou záři, která se vinula od okna a jako karmínový obláček směřovala ke mně. Konejšivě mě zalila a já v ní blaženě spočinul jako novorozeně v růžovém povijanu.

Cítil jsem, jak ochrnutí postupně povoluje. Při dýchání mě jenom pálilo v krku a začal jsem hýbat končetinami. Mohl jsem i pohnout hlavou, ale střežil jsem se podívat se přes rameno na druhou polovinu rozestlaného gauče. Konečně jsem mohl pustit nůž, který se mi lepil ke dlani, a po nějaké době se posadit.

Nedívej se za sebe, nabádal mě prsten důtklivě, víš, že máš úkol, který musíš splnit, ať už se stalo cokoli.

Potmě jsem se doplazil do koupelny, jako při posledním návratu, ve vaně na sebe pustil vlažnou vodu a splachoval ze sebe krev, která mi byla nejdražší.

Když jsem se nahý vracel do pokoje, měl jsem již jisté nohy a dostatek síly na to, abych rozsvítil.

Alena ležela na zádech na kraji gauče s vyhrnutou sukní a s rozevřenýma nohama spuštěnýma na zem – jako kdybych ji znásilnil. Nepochyboval jsem, že kriminalistická laboratoř najde v jejích genitáliích moje „kapky života“. Hruď pod roztrženou halenkou měla rozbodanou několika údery nožem a zpod zad se rozlévala kaluž krve. Částečně vsákla do prostěradla, částečně stekla na zem vedle gauče.

Neměl jsem sílu spočítat všechny ty rány, vedené s profesionálním rozmyslem tak, aby navozovaly spontánní jednání zhrzeného milence.

Srdce mi zkamenělo. Neměl jsem proč žít.

Musíš mě vrátit, musíš mě vrátit, zaznělo mi v tom okamžiku v uších. Prsten mi tak připomněl úkol, pro který mě uchoval při životě, neboť nikdo jiný než já ho vykonat nemohl.

S kamenným srdcem a s chladně kalkulujícím mozkem jsem se stal vlastně robotem a při mechanickém oblékání jsem začal sestavovat program činnosti.

Nemělo cenu zahlazovat stopy nebo volat policii. Otevřel jsem okno, nahmatal pod plechem parapetu prsten, stáhl ho ze skobky a vsunul do kapsy.

Stále mi šeptal v hlavě, musíš mě vrátit, musíš mě vrátit, ale nyní to bylo přátelské broukání. V předsíni jsem vzal klíče od domu v Truhlářské a sešel dolů na ulici ke svému autu.

Nastartoval jsem a přes Kulaté náměstí jsem to vzal třídou Československé armády, poté po Korunovační a kolem Ministerstva vnitra do letenského tunelu.

Na Štefánikově mostě jsem sjel k chodníku, zastavil a otevřel okénko na straně spolujezdce. Vylovil jsem z kapsy mobil, naklonil se a prohodil jej okénkem. Opsal oblouk a zmizel za brlením mostu.

Už jsem nepotřeboval odpovídat na volání signálem SOS.

Znovu jsem se rozjel a pokračoval po Revoluční. Před náměstím Republiky jsem zahnul na Truhlářskou a zastavil před svým domem. Odemkl jsem si a vyběhl po žulovém schodišti až na půdu, kde prkenné dveře oddělovaly staveniště. Prošel jsem jimi, ale za chvilku se zase vrátil, s krumpáčem, několika dlouhými majzly, železným sochorem a desetikilovou palicí. Hodil jsem nářadí do auta, nastartoval a zahnul na Zlatnickou. Kašlal jsem na to, že jedu v protisměru.

Ještě nebyly dvě a kolem Masaryčky, zdravím, pane inženýre Pernere, nebyl žádný provoz. Odbočil jsem na Hybernskou, projel kolem Bulhara a po magistrále – ta byla také skoro prázdná a bez náklaďáků, protože byla neděle – si to namířil přes Nuselský most k Paláci kultury. Zde jsem sjel, propletl se Pankráckým náměstím, pokračoval ulicí Na Pankráci a jel stále rovně. Minul jsem Jedličkův ústav a vjel vnější branou Vyšehradu do bývalé pevnosti. Po ulici V Pevnosti jsem projel vnitřní bránou, za rotundou zahnul vlevo a ulicí K Rotundě dojel až k rohu hřbitova a zde zastavil.

Od odjezdu z Truhlářské neuplynulo ani dvacet minut.

Asi třicet metrů od rohu byla v hřbitovní zdi branka. Krumpáčem jsem vypáčil její mříž a vnikl na hřbitov. Věděl jsem, že tady nejsou videokamery, ale i kdyby byly, nezastavily by mě. Ihned za brankou jsem zahnul vlevo a s nářadím a baterkou doklopýtal k hrobu Boženy Němcové.

Byla jediným, co mi zbývalo, po smrti Aleny jedinou ženou, kterou jsem ještě mohl milovat. A musel jsem jí vrátit prsten, který jí s mou pomocí Dieter ukradl a pak mylně vrátil Saleriovi. Jenže jenom ona byla právoplatným vlastníkem, jenom jí byl prsten předurčen, a zaháňské princezny pak byly toliko bezvýznamnými prostředníky.

Vůbec jsem o tom nepochyboval. Původně jsem sem chtěl přijít s Alenou za bílého dne a prostě jí položit prsten na hrob a v klidu sledovat, jak se pozvolna vsakuje do horní desky náhrobku, aby dospěl ke své majitelce.

Alena však byla mrtvá.

Zasadil jsem jeden z majzlů pod horní desku náhrobku a vehnal jej palicí do spáry. Pak jsem zabral, abych desku odsunul.

Nešlo to.

Vzal jsem další majzl a zarazil ho pod desku kousek dál.

Zapáčil jsem za něj a deskou se skřípěním pohnul. Objevila se pod ní škvíra, hrana hrobové šachty.

Byl jsem skoro u cíle.

Škodolibě jsem si pomyslel, jaké překvapení zažije ten Kahovcův chlapík, který vyrazí v mých stopách, až mu dojde, že uvázl ve světě mrtvých.

Protože si za chvíli lehnu vedle Boženy Němcové a nasunu jí na ruku prsten. Abych vyrovnal svůj dluh.

Bude to naše zasnoubení.

A až i já dospěju do absolutní kostěné krásy, stane se z nás dokonalý pár – ona, matka národního uvědomění, a já, duch dějin českého národa, bývalý estébák.

Praha, duben–říjen 2010

Píšící námořník

František Novotný se narodil roku 1944 v Brně a zde také vystudoval Elektrotechnickou fakultu brněnského VUT. Na podzim 1968 nastoupil do zaměstnání u n. p. Chemont jako technik v oddělení komplexních zkoušek, ale po prověrkách technickohospodářských pracovníků byl na jaře 1971 vyhozen, neboť nesouhlasil se „vstupem“ vojsk Varšavské smlouvy. Nicméně jako nezaměstnanému se mu v létě 1971 splnil dětský sen, když se jako účastník zájezdu Sportturistu dostal na palubě polského škuneru Zew morza poprvé na moře. Tím začala jeho dráha námořního jachtaře, které zůstal věrný celý život.

Zaměstnání našel u Kancelářských strojů, závod Brno, jako technik sálového počítače, ale na detašovaném pracovišti v Adamově, kam dojížděl dalších 23 let, než odešel v roce 1994 na volnou nohu jako profesionální jachtař. Dvakrát vezl námořní plachetnici přes Atlantik z Floridy do Evropy a až do roku 2000 pracoval jako nájemný kapitán na jachtě česko-japonské rodiny. Po přestěhování do Prahy se živil jako publicista, spisovatel a překladatel námořní literatury a militárií.

Ačkoli měl od gymnaziálních let literární sklony, psát začal poměrně pozdě, až v roce 1983, kdy se přihlásil do soutěže O cenu Karla Čapka v žánru sci-fi povídek. Podle jeho slov „se pořádáním CKČ vytvořila zadní vrátka do komunisty obšancované literatury“, která využíval až do roku 1991, kdy se podruhé stal laureátem této literární ceny. V roce 1988 mu vyšla první knížka, byl to soubor povídek Nešťastné přistání, spíše však nešťastný start, poněvadž vnitronakladatelská cenzura tři stěžejní povídky vyřadila. Tyto povídky pak byly publikovány v souborné antologii, jež pod názvem Hvězdné hry vyšla až roce 2017. Jsou zde uvedeny i povídky ze sbírek Bradburyho stín (1991) a Ramax (1992).

V roce 1994 vydal František Novotný fantasy Dlouhý den Valhaly, vycházející z nordické mytologie. Je to příběh leteckých es, padlých v první světové válce, která valkýry svážejí do Valhaly, aby jako nemrtví v epických leteckých bitvách hájili tento Ódinův hrad před vzdušnými útoky draků vládce ohnivého Múspellu Súrta a odvraceli tak Ragnarök. Námět, původně zamýšlený jako parodie (knihu vydal pod pseudonymem Frank N. Skipper), autora natolik zaujal, že připsal ještě dva díly, Další den Valhaly (2002) a Konečný den Valhaly (2007), v nichž líčí, jak nordičtí bohové spolu s nacistickými nekromanty přivodili vesmírné kataklysma, aby pronikli na Zemi a ovládli ji, než bylo „dvojné kouzlo“ nornami předurčeným hrdinou zlomeno a svět nacistických nekromantů se stal uzavřenou bublinou v množině paralelních světů. V roce 2015 pak vyšlo druhé, přepracované vydání této temné fantasy v jednom svazku pod názvem Valhala.

Po odbočce, jakou byl román Prsten od vévodkyně (2011), v němž se pomocí magického přenášedla zaplete do osudu Boženy Němcové bývalý estébák, se autor k principu paralelních světů, avšak modifikovanému do anticipace budoucnosti, vrátil v další knize Křižník Thor (2014). Tento korzárský román se odehrává v druhé polovině 21. století, v alternativní budoucnosti, v níž Čína zahájí své tažení k dobytí světa. Kolektivním hrdinou příběhu je mezinárodní posádka pod českým kapitánem, která převezme opuštěnou americkou válečnou loď, aby v Indickém oceánu přepadala čínské konvoje a posílala ukořistěné lodě s vzácným nákladem surovin a technologií do obležené Evropy.

Jiný paralelní svět, v němž Rakousko-Uhersko po první světové válce nezaniklo, pak vstupuje do děje jachtařsko-námořního románu Osudový konvoj (2018). Jeho hrdina, který se živí profesionálním převážením jachet, se z dnešního reálného světa střídavě propadá do onoho světa paralelního, v němž velí protiponorkové fregatě, doprovázející v roce 1946 atlantický konvoj, na jehož doplutí do Velké Británie závisí nejen osud obležených Britských ostrovů, ale i osud celého světa, zda se stane kořistí spolupracujících diktátorů Hitlera a Stalina.

Kontrafaktuální dějiny, jež se dnes uznávají jako oficiální disciplína historiografie, natolik Františka Novotného fascinovaly, že jim věnoval i následující román Dryák (2020). Odehrává se v 17. století, kdy se přemyslovský král Václav IV., hlava českého, polského a uherského království a vládce Pobaltí a Dalmácie rozhodně učinit ze své říše globální velmoc a dostane se do konfrontace s Anglií a Nizozemskem. Významnou roli hraje v ději elixír nesmrtelnosti doktora Makropula, to je onen „dryák“ z titulu, který umožňuje i přemísťování do budoucnosti, takže operní pěvkyně Elina Makropulos může na lavičce pražského parku v roce 1920 osobně vyprávět svůj příběh Karlu Čapkovi. A dryák používá i hlavní hrdina Athanasius Pernath, aby se mohl stát napříč dějinami ochranným duchem Přemyslova rodu.

Volným navázáním na Křižník Thor je zatím poslední beletristické autorovo dílo Čínská hra o dvou tazích (2024). Obsahuje dvě prózy, povídku Jenkins, bonzačka a vlci a román Nanebevzetí poručíka Frýdla. Jedná se opět o anticipaci blízké budoucnosti a dystopii z konce 21. století, kdy Česká republika je stejně jako celá Evropská unie čínským protektorátem. V úvodní povídce jsou hrdiny senioři, kteří utekli do brdských lesů, aby se vyhnuli čínskému dohledu, aniž tuší, že se podílejí na protičínském odboji, v navazujícím románu Nanebevzetí poručíka Frýdla hlavní hrdina, vychovaný stejnopohlavním párem, hledá svou skutečnou identitu a pravdu o světě, ve kterém je nucen žít. Odhaluje, proč byl ve skutečnosti pověřen vyšetřováním série nelidských vražd a co vlastně znamenají ty krásné světelné záblesky na noční obloze nad ztemnělou Prahou při každodenním vypínání elektřiny.

Do beletrie patří též dvoje převyprávění klasických příběhů, jimiž autora pověřilo nakladatelství Albatros. V roce 2005 to byl Život a zvláštní podivná dobrodružství Robinsona Crusoe, námořníka z Yorku Daniela Defoea, převyprávěný pod názvem Robinson Crusoe, v roce 2018 robinsonáda Kormidelník Vlnovský Fredericka Marryata, kterou František Novotný přezval na Strýčka námořníka. Obě knihy jsou opatřeny původními ilustracemi Zdeňka Buriana a Robinson se zařadil do „Zlatého tuctu“ nakladatelství Albatros, tedy mezi 12 nejúspěšnějších titulů tohoto nakladatelského domu.

Své znalosti námořní historie, jíž se autor zabývá od mládí, pak František Novotný uplatnil ve dvou dílech literatury faktu. Roku 2003 vyšla kniha Veleobři oceánů, bitevní lodě a křižníky 1906–1956, zachycují osudy 19 válečných lodí s nejtěžší dělostřeleckou výzbrojí, v roce 2009 kniha Plachty v ohni, válečné plachetnice, jež přinesla nejen přehled neslavnějších námořních bitev éry plachet a používaných bojových taktik, ale též vývoj konstrukce a výzbroje těchto plujících pevností od vikinských dob až do poloviny 19. století.

Dále František Novotný zpracoval literární odkaz námořního kapitána Jana Beka a stal se spoluautorem knihy Liberty – lodě svobody (2011), věnované historii těchto jedinečných nákladních lodí, které za druhé světové války podstatně přispěly k vítězství Spojenců nad Osou.

Na pomezí literatury faktu a cestopisu pak stojí knížka Za tajemstvím Vlaštovek a Amazonek, jachtařské výpravy po stopách Arthura Ransoma a jeho hrdinů, jež zavádí čtenáře nejen do míst, kde se odehrávají knížky tohoto velikána dětské literatury, ale též zasvěcuje do osudů dětí, které posloužily Arthuru Ransomovi jako předobraz jeho knižních hrdinů.

Své zkušenosti z plaveb přes Atlantik, v Baltském a Severním moři a dalších okrajových moří Evropy pak uplatnil v učebnici námořního jachtingu Za kormidlem nejen na Jadranu (první vydání v roce 2010, druhé 2018).

Poslední knížkou literatury faktu z autorovy dílny je pak geopolitická studie Svět na rozcestí, na prahu dalšího kola staronové hry o globální trůn (2024), v níž František Novotný na základě mocenského vývoje posledního půltisíciletí analyzuje současný stav světa, posuzuje šance staronových uchazečů o globální trůn nyní i z Asie a rozebírá, jak je v této mocensky rozkolísané době ohrožena bezpečnost Evropské unie, hospodářsky oslabené neúčinným bojem proti změně klimatu a ideově rozpolcené na konzervativce a progresivisty.

K osmdesátinám si František Novotný nadělil vlastnoručně vyrobený dárek, když sepsal svoje paměti pod názvem Námořník z domu s cimbuřím, 36 let života v Brně pod šesti prezidenty, od Beneše po Husáka, 1945–1981 a poté ještě připsal Přídavek: Námořník abonentem na lince č. 137, od Husáka k Havlovi, 1981–1997.

František Novotný

Prsten od vévodkyně

Ilustrace na obálce Yulia Glam a Wirestock Creators / Shutterstock.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 ze 7. 11. 2025

ISBN 978-80-274-4770-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4771-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4772-5 (prc)

Obsah

1. Poděkování

2. I

1. Kapitola 1

2. Kapitola 2

3. Kapitola 3

4. Kapitola 4

5. Kapitola 5

6. Kapitola 6

7. Kapitola 7

3. II

1. Kapitola 8

2. Kapitola 9

3. Kapitola 10

4. Kapitola 11

5. Kapitola 12

6. Kapitola 13

7. Kapitola 14

8. Kapitola 15

9. Kapitola 16

4. Píšící námořník

Table of Contents

Poděkování

I

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

II

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Píšící námořník