Hvězdní honáci

Jiří Walker Procházka

Znění tohoto textu vychází z díla Hvězdní honáci tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím ALTAR v Praze v roce 1996.

§

Text díla (Jiří Walker Procházka: Hvězdní honáci), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 17. 10. 2025.

Ondrovi věnuje táta.

HVĚZDNÍ HONÁCI

A PLANETA FOUNTAIN

Kapitola I.

Obloha nad Little Big Valley

Šestinohá ještěrka goora sebou mrskla právě včas, aby se neocitla v pasti. Malý Joe Harper, sotva desetiletý útlý chlapec s celými souhvězdími pih na kulatých tvářích i nose a plavými vlasy barvy okolního písku, zaklel přesně tak, jak to slýchával od otce. Obratnými pohyby prstů přitáhl zpět síť a znovu ji připravil k vrhu. Stočil ji do válečku, který si vložil mezi ukazováček a palec pravé ruky – a podíval se po ještěrce. Levou rukou vytáhl ze zadní kapsy harmoniku.

Goora odskočila o dobré dva yardy dále. Tam zůstala trčet – a zvědavě hleděla na světlovlasého kluka v odřených džínsech, který začal tiše hrát na foukací harmoniku hypnotizující melodii: Píseň smrti od proslulého lovce písečných červů, Ennia Morriconeho. V jedné ruce harmoniku, v druhé vrhací síť – pomalu se sunul k nádherně zabarvenému plazu. Bystré hnědé oči zčásti zakryté neposednou ofinou pozorovaly každý pohyb goory, a rty jako maliny, jak říkala maminka, svíraly harmoniku. Ta hudba…

Ještěrka jako uhranutá přešlapovala v rytmu melodie, neschopná pohnout se z místa. Ještě tři malé krůčky, kožené mokasíny lehce našlapovaly – Joe nespěchal. Byl to vyhlášený lovec všech druhů goor a na stanici bylo jeho terárium vítaným zpestřením někdy nekonečného čekání na vlak. A cestující, kteří se šli do nádražního bufetu občerstvit ledovou tříští z kaktusoidů nebo pálenkou ze škorpióních klepet, nechávali před sklem terária drobné mince na výživu nádherně zbarvených tančících tvorečků nebo si některé kusy vybrali a koupili pro své ratolesti.

Ještě krok a…

V dáli zazněl pronikavý pískot píšťaly. Goora sebou trhla a vymanila se z moci zrádné melodie. Joe vrhl síť, ale už věděl, že svou sto třináctou ještěrku právě dnes nechytí.

„Tak dneska jsi vyhrála. Ale kdybys věděla, jak se u mne tvoje sestřičky mají dobře, i do kapsy bys mně ráda skočila,“ rozloučil se s ní a rozběhl se do mírného svahu. Za jeho vrcholem se otevřel pohled na široké údolí, v němž se rozprostírala sběračská osada se zděným, každoročně bíleným kostelíkem, nezbytnou železniční stanicí, rosolovou nádrží pro biomotivy, prkenným překladištěm a nákladní rampou z cedrových trámů, z poloviny zaplněnou obrovskými rudými plody.

Bezprostředně za městečkem, až k samotnému obzoru tvořenému modravými obrysy hor, se do stametrových výšin tyčily kaktusoidy. Podivuhodné rostliny, pod nimiž největší cedry vyhlížely jako kapradí v borovém lese. Gigantické bioorganismy trčely z neútěšných dun polopouště a v jejich rozložitých stínech pučely ostrůvky rostlinstva, živícího se z vláhy, již kaktusoidy svými kořeny vysávaly z pouštního podloží. V těchto oázách však místo obvyklého oddechu pro karavany poutníků panoval čilý pracovní ruch.

Složité konstrukce dřevěných lešení a ramp, mnohonásobně přesahující i nejvyšší budovy v Dolores Bay City, šplhaly podél rozvětvených kmenů kaktusoidů. Skupiny sběračů z nich opatrně sbíraly obrovité rudé dýně. Týmová práce musela být přesnější než pověstné gamebské hodinky. Jediný chybně odříznutý plod dokáže totiž zbortit celou stavbu a ohrozit životy desítek lidí. Zajištěné plodnice v sítích sběrači odseknou u obřího stonku a pomocí soustav kladkostrojů je svážejí po pozvolných rampách na zem. Od jednotlivých kaktusoidů se sbíhají zpevněné kamenné cesty až k samotnému Little Big Valley, a po nich se pomalu kolébá jeden povoz za druhým. Robustní vozy tažené šestispřežími valachů z Hornerova chovu přepravují ohromné plody až na nákladní rampu nádraží.

Co povoz, to jeden plod.

Joe se na okamžik zastavil, v hlavě si srovnal dva stíny, které vrhaly kaktusoidy ozářené slunci, a zjistil, že stejně dostane na zadek, protože doma už skončila večeře a jeho sourozenci se podle věku buď ukládají do kolíbek či postelí, nebo pomáhají mámě s nádobím; táta je u telegrafu, a on, Joe, měl dnes připravit poštovní zásilky!

Po klikatém běhu z povlovného svahu, posetého křiklavě kvetoucími bodláky, přeskákal žlutou trávou zarostlé koleje a vřítil se do kanceláře přednosty stanice.

„Ahoj, tati! Promiň, já…“

„Já vím. Goory. Za tohle máš týden nádobí – a sám,“ klidně ho přivítal otec a podával mu koženou brašnu s pošťáckou pečetí, podle váhy plnou dopisů, a ukázal do rohu na tři nevelké balíky. „Tohle jde s tím. A pospěš si. Večeři ti máma dá až potom.“

Joe vyběhl ven a na obzoru rostoucí souprava už vypouštěla oblaka páry. Kývl na stařičkého Murdocka, vychrtlého, bělovlasého a poslední roky už jen nepřítomně se usmívajícího prodavače jízdenek, který tuhle trať před dávnými léty stavěl vlastníma rukama. Hvízdnutím pozdravil Sarah, která věšela prádlo na zadní zahradě – a dnes opět, už snad posté, pohlédl ke žluté obloze.

Pořád nic. A přitom se vsadil s Hornerovic kluky, že je spatří první. Vsadil se o tři goory.

Supění biomotivy se blížilo a sílilo. Joe se postavil na značku vypálenou do prkenné podlahy perónu a pyšně zvedl ruku s infračerveným zaměřovačem. Biomotiva mu odpověděla pronikavým hvízdnutím a načasovala si zpomalení biologických funkcí. Jako vždy zastavila na desetinu palce přesně. Tak, aby křiklavý poutač Little Big Valley byl právě před třemi osobními vagóny.

Z nich vystoupilo devět lidí, z nákladních se vykládaly, jako obyčejně, potraviny, alkohol a nové hrací automaty, které vždy nahradily ty předcházející. Neboť po každém výkupu kaktusoidových plodů byly jediné dva bary v Little Big Valley přeplněné úspěšnými sběrači, což zpravidla znamenalo zkázu instalovaných jednorukých banditů.

Před Joem se otevřel poštovní vůz. Ve dveřích nestál nikdo jiný než Jim, řečený Pošťák, legenda této tratě. Zamlada chladnokrevně vyřídil celou bandu Jesse Yamese, která svými nájezdy sužovala nejen vlakové spoje, ale i nádražní domky a samoty, roztroušené podél celé trasy. A protože už jako kluk svému nevlastnímu tátovi, farářovi, slíbil, že na kolty v životě nesáhne, vypustil na ně Bradburyho včely, které si sám sehnal někde na pětce Epsí Tukana a vycvičil je pro tenhle jediný úkol. Jediný proto, že tyhle včely, stejně jako pozemské, po vbodnutí svého žihadla hynou. Pošťák je chlapsky oplakal a pořádně zapil. Celému stolu štamgastů v saloonu Chatillon zaplatil žito. Od té doby si ho nikdo nedovolil otravovat – jeho, ani jeho spoj – protože kdoví, co kdyby měl ještě nějaké včelky v klícce?

„Nazdar, starej parťáku!“ zachrčel Pošťák a zvedl ruku k pozdravu. „Tak co, jedeš taky na Slavnost?“

„Dobrý den, strejdo Jime. Jasně, že jedu. Táta řekl, že jsem už dost velkej. Jenže nikdo neví, kdy se honáci objeví. Táta říká, že oni mají svůj vlastní čas. I když si myslím, že on ví přesně, kdy se objeví… Tak teď jenom čekám, až uvidím první krávy. Jsem se totiž vsadil.“

„Jo, chlapče, krávy,“ podrbal si Jim širokou jizvu od slepého oka až k bradě; pozůstatek po té slavné bitce. „Na to čekáme všici. To víš, zase si tahle planeta trochu pomůže. Ještě že krávy tu mají od nepaměti zastávku kvůli mladejm, jináč nevím. Trocha toho polirunu, pár hekťáků pálenky; jó, kaktusoidy by nás mohly dobře živit, ale ty zase potřebujou ke svýmu životu krávy, a naopak – bez těch ohromnejch kravinců by tady ty rostliny dočista umřely… Prostě vono je to všechno Pánem dobře stvořený.“

Joe kýval hlavou. Podobné úvahy od Jima slýchával pravidelně od té doby, co ho táta pustil k vlaku. Ale teď ho zajímalo něco úplně jiného.

„Strejdo, a co píšou v novinách? Myslím o Slavnosti.“

„No vidíš, noviny. Tak do práce,“ odkašlal si Jim. Otočil se, sebral na stole ležící balík novin a plátěný pošťácký pytel s pečetí Společnosti. Ukázal bradou na titulní stránku Star Cowboy Times a prohlásil:

„To víš, všechno už je připravený, hotely otvírají nový a nový herny, Cooperova aréna bude mít novej nátěr… Hele, to si přečteš potom, teď mi polož ty věci sem, k nohám, a vezmi si tohle. Ještě ti vyndám tyhle dvě spěšniny. Opatrně, jsou to ptáci, nějaký kanáři, furt mě budili, řvouni… A je to.“

„Ty jsou pro mámu. Dárek,“ odpověděl Joe, věci naložil na vrzající trakař, a když otec zvedl plácačku, odstoupil od vlaku.

„Ahoj, Joe,“ rozloučil se Pošťák a zasunul vrata vagónu.

„Nashle,“ řekl chlapec a netrpělivě se s dvoukolákem rozjel po hrbolaté prkenné podlaze. Jak jsou asi honáci daleko? Už se všude mluví o Slavnosti nejmíň půl roku – jako by měla propuknout každou chvíli. Pravé kolo náhle zapadlo do škvíry mezi zčernalými fošnami, chlapec narazil na rukojeť, přepadl na dvoukolák a z něj ještě dopadl na tvrdá prkna. Cítil, jak si vyrazil dech a zároveň zaslechl polekaný výkřik Sarah, ale to ho teď nezajímalo. Ležel na zádech, snažil se nadechnout – a vytřeštěně hleděl na tmavnoucí oblohu.

Neměl ani tolik dechu, aby vykřikl: Už jsou tady! Jenom se díval. Ještě stačil stisknout timer se záznamem, kvůli té sázce. Tři goory jsou tři goory. Goory však zná…

Ale tohle ještě nikdy nespatřil.

V rudnoucí atmosféře se pomalu zhmotňovala nesmírná těla. Obrovské fosforeskující objekty, každý o délce přes pět set astromil, připomínaly krávy jen vzdáleně. Spíš bych jim říkal prasata, uvědomil si Joe. Ale už za chvíli, když se jedna z krav natočila bokem, spatřil rohoví, připomínající ohromný temný srpek měsíce, který se vznášel pár set yardů nad hlavou krávy.

A támhle je honák!

První, kterého Joe zahlédl. Na vlastní oči! Pravda, byla to jen duhová čára, která zbyla v atmosféře po hypernautickém oři, ale bylo to ono!

Joe se zasnil…

Vyprávění strejdy Billa, tátova kamaráda ještě z dob těch starejch zlatejch časů, bylo lepší než půlka všech kovbojských remaků. Už jenom jeho lovecké jméno – Dlouhý bílý vlas, to bylo něco! Bill na své planetě, kterou taky navštěvovaly krávy, byl něco jako kouzelník. Indiáni ho zvali na své magické obřady, a na té planetě, Skořápka se jmenovala, létal prý tajemný Pán much – a chránil ji před Zlem. A Bill o tom uměl tak poutavě vyprávět.

I jejich planeta, Studánka, je jednou z těch v celé Galaxii, kterou si krávy vyvolily jako místo krátkého odpočinku na své nekonečné pouti. Tady se jejich telata, vždy pár měsíců po vylíhnutí, osvěžují gigantickými dýněmi z kaktusoidů. Strejda Bill i táta mluvívali o tom, že v těch rostlinách je víc vitamínů než v celém zbytku Galaxie. A nejsou to jen vitamíny, co sem krávy táhne. V těch obrovských červených dýních jsou i takové látky… ano, drogy. Pálenka z kaktusoidů, pouze s makromolekulární esencí kraví drogy, patří mezi nejžádanější v celé Unii. I ostatní výrobky z ohromných dýní jsou pečlivě zbavovány přítomnosti nežádoucího množství těch podivuhodných látek. Opravdu stačí jen tisíciny miligramu…

Pro lidský organismus jsou nebezpečně návykové – a ve vyšší koncentraci smrtelné. Telatům naopak pomáhají lépe se pohybovat širým vesmírem, a nejen v něm. Tak pravil táta se strejdou Billem.

„Joe, nestalo se ti něco?“ zakryla mu výhled nejstarší sestra a skloněná nad ním ho zvedala na nohy.

„Ne, ne. Počkej, Sarah, hele,“ lapal chlapec po dechu. Odstraňoval si z výhledu její dlouhé, voňavé vlasy, ohnivé jako západ druhého slunce. Vlasy krásné – ale teď mu sakra vadily!

„Já vím,“ řekla dívka s fialkovýma očima a hezkým, pravidelným oválným obličejem. „Vidím je podruhé a jsem z toho taky vedle. Ale ty jsi, doufám, v pořádku, myslím po tom kotrmelci?“ starostlivě krčila čelo dívka. Vrásky se na její mladé hebké pleti vyjímaly jako chvilková, výstřední ozdoba.

„Ano. Jsem v pořádku… Sáro, dívej na to!“

Celé nebe se plnilo světélkujícími objekty, mezi nimiž se proplétali honáci na zářících strojích, obratně prolétali mezi gigatunami živé, vlnící se masy, která by dokázala rozdrtit i tuhle planetu; světelné stopy po nich se objevovaly v místech, kam by žádná bytost z Galaxie nestrčila ani koneček jakékoliv končetiny. Krávy se tísnily ve stádu a honáci je opatrně naváděli na oběžný koridor Studánky. Gravitační tření vesmírných tvorů vyvolávalo tepelnou energii, která ve vlnách doléhala na povrch planety. Nebyla to však energie ničící. Bylo to živočišné teplo; jako by planeta byla kolébka s jezulátkem a krávy na ni dýchaly, aby ji zahřály, aby jí pomohly…

„Farmářská loď,“ vydechl Joe. Sarah se podívala směrem, kterým ukazovala jeho strnulá ruka.

Na severozápadě se v oslňující modravé záři zjevila mohutná hyperprostorová loď, jediná toho druhu zkonstruovaná lidmi. Koráb umožňující lidstvu osídlovat každý kout Galaxie, ovládnout každý zdroj energie, jaký nejen tento prostor skrývá. Jeho kulový tvar mu zdánlivě předurčoval jakousi neohrabanost, ale už mnoho protivníků či vetřelců se přesvědčilo o hbitosti – i bojové výzbroji – této jedinečné konstrukce.

Farmářská loď se důstojně sunula mezi nesrovnatelně mohutnějšími těly krav a honáci jí uvolňovali cestu. Jen třikrát musela zmírnit rychlost, to když se k sobě na kritickou vzdálenost dostaly sršící rohy sousedních krav. V tom okamžiku se na místě soustředilo několik honáků a bleskově likvidovali ohnisko kosmické katastrofy.

„Podívejte se taky támhle,“ ozval se oběma za zády otec. Joe vycítil v jeho hlase hlubokou nenávist. Udiveně na něj pohlédl. Takhle ho neznal.

„Čekal jsem všechny později… Něco se muselo stát. Za posledních dvacet let jsem nezažil, aby se nad naší planetou setkali. To není dobré,“ temně pronesl Harper senior. Otec měl široká ramena a mohutný hrudník. Hranatý obličej byl poset hlubokými vráskami a tváře věčně pokryté strniskem prošedivělých vousů. Obličej doplňoval mohutný knír a prořídlé skráně dříve hustých zrzavých vlasů. Muž, o němž nikdo nemohl říci, že by se někdy něčeho bál. Dovedl rázně zkrotit Hornerovic nejdivočejší koně i sejmout zjančeného býka. Sílu jeho paží nejednou poznali chlapi v městečku, ať už v dobrém, při přetahování pákou, nebo ve zlém; to když se někdo neurvale dotkl jeho rodiny, honáků – a až naposled jeho samotného. Teď nehnutě stál a pod smračeným čelem se mu v očích zrcadlila zlá předtucha; mačkal nepřítomně v rukou stetsona a ve tváři se mu objevil výraz, jaký u něj Joe nikdy nespatřil. Uvědomil si, že otec opravdu, jak říkal strejda Bill, musel prožít – musel znát – to, co nikdo na téhle planetě ani netuší.

„To není dobré!“ zněla malému chlapci ta slova ještě v hlavě – a obrátil pozornost od otce zase k obloze.

Východní obzor vybuchl sytě zelenou září. Joe pozorně sledoval, jak tím směrem odlétly roje honáků, aby zabránily případné srážce a aby uvolnily cestu pro…

Elegantní štíhlé lodě na svých křídlech nesly ten nepříjemný svit, který jim dodával obyčejný podprostorový pohon.

Stádo zneklidnělo, ačkoliv honáci dělali, co mohli. Ale hlavněmi děl naježené bitevní lodě, doprovázené černými talíři Gardarů, se pyšně probíjely vpřed, i když kontradmirálové tušili, co by se stalo, kdyby se jejich koráb dostal mezi dvě krávy.

Ale věděli, že právě tohle se nestane.

Jsou tu přece ti kaubojové… Špinaví honáci.

A My – My jsme Společnost. Ctihodná Společnost.

„Křižníky Společnosti,“ řekl otec, upustil klobouk na prkenné překladiště a položil ruce na ramena obou dětí.

„Sám pan hrabě nás poctil návštěvou,“ těžce vzdechl.

Kapitola II.

Příjezd do Dolores Bay City

„Joe, vstávej konečně. Už potřetí ti říkám, že za chvíli bude vidět moře!“ povykovala malinká Dominika a tahala chlapce za nohu z úzkého lůžka.

Joeovi se celou dobu zdálo o pomalu ubíhající krajině, o zastávkách u rosolových čerpadel, o monotónním rytmickém klapotu rohovitých kol i o pravidelném dýchání biomotivy, a právě si říkal, ať ho ta holka protivná nechá ještě chvíli spát, protože až se probudí, bude zase doma, v posteli, a bude muset do školy, pozdravit pátera Rodgerse, uklonit se učitelce Farellové…

Moře!

Joe se prudce vztyčil, a kdyby nebyl tak malý, jistojistě by si dal o prkna vrchní palandy pěknou ránu do hlavy.

„Kde? Kde je moře?!“ zakřičel a prodíral se úzkou uličkou kupé k oknu. Už druhým krokem srazil matce prkénko, na kterém připravovala těm nejmenším snídani.

„Tak hele, Joe, ihned se uklidni, pomoz mamince sebrat ty chleby – až se umyjete a nasnídáte, přijďte do poštovního vagónu. Pošťák nás pustí do budky na střechu. O nic nepřijdete,“ zahučel ve dveřích na chodbičku otec a posunul si klobouk do týla.

„Hurá!“ odvětil syn, vykonal zadané úkoly, snídaně mu šla nejlépe, a potom se vydali k zadním dveřím lůžkového vozu. Když vstoupili na plošinu mezi vagóny a přivítal je svěží závan vlažného vzduchu, Joeovi se bezděky rozšířilo chřípí. Takovýhle vzduch nikdy nevdechoval. Byla v něm voda a sůl – a dálky.

Vylezli po oprýskaném khaki žebříku do kabiny z plastické slídy, jaká se těží v Micalandu. Dospělí lidé stáli na střechách vagónů – a všichni se užasle rozhlíželi.

Nešlo jen o moře, ale o to, co mnozí z nich viděli sotva podruhé, potřetí. A Joe poprvé…

Z narůžovělé oblohy, plné průsvitných krav, se mezi oblaky právě vynořilo ohromné tělo telete a neohrabaně plavalo atmosférou k vrcholkům kaktusoidů. Sběrači vždy sklízeli plody ze spodních ramen rostlin. Vše, co bylo výše, patřilo telatům. Nejen kvůli obtížnosti sklizně, ale i proto, že honáci to tak určili. Joe Harper senior byl dokonce radou obce Little Big Valley zvolen jako hlavní kontrolor sklizně. Protože on sám se nejvíce zasazoval o vzájemnou prospěšnost sklizně – pro lidi, i telata.

Tele, na které se zaměřila pozornost všech přihlížejících, urputně rejdovalo stále níž a níž, jako potápěč v lehké výstroji, kterého vztlak vody vyhání vzhůru – a přitom na něj dole čeká poklad! Konečně se mládě dotrmácelo ke skupině kaktusoidů, vyrůstajících z náhorní planiny. Joe to vše pozoroval s pootevřenými ústy. Stejně jako ostatní. Teleti se místo tlamičky s trojitými nozdrami začal dovnitř tvarovat ohromný trychtýř. Když celá třetina telete vypadala jako medúza, obklopilo mládě vyhlédnutou rostlinu a přisálo se takřka až k povrchu planety. Telecí tělo začalo pulsovat a měnit barvy od růžové přes oranžovou až k sytě rudé. Po chvíli se objem vesmírné bytosti náhle zvětšil, jako když se mocným výdechem přifoukne balónek z pouti, a potom se tele, jemuž se přední část zase proměnila v původní tlamičku, potěšeně vzdalovalo od očesaného kaktusoidu – a mizelo v oblacích. Tam jej už netrpělivě čekala matka, aby ho olízala vlídným gama zářením.

Všichni po té scéně nevědomky, pokorně vydechli.

Krávy byly podle několika planetárních náboženství považovány za božské bytosti. A to nejen pro jejich vzezření a rozměry, vymykající se jakýmkoli lidským zkušenostem. Jejich samotná přítomnost vyvolávala v lidech nádherné, nikdy neprožívané pocity… Krávy byly bytosti stejně vlídné a přátelské jako legendární delfíni z pozemských moří, které starověké národy opěvovaly jako posly bohů. Krávy oplývaly i obdobnou měrou inteligence jako přítulní vodní savci. Jejich slovník obsahoval stovky významů, stovky pro člověka pochopitelných významů. Další tisíce výrazů byly pro lidstvo díky specializaci galaktických krav dokonale nesrozumitelné…

Joe pohlédl na otce a matku. I v nich cítil to napětí.

Ještě bude moře, Slavnost – a praví honáci!

Biomotiva, jako by vstřebala toužebnou zvědavost pasažérů, přidala na rychlosti. Nebylo to tak snadné, protože trať v těchto místech vedla klikatým průsmykem Needle Canyon stále vzhůru, krčila se ve stínu horských velikánů, do jejichž království vstoupila; úplně nahoře mohl Joe spatřit čepice ledovců a úplně dole prořízlé soutěsky s vyjícími vodami horských bystřin.

„Holka si to dneska ale sviští, co?“ zaslechl Joe zespoda spokojené mručení Jima Pošťáka. „To ona asi za ty bonbóny, co jí celou cestu nosíte, viď, Joe?“

Chlapec netrpělivě zamumlal, že jo, krátce pokýval hlavou, ale oči měl upřené na mohutný skalní most: Needle Eye, Oko jehly. Koleje pod ním vypadaly jako dvě stříbrné nitky, které zde zapomněl horský obr, když si spravoval mílové boty.

A za ním už bylo jen…

„Moře!!!“ ozvalo se z desítek hrdel. Dospělí s dojetím pozorovali nekonečnou lesklou plochu a v duši jim na povrch vystoupily pocity, které zažívali jako děti. Otec Harper nahmatal upracovanou ruku své ženy. Pevně ji stiskl. Dala mu za to pusu na neholenou tvář a opětovala stisk. Tehdy, před lety, se tady seznámili, během cesty na Slavnost.

Na stejné cestě – na stejnou Slavnost.

Moře…

Joe v první chvíli myslel, že to nemůže být ono. Čekal něco ohromného, něco nevídaného, ale tohle vlastně už zná z filmů i tridea. Čím více se před nimi však rozevíral pohled na to obrovské modravé zrcadlo, v němž se jasně odrážela fosforeskující těla krav, tím spíše hříšnou myšlenku zaháněl až do koutku duše – a uvědomil si, že moře je opravdu bezva.

Cesta do Dolores Bay City pak už ubíhala v jednom kvapu. Znavená biomotiva zatáhla přísavkové pásy a s mírně brzděnými vagóny se pohybovala jen na válcových kloubech, které byly genetickými inženýry uzpůsobeny tak, aby seděly na kolejnicích pevně jako úchytky vozíků horské dráhy.

Během necelé půl hodiny jízdy, tak rychlé, jakou Joe dosud nezažil, se všichni cestující jaksepatří připravili na vstup do vyšňořeného města, kde se pokaždé pořádaly slavnosti spojené s příchodem galaktických krav – a jejich honáků.

Hvězdných honáků – a jejich krav.

Joe měl oči navrch hlavy.

Znal sice už všechno z vyprávění a cestopisných snímků, navštívil už několik městeček v širém okolí Little Big Valley, ale tady ho spousta věcí překvapovala. Až sedmipatrové domy se tyčily snad do samotného nebe. Jejich stíny se plazily po rušných ulicích a uličkách. Všude se míhali a houkali a zvonili rikšové, varaní povozy a biomobily. Nad tím vším občas přelétlo otlučené policejní aero nebo stříbřitě lesklá limuzína se znakem Společnosti. Na chodnících postávali překřikující se prodavači počítačové bižuterie, kožených bičů, vonící pizzy a posledních výtisků Star Cowboy Times. Z plynových lamp i telegrafních sloupů vlály zvukové konfety, z oken visely zářivými barvami hrající prapory Společnosti, ale také prosté, bílé vlajky se znakem honáků. Modrý kruh hvězd, znázorňující Galaxii jako jeden velký domov pro všechny civilizace, národy i bytosti, které v ní žijí.

Před nádražím čekaly desítky povozů, ochotných za rozumný peníz dovézt vítané hosty do připravených hotýlků a saloonů, ukázat jim centrální tržiště, rybářskou čtvrť nebo, ale to jen zdálky, výstavné sídlo Společnosti na Company Hills.

A zejména – to příchozí chtěli vidět nejvíce – slavnou arénu, pojmenovanou po legendárním Jamesi G. Cooperovi, jednom z prvních honáků, kteří objevili nejen samotné krávy, ale i posloupnost návštěv vesmírných krav v jednotlivých koridorech a na určených planetách Galaxie, jak ji hyperprostorové stádo neomylně dodržovalo. Díky jemu – a legendární Velké pětce – se tato polozapomenutá planeta, původně označená jen kombinací číslic a písmen, zapsala do žurnalistického slovníku jako Fountain, Studánka, a dostala se do povědomí stovek miliard bytostí na nespočtu obydlených světech jako vlídná planeta, na které krávy tráví se svými mláďaty celý relativní měsíc, aby se zde osvěžily šťavnatými plody kaktusoidů – a mláďata po nich patřičně zesílila. A připravila se tak na své obdivuhodné cesty jinými dimenzemi.

Kraví planety, ať to byla Shell, Skořápka – nebo Lake, Jezerní planeta, anebo Studánka, všechny byly symbolem galaktického míru a smíru.

Obyvatelé Unie si byli vědomi významu těchto planet, téhle studánky, a celý přilehlý sektor byl Parlamentem vyhlášen za neutrální pásmo. Kdokoliv se pokusil nezákonně narušit výsostný prostor, byl okamžitě zlikvidován strážními GALA křižníky, které nepřetržitě hlídkují podél hranice, jasně vyznačené myriádami vesmírných majáků a bójí. Tato opatření byla zavedena i kolem neobyvatelných planet či zdánlivě prázdných koridorů, kudy také vedla pravidelná trasa stáda; ať už kvůli vzácnému záření, nebo příznivě působícím kombinacím slapových sil, které krávy potřebovaly například v době březosti.

Do sektoru Studánky měly kromě zásobovacích korábů a lodí z ostatních „kravích“ planet přístup jenom lodě Společnosti, monopolního galaktického přepravce, který si ani nepotřeboval vymýšlet zvláštní název, protože tenhle – Company – úplně vyjadřoval jeho důležitost. Nutnost jeho existence.

Společnost – to slovo, které otec vyslovoval s nezvyklou nenávistí, Joe dobře znal z neustále omílaných reklamních šotů.

Společnost je tu od Stvoření světa! Společnost tě chrání, ty chraň ji! Jedině akcie Společnosti ti zaručí záviděníhodný zisk! Usínej se Společností! Mysli se Společností! Žij se Společností… Umírej se Společností!

„Prrr. Tak, a jsme na místě,“ pokynul rukou drožkář, přitáhl perletí zdobené opratě silnému varanovi a s úsměvem se otočil na cestující: „Vítejte v hotelu Yellowstone.“

A když mu chtěl otec nechat spropitné, prošedivělý muž s velkým, žilkami prorostlým fialovým nosem jen zavrtěl hlavou:

„S tímhle teď nikde neuspějete. Váženej pane, když Slavnost, tak Slavnost. To se tohle město vždycky změní, jako by ty krávy rozdávaly dobro. No, však vy to určitě znáte. Tady se teď ani nemusíte na noc zamykat. A to je co říct… A stejně vám řeknu, že bych byl šťastnej, kdyby tady pár těch kraviček zůstalo, nebo kdyby zůstaly na každý planetě, to by, pánejo, Galaxie vypadala jinak! Ale já vím, že je to holej nesmysl. Tak se jen modlím, abych se ještě dožil příští Slavnosti.“

Otec se díval na starého muže, jehož hluboké vrásky mohly vyprávět o těžkých dobách, kdy na bezejmenné planetě s pouhým kódovým číslem přistáli první osadníci. Ruce měl zbrázděné suchým mistrálem, přinášejícím z rovníkových pouští písek jemný jako pudr a zároveň drsný jako brusný kotouč. Dlaně samý mozol a duši čistou jako jeho pohled.

„Já myslím, že se dožijete ještě hodně Slavností, když si o kravách myslíte tak krásné věci. Vždyť ony o vás určitě vědí a nedovolí, abyste jen tak odešel… Bez toho krásného čekání na další Slavnost.“

Drožkář sevřel rty, podal otci ruku a vzájemně si je pevně stiskli. Pak práskl bičem nad hlavou, zahýkal na ležícího varana, a když se vzdaloval, ozval se táhlý, tklivý tón foukací harmoniky. Tenkrát na Západě…

„Tati, víš, že neznám nikoho, kdo by neměl rád krávy?“ díval se Joe za kolébajícím se ještěrem, táhnoucím červený kočár s nápisem Wells – Fargo, na jehož kozlíku seděl drožkář, který vypadal úplně jako kouzelný děda z pohádky. I s tím velkým nosem.

„To je dobře, že nikoho takového neznáš,“ odpověděl otec, pohladil chlapce po světlých, lesklých vlasech a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

„To je dobře, chlapče.“

Kapitola III.

Rodeo v Cooperově aréně

„A nyní se, vážení přátelé, konečně dočkáte toho, na co celou dobu čekáte. Do arény bude vpuštěn Slizák Zabiják! Toto nádherné a silné zvíře pochází z chovu monsiueur Petita, ve svých genech nosí slavného Moby Dicka a Tlustou Bertu. A je to tady, je to tady! Vážení přátelé…“

Hlasatelův baryton byl přehlušen hvízdotem okoralých rtů, dupotem okovaných bot a pištěním dívčích hrdélek. Malý Joe fascinovaně hleděl na pomalu se otevírající železná vrata. Připomínala kruhová dvířka biomotivy, poctivě nýtovaná pláty polirunu. Za nimi nesmlouvavě vládla černočerná tma, kterou ještě zdůrazňovaly oslňující čtvercové plochy reflektorů, umístěných na třech stožárech kolem arény. Kakofonie zvuků náhle přešla v užaslý vzdech. Hlediště mlčky hledělo na osvětlený písek.

Na něj dopadl pětimetrový ostnatý červ.

Slizák vylétl z temné kóje tak bleskově, až se zdálo, že se uprostřed arény vyloupl z kouzelníkova klobouku. Vztyčil přední polovinu těla a komíhavým pohybem kobry se připravoval k útoku. Pro výstrahu vystřelil z úzkých trubic, jakých měl po obvodu těla na desítky, jedovaté ostny. Joe se instinktivně přikrčil a popadl Sarah za ruku. Cítil, že se jí hebká ruka chvěje. Červí ostny neškodně narazily na pancéřové sklo, kterým byl písečný prostor obehnán, a sklouzly na zem. Na skle po nich zůstaly žlutavě slizké stopy žíraviny. Obecenstvo zaječelo nadšením.

Do bouřícího prostoru arény náhle zazněly fanfáry.

Honáci přicházejí!

V každém vrcholu trojúhelníkového kolbiště se otevřely dveře – a jimi vpadli do záře reflektorů honáci na skákajících želvách. Osedlaná zvířata byla jedinými tvory, jejichž krunýř je bezpečně chránil před jedovatými ostny červů. Navíc měla postroje i masky zhotovené – a překrásně zdobené – z polirunových fólií a pásů. Jumping turtles tedy byly dostatečně připraveny na souboj s jedovatými červy.

Nikoli však honáci. Ani jeden z nich neměl přilbu, která je při těchto zápasech povinná, ani jeden z nich neměl kovový kroužkový oblek, předepsaný Asociací sportovních společností.

Joe o tomhle už mnohokrát slyšel, souboje s červy byly součástí snad každého filmu o hvězdných honácích, ale ještě nikdy nespatřil ty odvážlivce na vlastní oči – oblečené opravdu jen v kožených oblecích, vysokých jezdeckých botách s třpytícími se ostruhami a s nezbytným sombrérem nebo stetsonem, švihácky posazeným šikmo na hlavě.

Jezdci s výskotem, který přenášely mikrofony v aréně, objížděli Slizáka, a všichni mohli spatřit jména, vyšitá barevně na zádech kožených vest. Mohutný Salvatore Ohio s turbanem kučeravých černých vlasů, sevřených pestrobarevnou širokou čelenkou točil nad hlavou sisalovým lasem v široké krinolíně. Podsaditý albín Fred Osbourne s puntíkovanou bandanou kolem krku práskal mexickým bičem, až zaléhalo v uších. A ten třetí – to byl štíhlý a vysoký, do bronzova opálený tmavovlasý syn hlavního farmáře – Brian Westley. Mladík s modrozelenýma kočičíma očima, s hubenými, hladce oholenými tvářemi, v košili z denimu a kalhotách z brizoní kůže si nechal po pažích projíždět jiskřící koule transbol.

Na světelné tabuli proti Joeovi se rozzářily poměry sázek na jednotlivé jezdce – i na Slizáka. Ten získal přes polovinu sázek… Chlapec se otočil na otce:

„Tati, proč lidi nevěřej honákům?“

Ten nejdříve neodpověděl, ale když ho syn důrazně zatahal za rukáv a zopakoval dotaz, bručivě odvětil:

„Toho si nevšímej. To je takovej rituál. Během zápasu se to změní. Uvidíš.“

Harper senior teď měl v hlavě úplně jiné myšlenky. Krátké setkání na chodbě stačilo, aby si oživil vše, na co chtěl na téhle planetě zapomenout. Farmář Seal Westley, jeden ze slavné Velké pětky, ho takřka přepadl s otevřenou náručí, láhví Jima Beama – a ustaraným čelem. Rodina v té době už seděla na místech, Harper si šel jenom pro plechovku Budweisseru; a bylo mu jasné, že Seal si na něj počkal. Krátké přivítání, poklepání po ramenou, to ještě šlo. Ale kvůli tomu ho po těch letech, proboha, to je už let, určitě Seal nekontaktoval. Joe, je to špatný. Kuzněcow začíná mít navrch. Odoláváme jenom díky Desateru. To víš, na krávy si nikdo nedovolí sáhnout. Ale má za sebou vlivný lobby firem závislých na Přepravě. Prý byl i na neoficiální večeři u Císaře…

Harper jenom kýval hlavou; ostatně, co jiného mohl dělat. Seale, a spojil ses s ostatními? Farmář na to jen zavrtěl hlavou. Sám nevěděl, jestli by to bylo vhodné. A přece jenom, ta doba.

Velká pětka je už jenom minulostí.

I když slavnou, tak přece jen zašlou minulostí.

* * *

Joe junior se plně věnoval rodeu.

Slizák se stočil do ostnaté koule a ta se pomalu začala rozjíždět po obvodu arény, stále zrychlovala, až se po chvíli změnila ve svištivou šmouhu. Honáci byli ve střehu. Tohle ještě žádný červ nezkoušel.

Písečný červ dosáhl úžasné rychlosti – bhrouuum – ohlušující zvuk zahltil reproduktory, Joe si přitiskl dlaně na uši, Sarah vyjekla a přednosta Harper překousl filtr svátečního marlbora. Slizák ostře změnil dráhu a zaútočil na Salvatora. Ten trhl opratí želvy a zároveň mrštil laso proti řítícímu se Slizákovi. Želva už měla zkušenosti v boji s obřími červy. Skočila doprava, kam také červ ihned zamířil, ale vzápětí se prudce odrazila na opačnou stranu a během skoku provedla výkrut, takže ostnatá jedovatá koule tvrdě narazila na spodek krunýře – zatímco na jeho vrcholu se Salvatore držel postroje, aby nevypadl ze sedla.

Slizák se odrazil ke stěně arény, bleskově se roztáhl do celé délky a jeho tělo se napjalo, aby vypustilo jedové ostny. Vtom ho Fred zasáhl bičem přímo mezi tykadla. Červ zmatený úderem biče mrskl koncem ocasu, kde byly největší bodliny, když ho tam zasáhlo Brianovo transbolo. Dotklo se ostnů. Ozval se praskavý výboj, který je seškvařil do oblých, nepoužitelných výrůstků. Netvor se stočil do útočné spirály, odrazil se a mocným skokem překonal celou plochu arény; během letu srazil Salvatora z želvy. Ta ihned skočila mezi dopadnuvšího červa a ležícího člověka a postavila se na zadní nohy.

Sázky na tabuli zablýskaly a cena Salvatorova života stoupla. Zároveň, na úkor ostatních honáků, stoupla i výše sázek na Slizáka.

„Time!“ ozvalo se z reproduktorů, a všichni jako jeden muž nechápavě zírali na tlampače.

Kdo chce oddechový čas? Teď?

„Stáj rančera Petita požaduje přestávku,“ ozval se rozhodčí.

Do arény se zabodly infračervené bodové reflektory a znehybněly červa. Salvatore skočil na želvu a přijel k Fredovi a Brianovi. Chvíli se radili o dalším postupu. Salvatore si širokým rukávem kostkované košile utřel nos, Fred vytáhl ze sedla plechovku astro-coly a…

Infrasvětla pohasla a vzápětí se otevřela vrata stáje. Z nich vylétli další dva červi! První srazil smrští jedovatých ostnů Freda k zemi. Probodnutá plechovka zasyčela a do písku z ní vytékal hnědavý, šumící nápoj. Zasažený honák se svíjel ve smrtelných křečích. Mohutná postava se napjala a pod účinkem červího jedu tělo zčernalo a začalo se úděsně rychle rozpadat.

Obecenstvo zařičelo děsem.

„Rozhodčí volá stáj M. Petita! Během rodea je nepřípustné, aby byl v aréně více než jeden červ! Obsluha okamžitě spustí infrazáření! Opakuji – je nepřípustné…“

Hlas rozhodčího se odmlčel a světelná tabule pohasla.

Joe už podruhé chytil sestru za ruku a vzhlédl jí do tváře. Sarah byla bledá jako právě vylíhlé mládě goory. Otec vzal matku kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Joe se rozhlédl po publiku; to sice řvalo, protestovalo, pískalo a dupalo – ale všude v lidech spatřil strach. Tváře, strach, oči, strach…

V aréně se rozpoutal nerovný boj.

Tři píseční červi útočili na dva honáky. Pětimetrová těla se hbitě plazila po obvodu arény a natáčela se k obětem hřbety, plnými jedových ostnů. Salvatore udiveně hleděl na skleněnou kopuli, ve které byli zavřeni. To přece není možné! Vždyť teď už musí ječet sirény a zářit infraboďáky. Co to znamená? Pohlédl na Freda. Oběť zákeřného útoku už byla rozložena na kusy masa, z nichž trčely krvavé kosti, svázané šlachami a rozkládajícími se pruhy svaloviny. Z očních důlků visely matné bulvy a z úst ohraničených na uhel spálenými rty vytékal jazyk rozložený jedem. Salvatore suše polknul:

„Frede! Frede… To není pravda, ne! Briane!“

Hlas se mu roztřásl.

„Vyser se na to,“ zasyčel vedle něj Brian. „Nejdřív vyřídíme tyhle potvory – a potom ty, kdo tohle zhvízdali!“

„Briane, nemáme šanci!“

„To určitě ne – když tu budeme jen žvanit.“

Svissst!

Brian odrazil očekávanou palbu jedovatých ostnů prudkým vytočením druhého transbola, které vytrhl z koženého opasku. Uchopil dlouhý bodec, který ležel na centrální značce. Další červ zaútočil na honáky zezadu – a třetí se vymrštil do několikametrové výše a rozrotoval tělo, takže při dopadu ty chabé lidské schránky rozemele na dobře stravitelnou kaši.

„Slizák se stočil!“

„Pozor! Seshora!“

Obecenstvo ani nedýchalo. Do výkřiků honáků tepal jen tisícerý tlukot srdcí přihlížejících.

Všech ale ne.

„Tohle bylo poslední varování,“ pronesl v knížecí lóži hrabě Georgij Kuzněcow. Asi padesátiletý muž, který celým svým vzezřením, pohyby i šatem nenechal nikoho na pochybách, že o Galaxii rozhoduje On. Hubený člověk s chladnýma šedomodrýma očima, asketickou tváří a hbitou myslí, obírající se kdykoliv a čímkoliv, z čeho by mohl vytěžit třeba dalších pár koridorů hvězdných pásů anebo – sám sebe ještě více zdokonalit. Šlechtický rodokmen by mu nezapřel nikdo; ani kdyby ten vysoký, energií nabitý muž pracoval jako asfaltér na Třetí Mezigalaktické. Silné orlí rysy na podlouhlé tváři byly zvýrazněné vysokými lícními kostmi a pravidelnou, lehce vystupující bradou. Ani teď jeho elegantní výraz neměl nic společného s klasickými padouchy z filmových trháků. Byla to přirozená arogance, geneticky zakódované elegantní přehlížení všeho, co se netýká Mne a Mé Společnosti. Opět si k úzkým rtům přiložil zlatou špičku Davidoffa, nejdražšího doutníku v Galaxii, a s požitkem vdechl aromatický kouř.

S ledovým nadhledem pozoroval popravčí jeviště.

Postavení honáků by bylo vskutku beznadějné, kdyby…

Kdyby s nimi v aréně nebyly věrné jumping turtles. Dvě se vymrštily z protilehlých míst a nad honáky se prudce srazily krunýři. Zadunělo to jako zahřmění písečné bouře, a zase se od sebe odrazily, aby dopadly na původní místa. Napětím nedýchající publikum si teprve teď uvědomilo, že želvy v okamžiku srážky rozdrtily shora útočícího červa, z něhož na povrch arény teď padaly svíjející se kusy masa.

Další želva si vzala na starost Slizáka, před kterého se vrhla v okamžiku, kdy se vymrštil ze spirály, a nastavila mu mozaikový hřbet. Druhý červ však místo na honáky zaútočil na želvu. Zvíře už nestačilo zatáhnout hlavu – a dostalo do očí plný zásah jedovatými ostny. Vtom už Brian vrážel Slizákovi do zátylku bodec s širokým ozubeným ostřím. Salvatore rudý vzteky a námahou lapil druhého červa a škubl lasem. Polirunové vlákno hladce rozřízlo písečnou stvůru. Na její zadní polovinu současně dopadla celou váhou jedna z želv.

Přední část rozpůleného červa naslepo zaútočila podle tepla lidských těl. Prudkým úderem srazila Salvatora a rozdrtila mu pravou nohu. Brian se rozehnal těžkým kopím jako basebalovou pálkou a odrazil další úder, který směřoval na Salvatorovu hlavu. Energie červího těla mu vyrazila zbraň z ruky, ale smrtelné zachvění potvrdilo bezchybný zásah. Salvatore se stačil odkulit o kus dál. Sebral transbolo a s výkřikem ho hodil Brianovi, který právě skákal po hlavě za želví krunýř, pronásledován posledním červem. Jakmile dopadl na písek, vztyčil se a zachytil transbolo. To už želva vyskočila a hřbetem srazila letícího červa, na něhož se v následujícím okamžiku snesly koule rotujícího transbola – aby ho vymazaly z tohoto světa.

Jeden z nejmocnějších lidí v Galaxii mlčky rozdrtil tabákovou pochoutku o chromované hrazení knížecí lóže, pomalu se otočil na zesinalého muže, který v rukou odevzdaně tiskl omšelou buřinku, a prohlásil:

„Ratmane, ihned odevzdáte osobní disk, galaktiku a revolver.“

„Ale Vaše výsosti, tohle přece nikdo nemohl předpokládat! Tři červi najednou… Vždyť to je nemožné! Ale stejně jsme je dostali! Jeden to nepřežil.“

Do Ratmanovy tváře se zabodl studený pohled šedivých očí.

„Nemáte pravdu. Nepřežili to dva. Vy jste ten druhý!“

Ratman padl na kolena.

„Proboha ne! Vždyť vám sloužím už tolik let.“

„Právě. Změna je život,“ překročil hrabě Georgij Kuzněcow škemrajícího šéfa druhého oddělení Vnitřní bezpečnosti a pokynul gorilám hlídkujícím v předsíni: „Vemte si ho na starost. Ať ví, že jsou to jeho poslední okamžiky. Až vám slíbí život vlastní matky – a můj, pak mi ho přiveďte… Nyní však jdu navštívit svůj hřebčín. Tam nechci být v žádném případě rušen.“

Hrabě si přehodil přes hubená ramena lehký plášť, rukou si projel pečlivě upravené havraní vlasy a zmizel v únikové chodbě. Pancéřované dveře se za ním hermeticky uzavřely a oddělily tak nejvyššího hodnostáře Společnosti od vzrůstajícího ruchu v Cooperově aréně.

Vytáhlá, ladně kráčející postava pomalu mizela v hloubi tunelu, střídavě osvětlená zamřížovanými polokoulemi nouzového osvětlení, střídavě mizející v pásech tmy, objevující se a ztrácející se černý havraní plášť…

„Tati, tohle nebylo rodeo,“ konečně se ozval Joe.

„Ne.“

Opravdu to nebylo rodeo, na které se chlapec tolik těšil. Nikdy neviděl umírajícího člověka. Stále nemohl do svého dětského vědomí vstřebat děsivý zážitek. Pořád si jen v duchu umíněně, aby překryl tu hrůzu, dokola opakoval: honáci nikdy nezabíjejí červy. Nikdy… Vrchol jejich umění spočíval v tom, že donutili červa vystřílet všechny ostny a vyčerpat jej do té míry, že ho na závěr bezmocného odtáhli z arény do stáje. Byla to sice hra se smrtí, ale byla to hra.

A tohle nemělo s hrou vůbec nic společného.

Kapitola IV.

Požár hotelu Yellowstone

„Vstávejte, děcka! Rychle! Hoří!“ zakřičel mezi dveřmi dětského pokoje otec Harper, rozsvítil a vrhl se k nejmladšímu Jackovi, k batoleti, které jako jediné z dětí už mělo půlnoc. Ostatní si celou dobu vzrušeně šeptali o tom, co dnes zažili. Za otcem vběhla do místnosti matka, vzala od něj už plačícího Jacka, a za ní nejstarší dcera Sarah, která s otcem sbírala nejnutnější věci a popoháněla vyděšenou drobotinu na hotelovou chodbu.

„Táto, co se děje?!“ zakřičel Joe, když dostal od otce pohlavek za to, že se chtěl vrátit pro figurku skákající želvy.

„Říkám přece, že hoří! Timesy!“ Jeho slova zanikla v náhlém hukotu plamenů a praskotu plápolajících krovů. „Chytla už stěna hotelu! Musíme dolů!“

Sarah před sebou tlačila dvojčata Dominiku a Barbarelu, když vtom Barbarela zaječela, vrhla se s pláčem zpátky a pištěla:

„Já tam mám hopíka! Zůstal v postýlce!“

Sarah zakřičela na Jacka, aby vzal za ruku Dominiku a upaloval s ní dolů po schodech za mámou. Otec právě vybíhal z vedlejších dveří, když viděl, jak se Sarah vrací do pokoje.

„Sarah, kam běžíš?!“

Zhaslo světlo. Hotel se ocitl v příšeří nouzového osvětlení. Byly slyšet jen výkřiky zmateně pobíhajících hostů a příkazy personálu, který se snažil zvládat vzrůstající paniku. Do toho všeho stále silněji hučely plameny, polykající dřevěnou budovu. Desetiletími vysušené trámy a prkna, napuštěné fermeží a olejem, sloužily ohni jako skvělá potrava, takže hotel během chvilky vzplanul jako pochodeň.

„Hroutí se střecha!“ zaječel někdo na chodbě.

Panika zcela ovládla pole. Ohlušující praskot bortící se střechy už jenom dokonal, co pud sebezáchovy začal.

„Sarah!“

„Barbarelo!!!“ ječela Sarah – a Harper strachem zpopelavěl.

„Barbarelo, kde jsi?!“ zařval a vrhl se za Sarah. Právě se s ní srazil v druhých dveřích ložnice. Sarah měla sestřičku v náručí a ošklivě kulhala. Otec si od ní vzal neposlušnou holku, aby jí odlehčil a jenom zakřičel:

„Rychle pryč! Tady to padá!“

Vtom povolil strop a na všechny se zřítily hořící krovy…

Joe doběhl s Dominikou do vstupní haly, kde se vzniklou paniku snažil alespoň usměrňovat hotelový detektiv Holder, mohutná postava, připomínající pouťové lamače kostí. Byl to zvláštní jev; mezi všemi těmi pyžamy a župany a rozcuchanými vlasy jeho naškrobená bílá košile, zelený motýlek a vzorně vyčesaná pěšinka nad ostře řezanou tváří s napomádovaným knírem budily respekt. I dojem standardního bezpečí.

„Joe, tady jsme!“ křičela Janet Harperová od vchodu a snažila se prodrat kordónem stráží. „Pusťte mne, já tam mám děti!“ Žena měla do kulaté, pravidelné tváře vepsanou živočišnou hrůzu, která jí křivila jinak hezké rysy.

Holder k ní přiskočil, bez dlouhého vysvětlování od ní převzal plačící batole a zakřičel, ať tu ženskou pustí. Harperová vzala za ruce Joea a Dominiku, když tu chlapci vytryskly slzy a rozkřičel se:

„Mami, táta se Sarah a Barbarelou jsou nahoře!“

„Ne… To není pravda!!!“

„Musel jsem běžet s Dominikou dolů, ale táta se vrátil za Sarah a hledali Barbarelu. Mami, co je s nima?!“

„Proboha, nahoře jsou moje děti! A manžel!“

Holder už byl u nich.

„To mrně venku hlídá kuchař. Ve kterým patře bydlíte?!“

„Ve třetím.“

„Chlapi, máme nahoře děti! Jdem na to!“

Sedm mužů se sekerami, ve sklizňových přilbách a kožených kabátech se rozběhlo po hlavním schodišti, ale seshora proti nim vyšlehly plameny. Za nimi na schodiště spadly planoucí trámy a prkna; cesta byla dokonale zatarasená.

„Jsou tady hasiči!“ ozvalo se halou.

„Konečně! To snad teprve hledali vodu – proutkama,“ zahučel Holder a s ostatními se snažil uvolnit průchod vzhůru.

To už vedle něj stáli černě odění muži ve slídových přílbách a dlouhými háky stahovali zlámané trámoví ze schodiště. Za nimi přibíhali další s vodními hadicemi. Rozestavili se tak, aby mohli zasahovat nejzuřivější ohniska požáru.

Zvenku se však ozvaly další exploze.

„Vybuchly požární vozy!“ ozval se zděšený křik, hrůzně dobarvený sténáním raněných a umírajících.

„Proboha, venku je Jack!“ uvědomila si s hrůzou Janet, pevně sevřela ruce obou dětí a vyrazila s nimi z budovy.

Před hotelem to vyhlíželo jako na jatkách v Sandbanku. Ale na jatkách lidských. Rozervaná těla, odtržené končetiny, rozházené vnitřnosti – a všude krev, samá krev.

„Nedívejte se… Jacku! Miláčku, kde jsi?!“

„Mami, támhle leží ten kuchař!“

Joe měl pravdu. Všichni tři se vrhli k muži v bílém oblečení. V zádech měl zaseknutou kovovou střepinu z cisterny. Ležel stočený na boku, tiše sténal a z úst mu vytékal pramen temné krve. Vedle něj se povalovala zmuchlaná kuchařská čepice. A v náručí svíral bezvládné, děsně bezvládné tělíčko…

„Jacku!“ zaječel Joe. „Mami, tady je Jack!“

Janet se naklonila k umírajícímu muži a snažila se vyprostit z jeho křečovitého sevření malinkého Jacka.

„Jacku, cos mi to udělal? Jacku, otevři očička! Slyšíš mne, miláčku můj?! Joe, pomoz mi! Vem tuhle ruku a dej ji pryč!“

Chlapec uchopil zkrvavenou paži, zapřel se na kolenou a vší silou se ji snažil odtáhnout od těla. „Prosím tě, pusť Jacka,“ plakal a šeptal si pro sebe „Pusť mýho brášku, prosím, pusť ho!“, ale mrtvý kuchař ho nevnímal. Náhle se nad nimi rozprostřely stíny – a Joea, Dominiku i matku odtáhly silné ruce.

Nejdříve se hrozně lekli, ale Joe poznal jednoho z mužů:

„To je Brian!“ zavzlykal. „Honák Brian – z arény.“

„Správně, chlapče,“ zamumlal Brian, ještě s jedním honákem se sklonil nad mrtvým kuchařem a opatrně vyprostili zakrvavené tělo batolete. Brian si přitiskl jeho hrudníček na ucho – a zařval: „Doktora!!! Tady je raněný dítě!“

„Bože, on žije…,“ chtěla Janet Harperová vzít Brianovi své dítě, ale ten ji s omluvou odstrčil a rozběhl se k robustnímu holohlavému muži s koženou brašnou, který jim už běžel vstříc.

„Tady, doktore. Zachránil ho ten mrtvý kuchař. Tiskl ho ale tak urputně, až ho skoro udusil.“

„Vidím,“ pronesl doktor. V rukou se mu objevily lesklé nástroje a začal zkoumat nehybné tělíčko. „Ta krev není toho dítěte. Puls má slabý, ale pravidelný, zorničky jsou v pořádku… Vezmu ho do sanitky. Pošlete za mnou jeho matku.“

„Díky,“ odvětil Brian a teprve teď si uvědomil, že ho kdosi tahá za rukáv.

Plačící Joe mu jenom řekl:

„Máme nahoře dvě sestřičky – a tátu.“

V následujících vteřinách prolétlo komando honáků s několika hasiči hořící halou a vrhlo se na zatarasené schodiště. Hotelová ostraha, do té doby urputně odklízející zřícené trámy, užasle zírala na nástup pověstných kovbojů. První z nich, Brian, už za chvíli vtrhl do chodby ve třetím patře, na rameni měl hlubokou čerstvou jizvu, levé oko měl zbrocené krví z rány na čele a na mnoha místech propálená vesta svědčila o tom, že dostat se v malém hotýlku z přízemí do vyšších pater nemusí být vždy Procházka rajskou zahradou.

„Kde jste kdo?!“ křičel.

Nic. Jenom další plameny hltavě vyrazily do chodby.

„Je tady někdo?“

Nikdo. Pouze se zřítila další část stropu.

„Prohledejte všechny místnosti.“

„Briane, něco jsem zaslech. Zespoda!“

Vskutku. Do hučení plamenů, praskotu hořícího dřeva a hlomozu bortící se konstrukce se ozývaly lidské hlasy. Honáci odhadli směr, odkud přicházejí, prorazili dvoje vzpříčené dveře a vběhli do dětské ložnice apartmá Harperových. Uprostřed pokoje je v podlaze přivítala děsivá díra, snad do pekel. A z ní se ozýval hluboký mužský hlas:

„Tady dole… Jsme dole!“

Honáci si od opasků odepnuli lasa, pevně je svázali a Brian se po nich spustil do tmavého otvoru. Po více než patnáctiyardovém sestupu se konečně dotkl nohama podlahy. Podlahy… Nohy se mu bořily po kotníky do lepkavého bahna. Ve vzduchu už nebyl cítit pach kouře a spáleného masa, ale plíseň a chlad.

„Tady,“ ozvalo se ze tmy. Brian rozsvítil dlaň a napřaženou paží obkroužil prostor. A uviděl je. Statný muž rozkročený před schoulenou, zablácenou postavou dívky, která v náručí chránila sestřičku. Harper si zaclonil oči před světlem. Brian ho s omluvou ztlumil na přívětivou hebkou zář a přistoupil k němu.

„Jmenuji se Brian Westley. Poslal nás sem váš syn. Vaše rodina je v pořádku…,“ honák se odmlčel a přejel si rukou po zpoceném čele. „Řekněte mi, sakra, jak jste se sem dostali?“

„Posviťte támhle,“ řekl Harper a ukázal honákovi mohutný nosný trám, kterému se Brian musel vyhnout už během sestupu. Trám se vzpříčil v šikmé poloze. Jeho horní konec začínal necelý yard pod propadlou podlahou apartmá a dole byl zapřený o kamenný základ. Kdo by se po trámu sklouzl, dopadl by do vrstvy bahna, nad níž v kovových stojanech kvasilo chlebové víno.

„Ale jak…“

„Takhle,“ obrátil se Harper a Brian spatřil rozložitá záda rozedraná do živého masa. Trčely z nich zlámané třísky; to nebyly třísky, to byly klacky. Proklatě ostře otesané klacky.

„Hodil jsem dolů hořící závěs, abych viděl, jak to tam vypadá. Vzal jsem do náruče Sarah s Barbarelou. A pak jsme skočili.“

„Po vašich zádech.“

V těch chvílích už stál kolem zbytek záchranného komanda.

„Nahoru nemůžem. Propuklo tam peklo,“ řekl jeden honák.

„Dobře. Když nahoře zuří peklo, tak dole musí být nějaká cesta do ráje,“ poznamenal Brian.

„Támhle jsou dveře. Ale je to poctivej dub s polirunovým kováním a hřeby. Sám jsem s tím nehnul.“

„Nás je tady víc, pane Harpere,“ odvětil uctivě Brian a pokynul dvěma honákům. Všichni tři se rozběhli a prudkými údery nohou rozsekali mohutné dveře na kusy. Další už bylo jen otázkou chvilky tápání v podzemí hotelu Yellowstone – a když se všichni dostali sklepním okénkem ven, radost nad shledáním celé rodiny neznala mezí.

Otec Harper, ošetřován výtažkem z pylu kaktusoidů, se otočil na Briana a upřímně mu za svou rodinu poděkoval. Jemu, všem honákům i dalším statečným. Pak se zeptal:

„Od čeho to vlastně chytlo?“

Brian ukázal doprava. Tam, obklopeny hasičskými vozy, dohořívaly zbytky budovy redakce a tiskárny místního deníku Star Cowboy Times.

„Dnes měl vyjít večerní speciál. Šéfredaktor mi ještě odpoledne stačil poslat signální výtisk. Na titulní straně se skvěl palcový titulek: Zákulisí podivného rodea odhaleno! Článek pojednával o stále neomalenějších praktikách Společnosti. Průběh rodea v aréně J. G. Coopera byl podle důvěrných zdrojů přímo pod taktovkou Vnitřní bezpečnosti.“

Ke skupince znavených honáků, hotelových zaměstnanců i hostů přistoupil detektiv Holder a ve chvilce ticha promluvil:

„U rotačky explodovala tlaková nádrž s barvami. Chlapci z místní policie už zjistili příčinu výbuchu. Laserový paprsek. Stejně bouchla i hasičská cisterna s pěnovou náplní. Intenzita, s jakou laser propálil ochranný obal, se shoduje s ráží útočných zbraní GALAxy Army. Ale na týhle planetě není ani jedna taková zbraň – a za posledních třicet let tady nepřistál jedinej příslušník ozbrojených sil! Takže věc se zdá býti jasná,“ skončil detektiv a obrátil se na Briana. Ten pokyvoval hlavou a po chvíli jen tiše pronesl:

„Ono se všechno zdá býti podivuhodně jasné. Jenom Společnost je stále obklopena temnotou záhad…“

Kapitola V.

Hovory na Company Hills

Hrabě Kuzněcow naklonil levitující křeslo, pomalu změnil směr letu, zastavil tak, aby se špičky jeho nohou takřka dotýkaly obličeje Ratmana – a zopakoval:

„Drahý příteli, opravdu jsem rád, že jste zůstal – zatím – mezi námi. Mezi živými.“

Ratman rychle kývl hlavou, ale ani to nemusel dělat; i tak na něm bylo vidět, že i on je rád, že zůstal zatím mezi živými.

„Věřte mi, vaše smrt,“ hrabě se dramaticky odmlčel, „vaše smrt by mi nebyla lhostejná. Ale chlapci z druhého oddělení mne ujistili, že pro Společnost doslova dýcháte. A to prý i pod vodou. Což je vskutku obdivuhodné.“ Kuzněcow několikrát lehce tleskl suchými dlaněmi. „Aplaus pro vás.“

Ratman si vzpomněl na vodní část výslechu a chtělo se mu zase zvracet. Kdyby tak dostal toho hajzla Mengelia aspoň na pět, šest minut do parády…

Z X-D audia právě zazněly nezapomenutelné úvodní tóny Tchaikovského BeeMoll. Až když se razance klavírní předehry zklidnila do tichého, hebkého svištění smyčců, hrabě pomalu posadil křeslo na zem a vystoupil z něj.

Upír, napadlo Ratmana. Hrabě z Nosferatu. Přesně…

„Ratmane, vy o mě máte určitě špatné mínění.“

„Ne, Vaše Výsosti, jen to ne!“

Kuzněcow si projel kostnatými prsty lesklé vlasy na skráních a z popelníku křesla si vzal neodmyslitelný doutník.

„Voda, to je hrozný živel. Viďte?“

„A-ano.“

„Ale oheň, ten umí být krásný. Třeba na konci doutníku,“ hrabě potáhl a vydechl oblak kouře. „Jinak – vše dobré, milý Ratmane. Přesvědčil jste nás.“

Ratman tiše zíral. Stačil se jen nepatrně uklonit.

„Pojďme si sednout ke stolu. Společně. Jsme přece Společnost.“

* * *

Společnost – to bylo jediné a dokonalé, co Kuzněcow stvořil. K obrazu svému. A stačilo to. Tomu zasvětil život – a úspěch byl větší, než doufal… Už na studiích ve vybraných školách Galaxie ho jeho poručník, vysloužilý důstojník Hvězdné pěchoty a geniální stratég, maršál von Tippelskirch, vedl k asketickému způsobu života. A zejména ho díky svým známostem z vyšších kruhů Imperiálních sil postupně seznamoval s těmi správnými lidmi – ať už v uniformě nebo jen s civilisty. Ale správní civilisté na správných místech – to byla ta správná sousta!

V tomhle uměl von Tippelskirch chodit. Největší sousto byl samotný Císař… Jako starý voják, hájící tehdejší Impérium proti vetřelcům z Aldebaranu – kteří napadli císařství díky pravěké sondě, vypuštěné někdy ke konci XX. století, kde našli ideální informace o nepříteli – jako starý legionář měl mimo jiné vždy přístup k samotnému vládci. Štáb tehdejších Imperiálních sil ochotně doporučil Císaři to, na čem se stratégové dohodli, psychologové odhadli a astrologové uhodli. A vojáci rozhodli.

Kuzněcow už tehdy předvídal, že krátkodobý chaos zvaný Galactic Rés Publica přejde k logickému kompromisu. Galaktická Unie v sobě spojila ty přednosti parlamentní demokracie a oligarchní monarchie, které dohromady daly celkem stabilní a funkční systém. Kuzněcow se v něm dovedl už od mládí dokonale pohybovat. Jeho audience u Císaře, ještě za života hvězdného maršála von Tippelskircha, se později bohatě vyplatily. Nemluvě o armádní lobby a aristokraticky organizovaném podsvětí, které bylo na hony vzdáleno od brutálních mafií minulosti. Mělo ve své podstatě blíže k Parlamentu.

Ale bylo mnohem, mnohem nebezpečnější. A mocnější.

Hrabě Georgij Kuzněcow měl v sobě extrémně silnou vnitřní energii, neodolatelnou sílu osobnosti a nenapodobitelný vzhled šlechtice; to vše dokonale propojeno způsobem jednání, sebeovládáním i vyjadřováním. Byl to ladný i výkonný motor v elegantní karosérii. Mozek, který pevně spojil zcela odlišné charaktery a organizace; a to vše čekalo jen na něco Velkého.

Velkého aspoň jako Galaxie.

A Velká pětka tohle vše – proti své vůli – dala do pohybu. Stačilo pár nedůležitých chyb, aby Kuzněcow a jeho věrní dali dohromady mašinérii s pompézním označením Company. Společnost, která – zaštítěna nejvlivnějšími jmény – zaručila celé Galaxii bezpečnou hyperprostorovou Přepravu.

* * *

„Nejdříve však, než spolu usedneme k bohatě prostřené tabuli,“ hrabě pokynul k otevřeným dveřím do Modrého sálu, „ještě přemýšlejte o dalších možnostech, týkajících se naší věci. Mengelio, váš nástupce, mi řekl, že prý ve stavu ohrožení života přicházíte na neuvěřitelná řešení. Chápejte mne, Ratmane, najal jsem vás jako mozek. Jako šedou hmotu schopnou čehokoli. A neustále mějte na paměti, že toho všeho jsem schopen i já.

Nicméně, teď si dopřeji svůj pravidelný doutník před jídlem a podívám se ještě na nový přírůstek do mé stáje. Arabský plnokrevník Claudius. Poběží Velkou Galaktickou. Nádherný kus, plný síly a bojovnosti. U něj byste se měl poučit, Ratmane… Nuže, zatím se můžete obsloužit. Hosté dorazí vzápětí.“

Hrabě nechal křeslo na svém místě a odkráčel na prosvětlenou, krytou terasu. Ratman tušil, že tady něco nesedí. Na to znal šéfa příliš dlouho. A celou dobu se tady ten spratek Mengelio ani neukázal. Ratman se po maratónu výslechů a bití přesto – nebo právě proto – nechal zlákat volným přístupem do hodovního sálu. Měl hlad, žízeň a chtěl si alespoň na chvíli sednout. Nebo lehnout, kamkoli, třeba na podlahu.

Na rohu dubového stolu si nabral ze stříbrné mísy trochu salátu. Že by mne chtěli otrávit? A takhle primitivním způsobem? Anebo právě proto tak primitivně, že by mne to hned napadlo? Ratman položil salát zpět. Vůně z ametystové mísy o tři židle dál mu drásala vnitřnosti. Maso, maso…

Ratman pootevřel poklop.

„Sssssss… Masssso,“ řekl si zřejmě v duchu i korálovec, který právě zaútočil na hladového mužíka. Ten bleskově odskočil stranou a uchopil zubatý porcovací nůž. Při prudkém pohybu však srazil polévkový servis. Z rozbitého porcelánu se na zem vrhli alienci; neuvěřitelně pohybliví škorpióni z planety LV 426. Ratman skočil na židli a tím jen taktak uhnul dvěma alienkům. Ve stejné chvíli na něj zaútočil korálovec. Muž se vrhl na stůl, jedovatý had ho přelétl a plácl sebou o mramorový sloup. Ratman pádem na stůl srazil několik dalších sad nádobí a jídelních mís.

Neuvědomoval si, kolik ještěrů, hadů nebo brouků podrážděně vylezlo nebo vylétlo ze svých útulků, kde dosud klidně hodovali na oblíbených poživatinách. Vyrušil je a jejich zběsilost byla tomu úměrná. Bylo jich hodně. Ani je nepočítal.

Jen utíkal.

Prchal podél stěn Modrého sálu, strhával za sebou bohatě řasené závěsy, vrážel do zrcadlových stěn, v nichž se klenula spásná – a nedostupná – schodiště či únikové chodby.

„Chodba!“ napadlo Ratmana. Vždyť sám pomáhal konzultacemi při stavbě hlavních sídel Společnosti, i tady, na Fountain.

Unikl dalším třem přímým útokům kobry královské a v tlamě varanoida nechal celý rukáv, včetně šlachy ze zápěstí. Když do těchto drobností ještě započítáme prokousnuté lýtko trifidem rodu bolševník a do hloubky sedřenou kůži na levé tváři drsnou kůží létavce rajta, měl Ratman opravdu dost. Stačil v pravou chvíli stisknout bradavku na levém ňadru Venuše a část mramorové stěny se zasunula – a odkryla ústí tajné chodby.

Za Ratmanem se stěna zavřela stejně nepostřehnutelně, jako se otevřela. Raněný a nervově vyčerpaný muž se s ulehčeným výdechem opřel o chladivou zeď. Když si uvědomil, že vnikl do bezpečnostní zóny bez identifikační karty…

Ne!

Plameny ho srazily na zem.

Ohnivé tornádo plamenometu vypnul Mengelio až na pokyn Kuzněcowa, který to uznal za vhodné tehdy, když se biokřivka zajatce začala nebezpečně narovnávat.

„Příteli, netušil jsem, jak silná osobnost se skrývá ve vašem drobném, ale houževnatém těle,“ řekl hrabě Ratmanovi při pozdější návštěvě v chirurgickém pokoji. „To, že dáte přednost ohni jakožto věčnému symbolu Společnosti před konzumní přehlídkou poživatin, to mne přesvědčilo o vašem ryzím charakteru.“

Ratman se pokorně usmál, jak mu to jen nový obličej dovolil. Hrabě decentně odvrátil zrak, aby neviděl ten příšerný škleb.

„Rozhodl jsem se, že vás tu akci s honáky nechám dokončit tak, jak sám navrhnete. Vaše původní privilegia jsou tedy tímto plně obnovena. Jenom na jedno pamatujte: Společnost by v tomto případě mohla i posečkat, ale zánik hvězdy Cygnus-T se neoddálí ani o sekundu!“

„Vaše Výsosti,“ sklonil obvázanou hlavu Ratman, „děkuji za projevenou důvěru. A slibuji, že ji nezklamu. Tu záležitost dotáhneme do vítězného konce.“

„To věřím, příteli.“

Hrabě poodešel ke kamennému kuřáckému stolku.

„S tou redakcí to Mengelio nezvládl. Bude nás to stát hodně peněz – i práce. Váš původní plán se mi zdál jaksi procítěnější. Žádné výbuchy, žádný velký shon, minimální riziko. A účinek zaručený. Honáci potom určitě přistoupí na naši hru. Gardaři jsou připraveni. Jejich talíře se mohou objevit kdykoliv a kdekoliv… Ratmane, už jste vybral vhodné objekty?“

Ratman si prsty srovnal mimiku ještě nepoddajné tváře; a poté, co mu potřetí přepadl vrchní ret přes ústa a podržel si ho palcem a ukazováčkem pravé ruky, odpověděl:

„Ano, Vaše blahorodí. Poslední dny na lůžku jsem tu akci studoval dost podrobně. Pomohly mi články v místních Timesech i fotografie honáků, jak zde tráví volný čas – a myslím, že na Studánce jsou tři velice vhodné objekty.“

„Dobře. Konejte tedy svou povinnost. A teď, příteli, můžete odpočívat,“ pokynul hrabě rukou, obtěžkanou polirunovými náramky. Sebral z dřevěného boxu bílé kovové pouzdro se zlatým nápisem Davidoff, vyjmul z něj doutník, roztrhl černě nalakovanými nehty jemnou biofólii a vložil si tabákovou pochoutku mezi lehce pootevřené rty. Ani si ji nezapálil, vyšel z Ratmanova pokoje a stiskem rubínu na jednom z náramků si vyvolal holografickou miniaturu Dolores Bay City. Přiblížil si pohled na hlavní třídu, na jejímž počátku se tyčila jeho socha v nadživotní velikosti. Hlavu a ramena pokrývala vrstva holubího trusu, na mramorovém podstavci si sprayové gangy vytvořily galérii obscénních symbolů a tajemných vzkazů.

Honáci zde žádnou sochu nemají, ale kdyby měli, určitě by ji místní obyvatelé nenechali takhle poskvrnit.

Prokletá Studánka!

Pokud se podaří Společnosti právě tady pokořit honáky v regulérním souboji, bude to mít dalekosáhlý význam pro budoucí jednání o umírající Cygnus-T. Právě zde musí honáci sklonit své pyšné hlavy. Odtud musí odejít poraženi.

Zájem Společnosti to vyžaduje. Nejen zájem.

Existence Společnosti to vyžaduje.

Kapitola VI.

Únos z penziónu Rattlesnake

V zájmu existence Společnosti ten večer, brzo po západu slunce, vtrhli balkónovými dveřmi do jednoho pokoje v penziónu Rattlesnake tři muži. Byli navlečeni do oranžových uniforem obecních počišťovačů a všichni měli stejný plastický obličej. Vyndali z kapes stejné stroboskopické pistole. Jediným stiskem spouště omráčili všechny přítomné. Děti. Vybrali tři bezvládná těla a přemístili je do nákladního prostoru vznášedla, kamuflovaného jako odpadkový automat. Letoun vzápětí nabral ohromující rychlost a jako tiše svištící střela zmizel v tmavnoucím nebi.

To vše trvalo pouhých patnáct, dvacet sekund.

„Sarah, vezmi děti! Je večeře,“ ozvalo se halou a zase klaply dveře. Po chvilce bylo opět slyšet otvírání dveří a zvýšený hlas otce: „Tak co se děje? To neslyšíte nebo co?!“

Halou zazněly rázné kroky. Dveře do dětského pokoje se rozlétly…

„Proboha,“ zasípal Harper, na vteřinu se zapotácel a vzápětí se vrhl do místnosti, kde na zemi, přes postele a židle ležela nehybná těla dětí.

„Janet!“ zařval otec, opatrně zvedal děti a pokládal je na postel.

„Kristepane,“ vydechla ve dveřích matka.

„Jack, Joe a Sarah jsou pryč! Ostatní jsou tady. Omráčený nějakým sajrajtem. Zavolej policii! Rychle!“

Harperová se však místo volání vrhla k dětem, začala jim rozepínat noční košilky a kabátky, naslouchala jejich srdcím, třela jim hruď – a plakala.

„Proč nás, Bože, takhle trestáš? Proč?!“

Necelou minutu po tom, co Harper pustil tlačítko Havárie, se ozvalo zaklepání na dveře. Vzápětí se v nich objevil Holder, hotelový detektiv z Yellowstone.

„Ztratily se nám děti! Tři děti! Najděte je, sakra!“ zakřičel na něj Harper a stiskl bezmocně rty. Chvíli mlčel, několikrát se rychle nadýchl, aby potlačil výkřik bezmoci, v očích se mu zaleskly slzy – a když pokračoval, mírně se mu třásl hlas. Už toho všeho bylo moc. Opravdu moc. I na něj, starého kovboje…

Detektiv se nesnažil rodiče uklidnit, protože nebylo čím. Chvíli mlčky čekal, a zatím pozorně, bez hnutí, obhlížel místo činu. Harper se najednou rozhovořil.

„Chystali jsme se večeřet…,“ a Holder pozorně naslouchal. Mezitím tiše pohladil plačící matku po rameni, a když Harper skončil, přistoupil k nejbližšímu děcku, drobné Barbarelle, a lehce jí nadzvedl oční víčko.

„Stroboskopický šok. Dostanou stabilizační čočky. Budou mít asi týden potíže s orientací. Ale jinak se z toho dostanou bez následků. A teď jména těch pohřešovaných…“ Holder pozvedl ruku s vysílačkou, naladil policejní frekvenci, chvíli si něco mumlal s poručíkem Violetem, dobrým přítelem, znalcem pozemských vín – a také šéfem místního oddělení, a po chvíli už éterem znělo:

„Všem policejním hlídkám! Z penziónu Rattlesnake byly uneseny tři děti. Identifikační karty budou ihned po tomto vysílání uloženy ve formátu GWW na veřejné adrese kriminálky. Jsou to Sarah, Joe a Jack Harperovi, věk sedmnáct let, devět let a… kolik? Věk posledního jmenovaného – devatenáct měsíců. Konec,“ zaklapl Holder víko biovysílačky, implantované do předloktí levé ruky, a zadíval se na rodiče. Přímo cítil, jak se snaží být stateční, a chápal, že jim to vůbec nejde.

Jemu by to nešlo taky.

„Nebojte. Já myslím, že se do téhle hry vloží někdo mocnější. Daleko mocnější, než celý policejní sbor téhle planety.“

„Jak to myslíte?“ pozvedla zarudlé oči Janet.

„Vypadá to, že jste se stali, tedy zvláště vaše děti, důležitým faktorem ve sporu dvou nejsilnějších organizací v Galaxii.“

„Nerozumím,“ opět zašeptala žena.

„Shodou okolností jste se ubytovali v hotelu, který včera vyhořel. Vašimi zachránci byli náhodou samotní hvězdní honáci a jeden z nich – nastojte! – je jediným synem šéfa farmářů, Seala Westleyho. Tady už náhody končí. Ostatně, vy sám, pane Harpere, byste byl pro některé lidi v Galaxii tučné – a vítané – sousto, jak jsem se dozvěděl. Takže kombinace útoků na syna Westleyho a na vaše děti je, lituji, nasnadě. Víme přece všichni, s kým máme co do činění,“ řekl Holder a díval se Harperovi upřeně do očí. Kdo by to řekl? Damned… Mohl by někdo byť jen tušit, kdo opravdu je přednosta stanice Little Big Valley?

„Společnost už delší dobu požaduje po honácích, jak určitě víte,“ pokračoval detektiv, „určité služby – a navrhuje jim obchody, které oni odmítají. To je zřejmé už z urputné kampaně proti nim. Rodeo v aréně, požár redakce a teď únos vašich dětí, to vše je součástí jakéhosi plánu. A dnešní odpoledne zřejmě rozhodlo o tom, které další osoby budou v osudí té podivné loterie.“

„Dnešní odpoledne?“ opakoval otec Harper. „Sakra, jaké dnešní odpoledne?“ zavrtěl hlavou.

„Já jsem ti to nestačila říct. Víš, Sarah dnes byla s tím hochem z rodea, s Brianem,“ zašeptala Harperová.

Harper se podíval na svou ženu. Chvíli němě pohyboval rty, než chladně, nezvykle chladně prohlásil:

„Dobrý… Někdo nám ukradne děti – a já se díky tomu dozvím od pana hotelovýho očka, sorry, jak má dcera tráví volný čas. A má to prej význam pro ten zasranej únos! A tys mi to samozřejmě nestačila sdělit!“

„Promiň.“

„Takže, abych to ukončil,“ vstoupil do klasicky začínajícího manželského dialogu Holder. „Teď podle všeho jsou na tahu honáci. Že to bude nejmíň dvojitý šach, to je jisté. Vy sám, Harpere, víte, že akce honáků jsou pro narušitele zákonů a pořádku v Galaxii drtivé a nesmlouvavé. Vaše děti tu hrají zatím neznámou roli – představují zlatý nuget nebo Černého Petra? Možná vy sám byste o tom mohl přemýšlet ve zcela jiných souvislostech než my. Kdo ví…? A právě proto si můžete být jisti, že jim nikdo nezkřiví ani vlas na hlavě.“

Kapitola VII.

Na palubě křižníku Trismarck

„Je tady někdo? Haló! Já se bojím…,“ zašeptal Joe. Probral se z bezvědomí do temného neznáma; jediné, co vnímal, bylo oddychování dalších dvou lidí. Chlapec kolem sebe šátral rukama i nohama, aby zjistil, že leží na vodní matraci v rohu místnosti s teplými plastikovými stěnami, a oddychování se ozývalo od protější stěny. Chvilku zůstal ležet a zíral na pomalu se prosvětlující strop. Tak pomalu, že to jeho očím ani nepřišlo. Jakmile byly jen trochu osvětleny kontury pokoje, ke své radosti zjistil, že na dalších lůžkách leží Sarah a Jack. Prudce se zvedl, vykročil – a po třech krocích narazil na zeď.

„Au! Co to je?!“

„Kde to jsme?“ ozvala se probuzená Sarah a do toho se rozplakal malý Jack.

„Sarah, nevstávej! Nebo sebou taky plácneš,“ marně doporučil Joe sestře. Ta se zvedla a chtěla si také prohlédnout tajemnou komnatu. I ona prudce, proti své vůli, zabočila proti stěně, uhodila se o ni – a klesla na kolena.

„Sem ti to říkal,“ prohlásil Joe a připlazil se k dívce.

„Musíme někde sehnat něco k jídlu. Pro Jacka. Naposled jedl někdy odpoledne broskve, a teď je… Panenko Maria! Ono je půl jedenáctý večer!“

Sarah vzala do náruče nejmenšího bratra a začala ho bezúspěšně tišit. Joe se mezitím doplazil ke dveřím, opřel se o ně, vztyčil se a začal do nich vší silou bušit holýma rukama.

„Táto…! Mami!“

„Joe, myslím, že tady se našich nedovoláme.“

Chlapec kývl hlavou a okamžitě změnil repertoár:

„Potřebujeme jídlo pro bráchu! A my taky máme hlad! Slyšíte? Máme všichni hlad. A žízeň!“ Vždycky mu ty bublinkové a šumící reklamy na coly a fanty připadaly zbytečné, ale teď by za obyčejnou sodovku dal i tři nejhezčí goory. Už jen pro Jacka.

Kruhové dveře nepropustily ven ani vlnku zvuku, zato se začaly pomalu otevírat. Joe uskočil k Sarah, sice se opět svalil, ale ihned se postavil před ni a Jacka a výhrůžně se rozkročil.

Temná silueta ve vchodu se mírně sehnula, vstoupila dovnitř a sedla si na postel, na níž se před chvílí probudil Joe. Byl to chlap jak hora a obnažené bicepsy, deroucí se z černého trika, měly objem asi jako Sarah v pase.

„Jídlo a pití dostanete za chvilku. Pro toho malýho musíš připravit něco ty sama. Nejsme na jesle právě zařízený…“

„Kdybyste neunášeli děti, tak byste na ty jesle nemuseli být zařízený vůbec,“ řekl Jack.

„Ty jseš nějakej chytrej, chlapečku,“ řekl hromotluk.

„Nejsem chlapeček. Jmenuju se Joe. Joe Harper. Jako táta!“

„A já jsem Jean. Jean Campanello. A tátu neznám…“

Joe se na muže zamyšleně podíval. To, že se takhle klidně, dospělák jeden, představil, ho mírně zarazilo.

„To je hodně podobný. Myslím Campanello – a Company.“

„Jo, hodně podobný. Skoro stejný…“ Snědý chlap s delšími havraními vlasy, vojensky zastřiženými kolem drobných uší, s očima temnýma jako černá díra Cygnus X-1, se zarazil. „Tak už dost řečí. Slečno, vemte toho malýho a jdeme. Joe, za chvíli poznáš člověka, se kterým se takhle vybavovat nebudeš.“

„Třeba ani nebudu chtít.“

„Ještě než půjdeme, vemte si tyhle pilulky,“ nabídl jim na dlani žluté tablety s černým pruhem a bílou lebkou.

„Je v nich jed nebo výbušnina?“ zeptal se Jack.

Jean se usmál: „Samozřejmě, cyankáli a krapet TNT… To jsou prášky, který vám pomůžou po tom strobošoku dát se trochu dohromady. Je to rychlejší než stabilizační čočky. A hlavně byste netrefili ani přes tenhle pokoj.“

„To jsme si už vyzkoušeli,“ poznamenala Sarah, vzala si první tabletu a spolkla ji nasucho. Chvíli čekala. „Pro Jacka potřebuji něco, v čem bych to mohla rozpustit.“

„Však už jdeme.“

Kráčeli po slabě osvětlené válcovité chodbě, mírně se stáčející doleva. Joe to odhadl na střední třídu. Klasický reaktivní transportér na heliový turbopohon. Ve třídě byl na tyhle káry nejlepší borec. Ušli padesát, šedesát kroků, než zahlédl po levé straně pootevřené dveře…

Zapotácel se a sedl si na podlahu.

„Co je?“ zeptal se Jean.

„Nějak se mi zase motá hlava. To ten strobošok.“

„Co to na mě hraješ?! Po těch tabletách to není možný!“

To už Joe stačil škvírou zahlédnout světélkující pult, obrazovky monitorů a profil sehnuté postavy v khaki blůze s výložkami Společnosti a modrým půlkruhovým nápisem na paži.

„Trismarck,“ vydechl užasle Joe. Uvědomil si, že jsou na transportním modulu, který je právě veze k nejmocnější bitevní lodi Galaxie… A vzápětí dostal pohlavek.

„Tak mladej, tohle jsi zkusil jenom jednou!“

Joe se zvedl, zamumlal něco o tom, že když si dospělí troufají na děti, tak je to těžký hrdinství – a doběhl Sarah. Každopádně si uvědomil jednu významnou věc. Ten pohlavek. Uštědřil mu ho svalovec, který by mohl lámat polirunové ingoty; ale spíše mu to připomnělo tátu, když ho občas takhle pleskl za nějakou rošťárnu. Je to jasný – Jean je kámoš. Ale slouží špatným lidem.

Mezitím je objekt Joeova zájmu docházel a v duchu se křenil:

„Idioti. Pořád samý utajení, pečetě, a ani dveře si nezavřou. A harant pět minut po probuzení už ví, kam ho táhnem.“

To by však stejně Joe brzo poznal. Protože mu tuhle skutečnost nesdělil nikdo méně důležitý, než staronový šéf druhého oddělení VB, doktor Richard Ratman.

„Vítám vás tady, děcka,“ zachrčel a pokynul Jeanovi, aby opustil místnost. Ten stiskl Jackovi mírně rameno na povzbuzení, a to pomohlo chlapci více, než kdyby mu podal laserver.

„Co s námi chcete dělat?“ zeptala se Sarah a přivinula k sobě ještě těsněji vyjeveného, momentálně mlčícího Jacka.

„A co je s tátou, mámou a ségrama?!“ zajíknul se Joe. Tohle nebyl kámoš Jean… Lesklý plastikový obličej, pichlavé oči a studený hlas, který je přivítal.

Tohle byl pan Zlý. Mít vyšší čelo s jizvou dokola, tak by to byl fakticky ten android z „Frankensteina: 3001“, jenomže tamto monstrum byl aspoň pořádnej chlap, ale tohle…

„Všichni jsou v pořádku, hochu. Vy budete také. Záleží jen na vás! Apropó, slečno, jakpak to, že váš mládenec neohlídal svou osudovou lásku a umožnil tento únos? Takový statečný kauboj, že?“

„Co po něm chcete?“ nechápavě – a vyděšeně se zeptala Sarah. „Co vůbec chcete?!“

* * *

Ještě včera v podvečer se procházela s Brianem po přístavišti. Pozorovali utichající pracovní ruch na nákladních rampách a začínající noční ruch přístavního města. Seznámil je otec, když po tom hrozném rodeu šli do lóže honáků a tam se nezvykle pozorně vyptával farmáře Westleyho na zdraví dvou přeživších mladíků. A Brian právě vstoupil. Znavený, vyčerpaný, ale s neodolatelnou jiskrou v oku. Sarah věděla, že otec měl v minulosti s honáky něco společného, ale že si bude tykat se samotným šéfem farmářů, proslulým Sealem Westleym, a že jeho syna bude srdečně plácat po ramenou, to si v těch chvílích nedovedla vysvětlit.

„Víš, tvůj táta, to je člověk, o kterým si nemůžu promluvit ani s tím mým. Hrozně ho uznává, za jeho jméno by se bil jako lev – ale to, co kdysi zažili, to je jejich velký tajemství.“

„A naše tajemství je zase to, že jsme tady spolu, a ani jeden z nich to neví,“ usmála se Sarah. Brian se letmo dotkl její obnažené paže. Dívka se podívala na první vycházející hvězdy a ruku nechala tak, aby se jí Brian při příštím kroku musel opět dotknout. Prsty se jim náhle propletly a lehounce se sevřely.

Bylo to nečekané, přirozené a krásné.

„Sarah. Víš, já…,“ zašeptal Brian a rozrušením mu přeskočil hlas. „Sarah, moc ti chci říct, že…,“ zkusil to znova, ale v tu chvíli zahoukala lodní siréna a do toho zařinčel zvon přístavního jeřábu. Vykládání ukončeno. Smluvené signály lodí a přístavu byly hlasitější. Ale ne tak výmluvné jako sevření dlaní. A nebyly vlastně ani hlasitější. Protože…

Protože nemohly nikdy přehlušit tlukot těch dvou srdcí.

„Briane,“ řekla tiše Sarah. „Víš co? Neříkej nic.“

Jejich rty se dotkly nejprve váhavě. Nad přístavní věží prolétl bolid a na tmavnoucí obloze nakreslil čáru přání. Milenci ji však nepotřebovali. Jejich největší přání se právě plnilo.

„Lásko, já se pro tebe vrátím,“ šeptal jí Brian, když se loučili v hale penziónu Rattlesnake. „Po Slavnostech potřebujeme ještě něco vyřídit se Společností. Něco moc důležitýho, opravdu. A pak se pro tebe vrátím. Přísahám.“

„Já ti věřím, Briane. A miluju tě…“

Sarah si teď, na palubě cizího transportéru, vzpomněla na jeho oči, na poutavé vyprávění o cestách, o kterých obyčejní smrtelníci mohou jen snít, na jeho pevná objetí a žhavé polibky.

„Co vlastně chcete? Jste schopen mi na to vůbec odpovědět?“

„Ale nic. On ten váš hoch bude chtít spíš něco po nás. A my mu rádi vyhovíme. Che, che…“

„Smějete se úplně stejně jako stará Blazsková,“ přerušil Joe jízlivý smích Ratmana. „Ta každý ráno vypije láhev malibu a potom na ulici zvrací. Šerif Connoly ji vždycky přes poledne zavře do šatlavy. A ona se furt směje – přesně jako vy. Ale je to chudák… A jinak jste jí dost podobnej.“

„Omluvte ho,“ řekla rychle Sarah. „Ale má pravdu. O té staré paní.“

„To nic,“ ledově pronesl muž. „Nebudu ho učit, jak se má chovat. Myslím, že tohle mu dostatečně zavře ústa.“ Přistoupil k pultu – a stiskem jediné klávesy opravdu zavřel chlapci ústa.

Za Ratmanem, přímo před dětmi, se začala vlnit pancéřová stěna, mlhovatěla, průsvitněla – a za ní se rozprostřel hluboký, černý vesmír s bílými body hvězd a pásy mlhovin.

Joe se překvapeně nadechl a přistoupil k průzračné stěně. Ratman mezitím na holografické klávesnici, která se objevila vedle jeho pravé ruky, vydal příkaz a na panoramatickém obrazu začala z rohu vyrůstat modrofialová planeta. Fountain, kolem níž pomalu kroužila průsvitná elipsovitá tělesa.

„Krávy,“ zašeptal Joe.

„To jsme opravdu ve vesmíru?“ nevěřícně se optala Sarah.

„Vaše planeta je odsud krásná,“ odpověděl Ratman.

„Zato vy jste odsud ošklivej,“ řekl Joe.

Ratman se zašklebil, což mu při jeho plastice dodalo obzvlášť bizarní vzhled. Těkavé oči v krysím ksichtu se upřely na chlapce.

„Líbíš se mi, hochu. Vždycky jsem měl rád odvážné lidi. I když jsem většinu z nich musel zlikvidovat.“

„Jen počkejte, až se táta dozví, jak jste nám vyhrožoval! Podá si vás, jako když krotí varana. A na zadek vám vypálí železem cejch Hornerova ranče.“

Sarah přikryla bráškovi ústa dlaní a omluvně se podívala na Ratmana: „Omluvte ho. Je ještě malý a neví, jak mohou být někteří lidé ubozí – a zlí.“

„Jste opravdu jedné krve. Vaše omluva je drzejší, než všechny jeho poznámky.“

„To jídlo pro malého,“ řekla dívka místo odpovědi.

„Za vámi jsou dvířka výtahu. Je tam nějaká kaše a čaj.“

„Trismarck!“ hlesl Joe a přitiskl se nosem ke studenému povrchu stěny. Blížili se k jedné z nejmocnějších lodí, jaké kdy křižovaly Galaxií. Mohutná loď vypadala jako katamaran s hlavním trupem a dvěma tělesy plováků po stranách. Prostřední konstrukce měla od zádi k přídi dvacet pět mil; a na šířku – od solárních panelů, vysunutých během nebojového letu, přes parabolické nádrže a všechny tři trupy – měřil Trismarck sedmnáct mil. Teď byl zespodu osvětlen dvěma slunci a v jejich paprscích se třpytil, jako by byl pokryt briliantovými pláty. Nádhernou architekturu bojové lodi doplňovaly i tak zajímavé detaily, jako třeba dokonalé napodobení nýtování lodních trupů z minulého tisíciletí nebo secesně ohýbané palubní zábradlí, v ohybech a kříženích obohacené dračími hlavami a figurami polonahých žen.

Z bočních stěn trčely černé baserové věže, jejichž soustředěná palba by rozkrojila planetu Fountain jako vánoční jablko. Energetické kanóny, umístěné v dělových věžích na přídi i na zádi po vzoru prastarých námořních bitevních lodí, vyhlížely jako středověké moždíře, a hrozny plazmometů zase vypadaly jako naježení dikobrazi. Aerodynamické tvary lodních nástaveb se ve vakuu zdály být zbytečné, ale každý záhyb, každý výstupek pancéřování měl svůj účel; zvláště při paprskových útocích nebo při náletu turbulentních min, vyrobených na Gamebu. Navíc se na přídi i zádi hlavního trupu tyčily černočerné kulové chrliče hyperonů.

Tyhle stoyardové palebné cisterny však nebyly dosud použity ani při plné bojové pohotovosti. Natož v samotném boji. Protože cíle, proti nimž byly projektovány, se pohybovaly v jiných dimenzích. Zatím však jediné objekty, které se jimi uměly přesouvat, byly – krávy, hypernautické oře honáků a farmářská loď… Společnost si při současném rozložení sil nemohla dovolit přímý útok proti charismatickému společenství honáků a krav.

Ale byla na něj velice dobře připravena.

Střední pancéřový trup se ve své druhé třetině začal otevírat. Rozšiřující se elipsovitá plocha, ohrazená pohyblivými zrcadlovými pásy, vyhlížela jako rychle narůstající temný srpek měsíce až do jeho úplného zatmění. Po chvíli se transportní modul na okamžik ocitl v hluboké temnotě, aby pak několik ostrých záblesků potvrdilo průlet silovým polem. Tiché zurčení gravitačních jednotek prozradilo, že se slabší umělá přitažlivost lodě přizpůsobuje standardní přitažlivosti, nazývané po celé Galaxii mateřské, neboli pozemské. Modul se pomalu snášel na vyhrazenou část přistávací plochy, jejíž povrch v sobě skrýval gravitační váhy. Infradunění hydrauliky provázelo vysunutí podvozku a nákladní rampy, která se jako kovový jazyk vysunula z trupu a přilnula k povrchu přístaviště.

První vystoupil Jean, za ním kráčeli Joe a Sarah, v náručí svírající už nasyceného Jacka. Nejmladší z rodu Harperů zvědavě okukoval přístaviště a v jeho tváři nebylo po strachu ani stopy. Byly to prostě ty veliké, zvědavé dětské oči.

Poslední vystoupil Ratman, očividně spokojený sám se sebou. Když opouštěl loď, kapitán modulu mu přehnaně vzorně zasalutoval a za jeho zády se pohrdavě ušklíbl. Vyjádřil tím názor celé posádky. Poprvé byly v bojovém letounu přepravovány unesené děti.

Mezitím k modulu přilétlo robovznášedlo, kamuflované hnědočerveně; jako stvořené pro boj v nesčetných kaňonech planety Shell – Skořápky, zvané telecí porodnice. Jean přistoupil k ovládací jednotce a během letu živě rozprávěl s kybernetickým organismem. Joe sice na půl ucha poslouchal úvahy o nové generaci kyberoidů, která „se neumí ani pořádně vodvázat“ a která neví, jaký požitek přináší ultramodulovaný gamaproud protoplazmy, zaměřený na blasterizovaný motherboard, ale plně se soustředil na gigantické prostory, jimiž prolétali. Přistávací hala připomínala obloukovým žebrovím vnitřek vypreparovaného trupu nestvůrně zvětšené goory. Podobný dojem vyvolávaly i vedlejší koridory, do nichž právě vlétali. Kdyby chtěl Joe před kamarády ve škole nejlépe popsat to, co spatřil, tvrdil by, že cestoval vnitřkem dinosaura.

Vlétli do gravitační šachty. Ta je vystřelila o půl míle výše. Joe byl nelidskými rozměry korábu fascinován; i když byl z tridea zvyklý vnímat interiéry bitevních lodí a pomocí voperovaného kybermodulu mohl ve svém pokoji těmito obrazy manipulovat do té míry, že náhodný příchozí se ocitl přímo uprostřed přestřelky mezi vojáky Galaktického Impéria a povstalci Luka Skywalkera. Dojem z dobře nastaveného tridea je ohromující, ale tohle bylo něco jiného! Však také Sarah, která nikdy na VR hračky moc nebyla, měla pevně zavřené oči, tiskla k sobě Jacka a druhou rukou neustále kontrolovala pojistku křesla. A v duchu se modlila.

„Budeme doma,“ poznamenal Ratman, majestátně pozvedl ruku a navedl vznášedlo do příčné chodby. Za několik okamžiků mohli konečně vystoupit. Vznášedlo zmizelo za ohybem válcovité chodby. Za nimi zmlhovatělo silové pole a vpředu se otevřely pancéřové dveře, podobné dveřím sejfu v galakticky proslulém Muzeu zlata v pozemském Fort Knoxu.

Nad nimi zářilo slunce a země se zelenala svěží trávou. Nedaleko bublal potůček, obklopený rudými blatouchy, na obloze se vznášela bělostná oblaka – a nedaleko dveří za nimi se vznášela ovládací jednotka.

„Vaše malé království,“ usmál se přívětivě Jean, který tohle pro unesené děti připravil.

„Bradburyho Dětský pokoj,“ vydechl Joe, který si vždy přál mít ho doma, ale rodiče na něj prostě neměli. V hlavě se mu vybavila melodie z nejznámější dětské reklamy:

Bradbury je dětí král

Pokoj pro nás udělal!

Děti vkročily do poddajné trávy a za nimi zaklaply zámky těžkých dveří. Joe soustředěně hleděl na ovládací jednotku pokoje. A začal si uvědomovat, že únosci udělali velikou chybu. Protože on má v hlavě kybermodul, který mu umožní využít nezměrných možností Bradburyho pokoje. Zejména okamžitý přístup ke komunikačním kanálům, pomocí kterých zpraví rodiče, policii a Briana o tom, kam a kým byli uneseni!

Ratman tou dobou kráčel dlouhou chodbou a občas si bezděky krok – stín – krok srovnal chůzi podle vojenských pochodů, jež tichounce zněly ze všudypřítomných reproduktorů. Zvolna míjel sinavé majáky osvětlení, pokyvoval hlavou a spokojeně se šklebil. I on věděl o kybermodulu v Joeově hlavě.

„Che, che, che.“

Procesorem řízený smích prosíval poslední zrnka písku, která zbývala v galaktických hodinách hvězdným honákům.

„Che, che, che…“

Ten smích jeho protivníkům nevěstil nic dobrého.

Kapitola VIII.

Jednání v Amber Hall

Jantarový lustr byl větší než jednopatrová budova redakce Star Cowboy Times. Zářil tisícem světel. Ve spojení s vkusně laděnými a umístěnými drahokamy vytvářel podivuhodné, jakoby čtyřrozměrné osvětlení rozlehlého sálu, vybudovaného z gamebského jantaru podle bájné pozemské Jantarové komnaty. Kruhový stůl pokrytý deskami vzácného minerálu byl obklopen křesly, z nichž každé bylo vyřezáno a vybroušeno z jediného kusu zkamenělé smoly pravěkých stromů. Z téže hmoty byly i poháry, karafy a popelníky. Jemné odstíny gamebského jantaru vyvolávaly pocity tepla, přívětivosti a souznění.

Vše bylo světlé, zářivé a jasné.

To se však v žádném případě nedalo tvrdit o jednání, které se vleklo už tři hodiny.

Farmář Westley, otec honáka Briana, si právě dobalil další cigaretu z doutníkového tabáku Camel. Vytáhl z dřevěného pouzdra dlouhou sirku a krátkým tahem po drsném povrchu kožených bot ji zapálil. Plamen zasyčel a Ratman trhl hlavou. Vzpomínka na ohnivou stěnu kolegy Mengelia byla ještě příliš živá. Westley vydechl oblak modravého kouře a chraplavým hlasem pronesl:

„Takže naposled. Náš čas neurčují vaše hodiny, ale krávy. To znamená, že musíme najít způsob řešení téhle krize, i kdyby šlo o krajní možnost. Ale snad k ní nedojdeme. Doufám.

Jasně jsme už vysvětlili, proč vám nemůžeme odprodat celých padesát kusů. Byť by to pro nás při nabízených cenách byl největší byznys v historii našich obchodních kontaktů. Mimochodem – limity dodávaných zvířat jste stvrdili podpisem před padesáti lety v newyorském sídle Organizace spojených světů. A ačkoliv se nám poslední desetiletí daří mírně zvyšovat populační schopnosti krav, tyto limity se ještě dalších dvacet, třicet let v žádném, opakuji – v žádném – případě nezvýší!“

Drsná, ošlehaná tvář galaktického farmáře ze sebe vyzařovala rozhodnost a tvrdohlavost. Seal pohodil vzdorovitě hlavou, až mu bělavé vlasy spadly do čela. Pravou rukou je nedbale učísl dozadu a druhou rukou si opět přiložil ke rtům cigaretu.

„Vaše nátlakové akce, hrabě, se proto zcela míjejí účinkem. Jistě, máte pod kontrolou sdělovací prostředky, ale uvědomte si,“ zdůraznil a mezitím vydechl další oblak kouře, „že jakmile dojde na lámání chleba, jste ztraceni. Našeho přítele z Velké pětky, Jamese G. Coopera jste chtěli nechat zmizet, a nakonec z toho byla dokázaná vražda. Myslím, že váš specialista na lidi, ten Moswald, ještě dnes láme uhlí na Blackgoldu… A dnes – dnes je situace navíc zcela jiná. Vy nás potřebujete.“

„Stejně jako vy nás,“ protáhl Kuzněcow. „Jenom energie pro vaše stroje nás každé čtvrtstoletí stojí jednu hvězdu. Jedno slunce. Sami víte, jak jsme museli tišit ekology, když tohle vyšlo najevo.“

„Pinkertonovci byli jiného názoru,“ ozval se po dlouhé době Brian. „Ti vzteklí ekologové byli vašimi agenty. A celou záležitost jste pomocí vaší lobby v Parlamentu řádně zveličili právě vy. V té době se vám to setsakramentsky hodilo. Nemusím snad připomínat skandál morfiových kněžek na planetě Duchů.“

„Nevím, proč se tím zdržovat,“ odsekl Kuzněcow.

„Pro lepší chápání vašich zájmů… Morfiové kněžky během telepatických rituálů rozpoznaly ve třech kravách náklad heroinu, který směřoval do pásma těžebních planet a průmyslových asteroidů soustavy Mizar. Raději jste ty kusy obětovali a navedli je paravlněním přímo do nitra druhé dvouhvězdy – Alkoru. Její explozi jste potom vysvětlovali tím, že si honáci opět vybrali svou daň od bezmocného lidstva. V tom duchu se nesla hysterická kampaň kolem zanikajících hvězd! A jenom díky našim kontaktům se veřejnost dozvěděla, že hvězdy vybíráme pečlivě desítky let během našich cest po celé Galaxii a jejím okolí. Vždy se jedná o osamělé hvězdy v konečném stadiu vývoje, měnící se v novy, supernovy nebo červené či bílé trpaslíky, prostě hvězdy odsouzené z hlediska vesmírného času bezprostředně k zániku.“

„Tu přednášku vám klidně zaplatíme. Účet zašlete na kteroukoliv pobočku naší banky,“ usmál se Kuzněcow a obnažil spodní, porcelánovou bělobou zářící zuby. „Ale myslím, že jsme se poněkud vzdálili od projednávaného tématu.“

„Jste na omylu, hrabě,“ ozval se starý Westley. „Právě jsme se k němu přiblížili. I o hvězdě Cygnus-T jste rozhlásili, že bude zničena díky tomu, že si ji honáci svévolně vybrali jako další tanker pohonných hmot.“

„A vy ji snad nepoužijete?“ úlisně se zeptal Ratman a zabubnoval dlouhými prsty na desku stolu.

„Samozřejmě, že ano. Ale jen proto, že v jejím nitru se díky vašemu zásahu zažehla reakce, která ji během deseti měsíců roztrhá na kusy. A s ní i celou planetární soustavu, včetně jádra našeho sporu, planety Koh-i-noor II…“

Koh-i-noor II.

Ten název byl v Galaxii stejně proslulý jako Země, Studánka nebo Hvězdní honáci. A ke všemu byl tento pojem velmi úzce propojen s jiným, neméně významným – Společností.

Když honáci upozornili na osamělou planetární soustavu hvězdy Cygnus-T, nikoho tento další z mnoha objevů nezaujal. Až na několik soukromých prospektorů, dnes ředitelů těžebních společností. Těch pár dobrodruhů v omlácených hvězdoletech a s prastarými sondami na palubách zjistilo, že jedna z planet v soustavě Cygnus-T je jediný gigantický kus diamantu! Slavnostní křest planety se odehrával už výhradně pod taktovkou Společnosti. Hrabě Georgij Kuzněcow nechal z dělových věží Trismarcku vypálit stovky skleněných projektilů, naplněných galony šampaňského, které se rozstříklo po strmých útesech i zrcadlově rovných pláních diamantové planety. Ale to byl také jeden z mála posledních světlých okamžiků v krátkých lidských dějinách této pozoruhodné planety.

Zahájení těžby předcházely zdlouhavé boje s jediným zástupcem místní fauny – carbosaurem. Nezničitelní ještěři, s tělem vystavěným na křemičité bázi, během prvních bitev pozřeli nemálo hypernauterů, univerzálních bojových vozidel, potomků pozemských pásových obrněnců. Podobně dopadly i pumy, které v kobercových náletech dopadaly na stáda ještěrů. Netvoři je polapali a strávili. Pokud nějaká bomba vybuchla na jejich těle a odloupla z něj třetinu trupu, to se v žádném případě nedalo považovat za úspěch. Leda snad pro carbosaury. Krystalická rasa se totiž na této planetě – díky příznivému chemickému složení atmosféry i záření mateřské hvězdy – množila dělením. Další nálety pouze urychlily její přirozený reprodukční proces, a po několika útocích měli prospektoři proti sobě několikanásobné množství dravců.

Zdálo se, že milóny tun čistého krystalického uhlíku zůstanou i nadále na pospas hladovým ještěrům, když vědci Společnosti přišli na vpravdě geniální objev. Během neutuchajících bojů zjistili, že carbosauři citlivě reagují na turbulentní záření, jaké vydávaly paprskové zbraně obrněných vozidel. Jednoduchým propočtem ovšem stanovili, že by takových strojů muselo být na planetě dvakrát více, než její povrch umožňoval. Pro stejně intenzívní palbu z oběžné dráhy Koh-i-nooru by musela Společnost použít třikrát více bojových lodí, než ovládala. A že kromě GALAarmy vlastnila nejsilnější flotilu Galaxie, bylo veřejným tajemstvím.

Vědecké mozky Společnosti proto zcela tajně pomocí plazmatických injektáží zažehly v nitru hvězdy Cygnus-T termojaderné reakce, jejichž vedlejším produktem bylo ono potřebné turbulentní záření. Během několika rotací planety byli carbosauři do posledního doslova rozprášeni – a mohla začít postupná těžba největšího diamantu ve vesmíru. Na Koh-i-noor byly s pomocí krav dopraveny těžební věže rozměrů egyptských pyramid, povrch planety se pokryl nekonečnými pásy přepravníků a mostními konstrukcemi křižovatek; každých pár desítek mil se tyčily věže improvizovaných kosmodromů, odkud denně vylétaly naložené raketoplány na oběžnou dráhu, kde se drahocenný náklad překládal do trpělivě čekajících krav.

Pod povrchem planety si razily cestu inteligentní kybernetické kombajny, přezdívané obsluhou „kamenožrouty“. Planeta Koh-i-noor II byla sevřena v kleštích největšího kšeftu všech dob. Zisky Společnosti, už tak závratné, začaly stoupat kosmickou rychlostí. Newyorská, gorlijská i had-atramská burza, stejně jako ostatní finanční centra se otřásaly v základech. A z těchto otřesů plynuly Společnosti další miliardy a biliony weralů. Zdálo se, že ctihodnou firmu nikdo nezastaví.

Přišla však tvrdá rána…

Vědci Společnosti už dříve varovali své nadřízené, že Cygnus-T se uvnitř bouří a je jen otázkou času, kdy se hvězda a její soustava změní v pekelnou výheň. Ale že ten čas bude tak hrozivě krátký, to překvapilo všechny.

Společnost však byla dokonale organizovaným společenstvím, které nepodlehlo panice ani kvůli ztrátě takové lokality, jakou bezesporu Koh-i-noor II byl. Okamžitě zahájila záchranné práce. Díky pragmatickému vedení šlechtice Kuzněcowa si monopolní přepravce dobře uvědomoval, že nejcennější část kapitálu tvoří lidé. Ne – v tom nebyl soucit, ale strohá, logická úvaha. Stroje můžeme vyrobit za den, za měsíc. Odborníky a dobrodruhy nikoliv. A na nich Společnost vznikla. S nimi stála a padala! Tohle Kuzněcow, profesionální karetní hráč a neustálý hledač pokladů, věděl lépe než kdokoliv jiný.

Společnost v té době přerušila veškeré turistické i politické lety napříč Galaxií, ponechala minimum krav jen pro nouzové účely. Netknuty samozřejmě zůstaly krávy s kódovým označením Červeného kříže. Evakuace lidského a strojového potenciálu z diamantové planety se stala středem pozornosti všech sdělovacích prostředků, i těch nezávislých. Málokdy se podařilo shromáždit takové množství techniky, soustředit tak mocné síly prostorové i hyperprostorové. Nezávislá megastanice a zpravodajská agentura Television Galaxy Monitor tuto operaci přirovnala – s ohledem na rozsah, dobu a úroveň techniky – ke spojenecké invazi v Normandii v létě roku 1944.

Záběry v trideu byly poutavé stejně jako ilustrativně používané dokumenty z historického Dne D. Nepřetržitý proud transportérů opouštěl pontonové kosmodromy, ke stěhování vytěženého materiálu sloužily i zastaralé nosiče Scudery, odepsané již v proslulé pouštní válce Severu proti Jihu na planetě diktátora Jabby.

Z planety Koh-i-noor II bylo pomocí antigravitačních sítí vyzvednuto i sedm obřích kamenožroutů a celé soustavy přepravního systému. Trideo každou hodinu přerušovalo obvyklé relace, aby poskytovalo zvědavému obyvatelstvu Unie aktuální informace. Společnost v těchto chvílích získávala krok za krokem ohromný psychologický potenciál, finančně nevyčíslitelný a v určitém smyslu cennější než celá diamantová planeta.

V té době se ideologům Společnosti povedl geniální tah – a to ve veledůležité oblasti masmédií. Pomocí sestříhaného záznamu rozhovoru Kuzněcowa s Westleym na veřejnoprávní Galaxy Union News se podařilo přesvědčit veřejnost, že Společnost vlastně evakuuje planetu kvůli tomu, že si honáci její hvězdu vybrali jako další zdroj Energie. A veškeré pokusy nezávislých agentur proniknout závojem tajemství kolem záhadně se bouřící Cygnus-T eliminovali stovkami prohlášení a interview s věhlasnými odborníky i populárními zpěváky a hráči pogofotbalu nebo svangu, a samozřejmě také s politiky. I ti si přihřívali své předvolební guláše v bezplatném vysílacím čase.

Úroveň jednotlivých vstupů byla podrobně zpracovávána tak, aby postupně zasáhla všechny vrstvy obyvatelstva.

„Hele, redaktůrku, jako velmistr svangu všem divákům můžu říct – vyprdněte se na nějakou Sajnus a dívejte se na galafinále našeho hvězdnýho týmu s těmi saláty Magicians z Nový Arizony. Chtěl jste to slyšet, tak to máte. To je můj názor na tu vaši krizi. A krom toho – celej mač sponzoruje Společnost, takže není co řešit. To jsou samí správní chlapi.“

„Děkuji za rozhovor, vážený…“

„Nech toho váženýho doma. Říkej mi prostě Johny Shark! Tak ahoj, lidi. Mám vás rád. A nezapomeňte na nás vsadit!“

V agenturních šotech GUN samozřejmě nemohly chybět záběry z Kuzněcowových osobních stájí, plných nádherných koní. Hrabě byl zabírán jako kuře stokrát jinak. Šlechtic hřebelcující roztomilá hříbata, šlechtic kočírující dvoukolky plné rozesmátých dětí, šlechtic provádějící náročné skoky na profesionálním parkúru, čistokrevný šlechtic tulící se k ladným krkům plnokrevníků…

Pro autory těchto působivých dokumentů bylo vše ulehčeno tím, že Kuzněcow byl opravdu upřímný milovník koní a všeho, co se jich týkalo. Koně mám radši než lidi – jsou upřímní, pracovití, skromní, a neuvěřitelně výkonní. Na rozdíl od nás… často říkával v proslovech, zahajujících jím sponzorované steeplechase. Z nichž největší Velká Galaktická se konala na samotné císařské planetě. Rád také všelijak parafrázoval slavný výrok britského klasika Čím více poznávám lidi, tím raději mám zvířata. V jeho vlastním životopise byla koním věnována takřka třetina obsáhlé publikace, vázané v kůži a zlatě, za symbolickou cenu jednoho weralu.

V ostatních rolích byl dokonalý herec, to bezesporu, ale zde vypadal naprosto bezelstně, odevzdaně – a přesvědčivě.

A lid jej za to miloval. A netušil…

Kuzněcow a jeho poradci tuto obrovskou, nesmírně nákladnou kampaň nerozpoutali jen tak zbůhdarma. Byli si velice dobře vědomi momentální, až nečekané podpory veřejnosti, a tak začali stupňovat své nároky na tiskem pronásledované honáky – zejména na nízké limity dodávek tvorů, kteří mohli zachraňovat čím dál více lidí, a zboží… A celých diamantových hor.

Honáci během evakuačních operací poskytli Společnosti tři krávy zdarma, další dvě odprodali a polovinu částky věnovali na konto GALAxy Patrol. Ale Společnost přišla s jiným návrhem – tentokrát už nikoli veřejně, ale na konspirativním jednání v zastrčené soustavě Epsilon Tukana.

„Potřebujeme padesát krav!“

Honáci se odvolávali na uzavřené Smlouvy, vycházející z biologických zákonů stáda. Nemluvě o Desateru, jak jej díky dokonalé znalosti krav stanovila legendární The Big Five. Mateřské stádo nesmělo nikdy klesnout pod devadesát kusů, což byla minimální reprodukční hranice. K tomu nepočítaje nenahraditelnou specializaci některých kusů. Nebylo možné mít jenom dva, tři dospělé býky nebo jedinou dojnici. Pokud by se totiž pevně stanovená hierarchie a rovnováha stáda vážněji narušila, mohla by se celá lidská civilizace odebrat zpět na planety, planetky a měsíce. A tam zdegenerovat, bez možnosti kontaktu, na prvobytně vesmírné kmeny, jakým bylo třeba lidstvo do roku 2295, kdy členové Velké pětky objevili první, tak vzácnou vesmírnou krávu, Matku.

A byly zde další a další důvody. Prostoroví býci bez určitého počtu kusů ztrácejí motivaci k vedení stáda. Stávají se z nich vzteklí samotáři a zavádějí zbloudilá telata do niter pulsarů. A pokud kráva přijde o tele, ztratí buď schopnost pohybovat se jinými dimenzemi – nebo dobrovolně, během prvního následujícího skoku zahyne. Pravěké civilizace v Galaxii bývaly zmateny náhlými explozemi hvězd; legendy vyprávěly o hněvu bohů a konci světa – ale přitom to nebylo nic jiného, než sebevražda krávy nebo tragická smrt telete v centru hvězdy…

To vše bylo ohromné riziko.

Společnost k těmto argumentům však byla zcela hluchá.

„Můžeme proti vám vystupňovat kampaň až do davové hysterie, která obvykle končí… Víte čím. A lidé to, pochopitelně, vezmou za své,“ prohlásil hrabě Kuzněcow.

„Však ona vyjde pravda najevo. A dřív, než si ve své nabubřelosti myslíte,“ odvětil tehdy farmář Westley.

A tak byla kampaň zesílena. I nezávislá média měla problémy s tím, jak přijatelně vysvětlit množící se nehody, které se – jako pověstná smůla – lepily hvězdným honákům na paty.

„Planeta Gameb po hazardním průletu krav atmosférou zachvácena lesními požáry!“

„Zdivočelá kráva zlikvidovala Ganymed! V těžebním komplexu společnosti Morgan & Morgan stovky mrtvých!“

„Orbitální továrny na výrobu bioplazmy v systému Hadonoše pohlceny galaktickými stvůrami!“

„Sadistické rodeo si konečně vybralo svou daň!“

Poslední zpráva ze stovek, které poslední měsíce bombardovaly vědomí zmatených občanů, byla opravdu dobře cíleným jedovatým šípem. Oživly pradávné spory o smyslu býčích zápasů, kde sice umírala možná jedna stamilióntina z celkového množství hovězího dobytka poráženého nejen pro obživu lidí – ale mnoho tak zvaných ochranářských a vegetariánských spolků jakoby ožilo.

Peníze Společnosti byly všudypřítomné.

Vážené poslankyně v Parlamentu i anarchistické spolky s rudými fanglemi nad zakuklenými hlavami začaly vehementně prosazovat zrušení těchto a všech jim podobných zápasů. Pod transparenty „Svobodu všem!“ zůstávaly rozbité výkladní skříně, vydrancované obchody a zdevastované celé městské čtvrti.

* * *

Atmosféra v Jantarovém sále výrazně zhoustla. Zdálo se, že až na samotnou konzistenci jantaru.

„To rodeo byla jedna z vašich rozhodujících chyb,“ po dlouhé době promluvil Brian. „Ale pokud vím, provedli jste ještě několik jiných akcí, o nichž bychom si měli promluvit. Požár redakce Timesů a sousedního hotelu. A zejména – ten únos dětí.“

„Ty tři děti… To si snad děláte legraci?“ mírně se nahnul dopředu Kuzněcow. Chladně šedé oči se mu stáhly do úzkých čárek a koutky uzounkých rtů vytáhl v sebejistém úsměvu.

Brian klidně pravil: „Nemyslím, že bych kdykoliv, když vás vidím, měl chuť žertovat.“

„O jaké legraci jste mluvil, hrabě?“ otázal se Seal Westley a oblak dýmu, který rychle vyfoukl, svědčil o jeho napětí.

„Ratmane, pusťte jim poslední zprávy.“

Krysí muž kývl hlavou, předpažil ruku a druhou si otevřel zápěstí. Implantovaný ovladač se vysunul z paže, našel si nejbližší trideo a vhodnou projekční plochu, kde se mohly generovat trojrozměrné obrazy – a začalo vysílání.

„Jak se náš zpravodaj dozvěděl z dobře informovaných kruhů blízkých vedení Společnosti, jde opravdu o únos tří osob, z toho dvou nezletilých. Zpravodajská služba Společnosti i nezávislé stanice, včetně monitorovacích sond v koridoru Studánky, zachytily volání o pomoc. Zde poprvé uveřejňujeme tento unikátní záznam,“ pohlédl do kamery komentátor Galaxy Union News. „Omluvte, prosím, sníženou kvalitu záznamu,“ a za okamžik jeho sterilní dokonalou tvář s dokonale sestřiženými, lehce prošedivělými vlasy a s prázdným výrazem dokonale modrých očí, vystřídaly archívní záběry hypernautických ořů, mohutných krav i samotných honáků. Do toho se ozvalo praskání, šum a chvílemi nesrozumitelné hlasy, což GUN vyřešily osvědčenou metodou telepatických titulků:

„Tady Sarah, Joe a Jack Harperovi. Pomozte nám. Nacházíme se na farmářské lodi honáků. Byli jsme uneseni z penziónu Rattlesnake. Vyřiďte určitě našim, že jsme v pořádku. Opakujeme – nacházíme se na palubě farmářské lodi honáků… Vzkazujeme…“

Ratman ustřihl záznam v okamžiku, kdy se komentátor týmž dokonalým hlasem věnoval koncertu legendárních Rocking Stones na největším olympijském stadiónu v soustavě rudého obra Betelgeuze.

Brian pohlédl na otce. Ten právě rozdrtil polovinu doutníku v jantarovém popelníku, naklonil se přes jantarový stůl k protihráčům ze Společnosti – a jantarovým, zkamenělým hlasem pronesl:

„Dobře. Vidím, že další jednání s vámi je zbytečné.“

„My si také myslíme, že jednat s únosci dětí,“ zdůraznil Kuzněcow, „je pro nás, jako zástupce Společnosti, nepřijatelné. Protože pokud vynechám vaše únosy dětí a likvidaci celých hvězd, musím s politováním sdělit, že ještě dnes se Galaxy Union News dozví další informace o tom, jak blokujete jednání o záchraně Koh-i-nooru II. Zejména, když lidem připomeneme, že diamantové krystaly jsou, mimo jiné, nedílnou součástí lékařských automatů, školních androidů nebo samohybů pro tělesně postižené…“

Starý farmář se otočil na přátele a přerušil šéfa Společnosti:

„Čas tedy nastal?“

Všichni jenom kývli hlavou.

„Dobře. Nebudeme tady rozebírat záznam, který jsme slyšeli. Doufám, že profíci nejen z GUN během pár hodin objeví, že modulace hlasů osob počítačem se zneužívá asi pět set let. Takže prostou analogovou metodou lehce zjistí, že slova označující určení místa nejsou původní. Pokud nebyl zkreslen celý záznam, o čemž ale pochybuji. Tohle by vaši agenti jistě neriskovali…“

„Drahý Westley, vaše směšné hypotézy by se daly možná dobře zpeněžit na Veletrhu kuriozit, ale zde pro ně jaksi není místo.“

„Tak dost!“ Farmářův hlas se už chvěl jako jeho prsty. Na počátku jednání slíbil sobě a svému synovi, že se nenechá vyprovokovat. Ale dál už to prostě nešlo… „Poznal jsem, že nemá cenu se s vámi dále bavit. Vaše intriky do sebe vstřebávají stále více obětí, včetně dětí. A dotýkají se samotné cti honáků…“

Seal Westley povstal, ostruhy s řetízky zvonivě zacinkaly, pěst udeřila o stůl a sálem zazněl dunivý baryton:

„Zbývá poslední možnost – Souboj!“

„Takže – dle vašich nepsaných pravidel?“

„Vy stejně nedodržujete ani ta svá psaná…“

Kapitola IX.

Souboj na planetě Fountain

Část první

Hlavní třída městečka Little Big Valley byla pustá jako ve dvě v noci – nebo v sobotu ráno po páteční výplatě – ačkoliv se blížilo poledne. Vítr mezi vyježděnými kolejemi od dostavníků a nákladních povozů proháněl kelímky od astro-coly a zažloutlé stránky Star Cowboy Times. Okna a okenice domů byly pevně zavřené, žaluzie zatažené, stejně jako kovové rolety přízemních obchůdků, včetně největšího koloniálu U Žida. Ve Spolku už stejně měli tři měsíce zavřeno. Dokonce i ohromná okna Malibu baru byla zakryta polirunovou fólií, a kruhová okénka hodinových pokojů s červenými záclonkami v prvním patře vypadala stejně nevinně a tiše jako pseudogotická okna nedaleké modlitebny.

Ticho.

Všude ticho. Jenom svistot větru, občasný skřípot krovů a šustění slámy na doškových střechách. Z nedaleka sem občas zaznělo vrzání ohromných vrtulí větrné elektrárny. Napjatou atmosféru nejlépe vyjadřovalo strnulé ticho, nerušené ani obvyklým cvrlikáním věčně rozhádaných vrabců.

Prásk!

To nic. To se jen z posledního šroubu konečně utrhla cedule neblaze proslulého lichváře Walesského.

A zase jen vítr. A prázdno.

Nikde nikdo – a přitom všude byla cítit přítomnost lidí; stovek zvědavců skrytých za okny, skrčených pod parapety, ukrývajících se za dveřmi, ležících na půdách, na seně, které štípalo zpocená těla, a hledících mezerami mezi štítovými fošnami na hlavní třídu. Ale jinak bylo všude prázdno.

V rozpálené atmosféře však bylo cítit očekávání. Očekávání události, která rozhodne o osudu městečka Little Big Valey, o osudu planety Fountain – a o budoucnosti celé Galaxie.

O tom všem měl rozhodnout Souboj.

Souboj podle osvědčených a ověřených nepsaných zákonů, které spatřily světlo světa již během prvních bitek Jamese G. Coopera a jeho přátel s komandy vznikající Společnosti nebo s jednotkami rychlého nasazení tehdejších Imperiálních sil. Jeden z Velké pětky shromáždil během let základní axiomy, podle nichž se honáci desítky let úspěšně řídili, ačkoliv se druhé strany snažily jakékoliv odhady či snad i pravidla nedodržovat. Cooper, geniální konstruktér, neorenesanční filozof – a hlavně honák, pomocí jedné z vědeckých odnoží psychohistorie odhadl psychické stavy soupeřů, jejichž vývoj se dal stanovit podle tisícileté historie soubojů, jakými lidstvo procházelo již od prvních, ještě zvířecích bojů o samice, o potravu a o život.

Stejně jako se Seldonova psychohistorie snažila odhadnout chování miliardových mas na základě matematických operací a nesmírného objemu zpracovávaných dat, Cooperova psychokinetika potom dané možnosti pro blízkou i vzdálenou budoucnost vytvářela na základě kinetických statistik, jejichž kybernetické moduly ve svém výsledku – a s pomocí geniálního mozku – byly až hrůzně přesné a neomylné. A nezáleželo na nových zbraních, jejichž vznik Cooper nemohl ani předvídat.

Záleželo jen na psychokinetice.

Zatím to nevypadalo, že by se na prašné ulici sběračského městečka měla odehrávat jiná bitka než občasné rvačky před lokály nebo řídké souboje na pistole nebo laservery.

Zatím…

Ze žlutě žíhaného nebe, plného průsvitných krav, se sneslo devět nevelkých černých strojů se znakem Společnosti. Integrované ozubené kolo sebevědomě přetínající spirálu Galaxie vypadalo stejně výhrůžně, stejně nelidsky, jako těch devět létajících talířů, které kolem sebe rozvířily oblaka písku a prachu, z nichž vzápětí, ještě než se mračna stačila usadit, vystoupili první účastníci souboje.

Černě odění střelci se širokými, zlatem vyplétanými sombréry, křížem opásaní nábojovými pásy, na zádech ninja meče, přes rameno zavěšenou automatickou pušku s kadencí 25 střel za sekundu, na druhém rameni dvě miniaturní raketové střely – a na opascích jim visela kožená pouzdra, černá jako tér, a z nich vyčnívaly perleťové, stříbrem vykládané rukojeti replik prastarých koltů.

Osm nadpřirozeně urostlých postav, kyberneticky a chemicky zdokonalených zabijáků, ovládajících několik set druhů zbraní – a jenom holýma rukama přes stovku způsobů okamžité likvidace protivníka – teď stálo na východní straně hlavní třídy a za nimi trčelo ve vzduchu devět strojů, vybavených takovým palebným arsenálem, že by proti nim musely být nasazeny celé divize řádné GALAarmy, aby alespoň zčásti vyrovnaly rozložení sil.

Devátý, černě oděný, neméně vyzbrojený, ale menší postavy, stál uprostřed sám Mengelio, bývalý šéf Vnitřní bezpečnosti a proslulá eminence kontrarozvědky.

Na západě se ozval zvuk, který měl nyní nahradit ony armádní, po zuby ozbrojené divize.

Dusot koní!

Žádné hučení hypernautických ořů, žádný svistot vznášedel… Pouze dusot koní.

Na zvonici kostela začalo odbíjet – pravé poledne.

Kdesi za otevřeným oknem s vlajícími kostkovanými závěsy se ozvala táhlá, kvílivá foukací harmonika. Nebyl to žádný signál… Byl to Harmonika. Starý kovboj, který chtěl tím zvukem prorazit dusnou atmosféru a povzbudit honáky. Proč právě tímto zvukem, to věděl snad jen Bůh, Xanitou – nebo Morricone.

Okenice se za zvuku zvonů a fascinující melodie poznenáhlu začaly otevírat, záclony se lehce odkryly, žaluzie trochu povytáhly, mezi křídly dveří se tu a tam objevily škvíry – a v nich zvědavé oči. A než tři libozvučné zvony odbily dvanáctou, všichni zapomněli na opatrnost a už neskrytě vyhlíželi odvážlivce, kteří se rozhodli ztrestat proradnou Společnost – v souboji s profesionálními zabijáky, geneticky upravenými Gardary.

A vzápětí je mohli spatřit všichni.

Na konci ulice se objevilo sedm jezdců.

Sedm statečných.

Jezdci se řítili ztichlým městečkem a od kopyt nádherných koní odlétávala oblaka prachu. Honáci minuli budovu banky, vězení, pohřebního ústavu a na úrovni Malibu baru zastavili koně v jedné linii, po celé šíři ulice.

Hvězdní honáci seskočili na zem, odvedli zvířata k napajedlu před barem a každý svého koně poplácal po krku. Potom se pomalým krokem vrátili doprostřed ulice. Vyměnili si pár slov – a rozestavili se opět na pomyslnou přímku, přetínající hlavní ulici.

Harmonika, zvony i vítr utichly.

Brian Westley stál mezi svými přáteli. Ještě jednou se ohlédl na každou stranu. Vedle něj stál s bioprotézou pravé nohy zachmuřený Salvatore Ohio, na druhé straně mladíček Mickey s uhry na tvářích a čele. A dále Stuart, Peter a další a další. Brian se ubezpečil, že všichni jsou ve střehu. Otočil se na devět černých protivníků a ukazovákem pozvedl stetsona:

„Zapomněli jste si doma bitevní křižník,“ pronesl, a ta první slova, která zde zazněla, se nesla pustou ulicí až k šupinatým uším Gardarů. I k boltcům generála Mengelia. Skvělý Ratmanův tah. Jestliže v souboji zvítězí bojovníci Společnosti, bude mu ten čubčí syn do smrti zavázán za to, že mohl vést útočnou skupinu. Jestliže los dopadne obráceně, Mengelia nečeká nic dobrého. Vlastně v jediném případě – když ho zabijí sami honáci – se o něm alespoň nebude mluvit tak neuctivě, jako kdyby po neúspěšném souboji pomalu zkomíral na mučidlech. Modrý sál je na tu chvíli pečlivě připraven.

„Nebojte se. Ten visí nad farmářskou lodí,“ ušklíbl se Mengelio. „A ve výzbroji má velice nebezpečné hračky.“

„Tak hlavně abyste si s nimi – velice – neublížili.“

Mengelio místo odpovědi potichu zasyčel rozkaz a pohybem ruky dal příkaz k bojovému postavení shizen-no-kamae. Potom zvedl pěst, ozbrojenou ostnatým boxerem z polirunu a v levé ruce pohupoval klasickým revolverem.

„Nebo to můžeme vyřešit jen my dva,“ řekl polohlasně.

„Jak si přeješ,“ odvětil Brian a vykročil…

Ulicí zahřměla první salva.

Gardaři zahájili boj. Brian se po bleskovém pádu na zem a dvojitém kotoulu ocitl na břiše a pálil, a doufal, že podobně jednají i jeho chlapci…

Doufat mohl, nic víc. Bohužel.

Gardarové byli profesionálové. Zaznamenali první zásah.

Salvatore to dostal naplno! Ještě si nezvykl na bioprotézu, kterou mu po zákeřném rodeu implantovali v Dolores Bay City. Jeho tělo reagovalo o desetinu sekundy pomaleji. A to stačilo… Brian se vymrštil, kolem sebe roztočené transbolo, a skočil za masívní dřevěné pažení Malibu baru. Ostatní honáci také zmizeli z ulice, jako když mávne kouzelným proutkem. Brian z nábojového pásu vyjmul šest střel s červeným pruhem a naplnil bubínek. Zaklapl jej, protočil lehkým úderem dlaně a ještě rotující zásobník přiložil k uchu. V pořádku.

Ve vzduchu ještě čpěl spálený střelný prach.

„Ztratili se nám soupeři,“ zaslechl Brian Mengeliův hlas.

Vsunul nabitou zbraň do pouzdra, postavil se a vyšel zpět na ulici. S dalšími honáky. Gardarové stáli na svých místech, ale na zaprášených šatech bylo znát, že i oni měli problémy. Jeden z nich krvácel na spánku, další byl ošklivě zraněný na boku.

Brian přehlédl své lidi. Salvatore ležel na ulici a místo hlavy měl na krku černočervenou neforemnou hmotu s uprostřed vypálenou dírou. „Briane, já tam musím jít s váma, za to rodeo! Za Freda! Kdyby to měla bejt moje poslední akce!“ A byla… Před tělem Salvatora stál potichu sténající benjamínek trestné výpravy; Mickey řečený Mouse měl zasažené levé rameno a krev se mu po kožené vestě rozpíjela až na poodhalený potetovaný hrudník. Ale jinak vypadal okay. Brian na něj pohlédl a kývl povzbudivě hlavou.

„Nějaké problémy?“ optal se Mengelio, zpola ukrytý za Gardarem s číslem 03.

„Právě vám je posíláme,“ řekl Brian a ve stejném okamžiku se všem honákům jako zázrakem objevily v rukou kolty a vyplivly smrtonosnou dávku střel. Nikoli klasických kulek z první salvy. Teď vzduchem svištěly miniaturní střely s plochou dráhou letu. Klikatý let podstatně ztěžoval jejich likvidaci, ale Gardarové díky implantovaným kyberobvodům a zběsilé střelbě z armádních em jednadvacítek – kolty už dávno vězely zpět v pouzdrech – postupně rozstříleli řítící se smrtonosný příval. Zaznamenali další tři lehce raněné, ale ti byli schopní – a povinní – pokračovat v boji s nemenším nasazením.

Honáci bleskově nabíjeli. A zatím…

Gardaři kráčeli ulicí a palbou z automatů podstatně měnili vzhled hlavní třídy. Z domů létaly kusy prken, ozdobné štíty praskaly ve dví a na kamenných zdech se objevovaly malé krátery. Přihlížející padali na parkety a koberce, protože ďábelská kadence nenechávala nikoho na pochybách, že právě on je příští obětí. Střely dum-dum, stejně jako řezající náboje Salingen pročesávaly hlavní třídu s důkladností rozzuřeného buldozeru a odebíraly honákům možnost přerušit ničivé staccato.

To si alespoň myslel Mengelio.

Do třeskotu těžkých zbraní se ozval svištivý sedminásobný zvuk a do pruhů letících střel vskočili honáci; v jedné ruce rotující transbola a v druhé štěkající revolvery. Jejich náboje hladce procházely vějířem energetických vírů; stejně jako synchronizované kulomety bojových letounů z Druhé pozemské války střílely skrze listy vlastních rotujících vrtulí.

„Podraz!“ zařval Mengelio, když shledal, že zpoza dvou transbol nevylétla jediná střela – ale to už se z obou stran snášeli na překvapené Gardary honáci Mickey a Brian, v rukou obsidánové nože a v očích ortel smrti.

Než vyhlédnuté oběti stačily zacílit strojní pušky, honáci jim prořízli hrdla. Vzápětí se však stali terčem zuřivého výpadu, jenž byl pro Mickeyho osudný. Dva Gardary stačil sice odrazit, ale zpoza jednoho z nich vrhl Mengelio svůj ninja meč, který chlapci proklál hruď. Mladík se pomalu hroutil k zemi, klesal do tratoliště krve a pokusil se alespoň si kleknout. Rotující meč mu v hrudi vyřízl pravidelný hrůzný otvor. Mickey se ještě stačil udiveně podívat na Briana, a potom se zřítil obličejem do krvavého písku.

Bhroouuum!

„Transbola!!!“

Pozdě…

Černé talíře Gardarů na příkaz Mengelia vypálily do shluku bojujících mužů TEX-nálože, které při kontaktu s jakoukoli hmotou začnou leptat vše, co se nachází v jejich dosahu. Ona univerzální látka nemohla být skryta v hmotném pouzdru. Chemická střela TEX byla v podstatě klubko silového pole, věznící v sobě agresivní žíravinu. Ona látka byla zakázána dokonce i Sdružením výrobců zbraní. Což pro Gardary nebo pro Společnost znamenalo asi tolik jako tabulka se zákazem chození po trávě.

Dva honáci nestačili změnit rotaci transbol, která by odmrštila silovou skořápku TEX-nálože a leptající látka je zasáhla naplno. Pohled na seškvařené mrtvoly, zkroucené v jediné křeči, která umí zlomit vaz, pohled na roztékající se svalovinu, vpíjející se do písku jako nafta a zanechávající po sobě jen temné skvrny, ten pohled by otřásl každým. Dva další honáci, kteří se vyhnuli chemickému útoku, skočili za nejbližší roh budovy.

„Co Brian a Mickey?“

„Mickey leží támhle… a Brian? Nevím.“

„Podle mě to odnesl taky. Neměl transbolo.“

„Co teď, Stuarte?“

„Máme bola Briana a Mickeyho – a my máme taky dvě.“

„Dobrý, tak jdem na to.“

Šest Gardarů rozvážně kráčelo po ulici – a sedmý Mengelio se usmíval. A jakkoli to byl škleb záludný a pokřivený, nedala se mu upřít jedna věc – byl to škleb úspěšný. Po pár minutách souboje ztratil dva lidi, zatímco z honáků zbyli – také dva. Mengelio se ještě otočil, aby se ubezpečil, že TEX-střely vymazaly ze světa také toho proklatého kovbojského hrdinu Briana.

Vzápětí se přesvědčil o svém hlubokém omylu.

Zmrtvýchvstalý honák se právě vrhal na nejbližšího Gardara. Ten se sebevědomě usmíval a – chráněn štítem – zvolna zvedl zbraň a chtěl Brianovi vystřelit mozek. To mu ale už mladík srazil ruku se zbraní a vibrujícím bowieho nožem zasadil ránu do srdce. Gardar jen tlumeně hlesl a hleděl, jak se chvějící ostří vnořilo do svařeného švu brnění. V něm se rozkmitalo a pronikalo skrze něj až k černé bundě, a potom do těla, hlouběji a hlouběji…

Brianovi se před chvílí podařilo obratným trikem uniknout z dosahu řízených chemostřel. Bylo to tak jednoduché, že na to střely díky svým složitým superprogramům nepřišly. Ohrožený honák se vrhl k zemi a přikryl se mrtvým tělem své předešlé oběti. Prosté. A účinné.

To už se Mengelio vzpamatoval a řval:

„Rakety!“

Zbývajících pět Gardarů s Mengeliem trhlo stříbrem propleteným lankem a odpálilo rakety z ramen. Samonaváděcí střely s oslnivými explozemi opustily miniaturní rampy a jako roje vzteklých sršňů svištěly klikatým letem vstříc právě se objevivším dvěma honákům. Dvě zamířily na osamělého Briana.

Peter se Stuartem už vrhali svá transbola, aby vzápětí skočili za stále rotující silové štíty Briana a Mickeyho. I je vyslali ničit. Setkání s jiskřícími kruhy transbol rakety nepřežily. Jakkoli to byly dokonalé zbraně, přeci jen to byly obyčejné kybernetické organismy srostlé s reaktivními motory. Neměly šanci proti inteligentní plazmě, která se skrývala v koulích transbol.

Ale tím se honáci zbavili své zásadní výhody. Odmrštili své trumfy v podobě transbol – a teď zbývají opravdu už jen kolty…

Dvě střely, které si ho vyhlédly, zpozorovaly smrtelně nebezpečná transbola – a pozměnily varianty útoku. První se obrátila vzhůru, až zmizela v oslnivém poledním nebi, zatímco druhá se vrhla na písčitou půdu a s plamenným ohonem, zvedajícím oblaka prachu, se na honáka řítila po zemi.

Smrt se blížila stále rychleji.

Brian oběma rukama svíral kolt a neuvěřitelnou sérií po sobě rachotících výstřelů zasáhl plazící se, svištící střelu a posledním nábojem ji doslova přibil k zemi. Ale věděl, že ve stejném okamžiku na něj střemhlav útočí další střela…

V tu chvíli zbylá transbola šlehala na krvavou kaši dva do poslední chvíle hystericky střílející Gardary a hodlala zaútočit na další, když zaregistrovala ohrožení honáka.

Brian se mocným skokem vrhl za dřevěné koryto, aby se vyhnul přímému útoku střely, která však prudce změnila let a po ostře řezaném výkrutu zaútočila na ležícího soupeře. Chtivě rozevřela kryt hlavice a vysunula pojistku. V následující chvíli se zaryje hluboko do lidského těla a v jednom jediném výbuchu ho rozmetá po okolních budovách…

Ve chvíli, kdy mezi pojistkou hlavice a koženou vestou honáka zbývalo už jen pár stop, se do mezery vrhlo bližší transbolo, aby zachytilo přímý zásah – a další obklopilo explodující střelu a ochránilo tak člověka před účinky výbuchu; zvláště pokud se nacházel v jeho epicentru, jako v tomto případě.

Třetí transbolo Brian obratně zachytil, jeho plochu nastavil před sebe, a vztyčil se a rozhlédl se…

Peter a Stuart pozvedli paže se zaťatými pěstmi a vztyčenými palci.

Oukej. Ještě jsou tři. A tři tvoří společnost.

Tři ničí Společnost!

Gardaři právě podnikali další protiútok, účelně zaměřený proti dvěma honákům bez transbol. Série střel dum-dum prometla ulici lépe než počišťovač Lemmy Osbourne, jinak řečený též Starý Smeták. Peter a Stuart se vrhli každý na opačnou stranu a pálili jako zběsilí z koltů, ale po chvilce se místo střel ozvalo jen dvojí prázdné klapnutí kovového závěru. Oba vytáhli z opasků hvězdicovité zásobníky a vrazili je do prázdných nábojových komor. Zarazili bubínky na svá místa, ale… Peterovi se jeden z nábojů vzpříčil v nábojové komoře, mladík úderem dlaní vyrazil bubínkovou komoru ven, ta se však vyklopila tak prudce, že z ní vypadly skoro všechny náboje.

„Co je s tebou?“ zařval Stuart, když zjistil, že sám nestačí čelit smrtícímu přívalu. Peter naštvaně mávl rukou, vyklepl zbylé náboje do písku a do bubínku vrazil další hvězdici nových nábojů. Zaklapl nábojovou komoru na místo, palcem natáhl kohoutek a připravil se k palbě.

„Pozor!“ zakřičel Stuart.

Do železitého dřeva bedny na pivní plechovky, za niž se Peter při nabíjení ukryl, se zarylo několik střel dum-dum. Vyvrtaly díry zvící robustní pěsti a do těch děr zamířily další střely – a potom už bylo jen slyšet tlumené výbuchy, explodující v lidském těle, smrtelné chroptění a nad bednou vytryskly gejzíry krve, smíšené s rozervanými vnitřnostmi.

Peter McConnoly právě přestal existovat.

To už se ale zbývající Gardaři v čele s Mengeliem ocitli ve smrtelné pasti dvou houževnatě pálících honáků. Jejich revolvery plivaly zelené střely, jejichž kulky byly opatřeny fázovými šroubovicemi, lehce pronikajícími štíty protivníků.

Brian pálil skrytý za transbolem. Stále se blížil a střílel, a tak zároveň kryl záda chladnokrevně střílejícímu Stuartovi, jemuž děsivá smrt přítele zastřela vědomí závojem neodvratné msty. Honák se co chvíli objevil uprostřed ulice, vychrlil obsah bubínku, vzápětí už byl v dalším úkrytu, bleskově nabíjel a opět pálil. Zabijáci Společnosti se ocitli v nezáviděníhodné situaci; ale to by nebyl Mengelio, aby nepovolal další posily.

Přivolal devět černých talířů a aktivoval jejich palebné prostředky. Oba honáci museli rychle něco vymyslet, a to setsakramentsky rychle! První salva zasáhla prodejnu střeliva. Brian se před rozpínající explozí vrhl za kamennou zídku před bankou, a když dopadl, vykřikl do interkomu na pravém zápěstí několik úsečných příkazů. Už toho všeho měl dost…

Hvízdl na Stuarta smluvený signál a zmizel ze scény.

Gardarové zatím sebevědomě tasili ninja meče a s palebnou přehradou v zádech vyšli kupředu.

Černí zabijáci se rozhodli ukončit Souboj věru drtivým, konečným útokem.

Kapitola X.

Souboj na planetě Fountain

Část druhá

Na hlavní třídě sběračského městečka Little Big Valley se rozpoutala další fáze souboje. Talíře omezily palbu na minimum, aby nezranily své pány. Mengelio kontroloval situaci zpoza rohu pohřební služby štěkavými příkazy.

Stuart zvedl ze země železnou tyč na stahování rolet a postavil se útočníkům v pozici draka. Gardaři rozsvištěli břity mečů do smrtící krinolíny a na rtech jim zahrály chladné úsměvy.

„Tak pojďte, parchanti,“ zašeptal Stuart a čekal…

Gardaři se náhle zastavili – a nevěřícně naslouchali.

Tlauup, tlouup, tlauup, tlouup…

Prostor ulice byl zahlcen blížícím se duněním, smíšeným s užaslými výkřiky dosud mlčky přihlížejících obyvatel městečka.

Gardaři ten zvuk dnes již jednou slyšeli. Ale nenapadlo je, že teď v nich vyvolá takovou hrůzu. Ulicí se řítilo stádo koní, vedené grošákem Rytířem, a na něm bojovně řičel Brian. Skupinu koní doprovázela další zvířata, která přeskočila ohrady a přidala se ke cválající skupině plnokrevníků. Byl to příval desítek tun živého, nebezpečného masa.

„Zpátky k talířům! Pryč!“ zařval Mengelio a rozběhl se ke strojům, zavěšeným jen pár stop nad uježděnou vozovkou hlavní třídy. Gardar 08 chtěl na poslední chvíli ještě zlikvidovat Stuarta. Pozdě však odhadl sílu dunící laviny. Zmatený zabiják se začal ohánět mečem, aby vzápětí byl sražen k zemi a rozdupán do podoby krvavého bifteku. Bez vajec.

Když stádo míjelo Stuarta, ten skočil na svého Ďábla z dubového zábradlí, ohraničujícího předzahrádku bordelu.

„A teď na talíře!“ křičel Brian.

Desítky koní se vrhly mezi pohupující se stroje a kopyty je srážely k zemi. Talíře nemohly odletět bez svých pánů, vznášely se těsně při zemi a čekaly na příkazy.

Tohle byl jejich hlavní – a poslední – problém…

Koně se vzpínali na zadní a tvrdá, polirunem okovaná kopyta dopadala na anténní systémy i jemné předivo zaměřovacích sítí. Další hřebci vyhazovali zadky a silnými údery zadních nohou ničili navigační přístroje a optická čidla. Do připravených, odkrytých kabin, které marně čekaly na své piloty, Brian se Stuartem metali tříštivé střely, hlavně jejich koltů plivaly jednu dávku za druhou, a dílo zkázy se začalo chýlit ku konci.

Mengeliovi se podařilo ze shluku divokých těl, písku a explozí vzlétnout, a zbylí dva Gardaři v panice skočili do posledního letuschopného stroje, který se doposud bezmocně kolébal pod údery kopyt. Brian ani jeho přítel ho nestačili poctít explozivními navštívenkami.

Gardaři srazili startovní páku do polohy ON a ožehli nejbližší zvířata. Koně vztekle zařičeli, vzepjali se na zadní, vzápětí se rozběhli a dali se do pronásledování unikajících strojů. Poškozené talíře manévrovaly pár yardů nad hlavní třídou a malátně nabíraly rychlost. Brian se Stuartem na čele stáda štvali své koně, oba nabité revolvery, připravené ke střelbě.

„Ne. Nedostihnem je… Do prdele!“ zahučel Stuart.

Brian se už poněkolikáté ohlédl k západnímu obzoru.

„Neztrácej rychlost, budeš ji potřebovat… Už jsou tady!“ zakřičel, mávl rukou za sebe, a Stuart se otočil. Z oblak prachu zvířeného kopyty stáda se vyřítili dva hypernautičtí oři, pomalovaní válečnými barvami kmene Ollahalů z planety Shell. Jinak to byly klasické stroje, používané honáky ke značkování telat.

Před několika desítkami sekund se pohybovaly stovky mil nad povrchem Fountain, když zaregistrovaly Brianův příkaz z interkomu. Byly na bezpilotním rutinním letu a kontrolovaly světelné ohrady mezi jednotlivými sektory hvězdného stáda.

Nyní už opatrně přelétávaly pádící stádo a blížily se k honákům. Rychlost to byla úžasná. Pod jezdci tryskem ubíhala zem a cválající plnokrevníci ze sebe vydávali to nejlepší, co jim geny prapředků předaly.

Brian zařval: „Teď!“

Oba se postavili na hřbety cválajících koní. Balancovali na vzpínajících se hřbetech a vyměřovali si tu pravou chvíli – a pak se vrhli na souběžně letící lodě. Stuartovi skok nevyšel, ale zachytil se výstupku pro umístění značkovače a vyšplhal se do kabiny. Nad oběma zaklaply průsvitné kryty s mřížovím zaměřovacích kruhů a honáci se vydali na pronásledování rychle se vzdalujících černých talířů.

Mengeliovi i jeho dvěma soukmenovcům se konečně zdařilo rozhýbat poškozené talíře, ale ke své hrůze zjistili, že se za nimi řítí dva hyperstroje. Vzápětí si se škodolibým zadostiučiněním uvědomili, že jakkoli jsou stroje honáků dokonalé, nemají ani desetinu palubních zbraní jako hlídkující flotila Společnosti.

„Tak pojďte, hrdinové,“ zle se zasmál Mengelio, a jakmile se mu v centru zaměřovače ocitl Brianův letoun, křečovitě stiskl rudé tlačítko kniplu.

Smršť legovaného polirunu by zle poškodila i lehký křižník, ale hvězdný oř, sedlaný jedním z nejlepších honáků, se dokázal jediným hyperskokem vyhnout smrtícímu roji střel; a ještě stačil vypálit dávku plazmatických hlavic, kterým se Mengelio vyhnul spíše díky štěstí a autopilotovi, než své obratnosti. Zatímco se jeho loď ještě mírně potácela, Brian se soustředil na zbylé protivníky, jejichž letoun se někde tady měl nacházet…

Nacházel. V okamžiku, kdy se Brianův oř vynořil z jiné dimenze a vypálil plazmatické střely, ve chvíli, kdy je kyberorganismus člunu na okamžik ochromen, zezadu tvrdě zaútočil další talíř. Řítil se na bezmocný stroj a hlavně jeho zbraní byly rozžhavené jako polirunové ingoty.

Brian se překvapeně obrátil. Pokusil se stisknout spouště raketometů, když ho oslnila exploze snad samotné supernovy. Tlaková a tepelná vlna odmrštila jeho stroj o míle daleko. Na útočící stroj Gardarů se jako kamikadze vrhl Stuartův oř. Stuart zachoval radiové mlčení a obětoval se… Westley junior dnes už po několikáté stiskl rty.

Další jeho přítel je mrtev.

Do hajzlu!

Brian provedl klasický trojitý výkrut a jeho stroj se vymrštil proti Mengeliovi. Tak blízko, že ho mohl ostřelovat železy, jaké honáci používají při značkování telat. Šéf kontrarozvědky se bál při minimální vzdálenosti použít palubních superzbraní a začal prchat. Zanechával za sebou jen obranné kruhy implozivních min a laserové stěny – a doufal, že se do nich honák chytne jako muchopid do kulovité sítě křížovníků.

Brian nevnímal nic jiného – než jediný cíl: zničit toho zpropadeného skunka, který výstižně reprezentoval ctihodnou Společnost, všechny její zabijáky i přestrojené humanisty!

Podařilo se mu prorazit plášť talíře. Další značkovací železo zasáhlo chladící systém. Z Mengeliova stroje vytryskla oblaka páry nebo kapalného dusíku nebo čeho vlastně, čert to vem!, pomyslil si Brian. Teď ho mám na lopatě. Celý Souboj může skončit – a honáci i krávy si budou moci konečně v klidu, svobodně vydechnout… Ještě několik dávek a zlý sen jménem Koh-i-noor, Společnost, a Zlo – bude definitivně pryč. A místo něj zazáří hvězdy kolem krav tak jasně jako dříve; a nebudou je stínit gigantické, všudypřítomné bitevní lodě Společnosti.

Whrouumsss…

Poslední dávku Brian utnul v polovině. Přímo na něj se řítila letka těžkých stíhačů Společnosti, vyzbrojených chemonovými hlavicemi a hroznovými paramety. Všechny vypálily své dávky.

Honák provedl hyperkotoul – a na okamžik se ocitl v nebytí, mimo tento svět. Tam sice mohl zůstat skrytý, dokud by nebezpečí nepominulo, ale věděl, že Souboj musí skončit jednoznačně – ať už jakkoliv. Tak stanovil James Garcia Cooper.

Dobře, já se vrátím. Ale teď chci vidět, drahý Jamesi, co s tím provede ta tvoje věda. Protože já jsem už skončil…

Brianův letoun se vrátil do bitevní vřavy. Stíhačky sice prolétly místem, kde se zjevil, ale po ostrém výkrutu se zase řítily vstříc poslednímu ze sedmi statečných. Brian ještě stiskl red label, pojistku zbrojních systémů, a tím vychrlil jeho oř veškerou energii, kterou používal pro skoky. Smršť zasáhla útočící letky Společnosti, ale Brian věděl, že tohle nebyli jeho praví kati. Protože za polární září explozí a světelných polí, kterými zanikaly bojové stíhačky, se zjevila silueta lehkého křižníku Scharnhorst, doprovázeného elitními roji Společnosti.

Vědomím mu náhle projel jakýsi neurčitý, nesrozumitelný sled zvuků, hlásek, ano, už rozumí…

Ale co to, proboha, je?!

„Věříme… bojujeme.“

To nebyl lidský hlas. Patřil…

Brian si uvědomil, že zešílel.

A protože už neměl co ztratit a také proto, aby nezklamal podivné vnitřní hlasy, nechal se uzavřít do těžkého skafandru, který byl součástí pilotního křesla, a katapultoval se do vzduchoprázdného prostoru. Ještě před tím stačil nasměrovat teď už prázdný letoun proti hlavnímu roji… a ani nemusel registrovat explozi, která s sebou vzala do pekel tři bitevní letouny z křižníku Scharnhorst.

Brian se vznášel ve volném prostoru. Pod ním se zlatavě třpytila pouštní planeta Studánka, Fountain, krásné jméno.

Jenom žlutobílé oblačné linie narušovaly lehce proměnlivý odstín a snad ještě kousíček vyčnívajícího oceánu na jižní polokouli kazil ten dojem jednolitosti, vyrovnanosti, klidu…

Brian svíral v zářících rukavicích nabitý kanón Freedom Arms Casull, jehož dlouhá hlaveň se ve svitu Hvězdy leskla jako vybroušená z diamantu. Briliantový revolver, diamantové střely…

Už opravdu šílím.

Ve jménu otce, matky a Sarah! Ve jménu hvězd a krav…

Brian stiskl spoušť. První střela – symbolicky – zamířila vstříc křižníku Scharnhorst.

Krávy se infrabučením vzrušeně dohadovaly o tom, co se to vlastně děje. Vládlo v nich veliké znepokojení nad ztrátou šesti tvorů stáda – honáků.

Brian v beznaději vypálil druhý náboj. Ten neškodně vybuchl na křídle blížícího se Batplanu…

Nebezpečí! Tvorové stáda – smrt, ozvala se jedna z matek.

Třetí náboj opustil hlaveň honákova revolveru.

Smrt tvorů. Ne stáda! My živí. Boj. Jejich boj! zarezonovala slova prostorového býka.

Westley junior stiskl spoušť počtvrté.

Ne, ozvala se mladá dojnice. My a hvězdy – a oni. Pomáhají. Chrání. My pomáháme. My chráníme!

Pátá střela s neslyšným prásknutím opustila hlaveň.

Nutné chránit! Tvor stáda v nebezpečí…

Brian stiskl spoušť pošesté a odhodil revolver do nekonečného prázdna. Zbraň mírně rotovala a vzdalovala se, mihotala a mizela. A Brian už jenom bezmocně, zoufale tasil nůž legendárního plukovníka Jamese Bowieho; a teď se vznášel ve vesmíru, proti sobě armádu, která neznala slovo „poražena“, a věděl, že i kdyby chtěl – jako že nechtěl –, tak se ani nemůže vzdát.

Protože honáci se nevzdávají.

Zbývalo jen pár okamžiků.

To stačilo jednomu zdravému teleti, aby zaregistrovalo souřadnice odlétající matky a skočilo do další dimenze s ní – a vzápětí se objevilo kousíček jinde, tak blízko, že jeho trigonometrická paralaxa byla měřitelná opravdu jen stovkami mil; pod sebou žlutavý povrch planety, na které rostou ty ostnaté rostlinky s osvěžujícími kuličkami – a vedle sebe matku. Před sebou však vycítilo zmatený signál honáka. Honáky znalo dobře. Vždyť si s nimi tak často hrálo mezi hvězdami! Jenom jednou jej honáci rozmrzeli, když mu čímsi vypálili na zadek značku; ale na druhou stranu – ten den od nich dostalo tu nejšťavnatější pochoutku, sladké záření pulsaru Xatro V.

Kuzněcow na palubě vzdáleného Trismarcku ještě nemohl registrovat přítomnost krav na jevišti souboje. Sebevědomě proto vydechl oblak kouře a přikázal kapitánovi Scharnhorstu:

„Cíle jsou jasné – farmářská loď, všechny ty jejich hypernautické vymoženosti; a taky ten hoch poletující vesmírem. Ten mi už hodně dlouho pije krev. Jako jeho otec. Jako celá ta jejich Velká pětka…“

Pronikavé oči se na okamžik upřely na zrcadlovovou stěnu vedle monitorů. Štíhlá postava, dlouhé ruce s tenkými, ušlechtilými prsty, elegantně střižený účes, úzká a hladce oholená tvář s tenkými, bezkrevnými rty – a dokonale padnoucí uniforma s bohatými výložkami na ramenou a rukávech a dvěma nejvyššími řády Galaxie na prsou.

Musel si sám přiznat, že jako Vůdce nemá chybu.

„Možná nás historie odsoudí – teď ale soudíme my. Palte!“

Věděl, co říká.

Vítězství v Souboji, který sdělovací prostředky nesměly přenášet, bylo stejně závazné jako galaktické referendum nebo rozhodnutí Parlamentu. Toto vítězství bylo ještě závažnější, poněvadž všichni vědí, co v historii lidstva zplodily parlamenty, revoluce a referenda… Ale tady, tady se nikdo nebude pídit po záměrně zkreslené otázce nebo obstrukci poslanců, kteří mohli – a nemuseli – rozhodnout. Tady rozhodoval opravdový souboj.

Souboj dle pravidel honáků.

Souboj, který nejenže zachrání pohádkový poklad Koh-i-nooru II, ale dá už těm kovbojům konečně za vyučenou.

Hrabě Georgij Kuzněcow se mohl jenom usmívat.

A usmíval se stále, když…

Ve stejném okamžiku hlavně těžkých děl, protiletadlových kulometů, virtuálních granátometů i obyčejných maserů zahřměly v jedné jediné zničující, kakofonické symfonii; spíše v jednom jediném jejím paranoickém akordu.

Matka a mládě se k sobě natočily ohromnými rohy. Neboj, děťátko, teď to bude bolet, ale já ti pak pomohu, co mi síly budou stačit. Věř mi, dítě… Nikdo nemohl tento monolog takto vnímat. Vesmírem pulzovaly jenom signály podobné hvízdání delfínů. Stejně záhadné – a stejně vysoce inteligentní. Jinak inteligentní.

Rohy se nasměrovaly do kritické polohy.

Vesmírem projel gigantický výboj Energie odjinud.

Blízké hvězdy se zachvěly a myriády bójek, vymezujících Pásmo planety Studánka, shodně zaregistrovaly energotřesení sedmého stupně Wuchterlovy stupnice.

V tom výboji se během nepostřehnutelného zlomku lidského času ocitly nejen střely a paprsky, ale i doprovodné lodě – a sám, dosud vždy vítězný křižník Scharnhorst, podpůrný křižník bitevní lodi Trismarck. Nebyla to akce nijak dlouhá a nikdo při ní netrpěl. Smrt přišla v jediném okamžiku.

Poté, co se záře kraví exploze promítla i do ostatních vesmírů, vzápětí poté, co další krávy svými těly zachránily před smrtonosným zářením planetu, farmářskou loď, osamělé letouny honáků – i ostatní, neútočící lodě Společnosti, včetně vlajkové lodě Trismarck – potom se kráva opatrně přiblížila k Brianovi – a poprvé v historii kontaktů krav a člověka ho pomocí řízených silových polí jemně uchopila – a posadila si ho přímo na temeno gigantické lebky. Vedle ní zesláble zabučelo tele a radostně, sice jenom trošku, ale přece, mrsklo tenkým ocáskem.

Mami, to maličké, bezbranné na tvé hlavě, to je tvor stáda – nebo člověk?

To je člověk – tvor stáda. Člověk bez malého oře, člověk bez veliké lodě. To je tvor stáda, který nás bude chránit, mé dítě. Tebe i tvé potomky. Navěky…

Ale ti, co zahynuli v plamenech rohů – to nebyli lidé?

Ne. To snad ani nemohli být lidé…

Kapitola XI.

Tenkrát na stanici Little Big Valley

Joe Harper junior seděl na zápraží nádražního domku a loupal brambory. Z kuchyně se až sem linula vůně zelňačky a nebe bylo plné průsvitných krav. Jejich těly na planetu prosvítala obě slunce Studánky a z hlásných ampliónů železniční stanice se rozléhaly melodie z proslulých westernů; teď právě zněla tátova oblíbená Tenkrát na Západě. Chlapec si broukal s táhlou harmonikou a přál si, aby tyhle dny trvaly aspoň do příští Slavnosti.

Protože on byl hrdinou těchto dní!

Když přišel poprvé po Slavnosti a všem, co po ní následovalo, do školy, nechala ho učitelka Farellová celou hodinu pravopisu vyprávět o tom, co zažil. Dokonce i diktát jim odpustila.

Celé městečko svorně oslavovalo vítězství honáků. Odpoledne bylo vyhrazeno už několikátý den dětem. Večery a noci patřily plně dospělým. Do barů se stáhli i sběrači ze vzdálených kaktusoidů na úpatí Desert Mountain. A kupodivu, vyjma pár klasických karetních výstupů během těch rušných dní a nocí se nestalo, aby někdo někoho urazil, zbil, případně zastřelil.

O což jindy zase taková nouze nebyla.

Všichni úpěnlivě dbali na to, aby pověst jejich proslulé osady ani v nejmenším neutrpěla. Zájem Galaxie se poslední dobou točil, vedle finále panamerického fotbalu, právě kolem Fountain.

Star Cowboy Times byly citované dokonce i v mimořádném zpravodajství obou největších megaspolečností. Television Galaxy Monitor uvedla několikahodinovou interhvězdnou konferenci, k čemuž využila pozadí sítě GALAnet – i interního paraspojení Bejbyho a jeho věrných kybernátorů.

„Nebýt Harperovic dětí, těžko bychom se tak rychle orientovali ve zmatené situaci,“ doplnil v tom úžasném přímém přenosu detektiv Holder usměvavou Joannu Hi-Oll. „Zvláště malý Joe se vyznamenal. Využil organismu Bradburyho pokoje k nouzovému volání a zakódoval místo únosu přímo do výstražného signálu. Speciálním monitorovacím stanicím GALApatrol, vím například o královském počítači Pozitronu na planetě Gameb, se tak podařilo potvrdit prohlášení honáků o binárním falzifikátu dnes již proslulého dětského vysílání.“

„Chci ještě zdůraznit,“ pravil majitel nezávislé TGM, lord Costtatic, „že Společnost věděla o vysílání Harperovic dětí. V prvním zvláštním vysílání ho Galaxy Union News náležitě zneužila. A právě to geniálně jednoduché, zvukové kódování signálu odborníci Společnosti neodhalili, protože tato analogová technika je stará – a nepoužívaná – přes tři sta let. Což je zajímavý moment pro všechna existující dešifrovací centra.“

„Takže to byl krátký příspěvek ke skrytým praktikám Společnosti i k jejich podivné podpoře na veřejnoprávní stanici, jakou bezesporu GUN je,“ doplnila ho mile Joanna…

Joe už znal celý pořad nazpaměť.

Pohlédl opět na noviny, které neustále nosil s sebou. Byl to dva týdny starý výtisk kovbojských Timesů s palcovými titulky:

SPOLEČNOST KONEČNĚ V ODPOVÍDAJÍCÍ SPOLEČNOSTI!

GALAKTICKÝ SOUD ROZHODL: MONOPOL SPOLEČNOSTI SE DĚLÍ NA SAMOSTATNÉ DIVIZE, KONTROLOVANÉ PARLAMENTEM.

A pod tím holografie Kuzněcowa, Ratmana a dalších předáků monstrózního koncernu ve slušivých oblecích, jak si hoví v bohatě zařízených apartmá. Výhled z apartmá však nebyl nijak lákavý. Ani pobyt v nich. Povrchové antracitové doly na planetě Blackgold v souhvězdí Tau Velryby patří k nejstřeženějším trestaneckým koloniím v Galaxii.

Joe seděl, v jedné ruce škrabku, v druhé neoloupaný brambor, a opět se zasnil. To by bylo něco, kdyby se stal honákem! Máma by ho sice nechtěla pustit, ale když už tam má švagra, proslulého Briana, tak by to snad nějak šlo. A na svatbě mu Brian, předtím než začal se Sarah jíst knedlíčkovou polévku ze společného talíře, svatosvatě slíbil, že se pro něj určitě vrátí.

„Volá Sarah!“

Otec přepnul vysílání do ampliónů. Další vlaková souprava přijede až pozítří. Stanice tudíž byla bez hostů, které by mohly rodinné zprávy vyrušovat – nebo nadmíru zajímat.

„Mami, tati, odlétáme. Pozdravujte děti. Brian mě poprosil, abych vyřídila pozdrav vám všem, a hlavně Joeovi. Ať pořádně trénuje a učí se, protože honáci se pro něj jednou vrátí! A možná to bude dřív, než si myslí.“

Však já cvičím, pomyslil si Joe a pohladil si modřinu na stehně, kam ho nabralo Hornerovic tele. A učím se, to může stará Farellka potvrdit!

„Sáro, hlavně na sebe dej pozor!“ ozvala se slzící matka.

„Neboj mami. Farmářská loď je bezpečnější než celý Trismarck. Ten je spíš nebezpečný… Slyším! Ano, budu končit. Začíná přesun. Odlétáme na Koh-i-noor! Rodino, moc na vás myslím, a budu myslet. Ozvu se, jak to bude možný. Mějte se hezky. Líbám vás!“

V ampliónech se ozvalo zapraštění; ne, to nebylo líbání.

To byl začátek vstupu do trailu.

Dunivé hřmění prorezonovalo celou planetou, každičkou bytostí, zatřáslo každým kamínkem či okenní tabulí, uvedlo v paniku stáda pouštních psů a tlupy horských svišťů… A v příštím okamžiku vše umlklo jako když utne. V tichu, jež zavládlo nad planetou, se oči všech obyvatel Studánky pokorně obrátily k nebi.

Na poslední tiskové konferenci farmář Seal Westley oznámil, že první cesta povede k ohrožené diamantové planetě. Poněvadž nedojde k rozdělení stáda, může celá polovina kusů naložit tolik potřebný diamant. Lidé a stroje byly z planety za vydatné, avšak nikde nezmiňované pomoci honáků evakuováni již dříve.

Gigantické vesmírné bytosti se nyní vydají na cestu k zuřící hvězdě, aby jí z ohnivých spárů vyrvaly, co se dá. Začátek jejich cesty – odlet ze Studánky – byl přenášen v přímém přenosu na všechny obydlené planety Unie.

Ale nic nemohlo nahradit přímou účast na velkolepém divadle.

Joe položil škrabku i stále nedoloupaný brambor na schod pískovcového zápraží a s pohledem upřeným vzhůru vykročil na plochu prkenného překladiště.

Tam poprvé spatřil hvězdné honáky – a tady se s nimi chce i rozloučit…

Epilog

Obloha začala vřít podprostorovými výboji. Býci začali odkrývat cestu do jiné dimenze. Dlouhé fialové, rudé a karmínové linie zvolna prolétaly oblohou; protahovaly se jako líné, barevné fábory – a v místech, kde se křížily, vyšlehávaly oslnivě žluté koule, od kterých pršel na planetu zlatý déšť neškodných výbojů. Podprostorové exploze začaly nabývat na intenzitě i na rychlosti, takže se z toho chlapci až zatočila hlava. Zakymácel se a kdosi ho pevně sevřel kolem ramen.

Joe věděl, že je to táta. Nemusel se ani ohlížet. Vytušil i mámu, která stála s ohromenými sourozenci vedle.

Ve spletitých sítích výbojů a sršících kravských těl se objevily malé, blýskající body. Hypernautičtí oři!

Honáci přicházejí! A zároveň odcházejí… chlapci stekly po pihatých tvářích velké, jiskřivé slzy. Hvězdní kovbojové…

Bylo nepochopitelné, s jakou samozřejmostí, lehkostí a snad až drzostí – či s výsměchem mocným silám Galaxie, to ne!, ale vypadalo to tak – s jakou dokonalostí se útlé stroje pohybovaly mezi převalujícími se bytostmi, z nichž každá mohla v sobě vézt stamilióny tun materiálu, převážet celé metropole i planetoidy.

Honáci shromažďovali telata a jalovice mezi dospělé kusy. Býčky krotili slapovým polem. Jejich koncentrovaná síla se měla projevit až s nastřádanou energií krav. To vše vedeno nejsilnějším býkem a řízeno honáky – aby usměrňovaná energie vtáhla stádo do bezpečného trailu.

Prostorový býk řičel jako rodící se hvězda. Čekal na jediný možný okamžik.

Z povrchu planety byla vidět silová lana, držící vzpouzející se býky. Mihotavě bílé linie, třepotající se jako polární záře, vypadaly lehounce jako krajkoví ledu na zamrzlých Riaganských vodopádech – a měly v sobě energie jako obě slunce Studánky.

Další roj honáků právě seřadil zadní kusy do tvaru komolého kužele a zcela vzadu se usadila farmářská loď. Vesmírný koráb, jemuž název koráb přináležel nejpříhodněji ze všech vesmírných plavidel. Tohle nebyl bitevní křižník ani těžký tanker, to nebyla závodní jachta ani luxusní limuzína, jaké dnes křižují hvězdné prostory; tohle byl opravdový koráb.

Koráb Objevitel. Koráb Dobyvatel.

Koráb – kolébka Galaktické Unie.

Těla krav se pokryla klikatými, jasně žlutými blesky, telata byla obalena do síťoví mlhovinných, modravých výbojů, jalovice se snažily uchránit před následky pohybu v hyperprostoru zelenými kruhy podél těl, krávy jim dodávaly část své energie, a kolem býků už několik sekund zářila jasně červená aureola.

Celou dobu se praskot výbojů, šum energetických polí a hučení podprostorových siločar stupňoval tak, že od počátečního zkamenělého ticha se přes vzdálený hukot dostala intenzita zvuku na nesnesitelnou úroveň. Ale nikoho z přihlížejících nenapadlo zakrýt si uši. Všichni to vnímali jako velkolepé divadlo, ke kterému tato zvuková kulisa neodmyslitelně patří. Bez ní to bylo jako přihlížet závodům vozů formule Zero bez toho omamného zvuku turbomotorů; nebo jako sledovat trideo o tahu brizonů bez tisícinásobného dunění kopyt po rozkvetlých stepích planety Shell.

Z farmářské lodi vyšlehla ostrá duha a obestřela celý obzor. Hyper-oři odpověděli bílými oslnivými výboji. Část honáků, která měla na starost vzpínající se mladé býky, vystřelila ze strojů sršící silové hvězdice, jež přesekly silová lana. Vzápětí se přední kusy na povel hlavního prostorového býka vymrštily kupředu, aby ve vlnícím se prostoru prosekly otvor do jiné dimenze.

Swouuushrouum…

Bruaagh!!!

V obloze zaplněné světelnými výboji bezpočtu barev se během nepostřehnutelného okamžiku zjevil temně rudý, vibrující otvor. Kruhová brána do pekla dimenzí, z něhož se za stanovený časový úsek opět vynoří celé stádo na stanoveném místě; na místě, kde je ho třeba nejvíce. Vnitřní stěny tunelu matně opalizovaly a ta mírná záře umožnila lidem na okamžik pohlédnout do jiných světů.

Přední býci už mizeli v hloubi trailu, pronásledovaní tečkami honáků, a celé stádo se dalo do pohybu. Seřazené krávy vplouvaly do dimenziální brány majestátně jako královská flotila do domovského přístavu. Kolem jednotlivých kusů vesmírného dobytka při vstupu do tunelu zářily plazmatické výboje. Honáci nahnali krávy co nejtěsněji k telatům, aby je chránily nejen svou energií, ale i těly. Do tunelu vplouvala nyní část stáda s býkem samotářem, ovládaným několika honáky najednou. I zde se povedl vstup bez chyby. Zadní býky jistí farmářská loď…

Joe věděl, že i tentokrát se honákům jejich cíl podaří splnit. Vstup do jiné dimenze při takovém množství objektů by bez dokonalé souhry nebyl možný. Však také divoce žijící krávy se nikdy nepohybovaly hyperprostorem ve více než třech, čtyřech kusech. A i tak docházelo k úhynu těch ojedinělých, vzácných tvorů.

Teprve honáci naučili krávy využívat jejich zkušenosti a schopnosti naplno. Teprve honáci naučili i lidstvo využívat své zkušenosti a schopnosti naplno.

Do otevřeného trailu, široké cesty pro stádo a jeho honáky, vplulo poslední těleso – farmářská loď. Joe do hrozivého hluku zavírající se brány zaslechl vzlykání matky a ucítil pevnější sevření otcových prstů. Chlapec zvedl ruku a zvolna mával na rozloučenou.

Farmářská loď se na okamžik ocitla v energetické smršti, aby vzápětí vypálila salvu na rozloučenou. A v jednom jediném okamžiku zmizela v hyperprostoru. Brána do jiných dimenzí se uzavřela tak náhle, jako se objevila.

Nad planetou Fountain, nad vždy přívětivou Studánkou se opět rozprostřelo jasně žluté nebe s modrými oblaky. Obě slunce znova zazářila v plné kráse. Jasné hvězdopásy protnuly oblohu jako před příletem krav. Celá sluneční soustava se loučila s mírumilovnými vesmírnými bytostmi – a jejich dobrými přáteli, honáky.

Nezvyklé, smutné ticho.

„Tati, viď, že zase přijdou…“

„Ano, chlapče. Oni se vrátí. Oni se vrátí, protože je potřebujeme. Protože je tahle planeta potřebuje.“

Protože je celý vesmír potřebuje.

Konec 1. dílu

HVĚZDNÍ HONÁCI

A PLANETA SHELL

Kapitola I.

Západ slunce nad Blue Canyonem

Dlouhý bílý vlas stál před srubem a pozoroval západ slunce. Takhle stával na samém kraji Modrého kaňonu každý večer a každý večer mu přinášel neopakovatelné divadlo. Rej barev, atmosférické obrazce, paprsky hrající si se svými spektry jako indiánské dítě s pestrobarevnými korálky. Šedovlasý lovec potáhl z dlouhé dýmky ozdobené ptačími pery a vydechl vonný oblak mahiranny. Kouř vytvořil přízraky, jež zatančily poslední tango a rozplynuly se v přibývajícím šeru.

Na krajinu rozeklanou temnými kaňony a údolími, mezi nimiž se tyčily kamenné věže a stolové hory mesas, padaly vodopády duhových barev zapadajícího obřího slunce; vypadalo to, že i stíny na vlnitých pláních jsou barevné. Červenavý povrch planin a pískovcová skalní města společně se svazky paprsků, rozptylujícími se skrze mihotavá iridiová mračna, vytvářely originální krajinomalbu – a dováděly ji k surrealistické dokonalosti.

Hubený muž s nepříliš širokými rameny obrátil zrak k tušenému Eggs Canyonu. Z těch míst právě do atmosféry vytryskl Modrý déšť, jak nazývaly indiánské kmeny světélkující plyny, vypuzené změnou teploty ovzduší z hloubi posvátného kaňonu. Déšť začal pomalu řídnout, na rudě žíhané obloze se objevilo pár osamělých modravých explozí. A celé představení důstojně skončilo.

Na pozadí rychle tmavnoucího nebe se rýsovala vysoká silueta muže. Ještě byl vidět jeho kožený, třásněmi a indiánskými symboly zdobený oděv, ještě bylo možné uhodnout, že vysoké jezdecké boty s ostruhami a pouzdrem na nůž pocházejí až ze Sacra Fé, ještě se pár posledních paprsků opřelo do obnošeného stetsonu, pevně posazeného hluboko do čela. V jeho stínu se daly tušit odlesky pronikavých očí. Osmahlý podlouhlý obličej byl ozdoben prošedivělou bradkou a elegantně střiženým úzkým knírem. Dlouhé svalnaté paže spočívaly zkříženy na stříbrné přezce opasku. Na něm se pohupoval plátěný pytlík s indiánským vonným tabákem mahirannoti a pochva z brizoní kůže, v níž pevně vězel lovecký bowieho nůž.

Jinou zbraň by žádný pozorovatel neviděl. Dlouhý bílý vlas zbraně nenosil. Nepotřeboval je. Už dlouho je nepotřeboval…

Západ slunce na planetě Skořápka patří mezi nejkrásnější v Galaxii. Jeho použití v trideu by lehce odsunulo všechny reklamní fígly do krajin zapomnění. Výrobek, který by se koupal v paprscích odcházející obří hvězdy Beta4-Mí by neměl konkurenci, byť by se jednalo o vitamínové tyčinky pro stegosaury. Ale stejně tak, jak je západ slunce na planetě Shell nádherný, je pro reklamní agentury nedostupný.

Protože tato planeta, podobně jako Fountain na druhém konci Galaxie nebo Lake v pustině mezi galaktickými rameny, patří mezi těch pár světů, kam kromě zásobovacích trailerů a několika výjimečných diplomatických misí nemá přístup nikdo.

Tohle všechno bylo Dlouhému bílému vlasu lhostejné. Galaxie? Guláš uvařený z hvězd a mlhovin, míchaný gravitační vařečkou, spousta koření v mezihvězdném prachu a pocit nasycení z prostoru. Poctivý zálesácký kotlík, plný masa a zeleniny, i s napadaným jehličím, to je ta pravá galaxie – galaxie chutí. V té hvězdné si osudem znavený muž užil své. A že toho bylo dost, o tom se dnes tradují legendy na nejedné soustavě.

„Dlouhý bílý vlas promine, že vyrušuji jeho pravidelné rozjímání, ale na východě se objevily naléhavé signály Ollahalů.“

Lovec se obrátil na Roahana. Indiánský mladík, potetovaný barevnými ornamenty od hlavy až po svalnatá lýtka, stál skromně opodál. Měl neklidně pohyblivé ruce a temné oči, tak tmavé, že ani při denním svitu nebylo možné rozeznat zřítelnici od duhovky, se upíraly na lovce jako na jedinou spásu.

„Co říkají?“ hlesl tiše lovec William Downey.

„Umírající tele.“

Hvězdný honák si uvědomil, že ta dvě slova znamenají další přemet v jeho tak bohatém a tak těžce zkoušeném životě. A opět se ozvalo srdce. Tentokrát mnohem razantněji. Žhavé jehly mu prolétaly krčními tepnami a bodavé pálení za hrudní kostí bylo nesnesitelné. Přitiskl si pěst na hruď, druhou rukou si uvolnil límec košile a začal pomalu, zhluboka dýchat. Roahan si toho všiml, zmizel za korálkovým závěsem ve dveřích srubu a vzápětí se vyřítil s šálkem pěnící, šumící vody.

„Děkuji, chlapče,“ zašeptal stárnoucí lovec a polykal z přidržované nádoby životodárný indiánský lék. Cítil, jak se mu srdce zklidnilo a začalo bít pravidelně; bez té vystřelující, pálící bolesti, kterou tak důvěrně znal. Mohl sice použít implantované budíky a vše, co do něj felčaři na těch nejlepších klinikách nacpali. Ale teď to ještě nebylo nutné… A kromě toho, nápoj Ollahalů byla opravdová živá voda!

„Tele?“ zeptal se zbytečně, protože věděl, že tahle zpráva nemůže být planý poplach. Ollahalové by si tohle nikdy nevymysleli – už jenom proto, že to nikdy nezažili. Umírající tele. To nezažila ani celá tato podivuhodná planeta.

„Ano. Tele. Jeho smrt je prý neodvratná – a hrozná.“

„Tady máš mou medicínu – a vzbuď Pána much. Připravím si nějaké věci a vyrazíme. A Pána much se neboj.“

Roahan strnule kývl, převzal od muže magický kybermodul a po několika krocích pozadu se teprve otočil a s vypěstovaným strachem z Bohů se blížil ke kruhové budově, která stála nějakých dvě stě stop za srubem. Ještě jednou se ohlédl, zda si to bílý lovec nerozmyslí a neprobudí létajícího fantóma sám, ale ten už zmizel ve srubu.

Na nebi vyšel první a největší měsíc Minne, který byl další pozoruhodností planety Shell. Její obyvatelé totiž až na pár okamžiků mezi západem slunce a východem měsíců nepoznali tmu. A ani ta chvilka tmy nepředstavovala onu pověstnou černočernou nehmotnou stěnu, která na některých planetách vtrhne do krajiny a vše pohltí do svého nicotného prázdna.

Planeta Shell nikdy nepoznala tmu…

Ale také nikdy nepoznala smrt vesmírného telete!

Mladík kráčel mezi přírodními monolity, nepravidelně rozesetými po travnaté planině na kraji Blue Canyonu. Stavba, k níž se nejistě blížil, byla přilepená k jednomu z těch největších. Čím více se blížil k matným dveřím, tím více mu ve spáncích tlouklo srdce. Jeho tep cítil i v hrdle, ruce se mu potily a na čele mu vyvstaly studené krůpěje potu. Roahan se takhle naposled bál při zkoušce dospělosti, když ho otec svrhl přes okraj kaňonu do dvoumílové hloubky. Ale tehdy věděl, že někde pod ním vzlétá pět plátěných křídel, z nichž na jedno během volného pádu přistane, zachytí se popruhů a doplachtí na dno kaňonu, kde ho bude čekat matka a vybraná squaw.

Ale tohle bylo něco úplně jiného. Legendy o Pánovi much, přednášené kmenovými šamany za magických efektů, patřily neodlučně ke každé významnější slavnosti. A teď Roahan kráčí sám, osamocen, ke hnízdu netvora.

Indián byl vzdálen od hydraulických dveří dvacet yardů, když bezpečnostní organismus zaregistroval přítomnost kybernetického klíče Williama Downeyho – a potichu spustil celý mechanismus hangáru. Pro Roahana to byl šok: z temné budovy bylo slyšet tlumené oddychování netvora, kruhová vrata se pomalu otvírala, uvnitř se rozsvěcovala světla, světla rudá jako oči makšalů, psovitých šelem z planiny Duchů, a nad tím vším pohasínala purpurová obloha, rozsekaná temnými pásy právě vycházejících Zlých měsíců.

Velký Xanitou, ty víš, že ti budu věrně sloužit i ve Věčných lovištích – ale nech mne ještě zplodit syny a dcery, nech mne vychovat je v úctě k tobě, ale… Ale jestli si přeješ, abych se do tvého království odebral právě nyní, nuže, děj se vůle tvá.

Roahan vkročil do hangáru a zůstal stát před vejcem, rozlehlejším než ohniště s náčelnickými křesly a kruhem ze zpívajících kamenů. Vzadu blikotala světýlka, ozývaly se zvuky připomínající zurčení vody a klapání vodního mlýnku. Náhle zaznělo hlasité prasknutí a sykot; Roahan trhl hlavou od zaprášeného řídícího pultu a zahlédl klikatou prasklinu na bílém povrchu skořápky. Začala se pomalu rozšiřovat – a ozubené kraje hypernautického krytu zajížděly do podlahy hangáru.

Obrovský brouk, vyšší než mužská postava a dlouhý jako pět oštěpů, zhluboka dýchal. Za hlavou měl po stranách kovové žábry, z nichž se v pravidelných intervalech valily obláčky žlutavých výparů, páchnoucích jako jezero Smrti v Orangestone. Žábry se nadzvedávaly a klesaly s mírným hvízdotem. Pán much pomalu otočil hlavu na zkoprnělého indiána.

A upřel na něj hypnotizující pohled.

Roahan chtěl řvát a ječet a utíkat, ale pohled do ohromných, jako talíře velkých očí, ho přesvědčil, že by to stejně nemělo smysl. Zorničky létající bytosti byly oslnivě červené a v nich se vodorovně vlnily černé, tlusté křivky. Uprostřed blýskalo zelenavé světlo, připomínající magické oko radiového flašinetu, na který kmenový šaman Kravský ohon loví večerní modlitební melodie.

Ty ohromné oči pozorně sledovaly neznámého člověka, který v ruce držel známý modul.

„Jsi přítel Downeyho?“ promluvil brouk.

„Éééé… Hu.“

„Nerozumím tvé řeči. Zapínám tlumočníka.“

„Ne! To, to, to…“

„Omlouvám se. Tlumočník mi sděluje zacyklené údaje: to – to – to… Nejsem schopen s tebou komunikovat. Zkusím to pomocí světelných signálů nebo binárních vzorců.“

„Ne! To je v pořádku, Pane much,“ promluvil konečně bojovník souvisle. Předstoupil před bájnou bytost a ukázal jí medicínu Dlouhého bílého vlasu. „Tvůj pán si přeje, abys s ním vyrazil na cestu. Mne poslal, abych tě k němu přivedl.“

Brouk souhlasně mrkl oběma očima a na boku se mu objevily výstupky pro lidskou nohu. Roahan vylezl nahoru. Namísto složených krovek a hřbetu se v těle Pána much nacházela pohodlná křesla pro tři lidi. První dvě vpředu vedle sebe a třetí uprostřed za nimi. To bylo potažené pevnou průsvitnou hmotou. Mladík opatrně usedl na jedno z předních míst a hlesl:

„Pane much, myslím, že jsem připraven…“

„Také myslím.“

Kyboptéra se tiše vznesla asi yard nad podlahu hangáru a pomalu z něj vylétla. Spíše se vykolébala. Její majestátní, mírně houpavý let nepřipomínal Roahanovi nic, co by znal. Snad jen pohyb nebeských býků, když proráželi hvězdnou bránu a vstupovali do posvátné říše Xanitoua.

Před srubem už čekal William Downey alias Long White Hair. Pokynul Roahanovi, hodil mu do kabiny elipsovitou přilbu, kterou původně Roahan považoval za průhlednou odrůdu bílé tykve. Pán much zůstal viset několik palců nad zemí a prošedivělý lovec se do něj obratně vyšvihl. Stejně obratně, jako sedlal koně, brizony nebo jeskynní varany, uvědomil si s úctou Roahan.

„Kurs Eggs Canyon. Cíl – astrobiologická hmota s kódovým označením tele. Ostatní parametry znáš.“

„Ano, Bille. Připoutejte se, prosím. Během startu nekuřte.“

„Kristepane, tyhle vtípky kyboptér jdou někdy na nervy,“ povzdychl si lovec, ale proti pásům, které je v následujícím okamžiku pevně připoutaly k sedačkám, nic nenamítal. Tím méně Roahan. Dnes dostal tolik šoků, že ho už nemohli překvapit ani nějací hadi, v jejichž tělech byl zřetelně cítit tep krve a kteří ho právě sevřeli do svírajícího objetí. Jediné, co ho uklidnilo, bylo, že titíž hadi obepnuli i Dlouhý bílý vlas.

„Dej si na hlavu tohle,“ podal mu William dýni. „K tělu ti přilne sama.“

V následujících okamžicích mladík užasle pozoroval, jak se od boků Pána much pomalu rozevřely krovky a jemnými, mírnými pohyby začaly hladit okolní atmosféru. Tak jako v pověstech, sdělovaných zpěvavými hlasy šamanů u posvátných ohňů.

Indiánský bojovník nemohl tušit, že ty broučí krovky jsou ve skutečnosti antigravitační chrliče ve tvaru obrácených parabolických zrcadel. Stejně jako nevěděl, že onen hmyzí bzukot, podle nějž pojmenovali indiáni bájnou bytost, je hukot pohonných jednotek smíšený s kmitočtem antigravitačního pole.

A sir William Downey neznal důvod, jímž by ospravedlnil zničení krásné legendy o Pánu much, který za tichého vrnění brázdí vzdušné prérie planety Shell – a přináší Dobro.

A hubí Zlo.

Kapitola II.

Nález v Eggs Canyonu

Hvězdnatou oblohu přetínala tři ramena nejbližších spirál Galaxie. Nad zkříženými kopími Hvězdných bojovníků se vedle sebe zdánlivě nehnutě vznášely dva největší měsíce, Minne a Hawa, a zalévaly kraj sinavě fialovým svitem. Oba souputníci byli v úplňku a jejich zář umožnila nočním letcům sledovat každý detail drsné krajiny. Drsné, zdánlivě nehostinné, ale přesto obývané… A milované.

Náhorní prérijní planiny s ostrůvky lesního porostu byly rozbrázděné hlubokými kaňony. Stamílové průrvy, které se táhly ve vějířích od geomagnetických bodů Skořápky, vypadaly z ptačího pohledu jako obří mušle.

Planeta Kaňonů, planeta Mušle, planeta Skořápka…

Planeta Shell.

Bill pozoroval klíčové navigační body. Kaňon Mrtvých psů, hřeben Dešťů, planina Dlouhých trav. A na obzoru roste hřeben Pukajících skal. A za ním, ano, tam je kaňon Vajec.

„Williame, pohleďte!“ ozval se udivený, tichý výkřik Roahana a chybělo mu už jenom ono pověstné: „Ufff!“

„Neboj, chlapče, já hledím pořád. A pokud myslíš ta světýlka severovýchodně od hřebenů Invisible Mountain, tak se nemýlíš. To je tvůj tábor.“

„Ufff!“ konečně pronesl Roahan. „Naši bojovníci netuší, jak nádherně vypadá tábor Ollahalů z nebes. Tři kmenové ohně, mezi nimi Sloup pravdy.“

Dole mezi žlutavými plameny tryskalo do nebes ostré zelené světlo a prořezávalo oblohu jako nefritový skalpel. Přírodní laser, který Ollahalové nalezli a oživili, jim zaručil v širých pláních a hlubokých kaňonech takřka posvátnou nedotknutelnost. I jejich tábory, které občas rozbili v těsné blízkosti kaňonu Vajec, svědčily o významu tohoto kmene.

„Tam! Tam jsou naši bojovníci!“

Bill pohlédl směrem, kam ukazovala chvějící se indiánova ruka. Spatřil tmavé body, pohybující se po bledě osvětlené pláni k ostrému stínu hřebenu Pukajících skal. Za jezdci zůstával v nočním nehybném vzduchu viset kuželovitý, rozplizlý oblak fialově stříbřitého prachu, který se jen zvolna vracel na mateřskou půdu, a jakoby neochotně usedal zpět na kopyty zbrázděnou zem.

„Kravský ohon se také vydal na cestu?“ ptal se sám sebe Roahan a Bill chápal jeho údiv. Stařičký mág kmene Ollahalů, kterému již činilo obtíže při obřadech obtancovat Sloup pravdy, nyní seděl na své širokorozchodné herce Modré kryse a klusal v doprovodu tří jezdců několik set yardů za hlavním rojem. Samozřejmě, že by nebylo z takové výše možné rozpoznat při měsíčním svitu jednotlivé jezdce, ale medicinmanova energetická čelenka vydávala stejně intenzívní svit jako nefritový Sloup pravdy. Bill oznámil kyboptéře příkaz a z očí létajícího tvora vytryskly duhové gejzíry. Dolétly k pádícím jezdcům, několikrát je obkroužily a potom se ladně položily na skalnatou půdu. Několik koní se divoce vzepjalo. A zatímco duhové závoje na zemi pomalu vyhasínaly, z nebes se blížilo světelné, ostře zářící kruhové pole.

„Pán much!“ ozývalo se z úst překvapených jezdců.

„Přivítejte Pána much,“ pronesl se zadýchaným hlasem Kravský ohon, který konečně dorazil k hlavnímu voji výpravy. Všichni vzpažili; ze snědých paží se svezly široké rukávy a obnažily zářící tetování. Z hrdel jezdců vycházel monotónní popěvek a ruce se kývaly v rytmu vítací formule.

Pán much dosedl několik yardů od Kravského ohonu.

„Dlouhý bílý vlas!“

„Roahan!!!“

Bylo úsměvné hledět na ztuhlé paže, trčící ve vzduchu jako zkamenělé stromy v poušti Nobi. A stejně strnulé údivem byly oči bojovníků a lovců, příslušníků jednoho z nejudatnějších kmenů, co kdy putoval po pláních a kaňony této země.

„Vítejte, bratři,“ pozdravil muže William Downey.

„I ty vítej, bratře,“ odvětil náčelník Hvězdné kopyto.

Po krátkém rozhovoru s náčelníkem, mágem a hlavním stopařem se rozhodl. Původně chtěl přistát až na vrcholu hřebene. Ale teď poslal kyboptéru domů a dál pokračoval s bojovníky. Během chvilky se přesunem zásob a zbraní uvolnili dva mustangové, na které nasedli Roahan a Bill. Bill se svým nezbytným koženým kufříkem.

Skupina jezdců po kratší době dorazila ke strmé stěně horského hřebenu. Indiáni sesedli ze zvířat a začali připravovat nástroje. Výstup vzhůru po kolmých stěnách Williama jako obvykle uchvátil. Zažil nespočet horských přechodů, slezl mnoho hor v celé Galaxii, poznal praktiky horských mnichů z Jupiterovy Himalie i dovednost jednonohých skalních lidí Oltégů z Gamebu.

Ale to vše byli svérázní, osamocení mistři, samotáři mezi horskými giganty.

Ollahalové však předváděli na strmých stěnách a útesech koncert pro mohutné symfonické těleso. Místo smyčců se však ozývalo svištění lan, místo bubnů rány pneumatických skob a místo dechových nástrojů znělo vzduchem hučení rotujících kladek.

Stopař jako první roztočil laso s lesklým talířem na konci místo smyčky. Ten talíř byl podivuhodný tvor třídy bezobratlých, poddruhu skalních pijavic. Laso se vymrštilo, pijavice rozevřela spodek těla a v něm zasvítily stovky jehlovitých přísavek a trávicích žláz, které zpracovávaly stopové prvky v hornině na chutnou stravu. Jakmile se pijavice přisála ke stěně, stopař už ručkoval vzhůru. Zdálo se, že po strmé skalní stěně přímo běží, aby vzápětí přiložil ke skále kladku s pneumatickou skobou a trhnutím pojistky uvolnil vzduchový mechanismus.

Polirunová skoba vězela v dutině brizoní kosti a stlačený vzduch vznikal v připojeném měchýři létající ropuchy. Staccato ostrých úderů ihned zmlklo, protože skoba vnikla do skály během jediné vteřiny. To už stopař vrhal další laso; za ním stoupali další bojovníci, kteří s sebou vlekli těžkotonážní lana. V následujících chvílích byla stěna průsmyku protkána důmyslným kladkostrojem, kterým neuvěřitelně obratně a rychle stoupaly desítky mužů, koní a balíků se zásobami potravin a zbraní; Kravský ohon se majestátně vznášel vzhůru ve svém pověstném, ptačími lebkami a makšalími ocasy zdobeném sedle.

K cíli výpravy zbývalo ještě několik set yardů mírného stoupání na vrchol hřebenu.

William Downey se na chvíli zastavil a ohlédl se zpět. Podivuhodná planeta; krajina jako z Dalího obrazů, atmosféra jako z olejů vlámských mistrů. Svit obou měsíců jí dodával příchuť tajemství, ověnčil ji hebkými krajkami na zvlněných pláních, rozdělil ji nekonečně černými liniemi kaňonů a ozvláštnil ji plavnými stíny řídkých mraků, které proplouvaly nad mlčící zemí.

Když se obrátil a vykročil opět vzhůru, zarazilo ho, že všichni stojí – a čekají na něj. Náčelník Hvězdné kopyto k němu přistoupil, položil mu ruku na rameno a pronesl:

„Šaman si přeje, abyste vy dva jako první pohlédli do kaňonu Vajec. Velký Xanitou si to žádá.“

Bill jenom mlčky kývl, na okamžik sevřel náčelníkovu ruku na svém rameni a poté vykročil. Spolu se stařičkým mágem pomalu stoupali vzhůru a za nimi šumělo téměř neslyšné přešlapování mokasínů; koně tiše ržáli, znepokojení a bojácní.

Po dvaceti minutách se oba muži ocitli na hřebenu – a spatřili to…

Kaňon Vajec byl jedinečný útvar, který se nikde jinde ve Všehomíru nenacházel. Nebyl to kaňon v klasickém smyslu slova; žádná klikatá průrva s bouřící řekou na dně, žádná soutěska se zbytky vodních ok, ke kterým zvěř schází svlažit vyprahlá hrdla. Takových kaňonů bylo na planetě Shell nespočet.

Ale jenom podle jednoho – podle toho, do kterého teď hleděl překvapený bílý lovec a úžasem oněmělý indiánský šaman – dostala jméno. Krásné jméno.

Planeta Skořápka.

Eggs Canyon byla nepřirozeně přímá průrva s délkou přes osm tisíc mil. Jeho stěny byly svislé a hladké jako broušený mramor v rezidenci Velkého otce ve Star Orleans. Dno mělo pravidelný půlkruhový průřez. Vypadalo jako dráha pro magnetické vozíky ze stříbrných dolů pod výstavným Kuttenbergem.

Jeden jediný pohled na podivuhodný útvar byl nezapomenutelný, ale Dlouhý bílý vlas a Kravský ohon hleděli dlouze do hloubi kaňonu ze zcela jiného důvodu. Nikoli, aby se kochali krásou scenérie, ale aby si v hlavě srovnali hrůzný artefakt. Dosud nikdy v poznaných dějinách planety Shell – dalo by se říci: po věky věků – v Eggs Canyonu neuvízlo jediné tele. A nikdy žádné tele nezahynulo v okamžiku, kdy mělo začít plnohodnotně žít.

Zde však umírající tele leželo přímo pod nimi.

Mládě hyperprostorových krav má ve stádiu líhnutí se ze skořápky obdivuhodné rozměry. Od čumáku k ohonu měří patnáct set yardů a průměr oválného těla je shodný, až na pár yardů, s šířkou Eggs Canyonu. Téměř čtyři stovky yardů.

„Velký Xanitou, blíží se snad požár Nebeské prérie?“

„Možná něco horšího,“ podotkl Bill. „Musíme dolů. Máme proklatě málo času. To tele vysílá smrtelné mayday.“ V těch chvílích už běhaly prsty jeho levé ruky po pravém předloktí s implantovanou kybersondou. „To slovo smrtelné bude platit v okamžiku, jakmile vysílání přestane. Co bude potom, ví jen Bůh.“

„Xanitou.“

„Xanitou, Bůh nebo Alláh… To tady – a teď – nebudeme řešit, Kravský ohone! Rozhodující je, že musíme dolů.“

„Do kaňonu Vajec?“

„Ano.“

„K posvátnému teleti?“

„Správně díš, slovutný medicinmane.“

V těch chvílích už dorazila k dvojici mužů skupina ostatních bojovníků. Jejich tlumené výkřiky a gesta zděšení byly po chvilce umlčeny bělochovou výzvou:

„Kdo půjde se mnou dolů?“

Než překvapení Ollahalové stačili zareagovat, přistoupil před Dlouhý bílý vlas statný Roahan, se zkříženými pažemi na rozložité potetované hrudi se pomalu uklonil a pronesl:

„Nabízím ti své služby, vládče Pána much.“

Bill mu poděkoval kývnutím hlavou a podal mu stříbřité pouzdro, ne větší než toulec na krátké kostěné šípy, jaké se používají při lovech brizonů, ohromných sudokopytníků, jejichž nespočetná stáda putují po rozbrázděných pláních Skořápky. Roahan pozorně hleděl na starého lovce a konal dle jeho úsečných pokynů.

Přiložil si pouzdro vodorovně na prsa. Samo mu přilnulo k tělu. Poté stiskl na protilehlých stranách jemné mřížky. Senzory vstřebaly biokódy těla a vydaly příkaz k akci. Ohromení indiáni spatřili, jak se po obou postavách rozlil stříbřitý kov, vytrysknuvší z válečků na hrudích. Bylo to rychlé; skafandry Stříbrných baretů už zachránily tisíce životů v celé Galaxii. A teď pomáhají zachraňovat možná celé lidstvo, jeho další rozvoj – a cestu dál ke hvězdám, ke hvězdokupám a mlhovinám…

Roahan stál zcela nehybně. Vypadal jako socha sebe sama. Připadal si jako chlapec, který měl poprvé přistoupit k táborovému ohni lovců – a musel podstoupit zkoušku v gejzíru Velkého vemene. Hrozný okamžik, kdy byl pohlcen souvislou tříští minerálních vod, prosycených kyslíkem do té míry, že se dala dýchat samotná kapalina. Dala se dýchat, to ano. Ale překonat pud sebezáchovy, otevřít ústa a dýchat – vodu!

Tady mu zůstala hlava venku, a přesto se po chvíli začal dusit…

„Normálně dýchej,“ plácl ho Bill po zádech, „a tohle si nasaď na hlavu. To už znáš,“ podal mu přilbu.

Roahan od něj převzal duhově pableskující bublinu a pomalu si ji vkládal na hlavu, až se spodní část dotkla jeho nové kovové pokožky a s tou se spojila v jeden celek. Šum větru, ržání koní a další zvuky hor se ztlumily, jakoby byly odstíněny silnou brizoní kůží, z níž Ollahalové staví svá týpí. A co bylo zvláštní, prérijním lovcům bylo rozumět každé slovo, každá sebetišší poznámka či udivený nádech. Roahan slyšel jasně i tiché trhavé sípění Kravského ohonu.

A zdáli, jako z mlhy, zněla smuteční píseň skalních kormoránů, kteří kroužili v kruzích nad místem, kde leželo nehybné, mrtvé – ale ještě bojující tele. Zpod obrovského těla líně vytékaly prameny žlutě fosforeskující krve a stékaly se v potoky a řeky a ty plynuly po dně kaňonu dál a dál. A černí kormoráni doprovázeli ty žlutavé proudy a naříkali a jejich pláč zněl nad ztichlou, vyděšenou krajinou.

„Roahane, teď skočíme dolů.“

„Ééééh…?“

„Ano, přesně jak říkáš. Až dolů.“

Dlouhý bílý vlas přikročil na samý kraj útesu.

„Nemáme moc času. Obávám se, že ho máme méně, než si je kdokoli z nás ochoten připustit.“ Poslední slovo už Bill vyřkl během volného pádu. Roahan se vrhl za ním. Ani se nesnažil zavřít oči. Stejně to nešlo, protože je měl hrůzou vyvalené tak, že by je víčka nepřikryla. Teprve po pár okamžicích si plně uvědomil, že necelých dvacet oštěpů pod ním padá Dlouhý bílý vlas. Vzpamatoval se a napodoboval chování souputníka. Natočil se tak, aby padal ve vodorovné poloze obličejem dolů a mírnými pohyby paží a nohou řídil volný pád. Když si uvědomil, že může takhle ovlivňovat směr i rychlost, chtěl se uklidnit…

Ovlivňovat rychlost?! Vždyť takhle se za několik okamžiků roztříští na dně kaňonu – a nic, nikdo ho nezachrání. Ve zmatku začal kopat nohama a chytat se rukama neexistujícího stébla, spíše lana, kdyby bylo. Pán much! Musí přece přiletět Pán much a zachránit nás! Velký Xanitou, to přece není možné, ne, to není sen, já opravdu padám, to není žádná zkouška dospělosti, tady dole nikde nejsou plátěná křídla, otče, pomoz… Mami!!!

„Neřvi,“ ozvalo se v bublině, a Roahan si uvědomil, že celou tu dobu křičí strachy. „Natoč se tak, aby ses mohl postavit na nohy. A nemlať sebou tak pořád. Přistáváme.“

Roahan to už cítil. Jakási skalní víla jej začala nadnášet a mladík se zklidnil a začal se pohybovat tak, jak mu poradil lovec. Po chvilce pomalu klesli na ztemnělé dno kaňonu, ozářené jen pruhem hvězdné oblohy a fosforeskujícími řekami telecí krve.

Přistáli v úžlabině mezi horou biomasy a stěnou kaňonu, v úrovni přední plece. Roahan si povšiml, že se na hladké, vyduté ploše může díky stříbřitým mokasínům pohybovat stejně bezpečně jako na prérii.

„Jdeme dopředu, podél boku. Musíme zjistit co nejrychleji, co se tady vlastně stalo. Jestli to vůbec stihneme.“

* * *

A vydali se na cestu.

Kráčeli podél nesmírného těla, uvnitř nějž vřely výbuchy biologických sopek a gejzíry ostře žluté krve prořezávaly hebké vrstvy pavučinových tkání. Průsvitná pokožka, skrze kterou pozorovali abstraktní obrazy, se bouřlivě vzdouvala; tepající žíly a žilky, modravé pruhy svaloviny s temně fialovými úpony, bílé šlachy, to vše se svíjelo ve smrtelných křečích.

Tele jako celek bylo již mrtvé, ale regenerační centra se snažila využít zbytkovou energii a vyslat matce zprávu o příčině skonu. Zatím bylo vlnění tak zmatené a nezřetelné, že stádo, tou dobou se pohybující při třetím spirálním rameni Galaxie, pouze registrovalo jakési potíže. Jen kráva, jíž patřila většina signálů, zpozorněla a snažila se rozpoznat obtíže svého potomka. Jakékoliv nebezpečí na planetě Skořápka vyloučila, protože po věky věků tato planeta pomáhala přicházet zakukleným telatům na světlo světa. Shell byla bezpečná, stejně jako nitro matky…

„Williame,“ pronesl Roahan tiše. To oslovení používal opravdu velice zřídka. Nazvat proslulého muže jinak než jeho loveckým jménem si dovolil jenom někdy náčelník a občas mág. Teď však nebyl čas vyslovovat dlouhé indiánské pojmenování.

„Williame, pohleďte támhle.“

Bill se díval určeným směrem a po chvíli to zahlédl. Rudý gejzír, opět vytrysknuvší zespoda, roztrhal nejbližší tkáně a několik desítek yardů výše explodoval v hřibovitý útvar, který se rozpadl na růžovou tříšť a zahalil epicentrum výbuchu.

„To je ono. Jdeme dovnitř.“

„Do telete?“

Bill kývl, vytáhl ze stehenní kapsy laserver a prořízl průsvitnou pokožku. Oběma rukama ji rozevřel, hlavou pokynul Roahanovi a oba se protáhli pulsujícím otvorem do gigantického těla.

„Když je organismus takhle zeslabený, není problém dostat se dovnitř – i ven. Jinak je vnitřek telat i krav nedostupný, kromě ústního otvoru. Co zdravá kráva stráví, to nevydá, když nechce; včetně přepravovaného materiálu, nebo některých greenhornů, kteří po kontrole značkování nestačí včas opustit vnitřní prostor. To tam pak zůstanou i pár dní, dokud si tele neříhne…“

Rána se za nimi zacelila a Roahan vyděšeně zaklepal Billovi na rameno. Ruka mu trčela směrem k zavřenému vchodu.

„Už jsem říkal – jak jsme se dostali dovnitř, tak se dostaneme ven. Jestli na to budeme mít čas.“

Kráčeli po vlnící se namodralé svalové tkáni, jakémsi provazovém mostu, který se zvedal stále výš a výš, a po třiceti krocích už kráčeli pět yardů nad spodkem těla. Svalový úpon začal být pevnější, takže chůze po něm by byla bezpečnější, kdyby ji neztěžovaly mrskající se liány tepen a žil. Jedna tepna srazila ze svalového mostu mladíka. Ten se v pádu zachytil vedlejší žíly a bleskově se po ní vydrápal zpět. Trhavě dýchal, vyděšený tím vším – a zvláště šokovaný klidem Downeyho, který se jenom krátce ohlédl a místo aby jej pochválil, zavrtěl hlavou a pokračoval v cestě; Roahan netušil, že antigravitační oblek speciálních jednotek GALAarmy by ho nenechal zřítit se do kolotajících plazmatických jezírek hluboko pod nimi.

Nacházeli se v narůžovělém oblaku. Mezi spletí žil, svaloviny a obrovských tělesných orgánů, v prostředí, jehož barvy by se mohly stát vzorem pro zakladatele pop-artu, v reji kinetických obrazů – ano, bylo to ono! Ve zmítajícím se organismu byla jen jediná věc nehybná – a čím více se nad ni blížili, tím více narůstala na obludnosti.

Řezná rána, dlouhá jako vlak Trans Union Shell Express s roční sklizní modrého kamene. Široká jako tunel hřebenem Velkého rohu. A neskutečná jako maniakální sny po doušku výtažku z rudých orchidejí.

„Lehni!“ zakřičel Bill.

Vrhli se na svalovou hmotu a jen taktak je nezasáhl další výbuch bílých krvinek. Gigantickým trupem opět prošlehly blesky hledající nepřítele, aby se vzápětí spojily v hřibovitém výbuchu a dezinfikovaly řeznou ránu, kterou vyprchával zbytek vzácného života stejně rychle, jako se Blue River ztrácí v jeskyních Modrého kamene. Bill, jakmile se okolní prostředí částečně uklidnilo, se postavil a ukázal Roahanovi na visící provazce tepen. Odrazil se z mostu svaloviny a zachytil se nejbližšího lana. Sklouzl po něm o třicet yardů níže a těsně nad řeznou ranou, kde se tepny obloukovitě stáčely vzhůru, se pustil a dopadl do rosolovité hmoty na okrajích rány.

„Slyšíte?“ ozval se Roahan, který dopadl vedle něj. V dáli zahřměl další výbuch. Takže tele mělo nejméně dvě takové rány. A ani jednu nemohlo přežít.

„To je děsný,“ zamumlal pro sebe Bill.

„To je dílo zlých duchů.“

„Chlapče, na tohle jsou zlí duchové krátcí. Tohle způsobilo něco sakra hmotnýho. Žádní duchové. To si pamatuj.“

Chvíli kráčeli po okrajích naříkající rány a snažili se najít alespoň nějaký záchytný bod. Vyhlášený stopař Roahan se náhle zastavil a upřeně hleděl před sebe.

„Tohle tady nemá co dělat,“ poznal intuitivně.

Sáhl do svíjejícího se klubka žlutých hádků, obklopeného reji rudých krvinek. Ochranné látky zaútočily vztekle na jeho paži, ale GALAoblek byl zvyklý na horší ataky. Mladík jen vzdáleně vnímal nesmírný tlak, který by mu nechráněnou ruku rozdrtil na kaši. Prsty vězely v hadím hnízdě – a pevně svíraly to, co Roahan zahlédl. Downey k němu došel a laserverem opatrně, aby nezranil přítele, rozřízl zmítající se klubko.

Mladík bez řečí natáhl paži a rozevřel pěst. Na ní se leskl nádherný temný krystal. Osmistěn o váze dobrých sedmi set karátů.

„A támhle jsou další hadí hnízda – a krystaly.“

Podobných vlnících se kulovitých útvarů zahlédli více. Bill si vzal krystal od indiána, vložil ho do polirunového pouzdra na boku – a povšiml si, že se v dáli začínají stahovat mračna. Biologická mračna, z nichž by mohlo velice brzo uhodit. Také Roahan si všiml změny v chování okolního organismu.

„Williame, co to znamená?“

„To znamená jedno – padáme. Co nejrychleji. Regenerační centra prohrála na celé čáře – a teď bude následovat sebedestrukce. A to nebude hezká věc, to si…“

Ani to nedořekl a obrovitým tělem projela první tsunami. Ta ještě nezabíjela. Připravovala půdu pro další úder. Hvězdnému lovci to připomnělo proslulé divácké vlny z olympijských her. GALAstadion na trojce Aliothu tím byl vyhlášený a architekti přizpůsobili tvar i pohyblivou konstrukci stavby té prastaré hříčce, kdy desetitisíce diváků společně vyjadřují touhu po volnosti, rovnosti a bratrství.

Tady však to vlnění znamenalo zmar, rozklad a zkázu…

Další vlna se přiřítila s razancí Růžového tornáda. Stejně jako při něm se začaly hroutit celé masy hmoty a vířit v oslnivém kolotoči smrti. I ty nejpevnější části hypernautické kostry byly drceny silami, o nichž smrtelníci nemají ani ponětí. Z trhajících se tepen tryskaly hektolitry žlutě olejnaté kapaliny. Bílé krvinky, řízené regeneračními centry, už nehlídaly bezpečnost organismu, ale samy se aktivně podílely na jeho likvidaci. Jejich útoky připomínaly extáze virtuosů, trhajících vlákna smyčců i struny svých drahocenných nástrojů. Kakofonická symfonie ničení byla násobená údery kotlů, tady v podání biopolí, která explodovala v rytmu postupujících tsunami, které měly totálně zničit neopakovatelný organismus, znehodnotit genetický kód bytosti, jaká se v Galaxii vyskytuje pouze v jediné možné podobě. A tajemství jejího cestování dimenzemi vzít s sebou do hrobu. Protože to byla jediná možnost, jak chránit ojedinělý živočišný druh před dravci všeho druhu, člověkem počínaje, přes mezihvězdné medvědy a hyperprostorové hyeny pokračuje – až zase člověkem konče.

„Slyšíš?!“ řval Bill. „Drž na opasku ten černý pruh, ať se děje, co se děje!“

Roahan, který se tou dobou zmítal v biologickém uragánu dobrých padesát yardů od Downeyho, vrazil palce pod široký opasek a dlaněmi stiskl černou přezku.

Antigravitační katapult vymrštil poutníky vzhůru. Kolem nich zuřila biologická bouře provázená poryvy a implozivními detonacemi – a stříbřité postavy se probíjely ven, zmítané chromozomovými vichry a molekulárními uragány; biolezci už rezignovali na dobývání cílů a odkrývání tajemství a jen se snažili uniknout z rozeřvaného – a rozervaného – pekla.

Když prořízli vrchní pokožku a vyřítili se k nebesům, ještě se za nimi olízly bílé plameny krvinek, a po marné snaze eliminovat narušitele se zabodly zpět do zmírajícího těla, aby dokonaly svou smutnou úlohu.

Kapitola III.

Útok na Orangestone

„Toto svítání je příznak neštěstí. Neštěstí pro celou zemi Ollahalů. Neštěstí pro města bílých mužů. Neštěstí pro celou Velkou zemi.“

Kravský ohon dozpíval ponurou věštbu, opět sáhl holýma rukama do zelenavých plamenů a vytáhl z nich sekyru Xaaró. Celokovový nástroj žhnul temně oranžovou září a jenom vyvolení měli vnitřní Sílu uchopit ho pevně do dlaní a zaseknout ho do bohatě zdobeného totemu z Živého dřeva.

Šaman zvedl nad hlavu rozžhavenou zbraň a doposud strnule stojící kruh mužů se začal rozhýbávat. Rytmus ohromných dřevěných bubnů, potažených brizoní kůží se zrychloval podle rytmu kývající se šamanovy paže. Do dunění bubnů se začaly přidávat třístrunné bantary, čedičové píšťaly a monotónní gospellový doprovod žen z okolních kmenů. Mezitím ženy Ollahalů vařily v kotlích omamné nápoje. Rytmus nabýval na tempu a dusot bosých nohou doplňoval hluboké údery bubnů. Bojovně pomalovaní zástupci třinácti ollahalských kmenů a dalších pět náčelníků ze Severní země už přijímalo během tance Nápoj nebes. Plnými doušky jej hltali z keramických misek, zdobených symboly Věčné krávy; a obřadní tanec si svým magickým rytmem začínal podmaňovat ostatní přihlížející.

I sám Long White Hair, usazený v křesle z prastarého dubmenu, se nechal ovládnout podmanivým rytmem. Prsty klepal do masívních opěradel a jezdeckými botami stále důrazněji podupával na mramorovou podnožku. Podobných obřadů zažil už více, ale zvláště při tomto se plně sžil s těmito podivuhodnými přírodními lidmi. Vždy, když šlo o kmenové války nebo oběti bohům, snažil se zůstat nad věcí. Ale dnes…

Už i svítání bylo zlověstné.

Slunce vylézalo nad obzor váhavě, jako svišť ze své nory poté, co půdu zdusala kopyta brizoního stáda. Paprsky neměly onu jasnou zeleň, která každé jiné ráno zalila celý kraj, takže vypadal svěže, živě a pozemsky. Teď se zeleň nekonala. Víry rudého spektra vířily atmosférou, protínané sinavým svitem odcházejících měsíců, a potápěly se v oslnivě oranžové záři, která z okolní krajiny tvořila jednu ohromnou kovářskou výheň. A jen jedna náplň červích hodin stačila na to, aby se od jihu vevalily na oblohu zlověstné mraky rozvířeného iridia.

Ty už jenom potvrdily to, co svítání předznamenalo.

Rovnováha planety Skořápka je vážně narušena. Mrtvé tele v kaňonu je jen prvopočátek. Nyní musí přijít odplata, spravedlivý hněv bohů. Budou to jiní bohové než ti, kteří přiváli Williama Downeyho na tuto planetu?

Bill se poddal omamnému dýmu koření a stepních trav a pohroužil se do mozaikových vzpomínek, záblesků podvědomí a nostalgických obrazů. Panoráma jeho minulého života bylo tak rozlehlé…

* * *

Před očima se mu řítily Superstroje, s nimiž pro Galaktickou genobanku lovil ty nejpodivuhodnější tvory, jaké kdy Stvořitel přivedl do světů vířících hvězdokup i osamělých pulsarů. William Downey nehonil mnohamílové bestie na planetách, nechytal rozptýlené roje inteligence pod mořskou hladinou ani nelapal bioplazmu v nitru asteroidů; to nebyla práce pro něj. To zvládl kterýkoliv greenhorn, který se vyloupl mámě ze zavinovačky. William byl extratřída pro lov na samotných hvězdách. Jeho loviště se mihotala na povrchu quasarů, místo nedozírnými prériemi pronásledoval své oběti vnitřkem rudých obrů, hvězdné protuberance pro něj znamenaly pouze nepříjemnosti navíc. Honba mezigalaktických nestvůr pro něj byla samozřejmá – a někdy stejně nudná – jako čekání na šestnácteráka na c. k. posedu v Britské Kolumbii, na starý dobrý Zemi.

Ohaři, jak se také přezdívalo Superstrojům, byly jedinečné exponáty, sestrojené ještě za života – a za vydatné spolupráce – samotného Jamese G. Coopera. Byli podivuhodnou kombinací kybernetických a živých organismů; ne, nikoli jednoúčelově nebo z nouze poslepovaní kyborgové, ale plnohodnotné, mnohoúčelové, inteligentní organismy. Pohánělo je slapově upravované sperma prostorových býků. Ochranné pole, které je obklopovalo, silné jen několik atomových jader, odolalo takřka všemu známému ve Všehomíru – a z černých děr, pokud se kolem nich prolétlo v jediném správném úhlu a při jediné možné rychlosti, násobili Ohaři svou nezměřitelnou energii.

Ano, v těch dobách, společně – nebo každý zvlášť – s filozofem a konstruktérem Cooperem, stopařem a zbrojířem Old Bearhandem a astrobiologem Harperem brázdili Galaxii křížem krážem a přiváželi v silových klecích nejpozoruhodnější organismy; v těch dobách se jejich jména vyslovovala s větší úctou než jméno samotného Císaře. Byly to slavné časy, zejména poté, když se spojili s farmářem Westleym, a společně ulovili Šílenou hvězdu.

Jedna z největších hvězd v galaktickém rameni Sagittarius – Carina se náhle vymkla fyzikálním zákonům a začala ohrožovat okolní obydlené světy. Nárazy gravitačních vln, fotonové tsunami, poruchy rotací planet i jejich oběžných drah, to byly jen teoreticko-fyzikální pojmy, rozebírané v odborných periodikách. Důsledky chování Šílené hvězdy byly pro život na planetách mnohem a mnohem prozaičtější – a tragičtější – než úkazy citované v tehdejší Astronomické ročence. Na vnitřních planetách vypukala gigantická zemětřesení, přesouvaly se kontinentální bloky, jejich povrch bombardovaly do té doby neškodně ve vesmíru kroužící meteorické roje; ozonová a magnetosférická vrstva kolísaly jako ve špatném sci-fi trideu. Desítky sopek obnovily činnost a zalévaly své okolí žhavým magmatem a z dosud poklidných pevninských šelfů šlehaly k nebi sloupy ohně a dýmu.

Šílená hvězda i se svými planetami byla v moci největšího známého tvora – Pavučiny. Nehmotné bytosti, jejíž struktura byla vystavěna na samotné struktuře Pravesmíru. Po evakuaci obydlených světů se tehdy pětce odvážných mužů podařilo celou Hvězdu i se zuřící Pavučinou spoutat do olbřímích hyperlas a celou ji – i s nezničitelnou bytostí – odvléci mimo Galaxii, kde ji pomocí dokonale nastražených pastí přenechali napospas mezihvězdným medvědům. Ti se už postarali o zbytek.

Tehdy se poprvé v tisku objevily zprávy o Velké pětce…

Samozřejmě, celá tato akce by nebyla možná bez vydatné podpory tehdy ještě nepočetného stáda krav. Ale vešla do dějin jako největší lov všech dob v celé známé historii Galaxie.

Až jednou udělal Downey svou první a poslední chybu. Při pronásledování zvláště vydařené hyper hyeny, měřící v průměru dobrých padesát astromil, načerpal energii z pirátské Black Hole. Jistě, soudem byl osvobozen. Ta černá díra nebyla registrována, proto Bill nemohl tušit, že v těsné blízkosti žije z její zbytkové energie radiofokátory neviditelný orbit; dobře skryté sídlo pašeráků gamebského obsidiánu a chemicky vyráběné drogy, která napodobovala látku z kaktusoidových dýní z planety Fountain. V okamžiku, kdy se otřel o slapový zdroj, proud energie, který za sebou vytáhl, v sekundě sežehl malou planetku i s jejími třemi stovkami obyvatel. Co na tom, že to byli GALApolem hledaní zločinci, vrazi a šéfové drogových mafií. Byly to tři stovky zničených životů.

Galaxy Union News z něj sice udělaly hrdinu dne, od Císaře dostal vyznamenání a titul Sir – za to, že potřel zhoubný nádor D-zločinu. Hollywood Megacorp. natočil o jeho akci značně zkomolený, a samozřejmě veleúspěšný film. On sám, hvězdný lovec, jakého Galaxie dosud nepoznala, se stáhl do ústraní. Své mýtizované stroje zničil a jejich konstrukční plány spálil nebo vymazal z krystalů. Jeden čas se potuloval s honáky, jindy zase trávil sezónu krav na planetě Fountain u přítele a specialisty na astrobiologii Harpera, ve dvaadevadesátém pomohl ulovit zdivočelého býka, který málem zlikvidoval celou Procyon Pětku, ale když poprvé navštívil Skořápku, poznal, že tohle je jeho poslední štace.

Ta planeta ho vzala za srdce. James Garcia Cooper se o ní občas zmínil; několikrát ji Bill oblétl v různých strojích, ale to ji znal jenom jako jednu z kravích zastávek na cestě Galaxií.

Tady probíhal jeden z klíčových momentů zrození telete.

Když kdysi Cooper táhl se svými primitivními koráby za stády divokých krav, byl určením této planety při složitém pohybu stáda galaktickými pláněmi překvapen. To on jí dal název Skořápka – Shell. Tady se telata zbavovala ztuhlé mateřské blány, tady jim praskaly skořápky. Tisíce a milióny let byl hebkými, ale pevnými skořápkami hlouben kaňon, který indiánské kmeny nazvaly kaňon Vajec, a Cooper tento výstižný název pouze převzal – a přeložil.

Sem se z orbitální dráhy řítila telata, jimž skořápka už neposkytovala ochranu, ale byla pro ně zátěží. Sem mířily ohnivé koule, tady hřměla ryčící atmosféra, zde se v pozoruhodném planetárním útvaru drtily a lámaly skořápky, které se v nastávajícím žáru ihned vypařovaly. Málokterému teleti se podařilo rozbít skořápku napoprvé. Spíše bylo pravidlem, že tele se do kaňonu vracelo vícekrát, poté co oblétlo zbytek elipsovité dráhy. Dráhy dlouhé půl miliónu astromil, na jejímž jednom vrcholu rotovala planeta Skořápka. Tele muselo odhadnout vliv jak rotace planety, tak i podprostorové chvění, které vibrovalo poškozenou skořápkou. Rozhodující byla i rychlost, která při samotném kontaktu s kaňonem musela být řádově mnohokrát menší než orbitální.

Druhá, třetí a další návštěva kaňonu byla pokaždé vedena pod jiným úhlem a při pozměněné rychlosti. Bylo to jenom jakési pomalé škrtnutí o planetu, taková faleš v kulečníku… Ale výsledkem bylo vždy zdravé, silné tele, které se odsud vydalo po stopách svého stáda, po stopách, které mu nechávala jeho matka na těle jednotlivých hvězd.

A dosud nikdy se nestalo, aby se nějaké tele byť jen zranilo. Nikdy zde žádné tele nezahynulo. Do dnešního dne…

* * *

„Ať promluví Dlouhý bílý vlas!“

„Ano, nechť se tak stane!“

„Dlouhý bílý vlas! Dlouhý bílý vlas!!!“

Bill se probral. Obřad se na chvíli zklidnil, lovec pohlédl na bezvládná, třesoucí se těla tanečníků v extázi. Ďábelský rytmus se přesunul z jejich podvědomí, které zachvátil, zpět do bubnů a tamtamů, kde se dunivě udržoval při životě – a přihlížející stimuloval v mírném transu.

„Řekni, hvězdný lovče, mají kmeny Ollahalů obětovat každý tré jinochů a panen, aby usmířily hněv bohů? Mají být snad oběti větší? Co budou žádat bozi za mrtvé tele?“

William si uvědomil, že se nechal unést vzpomínkami a vonným dýmem až přespříliš. Tohle přece ne… Jak jenom vysvětlit, že ani jediný zabitý člověk nevrátí teleti život? Že by bylo lepší vrhnout všechny síly na rozluštění té záhady?

„Nemyslím, že by Xanitou chtěl od svých dětí podobné oběti. Domnívám se však, že vím, co by chtěl… Žádal by potrestání viníků a nápravu věcí jsoucích. Pokud viníci známi nejsou, krev nevinných Ollahalů ani jejich spřátelených kmenů nemůže usmířit bohy za neexistující vinu. Jestliže ale viníci jsou, vrhněmež se do boje! Všichni – každé ruky, schopné držet zbraň či ošetřovat zraněným rány, každé paže bude třeba!“

„Dlouhý bílý vlas je moudrý,“ zamručel náčelník Ollahalů, ale Bill vycítil nejistotu. Letmý náčelníkův pohled na mlčícího šamana mu jen potvrdil domněnku. „Co říká slovům bílého muže Kravský ohon?“

Kouzelník si byl vědom, že nemůže shodit bělochova slova do bláta; znal jeho oblíbenost, vždyť i on sám s ním vedl dlouhé upřímné hovory – kdy bezděky přiznal, že dvě třetiny obřadů mají pouze mocenskou motivaci –, vážil si Downeyho, ale teď nemohl od navrhované oběti jen tak ustoupit.

„Vnitřnosti Zvonícího hada jsou zkroucené opačným směrem. To je požadavek oběti, velké oběti. Bellsnake se nemýlí,“ dozpíval šaman a pátravě, vyčkávavě pohlédl na Williama.

„Ano, velký šaman mluví pravdu,“ uklonil se směrem ke kouzelníkovi Bill a dodal: „Vždyť jakou větší oběť je možné přinést bohům za tuto planetu, nežli mrtvé tele!“

Bylo to vabank. Použil zcela demagogicky převrácenou logiku. Za mrtvé tele chce Zvonící had oběť, šaman dobře ví, že mu tato oběť v budoucnu nemusí vůbec být vhodná, ale rozhodnutí učinil pod vlivem kmenových zvyků, drog a své ješitnosti. Takže hlavním tématem už není – za co oběť, ale jakou oběť. A teď to přichází – vejce nebo slepice – tohle šaman nemůže rozlousknout. Ani nebude chtít… Za tele se chce oběť, aby byli bozi usmířeni, samotné tele je však tak velká oběť, že přinášet jakékoliv další se jeví být přinejmenším rouháním.

„Dlouhý bílý vlas zjevil moudro! Nechť všichni válečníci, a ženy taktéž, se pokloní Zvonícímu hadu, symbolu praotce Ollahalů! Oběť byla přinesena! Oběť, která musí být pomstěna!“

Do posledních šamanových slov zaduněl hrom a fialové blesky prořízly oblohu. Ne – to nebyly blesky!

„K zemi! Všichni k zemi!“ zařval Bill, vrhl se vedle a strhl sebou náčelníkovu matku, stařenku vetchou jako opuštěné hnízdo kolibříka. Vedle něj heknul dopadnuvší vůdce kmene, pohledem poděkoval – a to bylo také to poslední, co se dalo ještě vnímat lidskými smysly.

Útok krávy byl drtivý – a neodvratný. Nebylo síly ve vesmíru, která by zastavila zoufalou matku uhynulého telete. A to útočila pouze jedna jediná bytost svého druhu. Fialové blesky, které předznamenaly následující sekundy, byly přesně usměrněné atmosférické výboje v podobě naváděcích laserů. V jejich stopách se zjevila nestvůrná, sršící ohnivá koule, řítící se z hlubin vesmíru jakoby přímo na obřadní místo kmene Ollahalů.

Bill se snažil vnutit si myšlenku, že stejný dojem může mít každý na této polokouli. Vždyť samotná kráva má délku přes pět set astromil a průměr padesát. Obdobný dojem vzniká při letní bouři, kdy člověk má pocit, že každý blesk rozčísne oblohu přímo nad ním – a strefí se právě do jeho wigwamu či do srubové chajdy. Tohle si ale namlouval jen několik sekund. Protože útok krávy byl přesně zacílený.

Eggs Canyon…

Nad krajem explodovala záře, která se jako neprůhledná a pevná plocha rozlila několik yardů nad terénem. Bill sice nemohl vidět, jak exploze vypadala shůry, ale Pán much mu to později věrně zobrazil v trojrozměrné projekci. Vypadalo to, jako by někdo celou krajinu polil rozžhaveným kovem.

Teď měl Bill pocit zcela opačný – místo žhavého kovu ho bičoval studený vichr. Chladné světelné pole vznášející se nad nimi ničilo cokoliv, co se octlo v jeho dosahu. Totem byl v polovině výšky čistě anihilován, vrcholky týpí zmizely jako mávnutím šamanovy hole. Skrze protrhané světelné pole bylo vidět a slyšet větrné smrště, doprovázené vytím uragánů a hřmotem svištících blesků. V atmosféře pulsovala bouře, kraví tělo prolétající jen několik mil nad povrchem vyvolávalo v atmosféře gigantické víry a z obranných tepen, táhnoucích se po bocích vesmírné bytosti, šlehaly paprsky zkázy.

Oslnivé vějíře nemilosrdně srovnávaly hory se zemí a zasypávaly kaňony stovkami tun zvednuté, vířící zeminy. Světelné pole, které přikrylo tábor Ollahalů a díky jemuž nebyl zraněn jediný člověk, zvolna vyhasínalo – a užaslí indiáni hleděli na vzdalující se krávu. Bill pomáhal vstát náčelníkově matce, ale jeho pozornost byla upřena na odlétající bytost.

„Nuže, obětujeme ty mladé? Vždyť teď nám bohové projevili svou přízeň tak, jak se nám o tom ani nesnilo.“

„Pravdu díš, bílý lovče,“ a dál to už šaman nerozebíral. Pohled na odlétající krávu byl fascinující. Světélkující smrště kolem ní se měnily jako barvy malířské palety podle toho, jakými vrstvami atmosféry se právě probíjela. Bylo jasně vidět pulsující povrch obrovského těla; a síla, kterou kráva vyvíjela, aby překonala přitažlivost planety, byla přímo hmatatelná. Každý mimoděk cítil, jak je okolí nabito nezměrnou energií. Na vrcholcích pahorků i skalních útesů tancovaly Eliášovy ohně a mezi stěnami kaňonů praskaly gigantické jiskry výbojů.

Náčelník Hvězdné kopyto přistoupil k Billovi, vzal ho třesoucí se rukou za loket a upřel mu pohled do očí.

„Příteli, procestoval jsi mnoho lovišť, zažil jsi bezpočet nebezpečenství, tvé vrásky a jizvy mluví samy za sebe. Pověz mi tedy – co se tu vlastně odehrálo?“

„Nevím.“

Náčelník se na něj udiveně podíval.

„Opravdu nevím, náčelníku. Musím si to nechat projít hlavou. Celý útok mám nahraný.“

„Ty jsi ještě stačil spustit kouzelnou skříňku?“

„Ne. Ona běžela pořád. Chtěl jsem si zaznamenat vaše obřadní tance. Tyto byly zvláště podivuhodné. A kdybych to snad někomu oznámil předem, možná by to nevypadalo tak přirozeně, tak magicky. Snad se nebudeš zlobit.“

„Ó, vždyť sám jsi mi ukázal ve svém srubu tance kmenů z jiných světů. Ať i tyto kmeny poznají sílu boha našich kmenů. Velký Xanitou si to jistě přeje také.“

„To jistě.“ Dlouhý bílý vlas položil náčelníkovi ruku na rameno a lehce mu je sevřel. „Náčelníku, dosud nikdo nezažil reakci krávy, když její tele zahyne v kaňonu Vajec. Nikdo ani nemůže odhadnout, co vesmírná bytost podnikne, když se instinktivně dopídí toho, že se tele nezabilo, ale že bylo zabito. Jedna věc je však nyní jistá – ten původně smrtící útok se pouze přetransformoval do výmluvného varování. Otázkou teď zůstává – komu to varování bylo určeno…“

Kapitola IV.

Přepadení Sherry Saloonu

„Hele, Joe, ty míchaný vajíčka laskavě dojíš, nebo za strejdou Billem půjdu sám. A ty se tady budeš učit násobilku, poctivou malou násobilku, protože jste dneska z těch implantovanejch kyberhraček všichni dočista zpitomělí.“

Sotva to otec Harper dořekl, uvědomil si nesmyslnost použitého argumentu. Vždyť on sám mnohokrát přežil jen díky těm kybernetickým „hračkám“. Už jsem unavený, pomyslil si. Bylo toho za poslední týdny moc. A to ještě cestou ze Studánky na Skořápku zjistil, že neletí sám. Vlastně to zjistila jeho žena, ale až v okamžiku, kdy jejich letoun vstupoval do nitra krávy.

Což bylo pozdě.

„Prosím tě, je tam s tebou malý Joe. Teď jsem našla v krystalu objednávku na let třetí třídou. Slyšíš mne – on není na školním výletu, on je někde na palubě…“

Signál se poté ztratil, ale to stačilo, aby letušky přivedly Harperovi seniorovi Harpera juniora.

„Nezlobte se, netušily jsme, že to nevíte. Občas rodiče koupí svým dětem letenku a potom je sledují z jiné třídy, jak se chovají. A ta rezervace byla potvrzena vašimi otisky.“

Harper jenom zafuněl do kníru.

„Tati, ty se asi hodně zlobíš, viď?“

„Nikoliv. Jsem úplně klidnej. Pojď se mnou na chodbu.“

Tam kluka přehnul přes koleno, dal mu tři na zadek, narovnal ho a podíval se mu do temně hnědých, šibalsky pomrkávajících očí.

„Tak, tohle bysme měli. Teď namluvíš vzkaz mámě. Hned jak vstoupíme do naší dimenze, pošleme jí to. To vysílání si zaplatíš ze svých peněz za goory.“

„Jasný, táto.“

„Tak pojď. Dáš si kiwi pohár?“

„Jasný, táto!“

„A já si dám panáka.“

„Táto, to je úplně jasný.“

Za pár relativních dní dorazili na orbit Skořápky. Tam strávili tři dny karantény, prohlídek a vůbec všeho možného. Během letu i času stráveného na orbitě pozorně sledovali každé hlavní i mimořádné zpravodajství Television Galaxy Monitor. Samozřejmě i jinak laděné zprávy GUN. Obojí nebylo nic hezkého.

„Planeta Shell – apokalypsa přichází?“ začal poslední komentář TGM. Joanna Hi-Oll, takto válečná zpravodajka a v anketách permanentně vítězící talking star, vzrušeným hlasem pokračovala: „Kyberfax sira Williama Downeyho je tou nejhorší zprávou, nejen v historii naší agentury, ale zřejmě i v historii lidstva. Ani útok psychočervů z mezigalaktických děr neohrozil Unii tolik, jako objev mrtvého telete.

Telata, jalovice i krávy občas hynou. To je známo. Jde však o divoké kusy, které se někdy zhmotní v centru černé díry nebo se po chybně provedeném výstupu do našeho prostoru otřou o pulsar. To jsou sice nehody hvězdného významu – ale toto je tragédie celé Galaxie. Nikdo nemůže odhadnout, co bude následovat. Zatím zaútočila jediná kráva, matka telete. A bylo to poprvé, kdy kráva zaútočila na planetu obývanou lidmi!“

Záběr světelného pole, vlnícího se nad Orangestone, byl doprovázen vemlouvajícím se hlasem. „A opět – velká neznámá: útok by svou intenzitou a nasazením použité energie mohl z povrchu planety učinit vnitřek vysoké pece. Vlna ničivého záření však zůstala několik stop až yardů nad terénem, který někde kopírovala, někde zase uřezávala celé hory. Co si myslet o tom, že světelná tsunami byla neškodná na jakémkoliv místě, kde se nacházel byť jen jeden živý tvor? A člověk zvláště?“

Joanna se zjevila v bouřících plamenech na obrazovce a jedním pohybem odhodila plavé vlasy z čela. Otočila se na profesora Gerta Trautlofta, upřela na něj široké zelené oči a profesionálně se usmála. Trautloft měl ustarané, hluboké vrásky a zapadlé, zarudlé oči. Vlevo nad prušáckým knírkem se pyšně vyjímalo velké fialové mateřské znamení. Ze supího nosu trčely tvrdé chloupky. Hnědá košile a černý hedvábný šátek kolem krku… To byl prostě on: rebel Gert Trautloft, vědec proslulý spíše skandály, než svou prací. Teď zde seděl na základě doporučení z nejvyšších míst.

„Pane profesore, co říkáte nyní už druhému útoku na planetu Shell?“

„Nedokážu teď zhodnotit situaci. Je to teprve pár hodin – a jsem prostě šokovaný. Skořápka je sice nyní v režimu univerzální blokády, jsou povoleny pouze mise z ostatních kravích planet, ale uveřejněné záběry mi bohatě stačily. Fingovaného útoku se zúčastnily tři kusy hvězdného dobytka. Neznačkované jalovice, tudíž ještě bez Desatera… Ale co to vlastně mělo znamenat? Hromadný nálet na kaňon Vajec? A právě krávy?

Myslely to jako výstrahu? Nebo vědí více než my? A vůbec – komu to varování mělo být určeno? A bylo to varování?“

Profesor si prsty promnul zakřivený nos.

Na obrazovce se objevil letecký záběr na Eggs Canyon. Kamera nalétávala přímo do něj; velkoplošné obrazovky s trojrozměrným zobrazením způsobily, že návštěvníci fitcentra, ve kterém sedávali v rámci karantény i oba Harperové, vyjekli překvapením. Objektiv kamery se doslova vřítil mezi svislé stěny kaňonu – a na některých místech byl obraz výrazně zpomalen. Zpomalení bylo opakováno v pravém horním screenu.

„Vidíte, tady to je. A zase tam,“ začal až nesouvisle blekotat profesor. „To je ono. Ta zvířata útočila na svůj jediný prostředek, který potřebují telata ke zbavení se skořápky… Vidíte ty dlouhé rýhy ve stěnách? A ty ostré světelné vrty na dně kaňonu? Ty jalovice útočily na něco, co jim v kaňonu vadí. A to něco zabilo i to tele.“

„Pane profesore, můžete tedy tento přímý vstup nějak uzavřít, aby si diváci udělali jasnější představu o záhadných tragédiích na planetě Shell?“

Gert Trautloft se zvolna, důrazně nahnul kupředu. Položil tvarohovité ruce na stůl a byly vidět okousané nehty. Promluvil chladně a nečekaně panovačně:

„Nechci sem tahat události dávno minulé a uzavřené. Ale krizový štáb Parlamentu by si měl uvědomit, že kromě honáků, kteří situaci zřejmě nezvládají, existuje ještě jedna skupina lidí, která krávám zasvětila celou svou existenci a svůj život.“

„Snad nemyslíte, pane profesore, osazenstvo vězeňské planety Blackgold v souhvězdí Tau Velryby?“

„Myslím. Stejně jako jsem přesvědčen, že by vedení bývalé Společnosti mohlo významně pomoci v současné krizi!“

Ostřílená komentátorka pozdě zjistila, že se stala obětním beránkem, že právě ona posloužila jako nejlepší návnada. Joe Harper senior to zjistil o vteřinu dříve než Hi-Oll:

„A je to v prdeli!“

„Táto, máma ti říkala mockrát, abys takhle nemluvil… Ale jestli se má vrátit hrabě, tak jsi to líp říct nemoh.“

To bylo před třemi dny. Od té doby se situace kolem Skořápky vyvíjela dále – čím dál podivněji. Třeba to, že letoun, kterým Harperové přiletěli v mladém býčkovi, byl poslední povolenou misí mezi kravími planetami; a na tyto lety se nikdy nevztahovaly obvyklé zákazy a blokády.

Otec a syn teď scházeli po dřevěných vrzajících schodech do Sherry Saloonu. Holohlavý, potetovaný pianista v rohu místnosti falešně preludoval syntezátorem rytmizované blues a notně opotřebovaná zpěvačka ho doplňovala líně se vlnícím tělem; jinak měla dlouhou ranní pauzu a pokuřovala z půlyardové špičky značkové retko. Barman s širokým obličejem, buldočími lícemi a zapadlýma matnýma očima zdlouhavě čistil sklenice na whisky se čtyřmi růžemi na jedné a s červeným Chodcem na druhé straně. V baru touhle dobou sedělo jen pár čtenářů denního tisku, několik nahoře ubytovaných hostů tu posrkávalo česnečku, u stolu štamgastů pár chlapů zahánělo absťák ranním pivem a tichým hovorem o událostech včerejších. Otec Harper obsadil místo venku, na terase, protože „na vysedávání po barech máš času dost, mladej!“

Mladýmu ostatně bylo úplně jedno, kde bude pojídat zmrzlinový pohár. Stejně se nejvíce těšil na strejdu Billa. Toho naposled viděl, když chodil do první třídy. William u nich bydlel v podkroví celý měsíc; a večery u krbu, to bylo něco! Oba s tátou vzpomínali na slavné kousky. Dlouhovlasý strejda byl opravdickou legendou. Joe měl o něm dva filmy. Když o nich začal mluvit s výrazem největší úcty, Bill ho vždycky poplácal po rameni a řekl mu, že když je viděl poprvé on, pochopil, co je to filmové umění.

„… ono se už někdy ve dvacátým století říkalo těmhle společnostem továrny na sny. Chlapče, ty filmy nejsou o mně, ty jsou o tom režisérovi.“ Joe to ale nechtěl pochopit a strejda se usmíval, popíjel s tátou žito – jak říkali poctivé pozemské whisky – a plechovkový Budweisser a otloukal a vyřezával píšťaly z trnů kaktusoidů. „Já jsem, chlapče, nebyl nikdy ani tak statečnej, ani tak krásnej – a ani tak čistej a upravenej. A navíc, ani jednou jsem neulovil pulsního varana tak elegantně. Ta potvora mě kolikrát protáhla dvouhvězdou skrz naskrz, a protože jsem ty moje mazlíčky lovil živý, tak se z celýho slavnýho lovu kolikrát stávala úporná, a na podívanou velenudná dřina. Na druhou stranu musím uznat, že kdyby měli natočit film o chytání intermolekulární mlhoviny, nikdy by z toho žádnej trhák nebyl. A takhle aspoň mám z autorských práv na stará kolena vystaráno.“ V těch dobách už strejda Bill stále více času trávil na Skořápce a jenom občas vyrazil za starými známými.

A teď staří známí vyrazili za ním.

„Vítám vás, Harperové!“

Přivítání bylo plné stisků rukou, plácání po ramenou a obdivování chlapcova vzrůstu. Miliónkrát použitá věta „Ty kluku, ty rosteš jako z vody!“ musela padnout i tady. Za chvíli přinesl číšník dvě pinty piva na nožičkách a zmrzlinový pohár a zase tiše zmizel. Po zdvořilostních otázkách na Harperovic rodinu, zdraví a daně Bill přišoupl židli blíže ke stolu, rozhlédl se po osamělé ulici Sacra Fé a spustil:

„Hodně informací jsem ti už poslal přes GALAnet. Ale jednu věc jsem nemohl. Týká se to tohohle prevíta,“ a položil na stůl zářící kazetu. Byla to nádherná rukodělná práce ledových lidí z Malého Magellanova mračna. Víko bylo ošklivě prasklé.

„No, to je škoda,“ neudržel se Joe. „To muselo stát peněz! To by bylo jídla pro goory – a žvejkaček!“

„Jo – k tomu ještě přidej pár pořádnejch zlatejch nugetů. Vnitřek je totiž pobitý gamebským polirunem.“

„Počkej, strejdo…, když je vevnitř polirun a kolem ledovej mahagon, tak to přece nemohlo prasknout! I kdyby to přejela lokomotiva. To by spíš vykolejila, než by to poškodila.“

„Chytrej kluk.“

„Díky,“ odvětil Harper senior a letmo pohladil syna po vlasech. „Ale teď chci vědět, co tohle má společnýho s krávama.“

Bill opatrně otevřel kazetu a všichni chvíli upřeně hleděli na temný, purpurový krystal. Po povrchu mu co chvíli přeběhly fosforeskující, zelenavé víny. A na hranách a vrcholech zajiskřily ostře brčálové výboje.

„To je krásný!“

„Jo, je to krásný – a našli jsme to v mrtvým teleti.“

Harperové vytřeštili hnědé oči.

„Počkej,“ ozval se senior. „Jak – v teleti?“

V dáli se ozval dusot koní.

„Tohle rozřízlo tele po dýlce. Samozřejmě, tohle je jen úlomek. Původní krystal byl podle tý jizvy tisíckrát větší.“

„Jak mohl proniknout takový zatracený kus šutru stěnami Kaňonu? Vždyť těmi roztavenými a zase ztuhlými, stokrát přebroušenými a já nevím, co se ještě s těmi stěnami při líhnutí telat děje – tím nepronikne snad ani kamenožrout.“

„Stěny jsou kalený telatama, jako saracénský meče,“ kýval hlavou dlouhovlasý lovec a pohlédl na divoce se blížící skupinu jezdců. „Ale existuje jedna možnost, jak prorazit i ty nejtvrdší, třeba diamantové stěny. Jen jedna bytost v Galaxii…“

„Strýčku, bytost? Vždyť tohle je krystal – no teda, já už vím!“ do vzrůstajícího dunění kopyt pronesl Joe.

„Pod našima nohama, někde v hloubi planety, tiká časovaná bomba. Krystalická, živá bomba. Tohle roztrhalo nebohé tele na kusy! Tohle, mnohem větší – a živé! Skořápka je odsouzena k zániku. Myslím, že každou vteřinu to může začít…“

Ale začalo něco úplně jiného. Před saloonem zastavilo pět jezdců a všichni měli karnevalové škrabošky. Biomasky Freddyho Kruegera se leskly v modravém slunci jako plastiková umyvadla, zatímco matné hlavně tasených koltů se neleskly vůbec. Prostřední jezdec popojel ke trojici sedících a namířil kanónem značky Sheridan přímo na chlapce.

„Ten šutr!“ pronesl, a neznělo to jako sranda.

Dlouhý bílý vlas pohlédl přes rameno na jezdce a dobrácky mu poradil: „Hochu, dej si uvnitř na mně panáka a tu třesoucí se ruku klidně připaž. Ještě něco uděláš našemu Joeovi, třeba mu prostřelíš zmrzlinový pohár – a to se mi nebude líbit.“

Prásk!

Pohár se rozlétl na kusy a zmrzlina nahodila všechny u kulatého stolku. Jeden ze střepů se zaryl do paže Harpera seniora a další se roztříštily o stěnu hotelu.

„Tak co? Jak se ti to nelíbí, starouši?“

„Hodně se mi to nelíbí,“ odvětil Bill, zvolna smetl ze stolu nějaké střepy a zároveň si kusem zmrzliny potřísnil nohavice. Pomalu se sehnul, aby ten bobek zmrzliny setřel z kalhot. Ruka mu vjela do vysoké kožené boty a vzápětí švihla vzduchem.

Swoumssss…

Střelec se s udiveným zaúpěním poroučel z koně. Ještě se snažil dosáhnout na dýku, která mu trčela ze srdce, ale ruka mu trhavě poklesla – a když dopadl umělým obličejem do písku hlavní třídy, zarazil si nůž do těla tak hluboko, až mu ze zad vylezlo široké ostří s úzkým žlábkem, zaplněným krví.

Trvalo vteřinu, než se zbylí jezdci vzpamatovali a rozhodli se zahájit ničivou palbu. Zabránilo jim v tom hřmění koltů těch dvou dědků, kteří stříleli vsedě obouruč. Rotující střely z jejich stříbřitých kanónů vyráběly z těl banditů cedníky na pravé italské makaróny.

Joe, kterého otec srazil za dubové hrazení hotelové terasy, si mnul rameno a naraženou ruku; a zespoda hleděl na otce a strýce, kterým z koltů i očí šlehaly blesky – a zahlédl v jejich tvářích to podivné, nadšené chvění, jaké se objevovalo ve chvílích, když na zápraží stanice vzpomínali na „starý zlatý časy“.

Nebyl ale čas na reminiscence. Oknem skočil na terasu chlap jako hora, většinu tupého obličeje mu zabíral plochý, zlomený nos a v prstech silných jako kolíky na přehazování výhybek svíral kudlu na stahování brizonů. Hotelovými dveřmi zároveň vpadlo na terasu pět dalších pohůnků. Tři drželi v ruce revolvery, jeden z nich třímal medvědobijku a ten, který vešel na terasu poslední – sám pan barman – neměl v ruce vůbec nic. Jenom poklidně řekl:

„Konec legrace, pánové. Prosil bych ten kamínek.“

Chlap s nožem přistoupil zezadu ke trojici hostů a sehnul se pro kluka, aby ho zvedl.

„Tohle je príma rukojmí,“ sevřel ho za vlasy a vzápětí se mu do rozkroku zabodla ostruha a šílený kopanec ho sténajícího odhodil přes zábradlí terasy na ulici.

„Já jsem háklivej na to, aby mi někdo šahal na kluka,“ poznamenal otec Harper a přitiskl k sobě syna.

„My jsme zas háklivý na to, aby nám někdo mrzačil hosty,“ nerudně pronesl barman, podrbal se na strupovité tváři a pokynul společníkům: „Šéf je chtěl živý, ale nějak to vysvětlíme. Zabte je všechny.“ Znuděně se otočil a šel do baru zavolat šéfovi, že: „ten šutr máme, ale ty tři jsme museli voddělat. Sorry.“

Promýšlel si tyhle věty, prokopl lítací dveře, zabroukal si halekání z věčného Hodný, Zlý a Ošklivý, vstoupil do haly a zamířil k mosaznému telefonu, když mu skrz hruď s tichým zasvištěním prolétl průhledný šíp s pulsujícím ostřím. Barman se zhroutil k zemi a jenom si v posledním tažení vzdychl, že ten prokletý šíp probodl i soudek dvanáctiletého bourbona, a teď ta drahocenná kapalina, stejně jako jeho krev, bez užitku proudí na podlahu, kde se ztrácí mezi hrubě ohoblovanými prkny.

Barmanovy tiché smrti si ostatní bandité nevšimli.

„Takže je nám líto,“ pronesl jeden z nich a zamířil Billovi přímo mezi oči. „Ten kámen je moc důležitej. Společnost nám za něj nabízí půl melounu. Sami uznáte, že to za nějakej ten všivej život stojí.“

William Downey oknem z terasy zahlédl před chvílí umírajícího majitele saloonu a nyní pozorně naslouchal povykování věčně rozhádaných vrabců a skřehotání havranů. Věděl, že desperátům zbývají do smrti jen okamžiky.

Těmi ptačími skřeky se dorozumívali Ollahalové.

„Vážení,“ oslovil je, „co teď říkám, myslím zcela vážně. Ten šutr vám nedáme už jen proto, že o něj má takový zájem právě Společnost. A jestli se nepletu, hehe,“ kysele se usmál, „Television G. Monitor má o něj zájem ještě větší. On to totiž není jen tak nějaký šutrák, jak si myslíte, ale kus něčeho hroznýho. Ani netušíte, jak hroznýho. Což se musí dozvědět všichni.

A za druhé – pomalu všichni položte zbraně na zem a chyťte se nebes. Je to vaše jediná šance. Jinak vám nemůžu pomoct.“

„Ses zbláznil, dědku,“ ušklíbl se kolohnát s medvědobijkou a pozvedl zbraň. „Chlapi, pospěšme si. Za chvíli sem přijede šerif – a toho potřebujeme nejmíň. I když je to kámoš.“

„Ach jo,“ vzdychl Dlouhý bílý vlas. „Komu není rady…“

„Dost řečí – palte!“ zařičel jeden z mužů, a když chtěl stisknout spoušť armádní osmatřicítky, zaječel hrůzou, protože mu ruka končila kousek před zápěstím. Řezný šíp mu hladce oddělil část končetiny, která se teď křečovitě chvěla na zemi a svírala zkrvavenými prsty kolt. Další poslové tiché smrti zasáhli ve stejný okamžik.

Ollahalové byli mistry v lukostřelbě – a jejich zbraně v tomto oboru patřily mezi nejdokonalejší v Galaxii. Řezné, vibrující, výbušné i samonaváděcí šípy byly jen zlomkem jejich zbrojního arsenálu. To si opět připomněl Dlouhý bílý vlas, když za tichého svistotu šípů pozoroval hroutící se postavy protivníků.

Joe už zjistil, že střelba jde z několika míst. Ze střech protilehlých domů, zpoza dřevěných koryt u protější stáje, z pootevřených dveří a oken. Netušil, že obyvatelé těch domácností a prostor leží tváří k zemi, vyděšení k smrti, a každému sedí na zádech jeden indián a drží mu v zátylku obsidiánovou dýku. Děti mají ústa pevně zakrytá hrubými dlaněmi a koně jsou tišeni hypnotickým mumláním indiánských bojovníků.

„Bille, tví přátelé zasáhli lépe než speciální jednotky Gardarů. To se snad ani nedá srovnat.“

„Mne by taky nikdy nenapadlo srovnávat nadopovaný kyborgy v laserových štítech s Ollahaly. Tohle jsou ti praví, přírodní bojovníci. A mimo jiné – oni vědí, za co bojují.“

„Ano, teď právě bojují za celou svou planetu.“

Na terasu vzápětí dorazili tři indiáni, mezi nimi Roahan.

Do chvilky ticha na okamžik vpadla melodie z toho starého, prastarého westernu. Melodie zvláštní, ironizující, výhrůžná…

„Dlouhý bílý vlas děkuje svým přátelům. Vypadá to, že vše je v pořádku,“ s rukama zkříženýma na hrudi se mírně poklonil Bill Downey – a netušil, jak hrozně se mýlí.

To první, čeho si nemohl všimnout, byla vysoko se vznášející holovizní kamera GUN, která snímala rychlý a tichý masakr.

To druhé, čeho si mohl všimnout – bylo první puknutí země…

Kapitola V.

Zkáza Big Country

Na planetu Shell se snesl soumrak zániku. Soumrak, který vycházel z jejích útrob. Soumrak v podobě neživých bytostí. Neživých, a proto k životu lhostejných.

Když se domy kolem hlavní třídy v Sacra Fé zachvěly, nejprve si všichni vzpomněli na dávné zemětřesení, kterému neodolala ani jedna stavba brizoního městečka. Teď se však domy stavěly technologií „kožených pásků“, která napodobovala indiánské svatyně v Orangestone. Takže první zachvění sice vyděsilo pár lidí, ale žádná panika by nenastala, kdyby…

Kdyby se uprostřed ulice nepropadla země a v oblacích prachu, za hřmotu lámajícího se skalního podloží a za neskutečného, neživého řevu se neobjevil v oblacích prachu – carbosaurus.

„Tak už je tady,“ zašeptal si pro sebe Bill a sevřel mahagonovou kazetu se zlomkem nestvůry, až mu zbělely klouby prstů. Tady je ten krystal; to je ten zbytek ještěra, jenž čekal v Eggs Canyonu na blížící se tele. Na bezbranné mládě, které se tolik těšilo na svůj samostatný let mezi hvězdami. Na návrat ke své matce, ke stádu…

Tady na ulici je tedy ta obluda v plné parádě.

A zase, jako nedávno u Modrého kaňonu, pocítil stárnoucí hvězdný honák ten neodbytný, pálivý tlak pod hrudní kostí.

„Bille, co je? Zase?“

„Zase – pumpa…,“ zasípal Dlouhý bílý vlas a stiskl si na krku místo, kde měl implantované léky. Po těle se mu rozlilo teplo a podklesla mu kolena. Chlapec mu rychle podstrčil židli – malátný lovec do ní těžce dosedl. Ještě stačil něco stisknout na zápěstí a potom nehnutě zíral na to, co právě vylezlo z hlubin planety Shell. Joe Harper junior stál vedle něj, ochromen děsem, a stále si šeptal:

„To nic, to tady jen natáčejí film. To nic, to se mi jen zdá… Tatínku, já se bojím! Táto!!!“

Carbosaurus mezitím vylezl z průrvy a vztyčil se do celé své výše. Jeho hlava byla výše než střecha třípatrové zbrojnice Hawkins Rifle. Jenom věž dubové zvonice byla o pár yardů vyšší.

Ještěr smetl ocasem kovářství starého Porkerta a rozšlápl obecní vězení s jedním zlodějem koní. Prostorem se vzápětí rozlehly desítky ohlušujících výstřelů. Obyvatelé městečka se vzpamatovali z prvního šoku a rozhodli se učinit řádění obludy přítrž. Z oken vykoukly dlouhé hlavně brokovnic, ve dveřích se objevily postavy rozkročených mužů pálící z těžkých armádních koltů a proti ještěrovi se řítilo pět koní, jejichž jezdci pálili z bezprostřední blízkosti do nestvůrného těla.

Ollahalové se mezitím postavili vedle sebe, několika posunky se domluvili na druhu šípů, sáhli do toulců a připravili zbraně ke střelbě.

Ještěr si zásahů nevšímal. Krystalická struktura jeho těla zaznamenala jakési ťukání, které vytrvale jako hustý déšť dopadalo na hruď a hlavu. Carbosaurus poté, co vylezl z pukliny, okamžik stál – a zdálo se, že něco hledá. Trhavě otáčel protáhlou hlavou, z tlamy mu trčely průhledné tesáky – a ve smaragdových očích se zablesklo.

„Táto, jde na nás!“

Joe měl pravdu. Gigantický netvor vykročil přímo k nim. Bill pohlédl na krystal v kazetě. To je ono. Jde po tom!

V tu chvíli zadrnčelo dvacet tětiv a šípy s pulsními špicemi zasáhly ještěrovo levé smaragdové oko. Netvor zařval, ohnal se pravou vrchní končetinou a trčící vějíř šípů srazil na zem. Dalším krokem rozdrtil hrobníka Schneidera… Jeho kůň se vzepjal děsem před obrovskou stvůrou a shodil svého pána na zem. Muž v černém obleku si nezapomněl narazit na hlavu spadlou buřinku, a potom vystřílel do břicha ještěra celý bubínek. Když se dal na útěk, zaškobrtl, upadl, chytl se za kotník… a pak se jen bezmocně díval, jak na něj dopadá ohromná tlapa. Ani rakev nepotřeboval ten dobrý člověk. On, který jich tolik kvalitních – a vždy rychle, dle momentální poptávky – vyrobil.

„Bille, chyť se mě kolem ramen.“

„Už je to dobrý,“ pomalu se postavil prošedivělý lovec a opřel se rukama o oprýskané zábradlí terasy. Párkrát se zhluboka nadýchl a potom rozvážně zamířil svůj Dan Wesson, jedenáctku, s hlavní jako dělo, a vystřelil. Ne na ještěra, to by bylo plýtvání náboji. Zamířil na prkennou zvonici kostela…

Ta možnost ho napadla zčistajasna jako blesk. Byl přece lovec. Hvězdný lovec! Většinu oblud nedostal silou, ale důvtipem.

Ale bude tohle fungovat?

Dosáhl jedině toho, že ještěr se po jeho akci ohnal ocasem a na okamžik ztuhnul.

To stačilo…

V té době se v celé Velké zemi, ohraničené třemi hlavními půlkruhovými kaňony a pobřežím Prašného moře, objevilo několik desítek carbosaurů. Jejich útok pouze předznamenával velký boj o planetu Shell, o planetu, která měla v Galaxii nezastupitelné místo a jejíž ztráta by mohla všechny hvězdné rody vrhnout do tisíciletého osamění a postupné degenerace.

Ještěři obvykle útočili ve skupinách. Jejich pozornost se podivuhodně soustředila na strategické body Big Country.

Nádherný litinový most nad kaňonem Malé ucho byl doslova odvrtán od obou krajů kaňonu – v okamžiku, kdy po něm projížděl plně obsazený Trans Union Shell Express. Svědek ze železničního domku na kraji útesu hovořil o děsivém, jakoby zpomaleném pádu mostu s vlakem…

„… ti prevíti se objevili ve chvíli, kdy už express vjížděl na most. Do dunících pražců bylo jasně slyšet ostrý skřípot jejich zubů, když vydlabávali upevnění mostu do skály. Řval jsem jako pominutej, střílel do vzduchu, vím, že to bylo nesmyslný, ale nevěděl jsem, co mám dělat. Kolejnice se svíjely na praskajících pražcích jako špatně střelený chřestýš. Mašina začala houkat a ještěři přidali ve zběsilém ničení kontrukce… Potom jsem jen jako ve zlém, zpomaleném snu pozoroval bortící se nosníky, praskající vzpěry, v pádu se vlnící vlak, jednotlivé vagóny se odtrhávaly od lokomotivy, do toho bylo z hloubi slyšet křik obětí, slábnoucí jekot píšťaly – a ještě ve vzduchu vybuchl kotel. Od plamenů chytil a explodoval žlutočerný vagón s důlníma trhavinama. A potom nevím. Po tý hrozný ráně mne odmrštila tlaková vlna z terasy oknem do kuchyně. Annie zrovna dělala pemmikan. Ten jsme už nejedli.“

* * *

„Bylo to příšerné,“ vzpomínala zase Mary Pickfordová, kantýnská malé těžní společnosti Shell Oil Comp. z osady Daughter Clementine, tři sta mil od mostu Little Ear.

„Chlapi akorát vyfárali, nějak dřív než obvykle, a já jsem začala roztáčet první tupláky. To víte, po tý šichtě mají žízeň jako trám. Přišlo mi ale divný, že místo k výčepu se hrnou do šaten; a pořád na nás, teda na mě a na moje holky v kantýně, řvou, abysme utekly. Pár jich přiběhlo k nám, byl mezi nima i dolmajstr Knockley, a doposavad jsem v jeho obličeji neviděla tolik hrůzy.

‚Mary, seber holky a padej,‘ křičel na mě.

‚A to jako kam?‘ ptám se ho. ‚A co se vůbec děje?‘ – A von mě takhle popad za ruku, ještě teď mám od toho modřinu, šmejknul se mnou ke dveřím a začal řvát jako smyslů zbavenej: ‚Kdybych věděl, co se děje, tak bych neutíkal, ale rval bych se s tím. Ale tohle je něco strašnýho!‘

No jo, říkám si, vždyť zatím vyfáraly jen dvě věže. Podívala jsem se na těžební pole, na zbylých sedm věží – a vtom to začlo,“ odmlčela se Mary a začala plakat.

Bylo to hrozné.

Jednu těžní věž po druhé vyhazovaly podzemní výbuchy do výše desítek yardů. Ve vzduchu se lámaly a jejich trosky padaly do moře plamenů, které zachvátily celou důlní oblast. Ohnivé bariéry hučely jako lesní požár a černý dým zakrýval oblohu. Nad krajem se začala rozprostírat dusivá tma. Chlapi u střelmistra nakládali povozy dynamitovými patronami a nitroglycerinovými náložemi, aby je mohli vrhnout do otevřených šachet a výbuchem uhasit nezničitelné plameny.

Náhle chlapské povely a ženský jekot zmlkly, jako když utne. Všichni pozorovali první šachtu zleva, nazvanou Roxanne.

Šlehající ohnivé jazyky o délce desítek yardů na okamžik polevily ve své zuřivosti, jako by cosi uvnitř, cosi v hlubině šachty přerušilo přívod hořlavin. Po chvíli se plameny opět rozběsnily plnou silou – a uprostřed nich se vztyčila nestvůrná, rozžhavená postava krystalické obludy. Carbosaurus se rozhlédl a zařval. Mohutným, ostrými krystaly vyzbrojeným ocasem smetl zbytky dopadnuvší věže a vztekle se obrátil do plamenné výhně, sehnul se zpět do plamenů a vyhodil z nich vlastní nohu, uraženou pádem ocelové, statunové konstrukce věže. Po dvou předních krátkých nohách a silné třetí zadní se vypotácel z dosahu plamenů a svalil se na zem.

Z dalších šachet se vynořilo pět carbosaurů.

To už horníci útočili plnou silou. Na třetí šachtu Nancy, kde se objevivší se carbosaurus nejprve staral o likvidaci kolem stojících těžních domků a skladů, se z mírného kopce nad kantýnou rozjely tři vozy naplněné sudy s petrolejem a dynamitem. Jejich vozkové – vozy jely bez koní – obratně rejdovali na kozlíku tak, aby se všechen náklad sešel v jednom okamžiku v jediném místě. V poslední chvíli vyskočili za jízdy do hromad hlušiny a do písečných dun – a místo útěku se skryli za nejbližším pahorkem a přitiskli se k zemi, přes hlavy přetažené pracovní bundy.

Výbuchy rozmetaly ještěra na kusy. Duhové osmistěny svištěly vzduchem jako projektily a ničily, co jim přišlo do cesty. Na dalšího ještěra útočila skupina mužů na koních. Věrní čtyřnozí přátelé jakoby vycítili, že se té nestvůrné, pohybující se hory musí zbavit, že nesmí podlehnout strachu – a hnali se s jezdci na obludu, která právě vylézala ze skomírajících plamenů šachty Susane. Carbosaurus si cestu na povrch zvolil nejužší šachtou a ucpal ji svým tělem. V ústí uvízl mezi ocelovými výztužemi a snažil se zbavit toho obrovského pásu cudnosti.

Zahlédl sice skupinu teplokrevných tvorů, jak se mu řítí vstříc, ale vzhledem k jejich velikosti a počtu jim nevěnoval pozornost. Jen do té doby, než byl zasypán ruličkami, které mu život proměnily v peklo. Na třicet dynamitových patron explodovalo a dvě třetiny carbosaura přestaly existovat.

Další dvě nestvůry vylezly společně. Vztyčily se do výše – a ženy, pomáhající v nerovném boji horníků s obludami, začaly až teď ječet a házet směrem k blížícím se ještěrům vše, co měly po ruce:

„Který satan vás vyslal? A proč, vy bestie?!“

„Mary, neřvete tady a skočte s holkama do skladu. Myslím, že ta whisky, co přinesete, se nám bude hodit,“ snažil se je aspoň trochu uklidnit předák Štolba, a když odešly, poznamenal k ostatním chlapům:

„To bude asi poslední runda, co jsem v životě objednal.“

Když se ženy vrátily ze skladu, čekal na ně přihrblý posluha, dobrák od kosti a pijan k neuvěření, Jean Cloudeau, a ukazoval jim na zapřaženou bryčku se vzpínajícími se koňmi. Na kozlíku seděl miláček lomu, dvanáctiletý nalezenec Fantin, který držel strachem zdivočelé spřežení na opratích.

„Ne, teď neutečem!“

„Hol – ky, kykyrrry – rychle. Rrručím za vás hrrrbem,“ zkřivil Jean Cloudeau ústa do úsměvu a sepjal dlaně k sobě. „Máte se pos – post – postarat doma voděc – voděc – vo děcka.“

Všichni už seděli na dubových lavicích a ujížděli pryč. Z údolí krve, kouře a kreatur. A fascinovaně hleděli na poslední okamžiky statečného – a ztraceného boje. Proti dvěma kráčejícím carbosaurům se rozjely čtyři vozy s plátěnou střechou. Pionýrské povozy z dob osídlování nehostinných pustin planety Shell. Klasické vozy – plné neklasických trhavin. Na kozlíku každého seděli dva chlapi a splétanými koženými biči hnali koně proti třicetiyardovým pohyblivým horám. Tlaková vlna z nastálé exploze pozabíjela zbytek bojovníků, kteří se nacházeli v hornickém táboře, rozervala dřevěné domky na třísky a vymrštila kvanta materiálu k nebi. Bryčka s odváženými ženami akorát zmizela za písečným pahorkem a nad hlavami uplakaných žen – i dvou slzících mužů, hrbáče a chlapce – prosvištěl uragán, rvoucí pahýly stromů a nesoucí s sebou zbytky hornické osady, i horníků samotných…

Mario Franzetti, střapatý mladík s černýma, uhrančivýma očima, i další horníci, kteří přežili v táboře jeho zkázu, si všimli, že po výbuchu několika tun trhavin v kovové cisterně se dva nejbližší ještěři rozdrobili, jako by byli z cukru. Ale všichni přísahali, že to nezpůsobila tlaková vlna, a ty krystalické stvůry byly od epicentra dobrých pět set yardů…

Zánik hornické osady byl neodvratný, stejně jako neodvratné bylo to, co zasáhlo sklářské městečko na kraji Siliglass Valley.

Říkali tomu sice valley, ale byl to jeden z těch stovek kaňonů, které brázdily tvář Skořápky, tenhle byl ale nezvykle široký, okraje měl oblé, na dně poklidně šplouchaly vody Crystalline River a omývaly břehy plné křišťálových balvanů. Rozdíl mezi hladinou řeky a vrchem kaňonu byl necelé dvě míle, a tak dennodenně sjížděly v nádherně zdobených zubatých lanovkách stovky mužů a celý den posílaly nahoru průzračné valouny, které zpracovávaly místní sklárny, půvabné budovy z neomítnutých cihel, vystavěné ve viktoriánském slohu. Kolem oken oblouky z příčně uložených cihel, brány a dveře zdobené jednoduchými, ale výraznými portály, a kolem břečťan, břečťan a zase břečťan. A prkenné dráhy pro parní tahače nebo svalnatce s kárami, plnými zpracovaného skla.

Hospody v tu dobu zrovna otvíraly, protože stovky chlapů fáraly od řeky a další skupiny opouštěly brány skláren. V městečku panoval ruch, jaký byl v tuto odpolední hodinu obvyklý. Jenom bylo o něco rušněji. Místní podivín, vynálezce a hudební skladatel Jules Narne dnes, na své šedesátiny, pořádal totiž hromadný let pro děti – v gondolách svých horkovzdušných balónů.

K nebi stoupalo tré ohromných koulí s gondolami chráněnými vodními fošnami. Ohniště uprostřed dodávala teplý vzduch – a do hukotu plamenů nadšeně ječely desítky dětí. Matky tiše doufaly, že jim ten bělovlasý rozcuchaný blázen snese děti zase hezky na zem, ale vesměs se všechny usmívaly, a když se k nim připojili jejich muži a vzali je kolem ramen a mávali společně nadšené drobotině, štěstí se vyvalilo ze všech srdcí; jako když se utrhne skleněná lavina v Invisible Mountain a přinese do údolí tisíce nádherných, jako duše osadníků Siliglass City čistých, křišťálových valounů.

Ale to štěstí nemělo trvat dlouho.

První to spatřil vzduchoplavec Narne. Nevěřícně zíral severozápadním směrem. Tam, kde se v dáli blýskaly průsvitné vrcholky Invisible Mountain. Tenké, šedé rty bezhlasně šeptaly a pravá vychrtlá a žilnatá paže se trhavě pozvedla. Zatímco vůkol burácel jásot a třaskaly výstřely ze zbraní nadšených otců i sborový zpěv žáků reálného gymnázia „Happy Birthday To You, Happy Birthday, Dear Jules…“, Narne s hrůzou hleděl na rozlehlou planinu, která dělila městečko od úpatí Neviditelných hor.

Asi ve vzdálenosti tří mil se zvedala první vlna. Půl míle za ní se řítila další. Kdyby se oba neskutečné útvary pohybovaly po pusté planině, byl by to jistě zajímavý objekt pro pozorování, tím spíše pro takového renesančního člověka, jakým Jules Narne bezpochyby byl. Jenomže tady se ve směru vzedmutých pozemních vln nacházelo městečko se sedmi tisíci mírumilovných a pracovitých obyvatel…

„Utíkejte! Accelerando!“ konečně vědec prorazil němotu úžasu, začal řvát a zároveň přisunul k ústům trubici vzduchohlasníku. V dalších vteřinách už každý obyvatel Siliglass Valley slyšel hlas starého vědce. Hlas jim chladně a accentato sděloval pokyny, jak přežít to – co se přežít nedalo.

Děti v balónech němě hleděly na něco, co se vymykalo jejich chápání, a Narne a jeho pomocníci byli v tu chvíli paradoxně rádi, že drobotině došel dech. Protože stačila ta panika dole, natož kdyby začala vyvádět i drobotina v koších.

Je pravda, že desítky, možná stovky lidí tam dole se snažily řídit Narneho příkazy, ale pud sebezáchovy ostatních tisíců je převálcoval. Zkáza sklářského městečka byla tím děsivější.

Carbosaury vyvolané podzemní tsunami postupovalo vpřed s neodvratností parního válce, který má v tendru dostatek uhlí a v trubkách pořádný tlak páry. Kravíny a prasečáky před městečkem to spolu s farmáři na polích odnesly jako první. Parní traktory, nádherné stroje, jiskřící chromem, červenými komíny a leskle černými kotly se dostaly na vrchol postupující vlny a vzápětí se řítily do podzemních propastí, které se bezprostředně za vlnou otevíraly. Výbuchy parních kotlů a věnce jisker, sloupy plamenů a oblaka dýmu doplňovalo kvičení a bečení nebohých zvířat. Zvířat, kterým kdysi lidé nepochopitelně říkali němé tváře, ačkoli každý farmář nebo lovec ví, jak ty němé tváře umí mluvit, jak jasně a nahlas dát najevo smutek, spokojenost, dobrou náladu – nebo strach.

Strach před tušenou smrtí.

Poté, co se výstavné, čistotou se pyšnící farmy zřítily do drtících soukolí podzemního válce, se první vlna dotkla rozlehlého ovocného Mervinova sadu. A druhá vlna vyhazovala z útrob zpět na povrch rozdrcené oběti vlny první.

„Na takovouhle morbidité nemohl přijít žádný tvor – kromě člověka,“ zašeptal Narne; pod pažemi se mu třáslo několik dětí.

Útok ještěrů zasáhl samotné městečko.

Cihlové budovy se rozpadaly jako dětské stavebnice, roubené stavby sice vydržely první vztlak z podzemí, ale vzápětí se i ony bezmocně řítily do propasti. Katedrála svatého Bartoloměje se na okamžik vzedmula blíže k nebesům, k Bohu, aby se vzápětí propadla v peklo. Do poslední chvíle jednooký zvoník Mardozodo vyzváněl a zdálo se, že zvony znějí i z nitra země, kam již zmizela barokně bohatá stavba kostela. Když byl první vlnou vyhozen do vzduchu bankovní dům, po dopadu z něj vytrysklo do okolí tisíce weralů, zlaťáků i bankovek, a ty poletovaly vzduchem. A jako mrtví motýli se snášely na mrtvá těla svých bývalých vlastníků.

Byl to pohled, který by ocenil i legendární Salvador Dalí. Ve vzduchu létaly celé domy, z oken a dveří vypadávaly kusy nábytku a celí lidé, kolem vyhlášeného bordelu mamá Cabrehelli letěla cinkající zvonice kapličky svatého Jana, mezi tisíci padajících krabiček cigaret ze skladu velkoobchodu si prorážela cestu vzhůru malá, houževnatá stavba pohřebního ústavu.

Poslední bylo zasaženo květinářství Dámy s kaméliemi.

Na zpustošené, pohlcené a opět vyhřezlé městečko se snášely okvětní lístky růží, lilií a horských orchidejí. Pokrývaly tu hrůzu alespoň slabým nánosem naděje a znovuvzkříšení.

Na Narneho kinematoskopu, kterým snímal celou zkázu Siliglass City, bylo zřetelně vidět, jak se carbosauři, kteří vyvolali umělé zemětřesení, vyřítili z končícího masívu planiny a za městečkem vylétli do volného prostoru kaňonu. S neživým, uši drásajícím řevem se krystalické obludy řítily stovky yardů do údolí, kde se tříštily na kusy.

Ještěři z druhé vlny stačili zpomalit podzemní let. A po hrůzné apokalypse se vynořili uprostřed zdecimovaného městečka, aby dokončili jeho už tak dokonanou zkázu. Jako zběsilí pobíhali mezi troskami budov a prudkými údery ocasů či silných zadních nohou je drtili na prach, obludná těla dopadala vší váhou na to, co lidé tak pracně – a s láskou – vytvořili.

„Jejich cílevědomá bestialita se zdála, jako by byla řízena lidským vědomím,“ vypověděl posléze Narne. „Ti netvorové dobře věděli, co činí. Al fine… Podivné bylo, že když bellicoso bourali sklárenské sklady, při tříštění těch tisíců nádherných skvostů se zdálo, že snad mají svědomí. Ten zvuk je na chvíli zarazil,“ při vyprávění se tady zarazil i Narne. Chtěl si opět prohrábnout bělostný plnovous, ale ruka mu ztuhla, pohyb už nedokončil – a zahleděl se skrze reportéra orleanského deníku Miners Day.

„Ano. Ale to, co je zarazilo, nebylo svědomí.“

Kapitola VI.

Zničení Eggs Canyonu

Plukovník James W. Marshall, velitel první pohotovostní brigády, věděl, do čeho jde. Telegraf totiž v té době ještě fungoval. Stopadesát mužů v plné zbroji naskákalo za pronikavých zvuků poplašného zvonu do obrněného vlaku a zaujalo bojová místa.

Mohutná lokomotiva Noah Vilbard Giant firmy Mohawk and Hudson Co., šestinápravový stroj s dvěma podélnými kotly a biologicky řízenými písty, ohlušivě zapískala a písty s táhly se rozkmitaly. Dvanáct kol zabralo, kov zaskřípal o kov, nárazníky do sebe udeřily a celá souprava, nejsilnější ozbrojená formace na této planetě, vyrazila vstříc boji.

Plukovník ze stanoviště na střeše dělového vozu pozdravil vzduchohlasníkem všechny osádky a stručně jim popřál mnoho úspěchů. Na závěr řekl: „Zatím tento vlak, plný opravdových chlapů, směřoval jenom tam, kde se příroda postavila proti lidem. Záplavy, požáry, zemětřesení. Dnes to ale bude jiné. I když jde také o přírodu. To, co pustoší naši zem, to jsou nelidské stvůry – s lidskými vlastnostmi.“

Vlak ujížděl po náhorní planině a směřoval k bavlnářské metropoli Star Orleans, která ležela v místě, kde se stýkaly dva velkolepé kaňony Misery a Missouri. Na černém kotli mašiny bylo zlatým písmem vepsáno heslo legie Suum cuique decus. Z komína dunivě vyrážela oblaka kouře a v monotónním rytmu práskaly pod koly spoje kolejnic. Zpod vibrujících pražců se valil červenavý prach a usedal na travnatý porost. Brizoni pasoucí se všude kolem jenom pozvedli mohutné hlavy; ti blíž kolejím znechuceně odkráčeli dále, a všichni lhostejně sledovali to hřmotící a dýmající monstrum, které je rušilo při tak důležité činnosti, jakou je spásání čerstvých výhonků prérijních lilií.

Jakmile plukovník Marshall zahlédl žebroví prvního z mostů, které museli překonat, Canaveral Bridge, vydal stručné rozkazy:

„Mašinfýra – přes most plnou parou. Ženijní oddíl – vagóny těsně před vjezdem na most spojit pouze Hillaryho smyčkou. Při sebemenším narušení mostu všechny spoje přervat. Zbytek posádky, který se dostane přes most, musí dorazit na místo.“

První most přejel obrněný vlak bez problémů.

Druhý most se zřítil několik sekund poté, co ho opustil.

Před třetím mostem na něj čekali tři carbosauři.

Prostřední z nich stál na kolejích, ostatní dva pár desítek yardů po každé straně. A dívali se na tu legrační železnou věc.

Třetí most v tu dobu už byl stržen do propasti.

Za ním stoupaly k nebesům sloupce dýmu z naříkajícího Star Orleans. Blues požárů, bebop praskajících trámů a soul hroutících se domů sem naštěstí nebyl slyšet.

„Prostředního hajzla si vezmu na starost já, plukovníku,“ ozval se mašinfýra, poručík Donatello; cílevědomý, odvážný a temperamentní muž středních let s černým plnovousem a vlasy vzadu svázanými do copánku. „Odpojuji se. Vy brzděte! Hodně štěstí.“

„Vám taky. Vyskočte včas,“ poručil ještě Marshall. Vzápětí se ozval: „Zbytek je na nás. Víte, co nás čeká. Myslete na rodiny, ženy a milenky. Ony vám věří. Jdem na to.“

Carbosaurus obsadivší koleje se jenom chviličku divil, proč ta směšná věc nezpomalila nebo v rámci pudu sebezáchovy někam neuhnula. Netušil, že uhnout nemohla, nebyla zde žádná druhá kolej – a i kdyby mohla, tak by to neudělala. V ocelovém oři bylo pět chlapů jako hory. Topiči, strojníci i mašinfýra Donatello nehodlali někam uhýbat…, jejich rodné město se zmítá v plamenech. A jejich rodiny někde v ulicích bojují o život.

„Držte se!“ zařval strojvůdce a srazil jasně červenou páku overdrivu na doraz. Celý stroj se otřásl jako býk před útokem a vyrazil vpřed. V kabině i na volné plošině tendru bylo cítit neuvěřitelné kmitání pístů a převodů. Lokomotiva řinčela vypětím. Napnuté, olejem špinavé a lesklé svaly vhazovaly do kotlů další a další lopaty uhlí. Upřené slzící oči hleděly na ukazatele tlaku, rychlosti – a času. Protože času zbývalo už pramálo.

„Bože, ať nám ten šmejd neuhne!“

Sedm – šest – pět – čtyři…

„Chcípni, ty svině!“ ozvalo se z tendru. To zařval robustní černoch Abé Kiwila, než…

… tři – dva – jedna – nula.

Prásk!

Carbosaurus sice měří kolem dvaceti, třiceti yardů, ale útok statunového stroje, řítícího se rychlostí přes šedesát mil v hodině je pro něj stejně ničivý, jako lavina magmatu z bouřící sopky. Lokomotiva s hrdým heslem legie na štítu kotle smetla ještěra do propasti a ještě v letu ho, poraněného srážkou, dorazila výbuchem parního kotle, který netvora rozmetal na kusy.

Zbylé vozy se skřípěním brzdily a od kol jim odletovaly vějíře jisker. Zastavily pár yardů od propasti.

„Jako v blbým filmu,“ zhodnotil ten fakt seržant Lukawski, ostřílený voják s černou páskou přes levé oko a se stejně krátkým šedivým strniskem na hlavě i na bradě. Vylezl z vagónu a díval se na ohnuté koleje, trčící těch pár yardů od něj do hloubi kaňonu.

„Seržante, nikdo vám nedovolil vystoupit,“ ozvalo se z boční střílny. Zase ten ulízaný major od střelců.

Druppp! Druppp!

Lukawski se ohlédl. Dvě potvory, každá na jedné straně, se daly do pohybu. Krystalické drápy těžce dopadaly do vyschlé půdy a vířily narudlé obláčky prachu. Chodidly, přes srdce až do mozku duněl vojákům každý jejich krok; a jejich oči – oči!, to bylo něco, s čím se Lukawski dosud nesetkal – ani v těch blbejch filmech. Hypnotizující safíry nebo smaragdy, neživé – a přece živoucí, zaměřily teplokrevného tvora a umístily jej do středu mozaikového zaměřovače. Do bizarního dětského kaleidoskopu.

Seržant stál jako uhranutý a pozoroval stvůry. Konečně se probral, skočil do vagónu a prohlásil:

„Chlapi, tohle jsem ještě nežral.“

„Luky, tos ani nemoh žrát. Vždyť by sis na těch šutrákách leda tak vylámal zuby!“

„Teď asi budeme mít práci s tím, aby si tyhle potvory nenabrousily zuby na nás,“ utrousil seržant a letmo zkontroloval četu. Všichni byli na svých místech. Průzorem střílny potom porovnal zaměření lehkého kanónu a místo zvučného „Pal!“, jakého tak rád používal věčně napomádovaný major Sweet, tiše, do dunivého pochodu carbosaurů, řekl:

„Tak to spusťte.“

Ve stejnou chvíli zahřměly i ostatní zbraně. Ze střílen pancéřovaných vozů vyšlehly plameny, exploze rozťaly vzduch a staccato těžkých kulometů vybubnovalo smrtící předehru.

Oba ještěři se pod první salvou zapotáceli. Ale kráčeli stále vpřed. Na hrudích jim vybuchovaly tříštivé střely z maximů a průrazné náboje z houfnic jim odprýskávaly z těl celé kusy fialově se třpytícího křemene. Místo krve jim z nitra na zem prýštily lesknoucí se stužky rubínů. Netvoři se náhle pokrčili na silných zadních nohou.

„Budou skákat!“

Lukawského výkřik zastihl carbosaury už ve vzduchu. Mocný odraz je dostal do výše třiceti stop. Nebylo to nic moc, takhle vysoko byly i telegrafní dráty. Ale kolosy řítící se vzduchem pár yardů nad úrovní nejvyšší střílny budily hrůzu.

Lukawski prozíravě nechal Tlusté Berty mlčet do poslední chvíle. Stejně se ve třetím vagónu zachoval i Christian Lafitte, piják absintu a střelec par excellence. Zatímco major Sweet ze svých zbraní nechal naráz vypálit vše, co se dalo – a teď během nabíjení bezmocně zíral na tu hrůzu, sunoucí se vzduchem stále blíž a blíž – Lukawski a Lafitte jenom klepli dlaní střelcům na rameno: TEĎ!

Bhrrrroumhaaa!!!

Kruuasssk!

Pravý ještěr to dostal do hrudníku a v ohlušujícím výbuchu se celé tělo zvrátilo, ale setrvačností letělo stále na vlak. Ze zbývajících pěti děl třeskly další dvě rány, první minula, ale druhá zásadně pozměnila dráhu jeho letu. Krystalický gigant dopadl třicet yardů od velitelské kabiny. Vzápětí se na něj soustředila zuřivá palba ze všech zbraní z přilehlého boku obrněnce.

Levého ještěra roztočila střela jako káču. Zasáhla ho do pravého ramene a utrhla mu vrchní končetinu. Zmrzačené tělo se roztočilo kolem osy a další střely mu rotaci ještě zkomplikovaly. Ani tento netvor nedopadl na vlak.

„Hrrr na ně!“ vyběhl na pravoboku vlaku seržant Lukawski, v každé ruce dva podlouhlé útočné granáty s dřevěnou rukojetí, následován muži ze své čety. Z nebezpečné blízkosti zasypali těžce se zvedající stvůru hruškami a pádili zpět. Vrhli se na zem, kryjíce si hlavy rukama. Mnohonásobná exploze rozčísla vzduch, Lukawski pozvedl loket a zpod něj se podíval na bestii. Třpytící se torzo, stále ještě mohutné a dostatečně hrůzné, se kolébalo směrem k vlaku, seržant se letmo ohlédl, v pořádku, děla se zaměřovala, zasviští další salva!, prostorem ještě stále zněl hřmot předcházející exploze, bylo to cítit až do morku kostí.

To dunění…

„Blbost,“ uvědomil si Lukawski. Zmateně se rozhlížel. I v očích ostatních zahlédl údiv. Dunění sílilo. Už jim podlamovalo kolena. Lukawski nevěřícně pohlédl dolů, na prašnou zem. Všude kolem něj se třásly kaménky, těsně nad zemí se tetelil prach, země se zdála, jako by se chtěla rozvlnit.

Drrrououuuuum…

Obrněný vlak se na třech místech zdvihl o několik stop, spojnice mezi vagóny zaúpěly, ale vydržely. Vzápětí celý ocelový gigant dopadl těžce zpět.

Zkáza nezničitelného, pyšného zbrojního systému začala.

Při dopadu vagónů zpět na zem vybuchly uvnitř první projektily. Střílnami a okny vyšlehly ven zelenavé plameny a vzduchem se roznesl zděšený řev raněných. Mrtví nekřičeli.

„Utíkejte pryč! K tý skále nahoru!“ křičel Lukawski, a když se zbývající muži rozběhli do svahu, začal taky utíkat. Potácející se torzo ještěra minul mírným obloukem. Pak se ohlédl, zjistil, že souprava se nadzvedává podruhé a zařval: „K zemi!“

Zpod vlaku se vynořili tři carbosauři a na jejich hřbetech se zlomily opancéřované vagóny vedví. V nich se po předchozí vlně výbuchů rozlezly hltavé plameny a další otřes jim jenom pomohl. Desítky a stovky nábojů, tucty šrapnelů a kopy dělových projektilů naplnily v několika okamžicích smysl své existence… Vybuchovat, pálit a ničit.

Lhostejno co.

Zkáza obrněného vlaku byla dokonána.

Zdálo se, že neexistuje síla, která by zastavila krystalické nestvůry v jejich díle.

Ollahalové byli na útok ještěrů připraveni lépe než zbytek planety Shell. Mágové a šamani vzývali celou plejádu indiánských bohů s otcem bohů Xanitou v čele. Zatímco jinde se lidé snažili likvidovat zákeřné dravce zbraněmi pozemskými, zde se proti nepříteli připravovaly zbraně nadpozemské.

Škoda, že jich šamani nestačili shromáždit do prvního útoku dostatek, alespoň na svou vlastní obranu, protože právě oni se stali prvními oběťmi stvůr, které se jako bájní Krakeni vynořily z tryskajících sloupů Velkého gejzíru. Svatyně Ollahalů připomínala pozemský megalitický chrám Stonehenge; obrovské kamenné překlady spojovaly vztyčené monolity a kolem centrálního obětiště vytvářely kruhovou stavbu. Tady však celý areál vznikl přírodními silami, a pokud by se šamanům podařilo tyto síly povolat do boje, bylo by rozhodnuto během pár chvilek. Což se nezdařilo.

Když do tábora, rozbitého několik mil od svatyně, vkráčel první carbosaurus, narazil na protivníka zdatnějšího, než byli před chvílí povykující šamani. Stany byly prázdné, ženy a děti schovány v bezpečných úkrytech na strmých srázech přilehlých kaňonů a mrtví, odpočívající na nedalekém pohřebišti ve větvích baobabů, se ani neohlédli na ještěra, který právě dupal po náčelníkově bohatě vyšívaném týpí a údery nohou lámal opěrné kůly jako třísky. Další ještěr se soustředil na doutnající ohniště ve středu tábora. Zejména ho provokovaly netečně se lesknoucí polirunové pánve a hrnce, které indiáni směnili při pravidelných kožešinových burzách v Siliglass City. Začal ničit okolí ohniště, sehnul se, uchopil do předních pazour kotel a mrštil jím o skalní stěnu, která se vypínala nad táborem až do ohromného převisu nahoře. Kotel dopadl na kropenatou žulu a vydal táhlý hluboký zvuk, ne nepodobný kostelnímu zvonu.

Oba ještěři na okamžik ztuhli…

A ze skalního převisu právě padaly do tábora tři sudy střelného prachu a za nimi vlály hodně krátké jiskřící doutnáky. Ještěr, který se staral o ohniště, se ocitl v trojnásobném epicentru exploze. Rozpadl se na kusy a řvoucí tlama uprostřed plamenů se křečovitě rozevírala a klapala diamantovými zuby. Vítězné „Uaa-uaa-uaa!“ zaznělo nad táborem a druhý ještěr se obrátil po zvuku. Až nahoře, na skále, spatřil postavičky tvorů, radujících se z prvního úspěchu.

Carbosaurus přikročil ke skalní stěně a zasekl do ní přední tlapy. Zdvihl pravou nohu a tu také zasekl do žuly. Levou tlapu vytrhl ze skály a zasekl ji o kus výše. Lezl po hladké skále pohodlně jako člověk po žebříku.

Ve stejné chvíli ollahalští bojovníci zjistili, že kousek od nich začíná pukat skála, odkud vylézal další ještěr. Kromě toho, který už stoupal vzhůru.

Nebyla to záviděníhodná situace, věru ne.

Rozhodující úder proti planetě Skořápka měl však teprve přijít. Série předchozích útoků byla sice z hlediska strategického velice důležitá a z hlediska počtu lidských obětí velice smutná, ale hlavnímu útoku neměl padnout za oběť ani jeden člověk, ani jedno zvíře…

* * *

Eggs Canyon nebyl vybudován jako samostatná, obranyschopná jednotka, ale jako porodnice hyperprostorových telat. A tak také vypadal jeho způsob obrany.

Tedy žádný.

Holovizní kamery, vznášející se nad kaňonem, pozorně, chladně, a kdyby to nebylo příliš popisné, mohlo by se říci s nadhledem, zaznamenávaly pro napjaté diváctvo v celé Galaxii záběr po záběru, každý okamžik… Zpomalené sekvence byly doplňovány zpětným chodem, na obrazovkách se prolínalo několik obrazů a v pravém horním rohu neustále jel záznam reálu.

Stěny kaňonu Vajec už statisíce, milióny let byly klidné, hladké a na omak příjemné. Pouze jednou za čas se rozžhavily. To když se rodilo další z telat. Tak tomu bylo v posledních statisíciletích, tak tomu bylo v dobách, kdy místo člověka šlapal rodnou hroudu brontosaurus a v povětří se místo jet-skatů vznášeli pterodaktylové. Kaňon nikdy nezklamal. Až teď.

Ale bylo to jeho selhání? Právě jeho?

Stěny začaly v určitých bodech vibrovat a rozběhly se po nich vlasové pukliny. Kamery najížděly na bleskově se plazící trhliny a detailními, zpomalenými pohledy snímaly jejich rozšiřování, drolení prachu, kaménků a vypadávání balvanů a celých bloků na dno kaňonu.

„Moment, vážení diváci,“ ozvalo se do zvuků bortícího se kaňonu, byl to hlas staré známé, Joanny Hi-Oll, uznávané komentátorky, která v tu chvíli seděla v bojovém křižníku GALAarmy necelé dva parseky od Skořápky, ve vzdálenosti stanovené parlamentem jako bezpečnostní pásmo kolem všech kravích planet v Galaxii. „Právě máme na příjmu vysílání stanice Svobodná Galaxie. Prohlášení jejího zpravodaje má prý životní důležitost pro přežití planety Shell… Co? Už se zase ztratila? Nezlobte se, milí diváci. Volám režii. Co se děje se Svobodnou Galaxií? Dobře,“ kývla hlavou dívka, odložila sluchátko a znovu se podívala do kamery.

„Zatím docházejí další zprávy o planetě Shell. Podívejme se nyní na jejich stručný přehled – a zrekapitulujme si, co se v posledních hodinách a okamžicích stalo. Záběry hroutícího se kaňonu, které právě pozorujete,“ ladně ukázala rukou za sebe, kde se jí na hlavu zpomaleně řítily kamenné praskající bloky, „jsou zatím poslední z řady tragických událostí.

Carbosauři, o kterých se všichni domnívali, že po zkáze planety Koh-i-noor II jsou už jenom noční můrou astrobiologů, z neznámých důvodů hromadně zaútočili na celou planetu. Jak se na planetu dostali, zůstává stejnou záhadou, jako smysl jejich útoku.

Zopakujme si krátce události, které se stanou novým, snad ne úplně tragickým mezníkem v historii galaktického společenství, v životě celé Unie.“ Joanna Hi-Oll se ani nemusela dramaticky odmlčet. Poslední slova zasáhla bilióny posluchačů jako blesk ze stále temnějšího nebe.

Během dalších vět se za ní míhaly trojrozměrné záběry, dokonalý sled střihů, který podtrhával každé její slovo, podbarvené esoterickou, temně naladěnou psychohudbou.

„Mrtvé tele v kaňonu bylo smutným předznamenáním následujících událostí. Jeho smrt vyšetřoval, jak zjistili naši zpravodajové, i proslulý hvězdný lovec William Downey, v současné době žijící na Skořápce. Dosud však není znám výsledek jeho šetření, ale víme, že v době prvního ještěřího útoku na Sacra Fé byl přítomen. Bylo to právě v době, kdy byla indiánskými bojovníky, údajně bezdůvodně, zmasakrována část osazenstva Sherry Saloonu, jak to zprostředkovala veřejnoprávní GUN. Dle našich pramenů nešlo o návštěvníky baru, ale o najaté zabijáky, kteří přepadli venku stolující hosty. Překvapivé je, že šlo právě o dva bývalé honáky, o již zmíněného Downeyho – a Joea Harpera. Přitom Joe Harper už desítky let žije na další kraví planetě, Fountain.

Ve stejnou chvíli, kdy první carbosaurus likvidoval Sacra Fé, zaútočilo několik desítek ještěrů na hlavní strategické cíle na celém povrchu planety. Zničení mostů, zasypání tunelů a útoky na průmyslová centra byly zahájeny ve stejném časovém rozmezí… Ano?“ Joanna sáhla po průhledném sluchátku a naslouchala.

„Ano, pustíme to hned. Milí diváci, opět se podařilo zachytit frekvenci Svobodné Galaxie.“

Zpravodajka zmizela a obyvatelé Unie chvíli hleděli na černobílé pruhy s pronikavým rudým zrněním; do šumu a praskotu se občas ozval nesrozumitelný lomoz, ale po chvilce se vše ustálilo, pruhy přestaly poskakovat po obrazovce, zrnění přešlo od revolučně rudé až po všechny barvy spektra a ze soustředných kruhů se postupně vyloupl asketický obličej, v prvních chvílích jakoby vymalovaný pointilistickými mistry Seuratem či Signacem.

„Zdravím všechny obyvatele Galaxie, tedy všechny mé přátele. Protože jste možná díky propagandě určitých kruhů poněkud zapomněli mé jméno a moje image doznala za poslední léta určitých změn, dovolte, abych se představil: jsem hrabě Georgij Kuzněcow, první a poslední vůdce Společnosti. Neříkám ani bývalý vůdce, ani zrušené Společnosti, protože ty výrazy by byly nadbytečné. Společnost nepřestala existovat ani díky zásahu tehdejších vládních a parlamentních kruhů. Nebudu vás právě nyní, v tak těžké době, unavovat a zdržovat podivnými událostmi, které se odehrály před lety na planetě Fountain. Jenom bych rád zdůraznil dvě věci, které z toho vyplynuly pro vás, mí milí galaktičtí přátelé, ať je vaše pleť jakékoliv barvy, ať je vaše víra jakákoliv, ať máte kolik je libo končetin, ať je vaše biostruktura libovolná.

První věc – pomocí podivných lobby a temných struktur se podařilo zničit jedinou, osvědčenou a fungující dopravní společnost, která kdykoliv a jakkoliv zajišťovala prostorovou i hyperprostorovou Přepravu v celé Galaxii. Podařilo se izolovat její nejskvělejší mozky na vězeňských planetách, podařilo se na prosperující symbol Galaxie naplivat hleny a naházet bláto.

Věc druhá – v souvislosti s předchozím bodem se na místo velkolepé, dokonale organizované Company dostali – s odpuštěním – kaubojové. Ano, vážení přátelé, namísto profesionálně řízeného supertrustu je teď Unie v rukou zdivočelých honáků, lidí bez stálého bydliště, lidí bez domova, lidí sehnaných po všech zastrčených koutech vesmíru. Lidí, kteří se neštítili unášet děti – a jenom díky vlivné státní propagandě – tehdejší propagandě, podotýkám – se jim podařilo ovlivnit bilióny obyvatel naší Galaxie, aby uvěřily báchorkám o Zlu, ztělesněném Společností – a Dobru, zastoupeném asociálními pastevci…“

„Vážení diváci,“ objevila se na okamžik v obraze Joanna s rozhořčeným výrazem v očích, „ráda bych toto prohlášení…“

Ostrý jas vytryskl z obrazovek jako Fontána smrti. Diváci na stovkách planet přivřeli oči, stáhli senzory či se transformovali dále od přijímačů, aby vzápětí uslyšeli jasný, nekompromisní hlas: „Musím sdělit slečně novinařince, že její úkol skončil. Může jít domů a čekat na muže, jehož dodnes neuhnala. I tato osoba, neblaze proslulá soukromými skandály, se aktivně účastnila honu na čarodějnice, na černokněžníky z Company!“

Obrazovka se zklidnila a Kuzněcow na ní se naklonil dopředu a důrazně, pomalu pronesl:

„Jménem všech spravedlivých a po spravedlnosti dychtících – vyslechněte jednou i druhou stranu! Prosím vás, přátelé! Prosím… Společnost vždy dýchala a dýchá pro vás!“

Teatrální výkřik umlkl – a obrazovka ztemní, ostře bliká a vzápětí naskakuje prostorový obraz studia TGM. Joanna Hi-Oll se sice lehce usmála do kamery, ale bylo znát, že se děje něco divného. Vlasy měla jako vždy originálně upravené, na jedné straně jí volně splývaly na rameno, na druhé straně byly vyzývavě přihlazené za ušním lalůčkem, make-up byl tak přírodní, že jej mohli odhalit jen znalci kosmetických oborů, celá tvář vyzařovala sebevědomí i příjemnou sdílnost. Joanna byla opravdu profesionálka, ale teď v jejích zelených očích zakmitly záblesky nejistoty.

Zlé předtuchy.

„Vážení diváci, právě jste měli možnost sledovat vystoupení bývalého šéfa Společnosti, zrušeného monopolního přepravce…“

Joanna se odmlčela. Bývalého, zrušeného – uvědomila si, že říká přesně to, co chtěl Kuzněcow.

V tu chvíli začaly vyzvánět první telefony…

Kapitola VII.

Porážka u Silver Gate

Farmářská loď se obezřetně sunula vyššími dimenzemi. Chránila neklidné stádo před útoky Medvědů. Několik krav na pravém křídle museli honáci zkrotit metodou interspace. Vlétli ústními otvory do vnitřního prostoru krav, v němž se pohybovali jistě jako na fotonových pláních alfy Canis Minoris. Jakmile vypálili do nervových center ženšenové dávky, museli stihnout vyrazit z krávy dříve, než se omamný účinek dostaví až k tlamě – a ta se na několik relativních dnů pevně semkne. Ne, nebylo to nic nebezpečného, jenom greenhorni občas, třeba i při kontrole čerstvého značkování, strávili několik dnů ve dřímající krávě nebo teleti, což se v saloonech stávalo terčem nemístných vtipů.

Teď však na vtipy nebyl čas.

Zpráva o teleti uvízlém v kaňonu Vajec zastihla stádo ve středním galaktickém rameni Scutum – Crux, u osamělé jezerní planety. Hvězdný systém o jedné hvězdě a jedné planetě Lake byl další z pravidelné zastávky stáda.

Všechny kusy už byly ve vstupní bráně trailu, skok se tedy musel dokončit; jinak by se narušila rovnováha prostorových a slapových sil. Matka telete se však vrhla proti vlnám ionizovaného plazmatu, uzavírajícím vstup. Šílená akce se jí zdařila, ale vážně ohrozila celý hvězdný systém Lake. Cesta samotné krávy ke vzdálené Shell zůstává záhadou. Brian Westley, syn farmářského šéfa a jeden z hlavních aktérů událostí na planetě Fountain, je přesvědčen, že jediná kráva se nemohla přesunout dimenzemi přes celou Galaxii, navíc s neuvěřitelně přesným výstupním zaměřením.

Někdo – nebo něco jí muselo pomáhat.

Stádo se vrátilo obratem k Jezerní planetě, jejíž mateřskou hvězdu zachránili fotonovým tunelem, kterým ji propojili s Altairem. Do něj odčerpali narušené vlny plazmatu a nechali ho neškodně vyhořet ve hvězdě desetkrát větší než Slunce. Na místě zanechali letku honáků, tři krávy a mladého býčka. Ti měli na starost uzavření nouzového tunelu a obnovu narušených funkcí hvězdy.

Tam je zastihla druhá zpráva – tele je mrtvé… Z rodného kaňonu se stal smrtící nástroj!

Stádo zpanikařilo. Výsledkem toho byl tragický skon březí samice, která se nazdařbůh vrhla do jiné dimenze, aby ochránila své nenarozené mládě před Skořápkou. Nehmotné, neviditelné bytosti, které v hyperprostoru číhají na poruchy vlnění mezi oběma světy – a těmito poruchami se živí – obklopily krávu, a ta díky vyšinuté psychice nebyla s to ustálit rozvlněné pole. Její zánik se dá těžko popsat nematematickými výrazy. Negace astrobiologické hmoty a její absorbce do struktur interpolárního vlnění je snad nejstručnější a nejvýstižnější popis způsobu, jakým mezihvězdní medvědi zabíjejí své oběti. Zabíjejí, aniž tuší, že zabíjejí. Ale pro stádo hvězdného dobytka jsou stejným nebezpečím jako hnědý grizzly pro hovězí dobytek na úpatí Rocky Mountain.

Třetí zprávu o útoku šílené krávy na planetu Shell zachytili při výstupu mezi třetím a čtvrtým skokem, nedaleko zbytků Spielbergova meteorického roje. Toho proslulého gigantického roje, který putoval věky věků po celé Galaxii, než jeho větší část v prehistorii kosmického cestování, v obyčejném prostoru, rozstřílely speciální jednotky legendárního Jackova konvoje.

Po krátké poradě na farmářské lodi se síly stáda i lidí rozdělily. Menší část se vydala směrem k vězeňské planetě Blackgold v souhvězdí Tau Velryby. Tam v povrchových antracitových dolech měl přebývat bývalý šéf Společnosti, hrabě Kuzněcow s celou svojí suitou. Odtud pocházely signály o nezvyklé intenzitě, navíc zakřivené i v obyčejném prostoru; signály, které mohou vydávat pouze prostoroví býci.

A tam by žádný býk být neměl. Honáci o tom alespoň byli pevně přesvědčeni.

Hlavní voj se vydal na cestu ke Skořápce. K planetě, na níž se má rozhodnout o postupném vymírání stáda – a potom o stejně neodvratném zániku galaktického společenství. Protože bez Přepravy by Unie přestala existovat.

Cesta byla nebezpečnější než kdykoliv jindy. Zneklidněné stádo nebylo schopno udržet interpolární vlnění na okrajích trailu v mezním stavu hyperpole. Samice, aby urychlily samotný přesun, občas vybočily z tunelu a nasály do sebe hybné elementy z okolního neexistujícího světa. Narušení stěn tunelu vyvolalo nezvyklé soustředění medvědů. Jejich houževnaté útoky způsobily jev dosud nevídaný – posunutí úhlové paralaxy mezi výchozími body tunelu. Farmářská loď mobilizovala veškeré energetické rezervy. Musela držet nejen správný směr, ale i kompaktní stádo pohromadě, aby z trailu nakonec vylétly zdravé – a živé – kusy dobytka.

Z předních energometů svištěly dva vlnící se paprsky, zaměřené na dva býky vpředu, a od nich, koncentrované a nabité interpolární energií, se odrážely vpřed. V jejich ohnisku se nacházel hlavní prostorový býk, který razil cestu stádu pulsujícím, před ním samotným ještě neustáleným tunelem. Stabilizovat cestu neexistujícím světem se zatím dařilo, ale chránit dostatečně stádo před medvědy – to byla věru obtíž.

Z obou průhledných, ohromných kupolí, umístěných na vrchní i spodní části farmářské lodi, tryskaly fotonové gejzíry, usměrňované slapovými hrázemi. Z vnějšího pohledu to vypadalo jako gigantické jablko, pohybující se pověstným světelným L. A. tunelem.

Farmáři už věděli, že poslední skok je otázkou několika minut. Býci se začali vzpínat a ryčet. Stěnami trailu občas probleskl okolní vesmír – a stádo společně s honáky začalo vyrovnávat nesmírné kosmické síly, aby dokázalo konec tunelu stočit tak, aby z něj vylétlo rychlostí několika málo mil za vteřinu, zatímco se celou dobu pohybovalo, měřeno konstantami obyčejného prostoru, rychlostí několika světelných let za vteřinu.

V těchto okamžicích Ollahalové zapalovali své obětní ohně, šamani přeživší útok carbosaurů si malovali obličeje hlinkou a mladí válečníci nasazovali čelenky z krocaního peří a veverčích ohonů. V oněch okamžicích se indiánské kmeny sešly – a očekávaly příchod Velkého stáda. Ve stejnou dobu se těsně nad povrchem planety řítil Pán much a ve svých útrobách přenášel Billa Downeyho a oba Harpery.

„Tam! Podívejte, támhle na západě!“

William i otec Harper se ohlédli. Na palubní desce Pána much zatím pobíhaly spektrální obrazce, trojrozměrně a přesně mapující prostupování stáda do našeho světa; nicméně i pohled pouhým lidským okem potvrzoval v každém neuvěřitelnou, jedinečnou skutečnost, že je svědkem – a přímým účastníkem – pompézního střetnutí vesmírných sil, které jsou schopny ničit nebo tvořit celé hvězdy.

Málokdy si krávy vybraly pro výstup z trailu oblast tak bezprostředně blízko obydlené planetě. A ještě nikdy nebyl výstup provázen tak zběsilými útoky medvědů. Místo obvyklého rozšiřujícího se a vyjasňujícího se ústí tunelu se po celé obloze proháněly rozvětvené tranzientní výboje, celá planeta se ocitla ve tmě a jenom purpurové blesky a sílící zelená záře vrhaly ostré stíny na rozeklaný povrch Skořápky. Vzápětí se na planetu zřítily zvukové vlny, vyvolané slapovými silami.

Účinek řvoucí tsunami by byl smrtelný pro všechno živé, zvukový atak by přežili snad jen slepí krtohlavci, ukrytí v jícnech vyhaslých sopek. Cokoliv se nacházelo na povrchu či jen pár yardů pod ním, by bylo rozdrceno na atomy. Z farmářské lodi i ze samotných krav však vytrysklo souvislé, oslnivě žluté pole, které předstihlo zvukovou vlnu a vytvořilo nad planetou pevný krunýř, který propustil k lidem a zvířatům jen vzdálené burácení, podobné odcházející horské bouři.

„Tohle jsem už jednou viděl, Joe,“ pronesl Bill a oči měl upřené na zlatavou záři, která se rozprostírala nad povrchem planety – a pár set yardů nad nimi. „Při útoku zdivočelé krávy.“

„Teda, ale že jsme měli štěstí, co?“ odvětil po chvilce Harper senior. „Myslím ten kousek, kterej scházel, abysme letěli zrovínka nad tou ochrannou clonou.“ A odfoukl si zpod kníru.

„Tati, tati, už jsou tady!“ zašeptal chlapec, hnědé oči rozšířené údivem, a sevřel otci ruku.

„Zaplať pánbůh, Joe. Zaplať pánbůh.“

Na temné, fialovými žílami výbojů protkané obloze se objevil oslnivě zářící obrovský kruh, zabírající třetinu oblohy. Jeho vnitřek byl černější než mezihvězdný prostor. Okraje sršely rudě, pulsovaly, lehce se vlnily a plocha kruhu se začala prosvětlovat, střed byl temně oranžový, rozšiřoval se a v centru stále jasněl. Vypadalo to, jakoby někdo položil na černofialovou horninu gamebský briliant a do něj se opíraly paprsky vycházejícího slunce; i ten drahokam nejdříve září uvnitř sebe sama, a potom jas propukne naplno…

„Zavřete oči!“ stačil zakřičet Bill. Kabina Pána much se včas pokryla filtrem. Severní polokoule planety byla zasažena oslepujícím jasem. Všude leželi lidé a tiskli obličeje k zemi; přikrýt oči rukama nepomáhalo, člověk viděl své vlastní kosti jako pod rentgenem. Zvěř poslepu prchala do skalních slují, v panice skákala do proláklin a na svá mláďata hrnula hlínu, listí, sama je kryla vlastním tělem – a všechny fotobuňky v těch málo bankách v Big Country daly výpověď.

Z epicentra oslňující záře začali pomalu vyplouvat býci a krávy. Jak jich přibývalo, tak se jas snižoval, a za pár desítek minut už nad planetou zvolna proplouvaly nádherné průsvitné bytosti. Poslední útoky medvědů stačili likvidovat honáci pomocí parasvětelných zbraní. Kromě ojedinělých výbojů odjinud se atmosféra nad planetou uklidnila a lidé mohli konečně spatřit to, co se dalo vidět na této planetě jednou za život. Celé stádo pohromadě! Sepjaté ruce, slzící oči a rty šeptající modlitby na jedné straně, na straně druhé dunění bubnů, hypnotická zaříkadla a podříznuté kohoutí krky. Jmenovatelem obojího bylo přímé spojení krav s božstvy Galaxie.

V centru předního voje zářila farmářská loď a bystré oči i na tu dálku mohly zahlédnout lesknoucí se body, svištící po obloze – hypernautičí oři řadili stádo po výstupu z jiných dimenzí tak, aby ústí tunelu zůstávalo volné pro další kusy. Zvířata zároveň rozháněli do ohrad, což byly mesonovými stěnami ohraničené prostory pro březí krávy, matky s telaty či mladé býky.

Roahan v té době pádící s ostatními bojovníky na koních směrem k Orangestone přitáhl uzdu svého Irči-jho. Ze sedlového vaku pod zadní rozsochou vytáhl korálkové kippu, přitiskl si ho ke rtům a začal mručet Píseň prérie. Ostatní činili totéž. Když pominul světelný šok, jako jeden muž zkřížili paže na prsa a vzhlédli vzhůru. Tam právě začínali sami bozi vstupovat do světa lidí.

Dokonce i carbosauři, zběsile likvidující nepřátelské věci – a nepřátelské pro ně bylo vše na této planetě – na několik okamžiků ztuhli, pokud se výraz ztuhnout dá u krystalického netvora vůbec použít – a upřeli své smaragdové pohledy k nebesům.

Stejným směrem se zaměřilo na dvě desítky holovizních kamer, ať už se vznášely stovky yardů nad zemí, nebo slídily ve zbořených vesnicích či vedly rozhovory s přeživšími oběťmi ještěřích útoků. Všechny ty inteligentní kyberstroje přerušily obvyklé katastrofické zpravodajství a zaměřily dokonalou optiku na nevídané reje galaktických bytostí. A stejně jako bystré oči indiánských stopařů zahlédly stříbřitou tečku, šplhající se atmosférou vzhůru, probíjející se světelnými uragány a velkoplošnými ohňostroji.

V detailním záběru se stříbřitá tečka, vzdalující se od kamenného přírodního mostu Silver Gate, podobala gigantické mouše. Pouze indiáni znali ten létající přízrak. Galaxy Union News toto zjevení ponechaly pro věčné spory šarlatánů a vědců. Nicméně název, který tomuto technopřízraku dal nejlepší císařský astrolog Kohner – Pán much – nemohl být výstižnější. A pravdivější.

Kyboptéra toho názvu právě pronikala stratosférou a dostávala se do oblasti první ohrady. Před ní už čekali tři honáci na svých ořích.

Harper junior nebyl už několik minut schopen řeči. Jenom užasle pohyboval hlavou a chvíli hleděl dolů, na vzdalující se planetu, chvíli nahoru na přibližující se gigantická těla krav, a chvíli zase na tvář otce, která vůbec nevypadala překvapená změnou kursu, a výraz strejdy Billa už se nedal nazvat jinak – než že ten chlap měl tohle v plánu už dávno…

„Táto, vy jste ty honáky čekali, viď?“

„Jo.“

„A voni čekají nás, viď?“

„Jo.“

„A ty indiánský ohně v takovejch obrazcích, to jsou signály kravám?“

Harper pohlédl dolů, konečně se zatvářil překvapeně a Joe byl rád, že taky přispěl svou troškou do mlýna.

„Tak z toho jsem perplex. Bille, vidíš ty ohňový znaky?“

„Jo.“

„Vždyť jsme o příletu krav věděli jenom my, ne?“

„Jo.“

„Tak jak se to Ollahalové dozvěděli, sakra?“

„Kmenoví šamani zahlédli cestující stádo ve svých myslích.“

„Oni vidí do hyperprostoru?“

„Oni vidí do celýho vesmíru.“

Harper zmlknul a pohlédl na profil přítele. Kamenná tvář s úzkým nosem, bíle žíhaným šedým knírem a pečlivě střiženou přísnou bradkou, oči obklopené vějíři vrásek upřené do dáli a ústa sevřená, mizející v hustém porostu vousů na pozadí tváří barvy sedlové kůže – Dlouhý bílý vlas právě nežertoval.

„To by nám mohlo dost pomoct,“ poznamenal Harper. „Třeba kdyby se blížila nějaká flotila…“

„Oni neregistrují takové maličkosti jako bitevní křižníky, oni vnímají vesmír jako celek – s jeho přirozenými zákony a pohyby. Vždy jsou hodiny předem připraveni na přílet telete ve skořápce. Na krajích kaňonu Vajec plápolají posvátné ohně, které zhasínají až s prvním příletem telete. Divím se ale, že si toho carbosauři a jejich páni nevšimli. Nemuseli by být překvapeni.“

„Bille, zkus chvíli nemluvit v hádankách.“

„Já přece nemluvím v hádankách. Vždyť to je přece jasné…“

„Pozor! Ohrožení nejvyššího stupně!“ zahřmělo kabinou kyboptéry a kolem pasažérů se nafoukly pěnové balóny. Stroj zaryčel a udělal prudký přemet, takže ho samonaváděcí střela minula v těsné blízkosti. Před Billem vyjel ze stěny pult s trojrozměrným zaměřovačem.

„Čtverec A4, další dvě střely,“ oznámil Pán much.

„Tak jo,“ zašeptal Bill, přitáhl k sobě knipl, přenechal stroji rutinu řízení a samotný boj si vzal na starost sám. Joe měl oči navrch hlavy, takže se málem podobal hlemýžďovi. A že měl co sledovat…

Pán much se v letu obrátil a svištěl pozadu. Navíc se stanoviště Williama Downeyho za tichounkého hučení hydrauliky vysunulo do samotné přídě, takže se z původně pilotního místa stala střelecká věž, vyzbrojená maserovým čtyřčetem, kombinovaným s klasickým letadlovým kulometem, používaným za Proximské války.

Pán much zaměřil obě blížící se střely laserovými paprsky. Ty se začaly cukat, aby unikly ze zaměřovacích křížů, ale to už Bill tiskl spoušť čtyřčete, až mu palec zbělel. První střela dostala zásah a rozstříkla se po obloze jako ohňostroj při svátku Nezávislosti. Druhá střela provedla několik výkrutů, ale Pán much vyslal z torpédových zásobníků Blackhawk raketku, která byla nedílnou součástí kyboptéry, tedy obsahovala veškerou její inteligenci, a byla sakra hbitější.

Dostihla unikající střelu, chvíli se držela v jejím těsném závěsu, jakoby si vychutnávala její zběsilé kličkování a potom jako levhart na antilopu skočila na tělo rakety a zakousla se jí do naváděcí hlavice. Raketa se odchýlila od původního kursu o devadesát stupňů směrem vzhůru a pak byl vidět jen ohnivý ohon a v bezpečné dálce záblesk exploze.

To už ale posádka Pána much musela čelit horšímu nebezpečí. Nejdříve na radaru a posléze i v optice se objevily dvě těžké stíhačky třídy Ghost, typ G-15.

„Ale – to přece není možné!“ ozval se Harper senior.

„Tati, to jsou stíhačky speciálních GALAjednotek.“

„Vždyť zóna Skořápky – stejně jako všech dalších kravích planet – podléhá přísné blokádě, kterou střeží výhradně GALAarmy,“ jako ve snu citoval Galaktický zákoník Harper.

„Jak se sem ty mašiny dostaly? Vsadím boty, že piloti naposled viděli armádu tak možná na přehlídce.“

„Ty myslíš…“

„Vím. GALAarmy přece využívá Přepravy z více než osmdesáti procent. Likvidace kaňonu a krav by ji zničila.“

„Proč tedy nezasáhne?“ zeptal se malý Joe.

„Psychokinetika, chlapče. Psychokinetika.“

„Já bych to teď spíš nazval: psychopanika,“ podotkl Harper senior. A sám pro sebe se zašklebil.

„Silové pole proti světelným a vlnovým zbraním již aktivováno během vašeho plodného dialogu,“ ozvala se kyboptéra, napodobila zívnutí a pokračovala: „Kontakt střelných zbraní asi za dvacet vteřin. Jakou zvolíme obranu?“

„Totální,“ zamumlal William, pozorně zaměřil levou stíhačku, vypadala v kříži jako moucha lapená v síti, a začal postupně vypouštět veškeré projektily, které Pán much vlastnil.

„Doufám, že o ten druhý krám se postaráš?“

„Ano, pane. Už se tak děje.“

Pánem much otřásla první vlna zásahů. Samotný stroj sice neutrpěl vážnější zranění, ale silové pole znatelně zesláblo. Další vlna úderů přišla od druhé stíhačky. To už bylo horší.

„Tak do prdele, kdy to dostanou… Konečně.“

Zaměřená stíhačka se první Billově salvě vyhnula lehkým obloukem, ale zato si přesně naběhla do oblasti výbuchů několika šrapnelů. Když se začala potácet a z nádrží jí tryskaly gejzíry paliva, byla pokropena rojem kulometných projektilů. Ty jí sice neublížily, ale jiskra, kterou vyvolala jedna střela, stačila na to, aby se z duhových gejzírů staly duhové plaménky – a ty se spojily do exploze, která rozmetala letoun i posádku po obloze.

Druhý stíhač se měl na pozoru před tím pazdrátem, jak ještě před chvílí jeho kolega nazval bizarní stroj. Pazdrát zatím vítězil. A kolega už patří mezi drahé zesnulé.

„Zadní útok, úhel třicet dva!“ varoval letce radar.

„Co to je za…“

Více sdělit nestačil. Jeho vlastní samonaváděcí střela, kterou vyslal do boje před deseti vteřinami, ho zasáhla přesně do kabiny. Zahlédl ještě, jak se z rakety odlepila štíhlá, lesknoucí se stužka, a už jen pozoroval jako ve zpomaleném filmu blížící se žlutou hlavici – a snad spatřil i obtékání vzduchu kolem její špice. A sledoval, jak proniká pancéřovaným sklem kabiny; sklo se pokrylo neprůhlednou pavučinou, potom v něm vykoukl vesele žlutý hrot rakety; ale to už spustila rozbuška. Takže pilot ani nemohl tvrdit, že mu raketa rozrazila čelo – protože výbuch rozdrtil celý letoun na atomy.

Od země se však řítilo dalších pět strojů. Stejné typy, a navíc pilotované patřičně vzteklými letci. Nikdo nepředpokládal, že se tenhle verneovský Pán světa ubrání supermoderním bojovým letounům Bílých baretů. Ale o to víc to teď schytá.

„Těch kaubojů se bát nemusíte,“ ozvalo se ve sluchátkách přileb, když se velitel letky předtím zběžně optal na stroje honáků. „Ti mají toho svýho Coopera a psychokinetiku. Do soubojů, které se jich přímo netýkají, nemohou zasahovat.“

„Rozumím. Pokračuji v akci. Za třináct sekund aktivujeme lasery, po nich vypouštíme rakety a na závěr toho bigglese rozstřílíme na hadry maserovými granátomety.“

Oslnivé linky laserů prosvítily oblohu – a před nechráněným, skoro bezbranným Pánem much sklouzly po něčem neviditelném, odrazily se a vyrazily k zemi. Jejich zásahy odnesl jenom zelený střevlík, který se nacházel na prašném povrchu planiny Duchů, tři centimetry od dopadu jednoho ze světelných břitů.

V okamžiku vypálení raket se stalo něco, s čím nepočítal ani sebevědomý hlas ve vysílačce, který právě řval: „Naperte to do nich naplno. Už končej. Už se nemají čím bránit.“

Pán much se sice ještě měl čím bránit, ale nepotřeboval to. Hypernautičtí oři s honáky v sedlech vtrhli na bojiště a chlapci švihli stamílovými biči tak šikovně – jak jinak –, že zasáhli rozbušky raket jenom pár yardů od mateřských letounů. Popisovat následující exploze raket, letounů a jejich bohatě vybavených zbrojnic by bylo nudné. Snad je dobré jenom se zmínit o pozdějším zábavně pyrotechnickém výrobku, který nesl hrdý název „Petarda pěti pilotů“. Šel dobře na odbyt.

* * *

„Tak vás tady vítám, dobrodruzi,“ usmál se o několik minut později farmář Seal Westley. „A někoho tu pro vás mám. Myslím tím vás, Harpeři.“

Westley ani nemusel nic říkat, protože Sarah už nevydržela stát za závěsem a s jeho posledními slovy vběhla do místnosti. Vrhla se otci kolem krku a jednou rukou k sobě zvedala malého Joea, který zase nebyl tak malý, jako naposled, když se s ním loučila na rodné planetě. Oči plné slz neměla jen ona, ale i táta. Jenom Joe si říkal, že ta ségra blbne jako dřív – a navíc ho pitomě svírá kolem pasu tak, že mu chodidla plandají dobrou stopu nad podlahou – a rukama se snažil aspoň vyškrábat se nahoru. Trapas. Tolikrát si připravoval hrdé podání ruky nejstarší sestře, která odlétla s honáky, tolikrát si nacvičoval v zrcadle grimasy hrdinů z tridea, a teď se tu potácí mezi podlahou a stropem jako blbě vyřezanej Pinocchio.

Konečně se vymanil z láskyplného sevření a zavrčel:

„Ahoj, Sáro. Kde je Brian?“

„Zde jsem, hrdino několika světů,“ zasmál se od dveří Westley junior, přistoupil k chlapci a podal mu ruku. Ten stisk upřímně opětoval a v tu chvíli zapomněl na ponižující entrée.

„Briane, Sarah – stýskalo se mi po vás.“

„Nám taky,“ řekla Sarah a pohladila brášku po vlasech.

Ve vstupní hale, obložené jasanovým dřevem, se setmělo. Místo poplašného románového povykování a barvitě popisovaného zmatku se neozval ani pověstný jasný rozkaz, ale pouze se sporadicky rozsvítilo nouzové osvětlení.

„Volám honáky v sektoru lodě,“ pomalu pronesl do volného prostoru místnosti Westley senior. „Máme tady problémy. Vypadá to na neregistrované slapové pole. Co s tím budete dělat?“

Z prostoru se ozval hlas starého kovboje Roy Beamanna:

„Seale, začínají se nám plašit březí krávy. Jedna z nich právě prošla naším čtvercem. V panice transformují do slapových polí, takže tvoje označení problému je, bohužel, správné. Bezprostřední nebezpečí ale nehrozí. Za minutku prolne do výběhu, kde už na ni čekají chlapi s lasy.“

„Výborně,“ pochválil Westley lidi venku a sám se na mžik vrátil do vzpomínek – kdy sám na ořích začal krotit první krávy, pomáhal při porodu ze skořápek a chytal do lasa zdivočelé kusy. Laso byl slangový výraz, který se v odborné řeči skládal ze supernesrozumitelných slov, složených ze superučených výrazů, a znamenalo to asi něco jako lighting antigravitation superlaser overcatch. Taková lasa, když se vystřelila v koordinaci několika ořů, byla schopna chytit do svých sítí menší měsíc a katapultovat ho do nejbližší hvězdy. Stejně jako bylo jediné laso schopno zkrotit býka, který se rozhodl uniknout z ohrady pomocí slapových útoků. Lasa byla vrhána složitou podprostorovou strukturou subatomárních vírů, řízených antigravitačními chrliči; a při dosud nejmohutnějším křížovém použití – během ochrany hvězdné soustavy XXIII-rd Century Fox před Lucasovým rojem asteroidů – vypadala úplně stejně jako galaktický zabiják Pavučina.

Gigantická, světélkující síť s pravidelnými liniemi i teď obklopila zpanikařenou krávu, spíše její obrysy viditelné pouze radary ořů, a zavedla ji do uvolněné ohrady, kde už byly připravené těžkotonážní emitory mí-záření, které krávu omámily a na pár hodin spolehlivě uspaly.

V lodi se opět rozzářila světla.

„Pojďme ke mně,“ pozval Westley návštěvníky mávnutím ruky.

Interiér farmářské lodi byl oním podivuhodným – a mnoha lidmi odsuzovaným – skloubením světa supertechniky a pradávné symboliky a zvyků. Asi jako dodnes mají dálkoví řidiči na všech planetách svůj slang, výzdobu kabin i celých tahačů; a to vše se odvíjelo z druhé poloviny dvacátého století, doplněné závěrem století jednadvacátého, kdy se součástí dálkařského folklóru staly obyčeje prvních driverů na Marsu, Venuši a zejména na ledovém Plutu.

Tady mohl Joe Harper se zatajeným dechem pozorovat to, co už sice znal z tridea – ale tohle bylo skutečné. Skutečné byly vznášející se pojízdné chodníky, skutečné byly kůže, rohy a parohy na dubových fošnách, sáhnout se dalo na biosenzory, vypoulené ze stěn, stejně jako se dotknout prastarých i nejnovějších zbraní, rozvěšených všude po lodi, a to nejen pro parádu. Chvíli byl nesen oněmi chodníky, chvíli kráčel po ručně tkaném aztéckém koberci, jednou byla jeho tvář osvětlena příjemně žlutavými výbojkami, podruhé byla osvětlena stejně příjemnými loučemi. Záleželo na tom, kterou sekcí lodě se právě pohyboval. A ten mezihvězdný manýrismus kupodivu nebyl na úkor vkusu.

„Jsme tady,“ ozval se konečně Westley. Vstoupili do otevřených dvoukřídlých dveří; spíše brány, protože výška přesahovala čtyři yardy. Farmář pokynul přítomným, aby se posadili. Nad hlavami jim plápolalo stotřináct svící na masívním mahagonovém lustru. Podél kruhových stěn, ověšených panoramatickými obrazy dávných i nedávných bitev, cest a úspěchů honáků a krav, trčelo do prostoru deset pochodní. Opět tu byla ta kombinace starého a nového světa – klimatizace sice nechala ve vzduchu vůni hořícího dřeva, ale nadbytečné teplo a kouř odváděla neznámo jak, neznámo kam. Joe na všechno tiše zíral. To budou ve škole mrkat.

„Takže vás tu všechny vítám, zdravím i všechny honáky na on-line příjmu… To je uvítání blbý jak v trideu,“ smutně se usmál Seal. Na chvíli se odmlčel a zapálil si havano. Párkrát potáhl, vydechl onen pověstný modravý oblak kouře a pronesl:

„Je to špatný. Je to opravdu špatný.“

Ticho.

„Máme sedm březích kusů. Začínají se plašit. Máme co dělat, abychom zklidnili celé stádo. Zatím to máme po tom útoku pod kontrolou. Ten útok… Na něm byla zvláštní jedna věc. Brian na to vlastně přišel první. Briane?“

Modrozelené oči matné únavou pohlédly na otce s němou výčitkou. Brian se zvedl, rukama se opřel o desku stolu, kývl hlavou a spustil:

„Honáci i farmáři to už viděli. Rád to ale ještě zopakuji.“ Za ním se ve vzduchu zobrazil holografický glóbus Skořápky. Brian ukázal rukou ke dveřím, odkud vzduchem přilétala kráva; světelný model měl něco kolem dvou palců. Prolétla nad hlavami přihlížejících, oblétla planetu a nalétla na ni z východu, tedy ve směru kolmém na jihoseverní linii kaňonu Vajec. Obraz se zastavil a nedočkavě se tetelil na pokračování.

„Tohle mne zarazilo. Sešli jsme se všichni v saloonu, a když jsem to probral s nejlepšími stopaři, potvrdili mi moje podezření. Té krávě nešlo o to, aby pomohla teleti v kaňonu.

První rozpor – na planetu nezaútočila matka telete. To byla oficiální verze. Ano, matka telete byla přítomná útoku, ale… Na planetu zaútočila kráva, která měla cejch prodaného kusu. Její útok ale vypadal jako útok člověka; chladného stratéga, kterému jde o likvidaci klíčových bodů odporu. Například jako ohniska byla zvolena i sídla indiánských kmenů – které dokážou takřka přesně odhadnout pohyb krav po Galaxii, a to bez náročných technopomůcek.

Druhý rozpor – smrtící útok v poslední chvíli zlikvidovalo cílené energopole, které se rozprostřelo nad napadenými oblastmi. Tady máme rekonstrukci toho okamžiku. Vyčetli jsme ze stop v prostoru důkaz o pobytu další krávy. Tentokrát šlo o pravou matku uhynulého telete.“

Z jedné krávy na holografickém modelu vytryskly gejzíry světla a ve vlnách se valily na zvrásněný povrch planety. Když došlo ke kontaktu světla a temného povrchu, bezprostředně nad povrchem se zmaterializovala průsvitná matka telete, a od ní vyšlehlo světelné pole, které se rozprostřelo nad Skořápkou.

„Nikdo si nevšiml přítomnosti druhé krávy; jenom to později potvrdili ollahalští šamani. Druhá věc je horší – po té útočící se slehl prostor. A stopaři místo stop krávy našli v okolí planety jiné stopy. V atmosféře planety se objevily stroje. Stroje, které tady nemají co dělat. Dnes už víme, že jde o armádní stíhačky, které nepatří pod velení armády.“

„Kde se tady ty mrchy vůbec vzaly?“ ozval se Bill. „Celá oblast je kontrolována barety GALAarmy, i kybermajáky; a ty spolehlivě hlásí průnik jakýhokoliv tělesa. Teda – kromě krav, které v jiných dimenzích neregistrují… To je ono! Ta kráva v sobě přinesla nejen stíhačky a křižníky, ale i carbosaury.“

„Teď zbývá vyřešit jen malou technickou věc – jak se podařilo špičce Společnosti uniknout z Blackgoldu?“ poznamenal Brian.

Na těžké dubové dveře se ozvalo zaťukání. Takřka nebylo slyšet.

„To je malé občerstvení. Pomyslel jsem si, že po té honičce i po bojích s carbosaury vám třeba káva přijde vhod,“ poznamenal farmář Westley a pravil:

„Volno.“

„Já si dám colu,“ přihlásil se Harper junior.

„Cola bohužel není,“ řekl Kuzněcow.

* * *

Hrabě zvolna vkráčel do dveří, s milým úsměvem na tváři, provázen gardou zabijáků ve stříbrných stetsonech. Nažhavené hlavně impulzátorů vypadaly jako prskavky na podařeném mikulášském večírku. Jenom duhové konfety chyběly.

Honáci v mžiku třímali v rukou kolty a Brian za sebe schoval Sarah a Harper senior juniora.

„Hrabě, sice jste vešel se zaklepáním,“ potichu řekl stále sedící Westley, „ale zapomněl jste předem poslat alespoň navštívenku. Příště tak učiňte a nerušte jednání, na které nejste zván.“ Farmář dokonale skryl překvapení z téhle návštěvy, ale neskryl ho – a vůbec se o to nesnažil – Bill Downey.

„Vy kojote, jak se můžete vůbec opovážit vkročit…“

„Ukažte tomu nevychovanému starci pověřovací listiny,“ pokynul Ratmanovi hrabě a dál klidně kráčel ke stolu. „Pravda, dostat se přímo sem nám dalo trochu práce. Pár vašich lidí nebude mít ani pořádný pohřeb, protože se rozplynuli v anihilačním proudu těchto skvělých hraček,“ mávnul Kuzněcow směrem k hnědokhaki kamuflovaným zbraním Gardarů. „Někteří zase budou v rakvi s oddělenou hlavou nebo děravým břichem, to podle toho, jak nás napadlo střídat obranné prostředky. Apropó, váš starý dobrý stopař Roy Beamann to už má taky za sebou. Ten sentimentální děda nás dokonce vyzval na souboj. Zapomněl, že hovoří s Gardary. Než dořekl výzvu, náš člověk ho rozřízl po délce jako chřestýše; takže teď už máte proslulé stopaře dva. Jen trochu nefunkční.“

„Dobytku,“ zachroptěl tiše Harper.

„To je sestava!“ taktně ignoroval nevhodné oslovení Kuzněcow. „Stará trojka – Harper, Westley a Downey. Vás jsem pohromadě neviděl od té doby, co tak nešťastně skonal věrozvěst Cooper. Ještě tady chybí ten potrhlý medvědář, už ani nevím, jak se jmenuje. Ale byly to zlaté časy co? Velká pětka… Jupííí.“

To jupííí pronesl mrazivě – a snad i on sám na okamžik zavzpomínal na zaváté old times, good times. Chvíli netečně mlčel a prohlížel si známé, jemu tak dobře známé obličeje.

Vrátil se zase zpět. Do nemilosrdného boje o všechno.

„Je to sice faux pas – ale zaslechl jsem vaší debatu. Můj odchod z Blackgoldu – neříkejte tomu útěk, to je ošklivé slovo – vám zřejmě nezapadá do jinak už šikovně sestavených indicií, které jste poskládali do hezké mozaiky. Co se týče té vězeňské planety: kápem a zároveň hlavním dozorcem je kdysi odsouzený vrah Coopera. Pamatujete?

‚Co vlastně učinil pilot Lee Harwey Moswald? Zachránil, nebo zabil?‘ Bylo to nechutné, ale obětoval jsem ho. Dostal doživotí, tak jsme z něj udělali hlavního dozorce. Vždycky jsem si pochvaloval spolupráci s Parlamentem. Ten Moswald, jak dobře víte, byl náš věrný; ostatně chudák Garcia Cooper to taky tušil, když ho spatřil. Ale bylo už pozdě – pro něj. Ošklivá havárie…

Zdaleka však nejde jen o Moswalda. To bylo jen kolečko v tom, co se roztočilo – a roztáčí se dále. Krávy, které nám tak vydatně pomohly s carbosaury i stíhačkami, jste nemohli vystopovat. Ani tady u Skořápky, ani kdekoli jinde. Zbavili jsme je cejchu i signačních stop. Vím,“ kajícně sklonil hlavu Kuzněcow a šibalsky blýskl šedýma očima po nedobrovolných posluchačích, „nesmí se to. Je to přísně zakázané. Ano! Ale máme takových jen pár; a věřte – hodí se vždy. Je to něco jako Zem-TEX, neznačkovaná chemikálie pro teroristy. Jenom s tím rozdílem, že teroristé ničí – a my budujeme!

Proto nikdo v Galaxii nemohl nalézt naše černé kusy. Jenom ti zatracení rudoši o nich věděli. Proto jsem je chtěl dostat jako první. Nu, ještě není všem dnům konec.

Ještě ke carbosaurům: ztráta Koh-i-nooru Dvojky mne zarmoutila více než ztráta matky. A tu jsem měl opravdu rád…“ Hrabě se ledabyle pokřižoval. „Měl jsem to těm hajzlíkům zprvu za zlé. Ale pak jsem si uvědomil, že mi ti krystaličtí drobečkové mohou být v budoucnu nápomocni. Takže zatímco všichni žili v bláhovém přesvědčení, že ty ještěrky byly zničeny dle příkazu Bezpečnostního výboru, my jsme jich pár už v té době stačili přemístit – a hádejte kam?“ Kuzněcow se upřímně zasmál. Od srdce.

„No přece na Blackgold, na tu špinavou uhelnou planetu plnou lágrů, jak tomu říká spodina. A zatímco se Moswald staral o ty potvůrky, náhodou jsem se na tom samém místě, díky nezávislému soudu, ocitl i já. To víte, pánové, tu Studánku vám nezapomenu.

A shodou okolností se právě kolem Blackgoldu pořád motaly ty neoznačkované krávy a něco nakládaly a vykládaly…“

Promnul si spokojeně dlouhé prsty, až to zapraštělo.

„Nu, a vaše detektivní skládanka je skoro celá. A teď si přečtěte ten dekret, ať pokročíme dále. Galaxie čeká. Parlament i sám Císař žádají výsledky. Po útěku jsem Vládce osobně navštívil s několika zajímavými politiky a vysvětlil mu plán o nebývalých možnostech rozšíření Přepravy, bez těch vašich věčných kvót. On mi udělil amnestii a mimořádné pověření. Zde ho máte.“

Westley dočetl pergamen, který mu obřadně předal Ratman.

„To je podvrh. To není možné!“ přestal se ovládat a celý brunátný udeřil pěstí do stolu.

„Klid, farmáři,“ usmál se Kuzněcow. „Pusťte si občas trideo. Myslím tu vaši nezávislou TGM. Právě teď začínají zprávy,“ luskl prsty. Dva Gardaři vytáhli ze zadních pouzder tridea a nade dveřmi se objevila lhostejná tvář Joanny Hi-Oll. Její pokožka byla bílá jako alabastr a s tenkým praménkem ofiny padajícím až na tvář vypadala jako sirotek z Červené knihovny.

„Hlavní argument pro vstup skupiny hraběte Kuzněcowa do pásma Shell tkví v samotném rozhodnutí Rady, která po předběžném prošetření tragických událostí na Skořápce pověřila hraběte, jakožto člověka v oboru Přepravy erudovaného nade vší pochybnost – zde cituji zprávu Rady –, aby řádně prozkoumal okolnosti i možné důsledky uvedených událostí na planetě Shell a zhodnotil akce farmářů a honáků v souvislosti s bezpečností této planety i hyperprostorové Přepravy jako takové.“

Joanna odříkávala slovo za slovem jako automat na žvýkačky Grizlly Spermint. A tvářila se podobně. Jakmile dočetla text, pohlédla naléhavě do kamery – ale následoval střih. Na obrazovce se teatrálně zvětšovala kopule Bílého dómu, sídla Parlamentu. Bílé domy zřejmě odjakživa přitahovaly vládce i jejich protivníky, a copyright Bílý dům s nepatrnými obměnami putuje politickým slovníkem ještě od dob těch prvních kovbojů, putujících v Conestoga Wagoonech krytých bílými plachtami a ozbrojených pětirannými Pattersonovými kolty s perleťovými rukojeťmi.

Kamera pronikla žebrovím kopule a zabírala postupně řady v jednací síni, až stanula před předsedajícím, který právě horlivě mával rukama – a také mluvil:

„… a proto po dlouhém a pečlivém zkoumání naší nezávislou komisí doporučujeme z výše uvedených důvodů tyto závěry:

Za prvé – dopravní společnosti, které vznikly po zániku bývalé a jediné Společnosti, opět navrátit pod jednotné vedení, a to přímo kontrolované naší nezávislou komisí.

Za druhé – v rámci dokonalé integrity chovu a dalšího efektivnějšího využívání krav převést komunitu takzvaných honáků pod toto jednotné vedení. Stačí totiž, jak jsem již naznačil před chvílí, prolistovat starší ročníky Katastrofických ročenek. Skupina těchto podivných asociálů v nich vždy hraje hlavní roli.

Za třetí – nejen proto, že hrabě Georgij Kuzněcow byl jedním ze zakladatelů hyperprostorové Přepravy, nejen proto, že se osobně znal s legendárním J. G. Cooperem, nejen proto, že v čele Společnosti stál přes tři desítky let – ale zejména také pro jeho odborné kvality, šlechtický původ a v neposlední řadě i pro jeho pevnou morálku, kterou nezlomilo ani několikaleté potupné věznění na Blackgoldu – pro to vše ho tato komise doporučuje veleváženému Parlamentu jako jediného pravého kandidáta na post vedení zcela nové – a lepší – Společnosti!“

Bouřlivý potlesk se vytratil ve fade-outu, ale malému Joeovi, který to vše pozoroval zpod otcovy paže, ten potlesk připomínal umělé potlesky a smíchy, provázející kabaretní výstupy pravěkého komika Mr. Brewera, méně slavného následníka Mr. Beana.

„Táto, tomu přece nemůže nikdo věřit!“

„Ty můj kluku malej, možná tomu nikdo nevěří, ale… Víš, teď asi začíná jiná historie.“

„A co krávy?“

„Ty naše lidské problémy nezajímají. Když se o ně bude dobře starat někdo jiný, budou sloužit jemu. Éra honáků skončila.“

„A co psychokinetika?“

„Myslím, že tímhle skončila i ona. Škoda. Pojď.“

Malý Harper se tiše rozplakal…

A neplakal jenom on.

U dospělých to však byly slzy bezmocného vzteku.

Kapitola VIII.

Přípravy na boj (dle Coopera)

„Co ta poslední várka? Už je hotová?! To je doba! To je adaggietto, jako v mém Requiem!“ hulákal vzduchoplavec a všeuměl Narne na celou jeskyni. Vlasy měl rozcuchané a vousy upatlané od toho, jak si neustále do nich vjížděl rukama, oči lesklé horečným zaujetím pro věc; a vyzáblé ruce protkané silnými modrými žilami, v souladu s ostatními částmi těla neklidné. Teď právě svíraly křehkou skleněnou baňku a v ní bublající čarodějnický lektvar, či co to vlastně zase ten podivín vynalézal. Přísada do sklářské hmoty. Tajemná přísada. Viva Alchymia!

„Hele, člověče, a nechtěl byste si to žhavý sklo konečně nalejt do krku?“ ozvalo se od třetí pece. Zrzavý sklář s postavou King Konga si odplivl, a potom rozvážně, tak jak to dělal celý život, pomalu rozevřel formu.

„Paráda,“ zahučel. „Ani jeden kus vadnej.“

Narne už stál za ním a pozoroval ho.

„Malcome, jsem rád, že se ti práce daří. Ale je to nějak moc adagio.“

Obr se k němu otočil, shlédl dolů a upřel pohled na poskakujícího vědátora. Ruce se mu mimovolně sevřely v pěsti.

„Narne!“

„To je v pořádku, amabile bambino, neomlouvejte se. Vím, že rychleji to neumíte. Alespoň že co činíte, kvalitně činíte.“

Malcom rozšířil oči údivem, odfoukl si jako přetopený kotel, rozevřel pěsti a lehce, aby toho střízlíka nepřizabil, ho plácl po zádech: „Tak kterou baňku chcete vyzkoušet nejdřív?“

Narne se po srdečném úderu trhavě nadechl a chvíli hleděl na osm různých tvarů. Oči mu jezdily sem tam, mozek simuloval samotnou zkoušku… „Tuhle.“

„Tak si ji zchladíme. A vy mi zatím přineste pivo. Stejně teď nemáte co dělat. Dík.“

Narne zakroutil hlavou a vydal se pro džbánek piva k sudu, který byl ponořen do ledového jezírka v zadní části jeskyně.

„Pane Narne, můžu s něčím pomoct?“ ozval se chlapec, který táhl dřevěný vozík s prázdnou formou ke druhé peci.

„Gracia, chlapče. Vidím, že máš sám práce dost.“

„To ne. Jenom dotáhnu tu formu támhle a pak zase budu tak půl hodiny čekat.“

„Sí. Tak to je jiná. Mohl bys teda dojít pro džbánek piva? A donést ho k první peci, tomu příšernýmu pomalýmu hromotlukovi?“

„Jasný. Za chvilku jsem tam.“

„No tak to ti teda děkuju, chlapče… Éééáúú – a jak se vlastně jmenuješ?“

„Harper. Joe Harper. Joe Harper junior.“

„Počkej, attention, ty jsi Harper?!“

„Ano.“

„Od honáků?“

„Ano.“

„Tak to pro to pivo půjdeme spolu. Půjč mi to, já ti s tou károu pomůžu.“ A tak rozlehlou jeskyní kráčeli vedle sebe muž s vlasy Alberta Einsteina, dle některých podivín, dle jiných génius, dle zbylých obojí dohromady – a vedle něj chlapec, který patřil k těm několika málo stovkám smrtelníků, jež honáky znali osobně; chlapec, který před pár lety překvapil Galaxii svou rozvážností, když byl unesen se sourozenci na bitevní křižník Trismarck. I díky jemu bylo usvědčení Společnosti před soudem jasnější a výmluvnější.

„A co pappino, staví se tu brzo?“

„Teď je u Ollahalů. Potom letí se strejdou Billem…“

„Myslíš slovutného nebeského lovce Williama Downeyho?“

„Ano. Potom s ním letí do Star Orleans. Do zbrojovky.“

„Ach ano, vždyť mi to říkal. Ta má hlava. A objeví se vlastně až pozítří, viď?“

„Ano, pane Narne. Až pozítří…,“ zachvěl se chlapci hlas.

Jestli pozítří už nebude pozdě, pomyslel si Narne a mlčky poklepal chlapci na rameno.

Neboj se, ty kluku čiperná… Ještě jsem tu já!

Když se po chvíli vraceli s pivem pro skláře, Narne mrknul na Joea a pozvedl husté, štětinaté obočí.

„Teď se jenom koukej, he.“

„No, konečně jdete… Ale jinak nic ve zlým, Narne. Vždyť víte, že jsem to s tím pivem myslel z legrace. Já si vás vážím, ale tomu vašemu věčnýmu rejpání se nějak bránit musím. No a s tím pivem se to povedlo, ne?“ zasmál se Malcom, bodře plácl vědce po hubeném rameni, převzal od něj džbánek a zhluboka si přihnul.

Vousy zarostlý ohryzek běhal po krku jako píst, nahoru, dolů, nahoru, dolů, sklář měl žízeň opravdu k pohledání. Joe ale pobaveně hleděl na Narneho; ten hbitě vklouzl mezi ještě vlažné pláty, na nichž stály již chladné skleněné baňky. Šikovně, aniž o sebe byť jen ťukly, vytáhl jednu křivuli a zamířil ji otvorem na lokajícího skláře. Naslinil si prsty druhé ruky a ukazovákem přejel po okraji křivule.

Třesk!

Joe údivem rozevřel oči.

„Krucinálfagot, co to je?!“ rozkřičel se Malcom. Však také bylo proč. Džbánek, ve kterém byly čtyři pinty piva, se s ostrým prasknutím rozpůlil vedví a chmelový mok vychrstl na hruď a břich, obé mohutných rozměrů, teď už ztichlého skláře. Malcom nehybně stál, v ruce držel za ucho část džbánu – a hleděl s údivem a úctou na toho malýho roztěkanýho vychrtlíka.

„Teda Narne, jestli tohle bude fungovat, máte u mě pořádnou dávku kukuřice. Myslím tím kartón Jima Beama.“

* * *

Joe Harper senior se s Dlouhým bílým vlasem krmili pffefersteakem z brizoního býčka. K tomu pokusovali smažené výhonky prérijních bambusů, které namáčeli do makšalí omáčky.

„Teda Bille, jestli tohle bude fungovat…“

„Nevím, proč by to nemělo fungovat. Musíme najít ten správný kotlík. Ollahalové sem snesli všechny kotle a nádoby z napadeného tábora a také z wigwamů šamanů samotářů. Za chvíli uvidíš.“

Harper si utřel jelenicí ústa, poslední sousto dle místních zvyků věnoval ohni, napil se minerální vody, hlasitě si říhl jako vyjádření pochvaly hostitelům a počkal, až ten samý obřad provede i William Downey.

„Vzácní přátelé nechť nyní vejdou do svatyně Velkého Xanitoua.“ S pravou rukou na hrudi se náčelník Hvězdné kopyto lehce uklonil a druhou rukou pokynul směrem k nedalekým obeliskům. Před skalní stěnou stály čtyři vztyčené, hladce opracované pilíře a na zabroušených vrcholech nesly vodorovný kvádr velikosti železničního vozu. Na něm byl reliéf nebeských krav, doprovázejících pláněmi Věčných lovišť samotného Xanitoua. Harper, vyznavač prehistorických umění, a pozemského zvláště, jenom udiveně kroutil hlavou nad takřka shodnými liniemi reliéfu s obdobně pojatými freskami i reliéfy v egyptských a mayských hrobkách a chrámech. Každá civilizace prostě musí projít daným stádiem vývoje, jak to stanovila psychohistorie, a příslušníci každé civilizace spolu bojují způsobem, který takřka neomylně odhaduje psychokinetika. Seldon a Cooper, dva giganti, na jejichž ramenou stojíme, pomyslel si Harper, abychom dohlédli dále. Abychom zvítězili.

Zatím ale prohráváme. Na celé čáře…

Uplynulo několik týdnů a celá Galaxie ještě naplno žila událostmi, které vyvrcholily obsazením a konfiskací farmářské lodi a příslušejícího majetku. Parlamentní komise posléze potvrdila závěry, ke kterým ve svých veřejných projevech dospěl šéf obnovené Společnosti, ctihodný hrabě Kuzněcow. Tiskovým mluvčím Společnosti se stal Mr. Ratman, rtuťovitý, duševně hbitý človíček, který byl nezávislým tiskem přirovnáván ke Goebbelsovi. To byl ve středověku ministr propagandy Třetí říše; a tyto nezávislé informační zdroje nápaditě porovnávaly proslovy tehdejšího válečného zločince a současného mluvčího Společnosti. I paralelně vysílané záběry z veřejných mítinků a projevů byly gesty, mimikou a rétorikou obdivuhodně shodné:

„Vůdce Společnosti je tu od toho, aby vás osvobodil! Vůdce Společnosti vás chce chránit! Vůdce se za vás obětuje! Proto se i vy obětujte za něj! Buďme jeden organismus! Společnost, národy Galaxie a Vůdce!!!“

„Ein Reich, Ein Volk, Ein Führer!“

Jenže nezávislá masmédia tvořila všeho všudy několik procent v gigantickém mlýnu sedmé velmoci. Tak se tyto osamocené hlasy braly v potaz jen jako bzukot obtížného hmyzu. A informační mlýny, na rozdíl od božích, melou rychle, hrozně rychle – a také jistě.

Lidstvo se konečně dozvídalo, v jakých rukou to vlastně Přeprava byla: jaká sebranka ovládala Galaxii pomocí nebohých bytostí, přezdívaných – krávy! Jak potupné!

Hrabě Kuzněcow ve svém inauguračním projevu, při opětovném uvedení do vedoucí funkce Společnosti, navrhl mezihvězdný plebiscit o názvu galaktických tvorů. Svůj návrh uvedl jen jako příklad, který se však ujal v bleskovém on-line referendu na trideu.

Kravám se začalo říkat – Bytosti.

A honákům – vyvrhelové.

„Nechceme žádné hony na čarodějnice,“ usmíval se Kuzněcow. „Nechceme ani trest pro tato nezodpovědná individua – protože víme, že by stejně nepomohl.“

Potlesk.

„Navrhuji pouze, aby tito pánové a dámy byli zbaveni možnosti jakkoli cestovat. Jakkoli. Ať zůstanou na těch planetách, kde jsou. Jenom ať neškodí našemu vesmíru. Naší Galaxii!“

Bouřlivý potlesk.

Hrabě věděl, co říká. Honáci bez možnosti vzájemné komunikace se samotnými krávami – a díky dalším zákazům, které nebyly nikde publikovány, například i zákazu meziplanetárního spojení, včetně GALAnetu – bez toho se stali neškodnými odbojnými skupinkami, jakých je v Galaxii nespočet.

Veškeré oře, farmářskou loď, krystalické registry cest, intervaly zastávek pro krávy, lasa, značkovací železa, podprostorové pasti i kompletní honáckou výzbroj – kromě klasických koltů – vše zabrala dle zákona Společnost.

Veřejnost tleskala, když banda vyvrhelů opouštěla jeden z nejdokonalejších výtvorů, sestrojených lidmi – farmářskou loď. Nikdo už neupozornil na to, že farmářskou loď sestrojili sami vyvrhelové – a stále ji zdokonalují jejich potomci.

A krávy zatím…

Bytosti jako celek byly zatím lhostejné ke změně pánů. Několik telat i jalovic bylo sice zneklidněno, když místo známých, přívětivých biovln zachytily cizí a chladné, ale tato zvířata okamžitě dostala utišující prostředky. Kráva, jejíž tele právě dostávalo uspávací infrapolární vlnění, se vzbouřila, ale byla hned spoutána lasy a odvlečena do mimořádně robustně vystavěné světelné ohrady se zvláštní péčí.

Stádo bylo jinak klidné – a trpělivě vyčkávalo…

Březí samice, které znamenaly největší nebezpečí kvůli zničenému kaňonu Vajec, se podle slov samotného Kuzněcowa podařilo upokojit a přemístit na okraj Severního pásu, kde měly vyčkat rozhodnutí, jakým způsobem se mláďata po opuštění mateřského těla osvobodí z ochranných krytů – skořápek. Problematice březích krav byl věnován dokument, natočený autory slavného velkofilmu „Pyramidy – sůl Galaxie“.

Vesmírné bytosti nyní dostávaly nadmíru potravy. Kuzněcow zrušil ponižující a bolestné značkování. Přeprava v Galaxii fungovala dokonale a bezchybně, protože Společnost vrhla celé stádo, dosud ovládané honáky, do komunikační galaktické sítě. A sedmdesát bytostí – k současným stodvaceti, které zajišťovaly pravidelnou dopravu v Galaxii – to bylo věru posílení.

„Lidstvo na počátku rozkvětu!“ hlásaly palcové titulky nejprodávanějších, teprve třiadvacet posledních dnů vycházejících novin Companys New Day. Vlnící se palcové, trojrozměrné titulky s pohyblivými fotografiemi na titulních stranách – to nebylo jako ten plátek Star Cowboy Times, šířený kameloty a pošťáky na planetě Fountain, jenž se nyní stával oblíbeným terčem posměchu.

„Konec rozkvětu lidstva?“ stálo v tom prachsprostém tříbarevném plátku. A článek, který následoval, byl vskutku burcující. Krávy se totiž nemohou otelit v jiné než v naší dimenzi. Nemluvě o tom, že býci nyní slouží pouze k probíjení nových tunelů vesmírem. Jejich přirozená samčí bujnost se krotí fotonovými šoky. Takže – krávy a býci jsou neustále vytíženi mezihvězdnými cestami. Telata tudíž nemohou absolvovat cestu po kravích planetách. Jejich výkonnost je od počátku slabá, a bude ještě slabší. Shrnuto: současné dospělé kusy během tří set let vymřou a telata budou schopna poskakovat možná tak mezi sousedními hvězdami…

Když se tento nejapný, kacířský článek dostal do vysílání TGM – „Tu Hi-Oll opatrně izolujte. Klášterní Epsilon Indy pro ni bude vhodným místem k odpočinku!“ – byla okamžitě zrežírována beseda mezi Kuzněcowem a Westleym na veřejnoprávní GUN.

Farmář Westley si připravil argumenty, srozumitelné pro každého občana či dítě v Galaxii, ale beseda vyzněla zcela opačně.

„Vyhoďte toho ješitného dědka!“ zazněl jeden z hlasitých diváckých vzkazů studiem.

Seal důvěřoval informačnímu zákonu, který při přímých přenosech zakazoval použít virtuální realitu kombinovanou s hlasovou animací. Společnost však už pevně třímala otěže v rukou. Beseda, kterou viděli diváci, představila Westleyho jako neurotického, nenávistného starce se vzteky pokrouceným obličejem, který místo odpovědí stále vykřikoval: „Tomu stejně vy u obrazovek nebudete rozumět. Na to nemáte mozky! Jen se na sebe podívejte!“

Ačkoli tato slova Westley nikdy nevyřkl.

Bylo to technicky i režijně precizně zvládnuté divadlo. Byl to poslední hřebíček do rakve. Do té poctivé, dřevěné, hřeby pobité rakve, na jejímž víku spočíval obnošený kovbojský klobouk a zkřížené kolty s opaskem plným nepoužitých ostrých nábojů.

Honáci byli definitivně odstaveni na periférii společnosti.

Nebo – na periférii Společnosti?

* * *

Harper vzdychl. Jsou to těžké doby. A budou horší… Kráčel po svěží, namodralé trávě, vedle něj přítel Bill, za nimi náčelník Ollahalů, doprovázený jako vždy šamanem Kravím ohonem, a před nimi vstup do svatyně.

Mezi prostředními obelisky se černal vchod. Když Harper kráčel mezi megality a nad sebou doslova cítil tíhu času, zhmotněnou vodorovným kvádrem, pocítil marnost současného počínání.

„Bille, co tady vůbec teď děláme? Změníme tím něco?“

„Joe, já tě nepoznávám.“

„Vždyť už je rozhodnuto. Všichni oslavují Kuzněcowa jako Boha. Přinejmenším jako Osvoboditele.“

„Probuď se! Máme v rukou ještě pár trumfů. A ty musíme vynést! Krucinál, ty mluvíš, jak bys nikdy nehrál bridž!“

„Promiň, Bille. Už dlouho jsem ho nehrál. Je toho na mě poslední dobou nějak moc…,“ povzdechl si Joe. Pročísl si šedivé vlasy, pomalu zakroutil hlavou, jako by si narovnával krční obratle, podíval se na proslulého lovce a svého dlouholetého přítele, a znaveně se usmál:

„Neboj, už jsem zase v pořádku.“

„To jsem rád. Tady máš loka bourbona,“ podal Bill kamarádovi kůží potaženou placatici, kterou vytáhl z náprsní kapsy. Ještě teď, po těch letech na ní bylo možné přečíst zlatými písmeny vyvedený nápis To Proxima Wars Hero. V pozadí nápisu se skvěl císařský erb s korunou a orlem, třímajícím v pařátech spirálu Galaxie.

Harper senior si vydatně přihnul, poděkoval – a vkročil pověrčivě pravou nohou na první schod svatyně. Schody byly vytesané přímo do skály, za ta staletí už notně prošlapané; chůze po nich vyžadovala značné soustředění. Proto se oba bílí muži ani moc nerozhlíželi, ale s pochodněmi, jež jim u vchodu podali strážci svatyně, hleděli pod sebe, aby se jedním chybným krokem nezřítili ze strmého schodiště do hloubi posvátné jeskyně.

Když konečně stanuli na dně, mohli se rozhlédnout.

Bylo to ohromující.

Stáli na dně gigantické geody. Stopadesát stop se vzhůru vlnily a zužovaly stěny, pokryté souvislou vrstvou krystalů. Podobné útvary se nacházejí jen v jihoamerických horách na Zemi, kde se těží a prodávají po Galaxii rozpůlené pod názvem hadí vejce. Kamenná přírodní vejce, na vrchu zelená a uvnitř pokrytá zářivými krystaly, dosahují na Zemi délky desítek stop. Zde se tedy nacházeli uvnitř jednoho takového „hadího vejce“.

„Tam je vše připravené,“ tiše poznamenal Kravský ohon.

Oba přátelé se přestali rozhlížet a pohlédli na protější stěnu. Ze země se zvedala kamenná lavice a táhla se v půlkruhu podél poloviny obvodu dna svatyně. Před lavicí byly asi v pětiyardových intervalech do skály vyhloubeny kruhové otvory a z nich trčely sedm stop vysoké kůly z dubmenového dřeva, nasáklého chřestýším tukem. Taková pochodeň vydržela jasně žhnout i několik let. Oranžové, stálé světlo se odráželo v desítkách kotlů, kotlíků, pánví a všeho toho kuchařského náčiní, které Ollahalové už drahnou dobu používají, určitě od let, co na planetu přišli bílí lidé a nabídli jim místo jejich keramických misek kovové. Výměnou za ně získali obchodníci prvotřídní zboží; keramika Ollahalů se na centrálních burzách směňovala více než dobře.

Nyní však mohli Ollahalové oplatit bílým sběratelům stejnou mincí. Teď právě běloši zase potřebovali shromáždit všechny ty nádoby, které si indiáni během let od nich výměnou nastřádali.

„Kterou část svatyně hodláte obětovat?“ optal se náčelníka Dlouhý bílý vlas.

„Pokud bude třeba, tak celou,“ těžce pravil Hvězdné kopyto. Šaman s pohledem upřeným do skály pod nohama mlčky kýval hlavou, až mu copánky s korálky zvonily o masívní polirunové náušnice.

„To snad nebude nutné,“ podotkl Bill a otočil se na Joea.

„Tak jdeme na to…“

První údery do kotlů zaduněly prostorem. Kamenné palice, upevněné lýkovými lany k eukalyptovým rukojetím dopadly na další kotle. Kameny pocházely ze skály, tyčící se nad zničeným indiánským táborem. Z té skály, ze které se při výbuchu zápalné nálože uvolnily a dopadly na všude ležící kuchyňské náčiní. Právě v tom okamžiku totiž…

Bhrouuuuumhaaa! Umhaaa… Haaaou… dozněla ozvěna dalšího úderu a všichni fascinovaně pohlédli směrem, odkud se ozval zvuk drolící se stěny. Na protější straně se objevil útvar podobný kruhovým vlnám na vodě. Jako by do skály někdo hodil nějaký předmět a od něj se šířily krystalické vlny. A ty vlny hladce měnily pevné fialové krystaly na sypající se drť, jemnější než písek v poušti Nobi.

* * *

Po necelé hodině letu přistál Pán much s oběma protagonisty jeskynní zkoušky na nádvoří staré továrny. Omšelý nápis Dan Wesson na masívní dřevěné tabuli, pohupující se na skřípějících řetězech, mohl být pro náhodného kolemjdoucího znakem chátrající, neprosperující fabriky. Ale jen místní a zasvěcení věděli, že za záměrně ledabylým, neupraveným zevnějškem se skrývá jedna z nejlepších zbrojovek nejen na této planetě. Kolty Pistol Pac: 2001 s vyměnitelnými hlavněmi patřily k vybavení fajnšmekrů, kteří pomocí vhodně kombinovaných střel využívali tyto zbraně s účinkem rovnajícím se chemonovým raketám s plochou dráhou letu. Tuto značku mimo jiné použili i honáci v legendárním souboji na planetě Fountain. Výsledek historického duelu je dobře znám.

Pán much složil krovky a poklesl v hydraulických kloubech břichem na mlat. Bill s Joem vystoupili z kyboptéry, a než zašli mezi narovnané bedny a palety s materiálem pro výrobu, ozvalo se:

„Pane, byli jsme část letu sledováni.“

„Všiml jsem si.“

Oba muži se zastavili. Dlouhý bílý vlas čekal.

„Ale pronásledovatelům jsme unikli.“

„Toho jsem si také všiml.“

„Nechtěl jsem vás rušit během letu kvůli takové zbytečnosti.“

„Oukej. Byli to naši oři?“

„Ano.“

„A jejich let nebyl moc pravidelný, co?“

„Nebyl.“

Kyboptéra v posledním slově zdůraznila pohrdání lehkým pozdvižením a klesnutím krovek.

„Takže piloti Společnosti se učí ovládat naše stroje.“

„Mám detailní záběr jedné pilotní kabiny.“

Downey se vrátil ke kyboptéře. Ze zavazadlového prostoru vyjela lesklá deska a na ní holografie, prozářená vnitřním světlem. Na zřetelném obrázku neseděl v kabině nikdo jiný, než…

„Gardar. Gardaři tedy mají asi nejlepší bojové hračky, jaké kdy ovládali.“

„Zatím je moc neovládají,“ poznamenal Harper.

„Ale oni se to naučí. A brzy,“ dodal tiše Downey.

„Třeba jim k tomu neposkytneme čas.“

„Třeba.“

A dál mlčky kráčeli mezi kolejnicemi, zarostlými vysokou modrou trávou, obcházeli prázdné vagóny, vyhýbali se pyramidám starého železa, a když vstoupili do haly, Harper udiveně vyjekl.

„Zevnitř to vypadá úplně jinak.“

„To ano. A ještě dnes vyzkoušíme poslední výrobek téhle roztomile zamaskované fabričky.“

Prostorná hala byla světlá a čistá jako operační sál. Bíle omítnuté zdi doplňovaly jasně modré nosníky a červená oblouková konstrukce stropu, pod níž visely lesklé kolejnice jeřábu. Celý prostor projasňovaly prosklené střešní pyramidy světlíků.

Dělníci nejrůznějších věkových kategorií byli oděni v džínsových oděvech šitých na míru nebo v bílých pláštích; případně v hranatých kombinézách z azbestu. Každý měl na starost svůj stroj, frézu, soustruh, ohýbačku, solární nebo klasickou pec nebo prostě ponk a nářadí z gamebského polirunu nebo švédské oceli.

Sotva návštěvníci ušli několik kroků, už k nim spěchal holohlavý vysoký muž s jednou rukou. Místo druhé měl protézu s vyměnitelným nástavcem. Teď tam trčela bruska. Mával zdravou levou rukou a halekal na rozlehlou halu: „No konečně. To by mi snad dřív narostla ruka, než vy se uráčíte dostavit!“

„Měli jsme trochu klikatý let, Steve.“

„Já vím. Hlásili mi to stopaři Ollahalů. Ta jejich zrcadlová pošta je lepší než celej telegraf. Jinak – já se jmenuju Steve Logan,“ podal ruku Harperovi. Ten si řekl v duchu, že stará dobrá parta – bez ohledu na to, zda se její členové znají, nebo ne – se pomalu schází. A to je dobře.

„Tady to máme,“ řekl Steve, když došli k solární peci, vedle níž byl válec, obkroužený silnými, sytě červenými biomagnety. Za ním u zdi stál dlouhý dřevěný stůl s kovovou pracovní plochou.

„Můžu?“ vzal si Bill hrst nábojů, které po zakalení a vychlazení ležely v řadách na vibrující ploše.

„Proč ten ponk vibruje?“ zeptal se Harper.

„Využíváme klasiky, jako při rýžování zlata. Tak se oddělují dobré náboje od špatných… Neboj, Bille. Tys jako zkušený zlatokop sáhl pro správný kusy. Klidně si nabij.“

Harper si vzal do ruky náboj a prohlížel ho. Podržel ho pod velkou lupou, která trčela nad stolem. Musel se soustředit, aby spatřil, že hlavice je protkána soustavou kanálků a prohlubní. Vypadalo to jako náhodné uskupení děr, jako v ementálu, ale když si podrobně prohlédl i další náboje, byly všechny stejné.

„To je neuvěřitelné. Jak to děláte?“

Logan se tajemně usmál a plácl Downeyho po rameni. „Ty ses ptal úplně stejně, viď?“

Kráčeli halou do zkušební střelnice a Steve vysvětloval:

„Díky tomuhle je naše zbrojovka ojedinělá v celé Galaxii. Ostatní továrny na Skořápce vyrábí jen repliky, které se vyvážejí pod ochrannou značkou Shell Arms. Máme tady takový kartel, a jenom tahle skrytá fabrička vyrábí ty pravé Dan Wessony – a náboje do nich. A vlastní je pouze elita Galaxie. Další fabriky, jak jsem říkal, vyrábějí napodobeniny, ale velice zdařilé. Takže celá GALAarmy používá sice prvotřídní, ale nepravé výrobky.“

„Ty pravé mají jenom honáci – a kdo ještě?“ zeptal se důrazně, tiše Harper.

„Lituji. Řeknu vám toho hodně, protože jste Billův přítel, ale všechno nemůžu… Ale abych se vrátil k technologii výroby. V hlubinách Živých kaňonů, to jsou prolákliny, jejichž dno dosahuje první žhavé vrstvy magmatu, žijí prvoci, kteří jsou v roztaveném kovu či hornině doma. Na krajích tuhnoucí taveniny si vytvářejí hnízda, něco mezi mraveništěm a včelínem.“

„No dobře – ale snad mi, Steve, nechcete říct, že těm pulcům poručíte, aby dělali takovýhle dírky, a oni je dělají.“

„Che, bylo by to teda jednodušší, jen tak jim to říct! Che, che,“ zasmál se Steve a pokračoval ve výkladu: „Všechny ty odlehčené zbraně, kolty dělané na světelné vyvážení nebo náboje s binárními chemikáliemi děláme pomocí řízených magnetických polí. Ti drobečci je poslouchají více než svou královnu. Stačí vhodně připravit tisíce magnetických minibouří a minitsunami, zkombinovat to s procesem odlévání, kalení a chladnutí – a zároveň musíte těm broučínkům nechat možnost úniku zpět do pece. A potom už jenom rýžujete, che. Myslím náboje.“

„Desetkrát dražší než zlato,“ podotkl Harper.

Vstoupili dřevěnými dveřmi, pobitými masívními hřeby, do prostoru střelnice. Downey podal nabitý revolver Harperovi.

„Střílej. Máš u nich dceru a zeťáka. Máš na to větší právo.“

Harper vzal od přítele zbraň, místo poděkování mlčky kývl, zvedl paži s koltem do úrovně očí, palcem natáhl zdobený úderník a ukazovák mu přilnul ke spoušti.

„Ne! Hrom do toho, chlapi, vy jste jak z divokých vajec! Nejdříve si nasaďte tyhle hluchátka!“ podával jim vyděšený Logan houbovitá tlumítka na uši.

„Vždyť jsme to už zkoušeli u indiánů…“

„Kluky Ollahalský mám rád. Taky pro ně připravujeme celou pec hrotů do šípů a kopí. Ty jejich kotlíky a ešusy je jedna věc – a náboje vyrobený tady jsou věc druhá. Nediskutovat a vrazit si to na uši. Krucinál!“

Vzduchem prosvištěla první kulka, a dokonce i skrze poddajnou houbu, která se jim vlila do uší, aby ochránila kladívko, kovadlinku, labyrint a bubínek, i přes nejdokonalejší zvukovou ochranu, jakou tato planeta znala, slyšeli vytí sirén, řev raketových motorů, ječení střemhlavě útočících bombardérů a snad i nářek všech hříšných duší v Dantově Pekle.

Na konci střelnice se tyčil kamenný kvádr o rozměrech Downeyho spíže vzadu za srubem.

Ohromný balvan prostě pukl a rozpadl se na štěrk.

* * *

Žhavý štěrk o několik set mil dále pozvolna vychládal, když se do něj napřely další ohnivé sloupy. Talíře Gardarů využily kyslíkové atmosféry a šetřily si antigravitační pohon pro potřebnější věci, než je přistání na nějaké hroudě.

„Třetí letka, hrabě,“ sdělil Richard Ratman zachmuřenému muži. „Dalších pět je na cestě. Dle vašich rozkazů.“

Kuzněcow stál na kabině hypernauteru Panther. Obrněný pásový transportér toho typu byl zakázán v několika sektorech Galaxie, protože jeho ničivé schopnosti přesahovaly planetární účinky. Není to tak dávno, kdy divize těchto strojů zlikvidovala nepřátelskou základnu na vzdálenějším měsíci planety Sellier. Způsob zničení nepřátelské základny tehdy otřásl svědomím veřejnosti. Panthery prostě přirozený satelit, od věků kroužící kolem mateřské planety, rozstřílely na kusy. Následující Guinessova astronomická ročenka s ním již nemohla počítat a místo měsíce udávala název Bellotovo mračno.

Kuzněcow hleděl mlčky na vystupující profesionály. Zpod přivřených víček mu jiskřily chladné břity vzteku. Tenká dlouhá jizva na levé tváři, kterou kdysi utržil při souboji s Cooperem, mu zrudla a ústa měl sevřená tak, že kolem rtů se mu krabatila a bělala pokožka. Hrabě Kuzněcow měl k takové náladě několik důvodů. A jeden byl pádnější než druhý.

„… takže situace před Parlamentem vypadá opravdu neklidně, jak jste mohli sami vidět. Do toho všeho byl dnes zveřejněn tajně pořízený dokument ze zasedání parlamentní Komise pro dopravu a bezpečnost. Odborníci ministerstva komunikací sice prohlásili celou věc za dokonalý padělek, ale virtuální analýzou nebylo možné jejich tvrzení potvrdit ani vyvrátit. Zbývá tedy ono staré známé tvrzení proti tvrzení,“ Joanna Hi-Oll, opět a zcela ve svém živlu, s jiskřícíma očima, energickými pohyby rukou a výmluvnou mimikou, vedla dál svůj komentář k událostem, které vedly od osamoceného problému jedné z kravích planet přes renesanci odepsané Společnosti až k totálnímu spojení nejvyšších politických kruhů v Parlamentu s gigantickým trustem, kontrolujícím nyní veškerou Přepravu v mateřské Galaxii i jejím okolí.

„Jestliže pomineme hlasité a jako vždy okázalé burcování ekologistů, vezměme v úvahu jeden jediný argument, který zazněl z úst farmáře Westleyho, předáka Hvězdných honáků.“

Střih na muže se stetsonem, na muže, který se neholedbal a nelitoval, který však pronesl větu, která zastavila dobře naplánovanou kampaň Za Silnou Společnost. Kampaň SS, která stála miliardy weralů a které postupně podlehla většina obyvatelstva. Byla přesně mířená a bezcitně dokonalá, jako ty geniálně ohlupující – a nejúčinnější reklamy typu pracích prášků; a přesto se nyní ocitla ve slepé uličce.

„Nechci se vracet do minulosti, nechci rozebírat existenci carbosaurů na Skořápce… Vše se stejně rozřeší dle Jamese G. Coopera. Psychokinetika se dosud zásadně nezmýlila. Ale chci pohlédnout do budoucnosti – a to do velmi blízké budoucnosti,“ Seal Westley ostře pohlédl do kamery a ta zblízka švenkla na jeho zelenavé, upřímně rozhořčené oči. „Ať mi vedení Společnosti vysvětlí, proč dosud neobnovuje kaňon Vajec, když dvě březí krávy šílí bolestmi?! To je vše! Děkuji.“

Kuzněcow sledoval holografický obraz, který se tetelil několik yardů od transportéru. Chtěl okřiknout Ratmana, aby to vypnul, ale nemohl. Musel v duchu – proti svému přesvědčení – obdivovat dokonale účinnou, navíc Kuzněcowovou frakcí Parlamentu povolenou, kratičkou řeč starého farmáře. Westley byl vždycky chlap na svém místě. A jeho syn Brian… Tomu už vůdce Společnosti marně nabízel před deseti lety velice výhodnou práci.

Joanna Hi-Oll navázala na záznam multimediální 3-D smrští. Na hlavní, středové části screenu s pulsujícími okraji se míhaly obrazy vztahující se k aktuálním myšlenkám komentáře, na protilehlých rozích se ukazovaly dříve komentované události kombinované s náměty následujících vteřin a do toho kolotoče občas vlétla rozpálená tvář Joanny, aby sdělila nejdůležitější myšlenky, které musela divákům objasnit během několika málo desítek vteřin.

„… a nemusíme snad dlouho vzpomínat na planetu Koh-i-noor II a krystalické ještěry, které museli vědci Společnosti zničit slapovitě řízeným turbulentním zářením, zažehnutým v jádru hvězdy Cygnus-T. Tehdejší vláda i Parlament zakázali z diamantové planety odvézt byť jen jediný krystal z carbosaura.“

Za Joannou se v šestibokém screenu objevily Narneho amatérské záběry z jeho kinematoskopu. Pohled z gondoliéry na řádící carbosaury v Siliglass City byl neblahý.

„Kdo a jak přivezl ty stvůry na Shell? Všimněme si jejich strategicky promyšlených a provedených útoků. Vězme, že carbosauři jsou samotáři – a na Skořápce bojovali i v mnohočetných formacích. Ptám se, a nechci odpověď: kdo a jak je ovládá?“

V pravé části obrazovky hoří Star Orleans.

„Kam se poděli všichni ještěři po příletu zástupců Společnosti? Samozřejmě – veřejnost aplaudovala okamžité stabilizaci situace na klíčové kraví planetě. Ale…“

Lodě Společnosti poskytují humanitární pomoc, zoufalý nářek pozůstalých, dřevěné kříže na čerstvých hrobech, oficiálně posmutnělá tvář hraběte Kuzněcowa, a nad ním blýsknutí se stíhacích letounů. Stíhačky jako humanitární pomoc?

„Ví dnes vůbec ještě někdo něco o geniálním zbrojíři, filozofovi a pokračovateli slovutného Seldona – o Jamesi G. Cooperovi? Jeho statě i knihy jsou považovány za jedny nejtajnějších věcí, jaké se nacházejí v archívu GALAarmy…“

Chodby armádního archívu, čistotou zářící regály krystalů, disků, knih i pergamenů, mezi tím inforoboti a jejich lačná čidla, drajvy nebo obratné manipulátory.

„… a ono není divu. Podle Cooperovy psychokinetiky jsou totiž všechny bitvy a války vedeny stejnými prostředky, vyskytují se v nich stejné psychické stavy protivníků, používají se v nich adekvátní zbraně a protizbraně, v případě použití zcela odlišných typů zbraní nastupuje i zcela odlišné vnímání nepřítele a souboje jako takového – podle psychokinetiky jsou takřka všechny ozbrojené střety předem rozhodnuty.“

Žlutá křivka sledovanosti v pravém okraji obrazovky se vyšplhala na neuvěřitelných devadesát sedm procent.

„Na závěr si jenom zopakujme – a rozšiřme – poslední Westleyho otázku – proč Společnost neobnovuje kaňon Vajec? Co vůbec Společnost chce?“

Kuzněcow znechuceně odvrátil zrak a zvedl hlavu. Tam nahoře, na fialové obloze plula ohromná těla krav, k čertu s tím propagandistickým označením bytostí, majestátní, všemocná – a pozornější vůči odehrávajícím se událostem, než si kdokoliv ze smrtelníků mohl jen myslet. Toho si byl Kuzněcow dobře vědom.

Ale kostky už byly vrženy. Vrženy byly dávno, ještě za Cooperova života. Dodnes ta partie pokračuje – a proklatý stín zesnulého zbrojíře ji ovlivňuje stejně neúprosně jako šachová časomíra. Teď je na tahu bílý, rychle, je málo času, cvak, a černý má šanci, pokud nezahraje zbrkle, ale čas mu ubývá, cvak, zase bílý, geniální protitah, cvak, černý…

Cvak!

Za Kuzněcowem cvakl uzávěr druhého poklopu, hydraulika s tichým zahučením zvedla masívní kryt a z transportéru se do půli trupu vynořil Ratman. Vychytralá krysí očka na úzké tváři, úzký knírek pod špičatým nosem a neustále se chvějící vystouplá brada, obličej samá plastika a přitom tak věrný odraz duše. Ano, to je můj hlavní pobočník, útrpně se v duchu usmál šlechtic. Díky sebelásce a znegovaným božím přikázáním je tento mužík schopen poslat na smrt kohokoli, ženu či dítě, svou matku nebo přítele, kohokoli, jenom ne mne, významně pohlédl na Ratmana.

Možná, že mě ne…

Je to prostě můj první pobočník.

„Výsosti?“ Ratmanův hlas byl naléhavý. „Zachytili jsme kódovaný signál GALAarmy. Zatím víme jen jedno – armáda dostala povolení k obsazení Skořápky a do vyřešení problému s kaňonem Vajec nastolí na planetě výjimečný stav.“

„Takže to dokázali,“ zašeptal Kuzněcow a dlouze potáhl ze svého oblíbeného Davidoffa. Vydechl oblak vonného dýmu a zadíval se do jeho rozplývajících se cárů. Šedé oči s modrými žilkami vůbec nemrkaly, jen upřeně hleděly do dáli. „Za tímhle nemohla stát jenom Hi-Oll ani Westley. Tohle mění situaci. Velmi… Ratmane, kolik máme teď vyloděných divizí?“

„Pozemních pět a vzdušných sedm. K tomu Gardary a dvě speciální jednotky GALAarmy. Naše hochy.“

„Takže dvanáct tisíc mužů. Dobré. A krávy?“

„Nic. Mlčí.“

Kuzněcowa chování krav zaráželo více než tři sta divizí galaktické armády za šosem. Proti armádě už vystoupil nejednou, ať slovně nebo se zbraněmi v rukou, ale proti kravám… S hvězdným dobytkem se dalo jen souhlasit – a spoluexistovat.

Ony teď ale žijí ve stavu, který neumožňuje, aby s nimi kdokoli spoluexistoval. Komunikoval. Jen pokorně poslouchají příkazy. Dokonce ani matky se nebouří. Proti transferu gravidních samic na okraj Galaxie neprotestovali ani býci.

Jak dlouho může tohle trvat, proklatě!

Hrabě věděl, že musí dohnat věci na ostří nože.

A k balancování na něm potřebuje tyč se dvěma konci! Na jednom honáci, na druhém krávy – a právě krávy mu svým jednáním druhou stranu tyče odřízly… Teď musí nalézt jiný problém, stejně závažný. Jenom tak může dál diktovat podmínky. Tak dlouho, až se informační vlnění opět obrátí v jeho prospěch. Do té doby, než bude Parlament schopen schválit zákon o Nové Společnosti, s tím drobným paragrafem o monopolu i nad Chovem…

„Výsosti? Slyšel jste, co jsem říkal?“

„Ale ovšem, příteli. Jen jsem přemýšlel, co dělat v případě, že sem ještě dnes zavítá jejich armáda.“

„Pokud bych mohl sdělit svůj názor, asi bych zvažoval opětovné použití carbosaurů.“

„Uvažoval jsem o tom. První útok carbosaurů se nám hodil k vyvolání davové hysterie. Poté, co jsme ještěry uklidili, veřejné mínění bylo nadšeno obnovením míru na Skořápce. Teď je situace jiná. A navíc – když znovu ty bestie vypustíme, budou to všichni brát jako selhání Společnosti. Ještěry jsme už sice jako přemohli, ale teď? To se nám tady narodili noví? Všichni přece vědí, že ještěři se mohli množit dělením jen na Koh-i-nooru, díky tamějším podmínkám, záření a atmosféře. Jinak je to nemožné…

Nemluvě o tom, že to vše jen urychlí příchod armády a nastolení výjimečného stavu.“

Ratman pohlédl na hraběte a naznačil mrknutí oka. Vyšel z toho zlomyslný škleb a plastika na pravé tváři se zkrabatila jako starý akordeon.

„Myslím, že armáda bude ráda, když bude moci dokázat, že na planetu Shell nikdy nevkročila. Natož aby tady něco dělala.“

Hrabě pozvedl mírně obočí.

„Mluv. To mě zajímá.“

„Máme dva bitevní křižníky GALAarmy. A podplacené vojáčky s těmi blýskavými uniformami. Ti zmizeli i s loděmi při explozi Cygnus-T. Vše je připravené. Dokument zpracovalo naše Virtual Light & Magic a nyní stačí jen odvysílat váš souhlas. Nic nám nezabrání pustit ven tak zajímavé záběry…“

„Ratmane,“ uznale protáhl Kuzněcow, „to je proklatě vysoká hra.“

„Jinou jste nikdy, Výsosti, ani nehrál.“

„Ostatně, stejně vynášíme první. Jako vždy…“

Vysoká hra o Galaxii mohla začít.

Kapitola IX.

Mimořádné vysílání GUN

Stalo se několik věcí, které předcházely jedné z nejslavnějších bitev v Galaxii. V Martových análech, které popisují historii všech významných bitev od prvního jaderného úderu na pozemské město Hirošimu, jsou použité zbrojní systémy a další prostředky v tomto konfliktu hodnoceny Gun-indexem 4000. Což představuje dosud nejvyšší nasazení zbraní v meziplanetárních válkách.

Z bojů byla navíc díky neuvěřitelně hazardnímu počinu Společnosti vyloučena Galaktická armáda; zejména její Bílé barety, jež byly připraveny bránit kraví planetu všemi silami.

Ještě dlouho po zahájení bojů, kdy proti zdánlivě primitivně ozbrojeným domorodcům nastoupily speciální oddíly Gardarů a elitní vojska Společnosti, ještě dlouho poté nebylo jasné, kdo dopravil na planetu takové množství zbraní. Včetně tajemné akce, jakou bezesporu byla doprava a samotné vylodění carbosaurů na Skořápce. Jejich první chaotický atak, smrtelný pro telata a nešťastný pro celou Skořápku, i druhá, tentokrát dokonale zorganizovaná vlna útoků, a to právě v dobách zuřících bitev o Druhou kraví planetu, byly záhady z největších.

Nemluvě o dalších nejasnostech, provázejících celou řadu bojů a událostí, jejichž výsledek se neodvážil nikdo ani odhadovat. Ani samotní rivalové si nebyli jisti axiomy psychokinetiky.

Pro honáky spočívala nevýhoda v tom, že minulou bitvu vyhráli s minimálním nasazením zbraní. Společnost měla pouze dvě současné, pragmatické výhody: obsazené strategické cíle a soustředění zbraní na nich, přesně dle Patnáctého zákona Jamese G. Coopera. Ale Kuzněcow si byl dobře vědom, že pouhé dvě výhody při bitvě s nevypočitatelnými honáky mohou znamenat jen mlhavou přednost.

V rámci překvapivých momentů začala samotná bitva o planetu Shell šokem, jaký nečekal nikdo…

* * *

„Tati, tati! Pusť si rychle GUN! To musíš vidět!“

Malý Joe Harper seděl vedle rozčepýřeného Narneho a společně s ostatními obyvateli sklářské jeskyně pozoroval mimořádné zpravodajství Galaxy Union News. Narne před ním držel stařičký, v kruhu upevněný mikrofon od krystalky, kterou kdysi z piety sestavil – a nyní to byla nejlepší vysílačka v okruhu sta mil.

Harper senior se v té chvíli nacházel v tovární střelnici a vracel zbraň do koženého pouzdra. Právě se divil, co dokáže jedna kulka z revolveru, byť to byl značkový Wesson, když mu na náramku zabzučel interkom.

„Tati…,“ překvapeně vyslechl synův vzkaz a ihned odpověděl:

„Joe, slyším tě. Ale nemám tady trideo. Co se děje?“

„Počkej, přiložím mikrofon. Poslouchej!“

„Na amatérských záběrech, poskytnutých stanicí R-Fire, jsou bitevní křižníky s výsostným označením GALAarmy. Jedná se o lodě Moonraker a Moonwalker, dva slavné stroje z Denebské třicetidenní války. Pro osvěžení paměti, byla to série strategicky náročných operací, kdy se obyvatelé několika desítek satelitů na základě svého výkladu Galaktické ústavy prohlásili za nezávislý svaz.

Tyto křižníky zmizely i s posádkami ve výbuchu Cygnus-T, během evakuace Koh-i-nooru II. Otázkou zůstává, jak fungují kontrolní mechanismy v samotné armádě, když GALAarmy právě používá domněle ztracenou techniku způsobem vysloveně podlým!

Konečně tedy můžete vidět to, čemu jsme nebyli schopni uvěřit ani my, zde ve studiu. V současné době probíhá jednání s Císařem, Parlamentem a nejvyšším vojenským velením.“

„Joe, co tam je, sakra, vidět?“

„Z křižníků lezou carbosauři. Strejda Narne říká, že to vzadu je hořící Star Orleans. Tam jste vy! Ještěři útočí na vás!“

Harper se obrátil na Downeyho a strojmistra Logana.

„Carbosauři? Tady? Steve, ty o tom něco víš?“

„Všude kolem města máme hlídky. Nikdo nic nehlásí.“

„To je divný… Joe, slyšíš mne? Dej mi pana Narneho.“

„Capo. Příjem.“

„Mr. Narne, mohl byste přesně popsat to hořící město?“

„Bezpochyby to je Star Orleans. Poznávám vodárnu, vstupní bránu, vidím hořící věž radnice i doutnající…“

„To je ono,“ přerušil jej Steve. „Radnice hořela při prvním útoku ještěrů… A to doutnající, to je městské muzeum, že?“

„Sí,“ zněla stručná odpověď. Z toho jediného slůvka bylo cítit překvapení. Po chvilce napjatého ticha se z Glass Cavernu ozval rozhořčený halas sklářů, ale vzápětí utichl, a přátelé v továrně, kteří právě doběhli k prvnímu monitoru tridea ve slévačské kantýně, pochopili, proč to náhlé ticho.

Na obrazovce byl vrchní velitel GALAarmy, sir Charles Houston, a stroze sděloval: „Ano, obě tyto lodě jsou od tragických událostí u Diamantové planety nezvěstné. Neodpovídaly a neodpovídají na žádné signály, jejich nouzové systémy nereagují na mayday. Nemohu tedy vyloučit, zda na těchto nekvalitních záběrech jsou to ony, či nikoliv. Vzhledem k tomu, že mayday je kódován do kyberstruktur korábu, zdá se mi nepravděpodobné, že by na přímý signál neodpověděl ani jeden ze záložních kybermodulů.“

„Můžete uvést ještě jiné, přímější důkazy, které by vyloučily zneužití armádních superlodí?“ zeptal se sira Houstona Che Cubrano, redaktor nezávislé stanice Plamen revoluce, která obdržela – a ihned doručila inkriminovaný dokument do centra GUN. Che byl oblečen do černého trika bez rukávů, hřívu antracitově lesklých vlasů svíral červenočerný kostkovaný šátek přes čelo a na snědých, hubených pažích cinkaly stříbrné náramky i keramické ozdoby na kožených řemíncích. Roztěkané oči se skrývaly za malinkými kovovými obroučkami a knír i bradku měl pečlivě střižené. Na pravém rameni měl vytetovaného císařského orla s oslí hlavou.

Sir Houston byl proti němu ve značné nevýhodě. Měl vzezření přísného šedesátiletého muže v uniformě, s obličejem tvarovaným jako uzávěr palubního děla na Moonwalkeru, s očima studenýma jako héliem chlazené hlavice chemonových raket, s rukama žilnatýma jako povrch biologických parastřel – a za zády mu běžel neustále opakovaný záběr, na kterém i při zhoršené kvalitě obrazu byly zřetelně vidět jednotky GALAarmy, organizující výsadek ještěrů. Koráby se vznášely pár yardů nad zemí. Silové pole prosvětlovalo horninu pod ním jako rentgenové paprsky. A na zářící, průsvitnou zem dopadaly těžké tlapy carbosaurů, kteří se po chvilce váhavě rozhýbávali a dunivým krokem kráčeli od lodí, na nichž bylo opakovanými záběry zdůrazňováno výsostné označení jednotek GALAarmy, včetně názvu lodí i jejich kódového značení.

Sir Houston, kdysi také mladík, ale u Hvězdné pěchoty, hleděl na sebejistého mládence. Ne že by mu byl nesympatický, to ne. Jenom to revoluční kuře netuší, jakým silám slouží. On věří tomu, co jeho Ústřední výbor obdržel diplomatickou poštou – anonymně; on se za tu podivně importovanou pravdu bude bít třeba do krve.

Polirunově modré oči vrchního velitele se zahleděly do kamery a všichni diváci v Galaxii na okamžik zatajili dech.

„Ne, příteli. Nemám žádný jiný důkaz, vylučující zneužití armádních superlodí. Nemám takový důkaz, který bych zde mohl veřejně uvést. Protože jako armáda máme své tajné informace a instrukce. Chtěl bych však tady a teď říct jediné – ať je na obrazovce cokoli, věřím, že to nemá nic společného s naší armádou. A stejně pevně věřím, že už blízká budoucnost potvrdí mou víru.“

Che Cubrano byl zaskočen. Čekal snůšku zpupných argumentů, nadutých frází a odborných termínů. Na to byl připraven. V zubním kybermodulu měl veškeré dostupné informace, které bylo možné za pár dní o GALAarmy, jejich akcích, jednotkách, důstojnících, a zejména zbraních, shromáždit. Navíc – mimořádný vstup do vysílání mohl mít libovolnou délku. Čas zde hrál pro něj. Tímto prohlášením mu však Houston sebral vítr z plachet.

„Dobře, to je vaše víra. Ale víra…, ta, myslím, naše posluchače příliš nezajímá.“

„Zajímá, mladíku. Myslím, že teď už zajímá…

Víc, než si myslíte.“

Kapitola X.

Bitva o planetu Shell

„Ve jménu pravdy a lásky, ve jménu svobodné komunikace mezi hvězdnými systémy – a mezi lidmi!“ Těmito slovy zahájil hrabě Kuzněcow akci Sanitární den. Během Dne S měly být zlikvidovány bojůvky i teroristické organizace na Skořápce a zejména zneškodněni krystaličtí ještěři, které na povrch nebohé planety dopravila mocichtivá armáda.

„Totální válka, kterou nám vnutila GALAarmy a ze které se vykroutila šikovným tahem s carbosaury, bude vedena stejnými prostředky, jakými disponuje ona zkorumpovaná khaki moc. Už jenom proto, že nasazení carbosaurů na kraví planetu může být pouze jeden z podrazů, jakými nás slavná army možná ještě překvapí.“

Hrabě Kuzněcow vsadil vše na jednu kartu.

„Obyvatele Galaxie chci ujistit, že v zájmu míru a nastolení pořádku budou potrestáni všichni, kdo se zaprodali mrzkým cílům a sobeckým pohnutkám – i za tu cenu, že ohrožují samotné hvězdné Bytosti, ještě nedávno potupně přezdívané jako krávy. Máme ověřené informace, že ke zvědům nepřátel Unie patří i místní indiánské kmeny. Jejich nedávný přepad městečka Sacra Fé a následný masakr jste mohli sami sledovat ve zpravodajství GUN. Teď budete moci sledovat ztrestání viníků.“

Nad Modrým kaňonem rozkvétaly světelné hrátky hlavního a dvou menších sluncí. Dlouhý bílý vlas nyní nesledoval oblohu z nostalgických pohnutek; nebyl čas rozjímat nad dokonalou, v nekonečných variantách se opakující holografií Stvořitele. Hvězdný lovec obhlížel oblohu, aby se dozvěděl tolik očekávané informace.

„Nechť Dlouhý bílý vlas pohlédne směrem k Siliglass Valley.“

Jihozápadním směrem se rozkládala planina Duchů. Byla to mělká terénní mísa o průměru pěti desítek mil, protkaná v podzemí tunelovými kaňony. Stropy těchto kaňonů se časem propadaly a v noci bylo možné pozorovat reje bludiček, fosforeskujících bahenních plynů, unikajících z podzemí do průzračného ovzduší Skořápky. Planina Duchů byla na jihozápadě uzavřena tokem Crystal River, který vytvářel obrovitý oblouk podél jejího okraje. Na druhé straně mělkého kaňonu Křišťálové řeky bylo možné tušit zbytky zpustošeného městečka.

Nad zničenou sklářskou osadou teď vzhůru stoupaly kouřové signály místních indiánů.

„Oheň je připraven,“ podotkl ještě Roahan a soustředil se s bílým lovcem na luštění šifrované zprávy. Zatímco k nebi stoupaly zdánlivé stopy po požárech, zatímco Ollahalové na obzoru stáli s vlhkými přikrývkami a propouštěli k nebi z kouřících ohňů vonná oblaka z navlhčeného stepního jetele, zatímco ostatní pozorovatelé tyto signály luštili a vysílali je dále – na nebi, vysoko nad obláčky dýmu, kroužily vzteklé stíhačky, sondy a majáky Společnosti a jejich radiolokátory, rušičky i informační systémy zběsile pátraly po jediné zprávě, vyslané třeba z krystalky nebo z megapulsního infometu.

Bojovníci věděli o izolaci Skořápky od vnějšího vesmíru, od sdělovacích prostředků – i od krav. Všem tady dole, kteří se vzepřeli diktátu Společnosti, bylo jasné, že tuto bitvu musí vybojovat sami. Kouřové signály zahájily odpor proti vetřelcům. Zahájily spontánní akci, jakou Galaxie dosud nepoznala.

Roahan poklekl a přitiskl ucho k zemi.

„Už slyším ještěry. Blíží se.“

„Já vím – blíží se. Zatraceně rychle.

A přímo na nás.

A nejen oni.“

Dlouhý bílý vlas ty věty pronášel pozvolna a důrazně. Byly to jedny z posledních pomalu řečených vět v následujících dnech a týdnech. Protože na cokoli zdlouhavého už neměl zbýt čas.

Dvě míle od místa, kde pobýval Dlouhý bílý vlas a jeho přátelé, se propadl povrch planiny. Ze vzniklého kráteru o rozloze dvou baseballových stadiónů se vyvalila oblaka červenavého prachu a z něj byly i na tu dálku vidět roje pochodujících carbosaurů.

Bhrouuummm…

Hrozivé hřmění prostoupilo celý prostor. Do toho se pochod krystalických stvůr hodil lépe než cokoli jiného.

Peklo se vydalo vykonat Armagedon.

Další blesk rozčísl oblohu. Mezi jeho bohatým plazmovým větvovím zářily další světelné zdroje. Nad hlavami indiánů i přistěhovalců se do dunění hromu začalo mísit zlověstné hřmění stíhacích bombardérů Společnosti.

Downey si vzpomněl na totální bombardování proximských zbrojovek. Před jednou takovou akcí byl jako zabezpečovací stíhač sestřelen a mohl si prožít pocity obětí; skličující, děsivou a dusivou atmosféru, která předcházela kobercovému náletu. Vrcholem beznaděje bylo vzdálené, ustavičně se zesilující temné hučení motorů – vysoko, nebetyčně vysoko letících bombardérů. Na obloze byly vidět pravidelné roje stříbrných teček, z nichž každá ve skutečnosti byla deltaplánem o rozpětí pěti set yardů. Do všudypřítomného, stále intenzívnějšího hukotu začaly ječet sirény, z podzemí jako mravkolvové vylézala automatická děla a chrlila provazce svítících střel, nad centrálními budovami roztahovaly křídla monstrózní movingery, pohyblivé bunkry vysunující se z betonových šachet. A všude pořád silnější a silnější dunění, a štěkot rychlopalných čtyřčat, a sirény; a zvuk z nejstrašnějších – jekot vypuštěných střel, samonaváděcích min i řízených raket…

Ano! Vždyť to je ono.

Billovi na čele vyrazil perlivý, chladný pot.

„To přece nemohou udělat,“ zašeptal pro sebe.

„Vlastně – proč ne. Právě oni,“ vzápětí si odpověděl.

Ano, záminku mají. Své vlastní carbosaury…

Kobercový nálet na povrch planety Shell byl drtivý. Území Ollahalů bylo zasaženo nejvíce. Pumy rozrývaly zem s vervou šíleného oráče, propalovací miny vybuchovaly desítky yardů pod zemí, kamenné modly i posvátné megality se pokládaly k zemi jako kostky domina, místní Stonehenge už nebude oznamovat příchod slunovratu, stejně jako nebudou na indiánské tance dohlížet obrovské kamenné tváře s výraznými nosy a špičatými bradami.

Ollahalové však měli možnosti, jak se ubránit smrtonosné vlně explozí. Měli staleté zkušenosti se zemětřeseními i praskáním země a vznikem nových kaňonů. Měli své mágy a amulety, měli vnitřní biologické síly, schopné vstřebat se snad do samotné země… Bill si to uvědomil, když po zničujícím přeletu většina bojovníků opět vstala a byla připravena bránit svou zem.

Ale ještě měli přijít carbosauři.

Dosud se s nimi indiáni setkali pouze jednou.

Mezitím se ve všech zpravodajských relacích objevily první přímé záběry z několika hlavních bojových operací. Planina Duchů a indiánské tábory zdaleka nebyly jedinými napadenými místy.

* * *

„Konečně jsme zjistili, kde jsou skryty další krystalické obludy – a učinili jsme patřičná opatření. Po hromadných útocích carbosaurů jsme zahájili preventivní kobercové nálety. Vlastními silami pěchoty zabezpečujeme vyčištěná území a snažíme se poskytovat humanitární pomoc. Zatím můžeme veřejnost uklidnit. Všechny akce probíhají podle pečlivě připraveného strategického plánu.

Je otázkou hodin, kdy bude povstalecká planeta přivedena k rozumu a v Galaxii opět zavládne mír – a hvězdné bytosti budou v klidu putovat vesmírem tak, jak putovaly věky.

Věřte nám – jde nám o to samé, o čem vy sníte.“

Obličej hraběte Kuzněcowa, šedivě se usmívající, mizel ve fade outu a místo hvězdného znaku Galaxie na obrazovce probleskl monumentální znak Společnosti.

Stejný znak se černě třpytil i na strojích odlétajících na mateřské koráby pro zásoby paliva a střeliva. Obloha se vyčistila od desítek letounů, ale atmosféra se vzápětí zaplnila oblaky hebkého prachu, který se zvedal od tlap krystalických veleještěrů. Hordy bestií se valily z podzemních kaňonů na povrch těžce zkoušené – a zkroušené – planety.

„Roahane, čtu dobře kouřové signály?“ nevěřícně se otázal Dlouhý bílý vlas. Koutkem oka pohlédl na mladíka, a vtom si uvědomil, že všichni jeho indiánští přátelé fascinovaně odečítají každý jednotlivý shluk kouřových mraků.

„Ano, Williame.“

„Vysíláte to dál?!“ zakřičel zbytečně Bill, protože signální sběrači už dále pouštěli znak po znaku, pomocí mokré plachty, jednotlivá slova. Jejich práce se podobala šílenému tanci po kousnutí tarantule. K nebesům pokrytým pozůstatky bombardování, rozplývajícími se prachovými hřiby a proudovými pásy klasických reaktivních bombardérů, po té obloze teď stoupaly kouřové signály…

„Velký kráter – mnoho ještěrů – ukryté stroje – pochod ještěrů – další mnoho ještěrů – oblaka prachu – pánve a talíře.“

„Co ostatní pozorovatelny?“ zeptal se Bill.

Za pár minut se ty samé zprávy potvrdily i z dalších ohňů.

„To samé.“

„To je dobré,“ šeptem pronesl lovec a stiskl pevně rty.

„Mohl by Dlouhý bílý vlas sdělit něco o poslání Pána much?“ optal se vedle Roahana postávající šaman Kravský ohon.

„Pán much nad námi všemi ostražitě bdí,“ usmál se Long White Hair. Pán much, bájný zbytek bájného Stroje. Kdyby někdo tušil…

„To jest dobré znamení.“

Před sklářskou jeskyní, tři sta mil od planiny Duchů, pátral malý Joe už hezkou chvíli dalekohledem po obloze.

„Co stíhačky?“ optal se otec.

„Nejsou, táto.“

„Dobrý,“ zamumlal Harper senior. „Zatraceně dobrý.“

Ve farmářské lodi, dvanáct tisíc mil nad Skořápkou, se zeptal zajatec ve své vlastní lodi, farmář Westley, syna Briana.

„Co krávy?“

„Nehýbají se. Ti bastardi ze Společnosti jim vnutili už třetí dávku gamazáření. Ony ho sluply, ale ven z nich nic nevyzářilo. Ani si neříhly.“

„Ani si nekrkly…? Dobrý zprávy. A telata?“

„Ta jsou nervózní jak před značkováním. Matky je uklidňují ultraslapovými vlnami. Nicméně, pár Gardarů je chtělo uklidnit innerspace – a jsou tam. Uvnitř.“

Otec se té novince mírně zasmál a spokojeně pronesl:

„Telata jsou neklidná a matky nestrávily gamapaprsky. V telatech je zavřeno pár ořů. To je dobré,“ promnul si farmář Westley šedivou bradku.

* * *

„Co GALAarmy? A masmédia?“ ledově pronesl hrabě Kuzněcow, když vyšel na můstek bitevního křižníku Potěmkin, pojmenovaného po legendárním partyzánském vojevůdci z planety Rudá stezka, nejslavnějším obchodníku s revolucí a drogami.

„GALAarmy dodržuje klid zbraní. Dle Císařské listiny o kravích planetách,“ uklonil se Ratman.

„To je špatné.“

„Multimédia jsou cele v našich rukou. Pravidelně informujeme Galaxii i Císaře o likvidaci podlého nepřítele.“

„Nepřítele?“ otázal se Kuzněcow se zdviženým obočím. Na Ratmana raději ani nepohlédl. „My přece nemáme nepřátele! My jsme tu proto, abychom pomáhali Galaxii – a ne, abychom ničili jakéhosi nepřítele,“ hrabě zvedl ke rtům doutník. Zvolna potáhl, vydechl kouř – a rukou, sevřenou v pěst, jako ve zpomaleném filmu, udeřil do pancéřového skla v průzoru velitelského můstku. Pěstí zůstal přilepený na skle a hlavu otáčel k Ratmanovi.

„Ratmane, já jsem vám věřil! Věřil jsem, že takovej podrazák jako vy bude v tomhle pokeru mít nejmíň jedno eso v rukávě! Ale zatím postupku pořád drží oni! Zklamal jste mě. Chápete to?“

Řeč aristokrata ze starého pozemského rodu by musela být v případě psaného záznamu uvedena bez jediného vykřičníku či otazníku. Ale jeho věty by musely být na papír vepsány střelným prachem. Bez vykřičníku. Bez otazníku… Ale ničivé. Nemilosrdné. A otázky? Bez možnosti obhajoby, bez možnosti přežít.

„Výsosti, já jsem to formuloval trochu jinak.“

„Použil jste slovo nepřítel?“

„Ano, ale…“

„Tak to je špatné. To je s vámi špatné, drahý Ratmane.“

Carbosauři na celé planetě se konečně osvobodili z podzemí, kde trávili nucenou přestávku. Konečně se mohli svým chladným, krystalickým krokem vydat za chladným, krystalickým běsněním.

Planeta Shell však byla připravena.

* * *

Třináct carbosaurů obklíčilo Desert Bay City na pobřeží Prašného oceánu. Bylo to jedno z posledních nezdevastovaných míst na této planetě. Bylo pravé poledne – a zvony mlčely. Bylo pravé poledne a sheriff Carpenter pomalu kráčel po vyprázdněné hlavní třídě. Na kožené vestě s indiánskými třásněmi měl připnutou blýskající se šesticípou hvězdu s nápisem Marshall. Ostře řezaný obličej vyzařoval nebezpečný klid. Hladce vyholená tvář byla v kontrastu s hnědými vlasy, neupraveně poletujícími v poryvech větru.

Dunění ještěrů bylo slyšet už dlouho před jejich zjevením se před branami města. Ještěři zběsile likvidovali předměstské sklady a brlohy bezdomovců a Carpenter houpavě kráčel po hlavní třídě směrem ke katedrále svatého Vincenta.

Carbosauři už drtili čtvrti s rodinnými vilkami, tlapami dusali po jasně purpurových trávnících, briliantovými tesáky rvali ze střech došky a údery ocasů podsekávali zákrsky jabloní, bohatě obsypaných zralými, blankytně modrými plody.

Písečný prach, vířící po hlavní třídě, občas šerifovi zakryl výhled na dřevěnou, bíle natřenou katedrálu. Ale nezastřel mu pohled na desítky dřevěných věží, provizorních hlásek, které během posledních hodin vyrostly z toho, co bylo po ruce. Trámy z nádraží, prkna z výstavních štítů, hřeby a klíny dodal snad každý farmář i měšťan. Věže byly rozmístěny po celém městě.

Podobné konstrukce trčely i z palubních nástaveb kolesových parníků, kotvících v přístavu.

První ještěr vkročil na hlavní bulvár.

Šerif Carpenter tasil oba revolvery zároveň.

Prásk! Prásk!

Zvony v obou věžích katedrály svatého Vincenta zazvonily pod údery střel. Sytý zvuk zahltil okolí. Ještěr kráčející poblíž sakristie se křečovitě zhroutil. Posléze se trhavě zvedl a motal se dokola jako opilec, srážeje vše, co se mu postavilo do cesty.

Vtom se otevřely stříšky dřevěných věžiček a zaduněly údery tyčí do narychlo odlitých kádí a kotlů. Do toho začaly ohromné zvony katedrály, odříznutím kusů svých bronzových těl naladěné na jedinou správnou frekvenci, vyzvánět to jediné pravé poledne…

Celým Desert Bay City rezonoval zvuk, který shodně objevili indiáni, farmáři – a hvězdný honák Bill Downey, který před pár týdny v Sacra Fé intuitivně vystřelil na kostelní zvon a zpozoroval jako první onu nepřirozenou reakci krystalické obludy.

Ještěr u katedrály se definitivně zhroutil.

Jeho soudruzi během několika okamžiků zažili totéž trauma.

Krystalická struktura nevydržela soustředěný nápor přesně vyluzovaného kmitočtu. Olbřímí těla se rozpadala na kusy. Řičící příšery sebou bezmocně házely na zemi, za ostrého praskotu se jim od těla oddělovaly končetiny, praskaly jim hrudníky, pukaly hlavy a zbylé kusy se tříštily pod náporem ničivých vln na krystaly a prach… a v prach se obrátíš!

Útok na kovkopecké středisko Kuttenberg byl ještě mohutnější. I zde se zdálo, že ještěři budou se svou prací rychle hotovi.

Tím spíše, když zjistili, že takřka všichni obyvatelé hornické metropole jsou soustředěni na ohromném čtvercovém náměstí kolem kamenné kašny. Místo zdlouhavého ničení neogotických budov s půvabnými podloubími a zdobenými arkýři, vydal vůdce smečky hluboký ryk. Ještěři se jako dokonale secvičený oddíl vydali z různých směrů ke středu města, kde se na nechráněném prostranství krčily stovky dětí. Kolem nich stáli muži a ženy. Byli shromážděni do skupinek a každá z nich měla ve svém středu kovářský měch na měděných nohách. Na první pohled to vypadalo šíleně: třicet kovářských měchů mělo uchránit všechny před útokem krystalických stvůr, vysokých jako zvonice kostela, v jehož stínu se teď obklíčení lidé nacházeli.

Ještěři se blížili pěti hvězdicovitě rozloženými ulicemi na centrální náměstí. Lidé slyšeli hřmění každého jejich kroku, údery ocasů a drtící rány mohutných lebek; za nestvůrami zůstávaly trosky okolních výstavných domů, sesouvající se k zemi v oblacích prachu. Děti křičely strachy a několik žen omdlelo. Ještěři už byli od prvních skupinek vzdáleni třicet, čtyřicet yardů!

Kuttenberský starosta, baron Daczicky pokynul. Chlapi se opřeli do dřevěných pák měchů. Kůže se prudce složila v záhybech, vrchní plocha šla vzápětí vzhůru – a zase dolů – a ústí měchů opustila další dávka vzduchu.

První měch se už ozval, při dalším výdechu se k němu přidaly další čtyři, a následovně už se všem osádkám podařilo nastavit zespoda přišroubované Narneho skleněné baňky před ústí měchů tak, aby z nich fičící vzduch vyloudil ten správně vibrující zvuk.

Do toho začali, silou svých plic, hvízdat na skleněné píšťalky ženy, děti a všichni ti, kteří zůstali ve středu obranného pásma. Na kostelech svatého Jacoba a Matky Boží začaly vyzvánět nově naladěné zvony dvanáct úderů – ačkoli bylo již po poledni. Ale to nikomu nevadilo. Zvoník vyhlásil pravé poledne už před chvílí pomocí hlásné trouby, kterou používal i jako ponocný.

Hvízdot měchů, píšťalek a údery naladěných zvonů dostal ještěry do obdobné situace jako v přístavním Desert Bay City.

* * *

Kuzněcow už nadobro opustil horkou půdu Skořápky a teď pozoroval na telestěně jednotlivé akce, řízené z velitelského můstku Potěmkina, nástupníka zničeného Scharnhorsta. Svíral v ruce skleničku se zlatavým Williamem Grantem, kterého ve štábu slavnostně otevřeli na úspěch drtivého útoku i na oslavu brzkého obsazení Skořápky. Od okamžiků, kdy holokamera zobrazila první masakr ještěrů v Bay City, se už z trojboké láhve s pozlacenou etiketou nenapil. Jen těkal očima po obrazové stěně, na níž vyrůstaly stále nové a nové screeny se záběry z bitevních operací.

„Vyšlete opět letectvo. Zřejmě jim ten kobercový nálet nezničil vše. Co ti divoši zase zkouší?“

„Hrabě,“ ozval se Ratman, kterému právě došeptal obtloustlý generál, obtížený zlatem na výložkách, jakousi zprávu, „indiáni podnikli protiútok. Jejich cílem je nejsilnější formace carbosaurů na planině Duchů. V čele útoku je sir William Downey.“

Kuzněcow se obrátil na Ratmana. V jeho očích snad nebyl ani vztek, jako spíše bezmezný, nevysvětlitelný úžas:

„Ta banda rudochů – vedená důchodcem s půlkou rakve na zádech – si dovolí zaútočit na to, kvůli čemu jsme museli opustit a zničit celou Diamantovou planetu… Ratmane, vysvětlete mi, kde jste udělal chybu, abych vás mohl s klidným svědomím zabít.“

Hrabě netečně upustil sklenici s whisky na zem. Ta se rozlétla na stovky střípků – jako carbosauři na přibývajících obrazovkách – a pomalu vytáhl z pouzdra zlatem a diamanty vykládaný revolver. Byla to nádherná, řemeslně dokonalá replika Remington New Model Army 44 z devatenáctého století.

Ratman hleděl jako uhranutý do ústí zbraně a zdlouhavě, stále hledaje správná slova, chvějícím se hlasem spustil:

„Kobercový nálet měl za úkol ochromit síly protivníka. To, že při masívním nasazení letounů a pum neměl zcela jednoznačný výsledek, podrobíme ve štábu podrobné analýze. Nicméně dle některých stíhačů, kteří prováděli hloubkové nálety, se nad skupinami indiánů v okamžiku bombardování rozestírala jakási nafialovělá záře. Prý se ti rudoši spojili s kravami – ehm, ano, promiňte…, ta svědectví jsou určitě zkreslená. Už pokračuji.

Po kobercových náletech jsme s pomocí maskovaných hypernauterů, které naváděly ještěry, zaútočili na všechna hustěji obydlená místa na povrchu planety. Včetně indiánských táborů, jejichž šamani nám činí starosti s jejich schopností určovat pohyb stáda mimo naši dimenzi. Zde máme volné ruce, protože dle Cooperových knih psychokinetiky nemůže v případě přímého souboje zasáhnout nikdo jiný než přítomné síly. Což jest kapitola 13 z Druhého oddílu knihy Třetí. Proto je nutné eliminovat ostrůvky odporu, které vznikly i přes mimořádnou propagandu v multimédiích.“

Kuzněcow se zamyšleně díval na rozbitou sklenici a rozteklý nápoj, jehož příjemné aroma zaplnilo celou místnost. Vždyť všechno bylo opravdu provedeno správně. A ten Cooper…

Hrabě zkameněl. Ve vzduchu už dlouho cosi viselo.

„Je tohle – dle Coopera – přímý souboj, Ratmane?“

„Ověřovali to naši specialisté na výklad psychokinetiky. Drtivá většina je toho názoru, že toto je přímý souboj.“

„Drtivá většina. Tedy ne všichni.“

„Ne. Těm zbylým jsme to ale důrazně vysvětlili.“

„Hlupáku. Jednou vás opravdu zničím. Pokračujte.“

Ratman se na chvíli odmlčel. Nadechl se a mluvil dál:

„Zarážející je, jak si obyvatelé planety bez informačních bank a laboratoří rychle vybudovali tak účinnou ochranu proti carbosaurům. Jejich způsob obrany je však příliš primitivní, abychom ho nemohli eliminovat. Zde bude vhodné použít konvenční prostředky jako jaderné nebo geologické zbraně, případně hypernautery s plným zbrojním potenciálem. Ale jak znova zdůrazňuji, obrana domorodců je způsob velice pasívní, lokalizovaný vždy na nejkratší možnou vzdálenost kontaktu s ještěry. Štáb je v podstatě s průběhem akcí spokojen a…“

Hrabě zasunul už dlouho pokleslý revolver do pouzdra na pravém stehně. Původní úžas a nesouhlas v jeho očích plynule prolnul v nevěřící pohled, doplněný o lehký tik v koutku úst.

„Pasívní odpor, bezprostřední kontakt, uspokojení generálního štábu. Ratmane, ty paranoiku, jaký pasívní odpor?! Vždyť teď útočí oni! Oni jsou na tahu. Což to, sakra, nikdo nevidíte?!“

Na telestěně zmizely kruhy jednotlivých screenů a celá obrazovka o rozměrech tři krát pět yardů se zaplnila tvářemi indiánů, pomalovanými válečnými barvami.

„Uhííí – uhííí – uhííí…“

Ollahalové se s jekotem řítili na houževnatých mustanzích proti postupující hradbě krystalických stvůr. Vpředu na bílém koni cválal běloch s vlajícími dlouhými bílými vlasy a v ruce držel jako ostatní bojovníci pouze luk. Na zádech měli všichni toulce plné šípů. Neměli ani kopí, ani střelné zbraně.

„Jsou to šílenci,“ podotkl bledý Ratman, vodnaté oči upřené na ohnivé plochy screenů. Nechápal, jak si vůbec někdo může dovolit zaútočit lukem a šípem na carbosaura. Už kovářské měchy a zvony konsternovaly celý generální štáb. A teď luky a šípy…

Co to je, proboha, za válku?

„Nemají sebemenší šanci,“ probral se z chmurných úvah.

Ozval se výstřel. Na kraji planiny Duchů vystřelil kmenový šaman z malého hradebního děla, jež indiáni používali při slavnostech Hromu – a bojovníci zastavili koně. Rozestavili se do jedné linie, ignorovali všude kolem se vznášející holovizní kamery a vytáhli z toulců šípy. Svalnaté paže napnuly tětivy z brizoních střev, paže pozdvihly luky tak, aby válcovité hroty šípů mířily k nebi.

Dvě stě padesát šípů vzlétlo. Na okamžik zakrylo oblohu – a potom se snášelo na netečně dupající krystalické kolosy.

Za nimi vylétla další salva šípů. A další…

Při prvním hromadném výstřelu jedna z kamer zaostřila na válcovité hlavice šípů. Ty se na vrcholku dráhy rozevřely do podoby okvětních plátků. Detailní záběr ukázal, že jádra střel mají strukturu jako bublinkové čokolády ze souhvězdí Orion.

A pak začaly padat.

Zuuuuoooummííííí…

Dokonalý výrobek zbrojovky Dan Wesson.

Jako německé střemhlavé bombardéry štuky se v dávných dobách řítily za stále se zvyšujícího vytí k zemi – zde stovky ječících minisirén každých pár vteřin, vlna po vlně, dotvářely a posilovaly zvukovou tsunami, jež se jako tlaková vlna po jaderné explozi hnala po kraji a drtila vše, co se jí postavilo do cesty.

Carbosauři se káceli po řadách; jako stébla trávy za kosou.

„Bitevní lodě zaujaly útočné pozice. Máme zahájit protiútok hned, nebo jako předsun využijeme Pantherů?“

„Generále Borzecenskij, chcete před kamerami holovize zaútočit křižníky a nejtěžšími obrněnci proti šípům a lukům?“

„Při prvním útoku nám všichni tleskali.“

„Ano. To si ale mysleli, že bombardujeme carbosaury.“

„Můžeme tedy pálit z maskovaných hypernauterů.“

„To můžete,“ uznal Kuzněcow a souhlasně luskl prsty.

V následujících chvílích se proti stojící řadě bojovníků dole na planetě pozdvihly hromady balvanů a placky ztuhlé lávy.

„K zemi!“ zařval Bill a ještě než dopadl na prašnou půdu planiny Duchů, stiskl alarm. Psychokinetika odhaduje, a umí odhadovat! Ale my musíme jednat!!! Pán much musí vstoupit na scénu. První salva dvou Pantherů zabila třicet mužů… Druhá salva narazila na silové pole, které kyboptéra spustila před indiány.

Kuzněcow zahlédl na jednom screenu záběr TGM. Jejich slídivé kamery objevily skrytého obrněnce.

Tak dost!

„Ať zaútočí křižníky – a všechny těžké zbraně. Aktivujte palubní systémy vlajkových lodí. Kontaktujte záložní letky. Pokud zvítězíme okamžitě a drtivě, budeme mít argumenty pro jednání s Císařem a Parlamentem. Pokud to budeme prodlužovat, Bílé barety tu mohou být během několika desítek minut. Císař je sem pošle už jen kvůli veřejnosti – i proti vůli Parlamentu.“

„A když se budou tamti hodně bránit?“ zašklebil se Ratman.

„Ti dole? Zemřou všichni. Vyhlašuji total blietzkrieg. Jde nám o Galaxii.“ Kuzněcow vytáhl z dřevěné krabičky doutník v bílém pouzdře. Aromaticky i elegantně působivý Davidoff.

„O celou Galaxii.“

* * *

„Tati, teď to asi bude hodně ošklivý, viď?“ optal se Joe otce, který stál v ústí jeskyně. Vedle něj trčela postava Narneho – a Harper senior povědomě schovával chlapce za zády; i když mu bylo jasné, že první přímou salvu těžkých bombardérů nepřežijí. Tím spíše, že ho Narne upozornil ve hledáčku své optoméry na změnu pozice bitevních křižníků Společnosti, které dosud nehybně visely nad planetou. Teď se začaly příděmi s hlavními dělovými věžemi natáčet ke Skořápce.

„Chlapče, my jsme už udělali, co jsme mohli. Nevím, co by si teď počal sám James Garcia. Jeho psychokinetika dosud vypadala jako dokonalá, ucelená věda. Teď je ale se vším konec.“

„Tati, já jsem taky četl tu knížku, jak ji máš od Coopera.“

„Vždyť jí ani nemůžeš rozumět,“ přitiskl si k sobě syna Harper. „A copak jsi tam tedy vyštudoval?“

V dálce zahřměly první výbuchy chemonu a geologických pum.

A to zatím mlčí křižníky. Aktivují těžké palubní zbraně, což je otázka desítek sekund, pomyslel si sklíčeně Harper.

„V bitvě o měsíc Pěti Sluncí to bylo taky takhle špatné,“ řekl malý Joe. „Ale Cooperovo Osmé pravidlo ověřilo možnost zvratu bezvýchodné situace tím, že se vyvolá její zhoršení.“

„Jak to myslíš?“

„V té bitvě se obranné síly záměrně zbavily všech těžkých zbraní, vyplýtvaly všechno palivo i střelivo – ale soustředěným náporem střelby a vypálených raket pohnuly měsícem, a při změně jeho rotace se potom kvůli těm gravitačním a já nevím ještě jakým silám rozmlátily o zem nebo srazily snad všechny útočící koráby.“

„Joe, to je sice hezký, ale tuhle možnost my nemáme.“

Hlavně těžkých děl na palubách bitevních lodí začaly jiskřit a pulsovat. Na nebi to blýskalo stále více. A nad tím vším byly spíše tušit, než vidět, průhledná těla galaktických bytostí.

„Krávy, táto… Krávy,“ zašeptal Joe a upřeně hleděl k nebi.

„Jak by nám asi mohly pomoci, Joe?“ zeptal se otec a v očích ho už začalo pálit. Bezmoc, prokletá bezmoc. „Vždyť víš, že ony mají svůj kodex. A my, lidé, jsme jim lhostejní. My jsme pro ně jako mravenci. Stejně velicí a stejně mocní…“

„Lidi možná ano. Ale honáci? A s tím Desaterem – co telata?“

Na planetu Shell se snášelo temno. Podvečer se změnil v noc. Ale tma nebyla. Oslnivé exploze pum, svítící linie střel vzduch – země, fosforeskující stopy za stíhacími letouny i obří světlomety bombardérů… To byla jenom příprava na peklo.

Mocné zbraňové systémy galaktických křižníků a hvězdných bitevních lodí zatím mlčely.

„Táto, vždyť nám pomohly i doma, na Studánce.“

To ale už Harper seděl u Narneho vysílačky, na rádiový klid se prostě vykašlal, a řval do plechového mikrofonu s dráty:

„Bille, máš po ruce Pána much? Potřebujeme se dostat nahoru, do telecí ohrady. Cože nemůžeš? Já vím, že je to špatný, tady je to stejný! Poslouchej – narušíme aspoň jednu úroveň ohrady. Potřebujeme u telat vyvolat paniku. Krávy potom budou podle Desatera chránit mláďata. Na nás se vykašlou, ale na mladý nikdy! Slyšíš! Haló… Haló, haló! Doprdele, haló!!!“

Otec Harper sklesle odložil mikrofon zpět do mosazné vidlice: „Snad to slyšel celý. Jinak Bůh s námi.“

Kyboptéra se snesla z výše dvou mil na zem. Jednou salvou rozmetala nejbližší hypernautery a čekala na pána. Bill ponechal na místě nouzový zdroj energie. Vytvořil díky němu provizorní silové pole proti těžkým zbraním. Na necelé dvě minuty.

„Roahane, máte minutu na to, abyste se skryli. Tohle šípama nezvládnem. Šetřte si je. Bude jich třeba. Xanitou s vámi!“

Kyboptéra umí úžasné věci. Třeba se za dvacet sekund objevit před sklářskou jeskyní. Tak malý skok mezi dimenzemi ještě nikdy neprováděla. Vůbec – už dlouho tím neletěla. Ani Bill. Ale na pochvalu nebyl čas. Jenom ji třikrát poklepal po palubní desce.

„Co tady děláš?“ křičel Harper. „Máš být nahoře!“

„Sedej! Hoď kluka dozadu a padáme!“

Než by někdo řekl Dlouhý bílý vlas, oba Harperové už dřepěli v sedačkách a kyboptéra se vzepjala k nebesům. Prolétla silovou blokádou Společnosti a svištěla si to od Skořápky se zrychlením, při kterém by bez antigravitačních pásů byli cestující spolehlivě rozdrceni. Bill stačil několika větami ohodnotit Harperův nápad.

„Geniální,“ uzavřel to a zašklebil se na přítele. „Já to říkám pořád – Harper je prostě dobrej.“

„To mi vnukl kluk. Citoval Jamese.“

„Harper jako Harper,“ pousmál se Bill.

„Kam to máme napálit?“

„Hlavní úroveň bych vynechal. Soustředíme se na první výběh. Neznačkovaný telata…“

Hrabě Georgij Kuzněcow byl okamžitě informován o úniku Downeyho kyboptéry z planety. Sledoval ji na screenu do té doby, než zmizela v jiném vesmíru. Zůstal za ní jen zelenavý třpyt.

„Zbabělec,“ podotkl Ratman s potěšeně zkřivenou tváří.

„To se mi nelíbí. Kolik Gardarů hlídá krávy?“

„Deset. Ale proč teď hlídat krávy? Všichni jsou v akci, Výsosti. A navíc – krávy mají Desatero. Ty na nikoho nepůjdou. Ani těch pár telat neuteče. Jsou bezpečně zavřený v ohradách.“

„To je ono!“ rozdrtil hrabě tabák doutníku mezi zuby. „Světelné ohrady! Telata! Proč to nikdo nezajistil?!“

Generální štáb zkoprněle zíral. O co mu jde? Proč tady budoucí vládce Galaxie vyvádí kvůli nějakým kravkám?

„Okamžitě všechny zbraně zamířit k telecím ohradám. Jakmile se tam cokoli vynoří, sestřelte to!“ Vtom to zahlédl! Na screenu první ohrady vytryskl těsně před světelnou linií modravý gejzír. A zhmotňoval se. Hraběti hystericky přeskočil hlas:

„Teď! Pal! Sakra…!“

Obsluhy maserových děl i chemonových chrličů během sekundy zacílily stříbřitou tečku, která se zjevila na radarech jako zázrakem. Jakmile se ocitla v zaměřovacích křížích, opustily hlavně bojových lodí síly, které dokázaly jen tak mimochodem vymazat z Všehomíra planetku střední velikosti.

Teď před nimi byla jen oslabená, zaskočená kyboptéra.

„Čekal nás,“ poznamenal Harper, když Pán much oznámil zaměření střel i svazků energie. „Kuzněcow vyhrál. Aspoň tady.“

Jednou rukou sáhl dozadu, nahmatal synovu ruku a stiskl ji.

„Škoda,“ stačil ještě říci Dlouhý bílý vlas a pevně sevřel na hrudi amulet, který mu tolikrát pomohl…

… a potom se kyboptéra ocitla ve všeničícím ohni. Několik soustředěných svazků X-energie udeřilo naráz. Za nimi se dostavila na schůzku i chemonová torpéda, aby dokonala dílo zkázy.

Kapitola XI.

Souboj nad Silver Gate

„Joe, ty můj kluku zlatej, jsi tady?“

„Jsem, táto.“

„Harperové, hele, taky už jste po smrti?“

Všichni tři se udiveně rozhlíželi průzory kyboptéry. Už jen prostý fakt, že stále sedí v Pánovi much, je dostatečně překvapil. A místo oblohy tohle. Kde jsem to jenom spatřil? To už je dávno… Harper senior to měl na jazyku. To musí být…

„Jsme v teleti,“ potvrdil jeho myšlenku Dlouhý bílý vlas.

„Tohle je ale značkované tele. Jsme v jiný ohradě.“

„Neřekl bych. Souřadnice jsou správné. To tele je venku… Co se asi teď musí dít tam?“ poznamenal ještě, povolil biopásy, pohodlně se protáhl a z kapsy vytáhl staré dobré viržínko.

„Nebude klukovi vadit, když si zapálím?“

Místo chlapce odvětil někdo jiný:

„Pane, kouření škodí zdraví, zvláště vašemu srdíčku,“ ozvala se kyboptéra; a jenom fantasta by si mohl domýšlet, že její hlas byl plný štěstí – a radosti ze znovu navráceného života.

Bill Downey náhle vytřeštil oči a rozkašlal se…

Ve vnitřním prostoru telete se mezi vazivy a úpony potáceli tři nejistí oři. Sice nemotorně, ale přesto se blížili ke kyboptéře. A ústí zbraní byla nepříjemně nažhavená.

Bill s doutníkem v ústech a očima slzícíma od kouře přitáhl knipl až k sedadlu. Vykonali vzorový přemet a kyboptéra se mlčky starala o neustálé vyhýbání se řídce rozmístěným vnitřnostem. Když se vrátili do výchozí pozice, byli přímo mezi oři.

Z kabin na ně zírali vzteklí Gardaři, kteří v nitru telete trávili už druhý den. A v jeho těle se báli použít zbraně, protože netušili, co by s nimi organismus bytosti provedl.

„Proboha, Joe, my teď můžem získat tři stroje! Naráz!“

„Ale jak? V teleti vystřelíš jenom jednou, a končíš.“

„Ale jak…? Tak, jak říkáš!“

Billovi se zdařilo přesně to, co zamýšlel. Útočnými manévry a obscéními gesty vyprovokoval dva Gardary, aby se k němu přiblížili na dosah, kvapně strhl knipl doleva, pak k sobě, dostal se nad levého oře – a plácl ho křídlem po kabině.

Malý Joe se neudržel a vyprskl smíchy:

„Ta sedla!“

Hypernautický stroj se zapotácel a nepřipoutaný Gardar se v něm bolestivě omlátil o stěny kabiny. Mnul si čelo a začal zběsile mačkat klávesy na palubní desce. V tu chvíli se zespoda přiblížil druhý. Bill strhl ruční přistávací páku, kterou už nepoužil léta; kyboptéra mu ještě vydatně pomohla.

Prudce poklesla o několik yardů a srazila nejistě stoupajícího oře dolů. Gardar se zmítal v pásech a snažil se vyrovnat pád. Třetí elitní bojovník Společnosti vše sledoval s němým vztekem, vznášeje se o pár desítek yardů dále. A právě tiskl spušť. Úplně jinou spoušť.

Klonovaní biokyborgové se rozhodli nezávisle na sobě na jediné možné odpovědi. Nepoužili sice konvenční zbraně, toho se neodvážili, ale jeden po druhém vypálili značkovací železa.

Bill se jim ani nesnažil vyhnout…

Tele poznalo nepříjemný žár. A tohle nebylo značkování od honáků – a nebylo to na kůži, ale uvnitř!

Obranný mechanismus zareagoval rychleji, než si mládě to vše stačilo uvědomit. Značkovací železa byla v mžiku obalena shluky krvinek, pražících se žárem, dýmajících a páchnoucích; a k nim přilétaly další, až byly všechny tři zdroje bolesti zlikvidovány.

Gardarské oře, jako zdroj nebezpečí, obalil žlutavý sliz a plazmatická chapadla je vtáhla do trávící oblasti, kde se je připravené šťávy rozhodly strávit a poté převést do konečníku.

„Za jak dlouho tele vypustí ty stroje?“

„Musíme se dostat k mozkovému centru. Spěchej, Joe, abychom je dostali co nejméně poškozené. Už jenom kvůli tomu, že venku nás teď určitě potřebují.“

Ocitli se v mozku, kde Downey a Harper už věděli, co dělat. Hypnotizující formule a mírné, hladivé gama záření Pána much – kyboptéra si matně vyvolala jakousi vzpomínku na doby dávno zašlé…, má snad i stroj déjà vu?, nebo to je kybernetická reinkarnace?, co bylo před Pánem much? – trvalo to jen chvilku. Když vylétli z telete, zjistili, že se nacházejí uprostřed nepřátelských lodí.

A všechny zbraně mlčí.

* * *

„Hovoří hrabě Kuzněcow,“ ozvalo se z vnitřních reproduktorů kyboptéry. „Ten zásah do světelných ohrad, to nebylo moc fér.“

„Hrabě, nepoužívejte to slovo. Fér. Vždyť ani nevíte, co znamená,“ ozval se dutým hlasem Dlouhý bílý vlas.

„Já se s vámi nechci přít o slovíčka. Chci vám nabídnout jenom to, o čem už stejně rozhodla ta poblázněná telata.“

„Psychokinetika.“

„Co?“

„Ne telata. Psychokinetika rozhodla. To ona použila telata.“

„Opakuji – nemám čas ani náladu hádat se o vaši terminologii. Chci vám nabídnout souboj. Čestný souboj.“

„Vy – a souboj?“ ušklíbl se Bill. „Čestný?“

Harper s Downeym na sebe mlčky pohlédli. I když se tomu vůbec nedalo věřit, bylo to v každém případě rozumnější než další oběti tam dole, na Skořápce.

„Stále neslyším vaši odpověď,“ netrpělivě se ozval Kuzněcow.

„Hrabě – teď pozorně poslouchejte,“ sir William Downey mluvil důrazně a Kuzněcow věděl, že to, co právě jeden z Velké pětky prohlašuje – je zákon. „Souboj se odehraje jenom tady nahoře, v ohradách, na korábech, nebo na palubě farmářské lodi.“

„Zde právě jsem. Mám tu kromě slečny Sarah, která odmítla opustit farmu i muže – což ji chválí – i vaše dva přátele: otce a syna Westleyovi. Nikoli však jako rukojmí, ale jako pojistky. Pro případ zkratu,“ hrabě elegantně ukončil větu.

„Už je nám to jasné. Čestný souboj. Vy máte jenom armádu, křižníky, farmářskou loď a rukojmí – a my přece máme kyboptéru, a navíc jsme tři. Tomu třetímu je jedenáct let.“

„Tomu se, hrabě, říká,“ ozval se Joe, „muž proti muži.“

„My to ale bereme,“ doplnil ho Bill. „Souboj to bude, a bude vás stát sakra hodně. A teď se omlouváme, musíme se připravit.“

„Prosím, jak je libo. Souboj jste přijali. To je pro mne rozhodující. Máte volné ruce,“ zasmál se po dlouhé době spokojený Kuzněcow. „Jenom nevím, co s tím vším teď budete dělat…“

Long White Hair neodpověděl a vypnul interkom.

„To ještě budeš mrkat, hrábě.“

* * *

Hyper-oři vyplivli Gardary do vnitřního prostoru telete. Tam se o ně důkladně postaraly trávící šťávy. Podle signálů z kyboptéry, pečlivě sladěných s organismem telete, vylétly prázdné stroje konečníkem ven.

Narne, zaskočen nenadálým vysíláním z Pána much, organizoval po planetě honáky, kteří pomáhali místním v té podivné válce.

„Narne, do každého oře se můžou nacpat čtyři. Tak je tou svou krystalkou připrav takhle nadávkovaný. Stroje čekají na určení místa!“ úsečně hovořil Bill a Harper zatím kontroloval palubní zbraně a nabíjel revolvery. Junior seděl vzadu a věděl, že nejlepší, co může dělat, je mlčet. I když to pro něj bylo těžké.

„My se nebudeme zdržovat – a padáme na farmářskou loď.“

„Souhlas, Bille,“ Joe zkušeně protočil bubínek svého koltu.

„Já taky souhlas, strejdo,“ druhý Joe zkušeně vyfoukl báječně růžovou bublinu Grizzly Spearmint.

Všichni na Billův výkřik plácli dlaněmi o sebe.

„Jupíííí…,“ a kyboptéra prosekla další světelnou ohradu.

Kuzněcow seděl v saloonu farmářské lodě. Ťukal briliantovým prstenem o vykládaný povrch barového pultu, hleděl skrze doutníkový kouř, oči přimhouřené do úzkých štěrbin – a přemítal. Souboj byla jediná možnost, jak zvrátit patovou situaci. Na Skořápku vyplýtval tolik zbraní, a ta prokletá planeta to odnesla jenom šmouhami a pár stovkami mrtvých! Ale honáky udržel dole. To bylo dobré. Vzdušný prostor stále ještě kontrolují jeho síly.

Parlament i Císař pod silným tlakem veřejného mínění a nyní už i větší částí politických sil dospěli k názoru, že – nehledě na podezřelý dovoz carbosaurů na Skořápku samotnou GALAarmy – bude na planetě vyhlášen výjimečný stav. Kontrolovaný nikoliv galaktickými divizemi, ale přímo Císařskou gardou.

To bylo pro hrdého šlechtice nepřijatelné.

Potřeboval něco, čím by zrušil to rozhodnutí. A dostal to! Nabídl těm třem souboj – a oni přijali. Tím vetovali rozhodnutí Parlamentu i Císaře.

Žádný výjimečný stav. Žádná císařská garda.

Za pár hodin budu já určovat, kdo může na planetu Shell!

„Pane, vstupní komora byla právě obsazena jedním dítětem a dvěma staršími muži,“ s úklonou britského komorníka z XIX. století ohlásil Ratman zamyšlenému hraběti. Ten nechápavě pozvedl úzké obočí. A bezděčně zamrkal.

„Kde byli Gardaři?“

„Tam.“

„A kde jsou teď?“

„Venku,“ hlesl Ratman a ukázal na screen. Ve vesmíru se bezmocně plácalo pět postav. Gardaři byli dokonale vyzbrojení biokyborgové, takže i na náhlý pobyt ve vakuu byli připraveni. Z černých kombinéz vyjely zlatavé dýchací masky a přisály se jim, jako pijavice, na rozzuřené obličeje. To bylo jediné, co mohli. Zuřit.

„Pusť mi záznam toho… Toho začátku souboje.“

Gardaři v přestupní komoře byli ve střehu. Ze strategických míst kontrolovali celý prázdný hangár. Hrabě mohl na obrazovce sledovat u každého strážného energetický graf zbraní a biočáru bojové pohotovosti. Vše nadoraz. Náhle se uprostřed kruhových vrat objevil záblesk, ve zpomaleném záběru bylo vidět laso, jak vyrvalo hermetické dveře z hydrauliky – a imploze vzduchoprázdna vymrštila profesionální zabijáky do vesmírného prostoru.

„Hezké,“ pronesl hrabě; a nemohl odtrhnout oči z monitoru.

„Přístupové chodby od komory jsou plně pod naší kontrolou. Tudy nemohou proklouznout živí,“ rozhodně prohlásil Ratman a podával hraběti věncovitý zásobník do jeho Remingtonu. „Tady máte speciální TEX-náboje, Výsosti, kdyby…“

„Kdyby se jim podařilo proklouznout?“ zabodl se Kuzněcow pohledem do Ratmanových přivřených očí.

Ten mlčel a držel nataženou ruku se zásobníkem. Hrabě mu ho ostentativně vyjmul z ruky, vsunul do kapsy kožené vesty a důrazně povstal. Ze stolu sebral černý stetson s vyplétaným stříbrným lemem a nasadil si ho pevně na hlavu.

„Zavolej ochranku. Jdeme se podívat na ty vaše přístupové chodby.“

Tam bylo zatím rušno.

Postup udatné trojky byl zarputilý. Kyboptéra navíc pomáhala palubními zbraněmi. Z přestupní komory čistila hlavní chodbu smrtonosnými gejzíry až k příčnému koridoru. Ve smluvených intervalech vybíhali tři útočníci do chodby, a zase skákali do výklenků či zárubní dveří nebo se vrhali na zem – a čekali, až kolem nich prosviští další energetické tornádo. Harper i Downey bleskově likvidovali protivníky paragranáty či přesně umísťovanými střelami. Harper junior se staral o komunikaci s Pánem much.

V příčné chodbě stálo dvanáct Gardarů a teď k nim přibyla ochranka se samotným Vůdcem. Silové pole, které nastavili proti použitým paragranátům slabě fosforeskovalo. Děrované hlavně anihilátorů zlověstně pableskovaly; jen spustit. Cokoli se dostane z přístupové chodby na tuhle křižovatku, nemá naději přežít…

Lodí otřásl mohutný náraz.

„Co je to?“ zeptal se hrabě do vzdáleného dunění a praskotu.

Ratman se spojil s řídícím můstkem lodi; farmáři mu říkali Whiskey bar. Plastikový obličej se mu zvrásnil chmurami a kontaktní čočky se pokryly mlžným závojem. Bylo mu sebe samého líto.

„Dva oři prorazili vrata do stájí.“

„Kdo hlídá prázdné stáje a zahrady?!“

„Nečekali jsme, že někdo bude ničit své stáje, zahrady…“

„Ten někdo nezničí stáje ani zahrady. Zničí nás.“

Právě přilétnuvší dva stroje ze Skořápky byly přetížené honáky. Nikoli čtyři, ale pět chlapů se mohlo nasardinkovat do dvoumístných ořů. Osm útočníků vyčkalo, než piloti vyplní vyražená vrata silovým polem. Ještě za letu vyskočili a okamžitě se kryli za hrazením v přechodové komoře. Vychrlili z koltů oheň a zkázu – a vpadli do samotných stájí.

Piloti čekali, až se honáci dostanou za přetlakové dveře, zrušili silové pole a opět vylétli ven, pro další posily. Těch osm z prvního výsadku se probíjelo vzhůru do řídících koridorů lodě. Postupovali nemilosrdně, bez ohledu na psychokinetiku, i když nevědomky dle jejích pravidel. Díky jezdeckým botám s polirunovými výsuvnými špicemi prokopávali Gardarům krunýře – a vnikali do krků a hlav černých zabijáků. Obranná silová pole Společnosti likvidovali obratně vrhanými transboly.

Kuzněcow se mračil. Vrásky na čele měl ušlechtile prohnuté.

„Kdy dorazí naše další jednotky?“

„Letí k nám dva invazní tankery, obsazené sedmi sty muži.“

„Kde jsou?“

„Krávy ty lodě sevřely mezi sebe. Jsou dokonale znehybněné.“

Kuzněcow si chtěl lehnout na zem, bušit pěstmi do podlahy a řvát vzteky, jako když byl malý chlapec a jeho chůva to poslušně trpěla – ale ovládl se. Prozatím… Byl přece šlechtic.

„Přiveďte rukojmí. Oba Westleye i tu jejich holku!“

Centrum farmářské lodi bylo neprodyšně obsazeno silami Společnosti. Na dvě stovky příslušníků regulérních bojových jednotek, a ještě na třicet Gardarů.

Harperové s Downeym už dospěli před křižovatku ve tvaru T. Všimli si nejen fosforeskujícího silového pole, ale biolokátory na rukávech bílých obleků jim ukázaly značnou koncentraci nepřátel.

„Teď teda nevím,“ přiznal Harper senior.

„Kdyby sem mohla kyboptéra, bylo by to vyřešené,“ povzdechl si Bill – a ztuhl. Napadlo ho přesně to, co právě řekl malý Joe:

„Strejdo, v tom filmu ty tvoje Superstroje byly jako moji transformeři. Umí to Pán much taky?“

„Už se na tom pracuje, hochu. Ustupte oba a najděte si nějaký hodně bezpečný koutek!“

Kyboptéra již registrovala příkazy pána. Začala se rozkládat. Kovová křídla odpadla se zařinčením na podlahu. Postranní kryty se stahovaly jako žaluzie do kovových pásů. Kabina se vstřebávala do trupu – a za několik okamžiků se tiše svištící obrovská střela s chapadly a manévrovacími křidélky řítila chodbou.

Hrabě při prvním zařinčení z přestupní komory tázavě pohlédl na ostatní. Klonovaní zabijáci stále horečnatě čekali na svou oběť. Když všechny ohlušilo zažehnutí forsáže a miniletoun se vřítil do chodby, byl hrabě už o dvě úrovně výše.

Věděl, co se děje…, ale všichni chtěli bojovat.

Stačilo ho následovat jen pár Gardarů – a věčný Ratman. Zbytek se vypařil v explozi, kterou kyboptéra odpálila přímo v sobě. Řízený výbuch prorazil šachtu několika patry farmářské lodi.

Když Bill přeskakoval zuhelnatělé tělo věrného stroje, vykřikl: „Dám tě zase do pořádku. Dík!“

Na odpověď mu bliklo několik posledních fungujících kontrolek. Hollywood Megacorp. by z té scénky udělal rodinný film.

Třetí oř, který právě dorazil, s sebou nesl i Narneho. Vynálezce a hudební skladatel se nenechal jen tak odbýt – ukázal honákům svou trojhlavňovou pistoli s otočnými hlavněmi a nádherně zdobeným křesadlovým zámkem. Pravda, hlavněmi se muselo točit ručně, ale když tou kuriozitou dokázal rozstřílet dřevěnou budku suchého WC na třísky, vzali ho na milost. Nakonec jeho vyzáblá postavička ani neubrala v letounu místo.

Tato útočná skupina provedla neočekávaný výsadek do zimních zahrad. Gardaři to dosud nevěděli, ještě neprozkoumali celou farmu – a proto nestřežili jeden ze strategických bodů celé farmářské lodi. Odtud je vedena klimatizace, která rozvádí recyklovaný a obohacený vzduch zpět do všech prostor lodi.

Když se ve Whiskey baru za třaskavé exploze zřítilo ze stropu pět honáků i zmačkaný Narne, neměli přítomní jinou šanci, než se urychleně chytit nebes.

„Máme Whiskey bar, stáje a zahrady,“ ozvalo se celou lodí.

Po chvíli bylo z téhož zdroje slyšet nadšené ječení vězněných žen a dětí ve skladových prostorách korábu.

„Tady druhý roj. Dorazili jsme ze Skořápky. Kontrolujeme energetické centrum. Máme zajatých sto mužů. Hlídá je i Narne. Může střežit třeba celý hangár. Bacha! Má na to super bambitku.“

„Tady Kuzněcow,“ ozvalo se do vítězných a humorných hlášení – a všichni ztichli. Bylo proč. „Mám tři náboje – a tři rukojmí. Farmáře, jeho syna a snachu. Pro každého rána.“

Oči honáků se upřely k neviditelným reproduktorům v rozstřílených stěnách a propálených stropech.

„Někdo se odváží nás zastavit – a okamžitě je zabiju. Postupujeme se silnou bojovou skupinou směrem k obvodnímu koridoru lodi. A ještě něco – právě si láduji další náboje.“

Silná bojová skupina hraběte se během zuřivých bojů, i díky prvotnímu buldočímu náporu Harpera a Downeyho, smrskla na pět Gardarů, Ratmana a samotného hraběte.

„Dále volám jednotky Gardarů, aby se dostavily do únikového koridoru, třetí podlaží. Opět připomínám: jestli se někdo pokusí tyto jednotky ohrožovat, jako první střílím farmářovu snachu.“

Osamocené zbytky Gardarů se vzchopily. Interkomy se snaživě spojily a zjistily, že jich zbývá – možná devět, deset.

Kuzněcow byl i s tím potvrzeným množstvím spokojen. Na svou řádnou armádu ani nevzdechl, to byli jen pěšáci. Ale Gardary si vypěstoval k obrazu svému a obětoval je vždy jako poslední.

V zájmu historické faktografie je vhodné dodat, že regulérní bojové oddíly Společnosti na farmářské lodi se po tomto prohlášení bez odporu vzdaly. Zjistily, že nestály Vůdci ani za pozdrav.

„V té zóně je nouzový modul. V každé úrovni jsou tři katapulty. Podle určení místa se pohybují nedaleko vstupu do jednoho z nich. Tenhle je pro pět osob,“ ohlásil Harper.

„Takže když sebou vezme toho svýho skřeta – a naše tři lidi, tak je to akorát.“

„Přesně tak.“

* * *

Brian Westley poté, co ho s pouty na rukou vyvlekli na chodbu, s úlevou zjistil, že Sarah i otec jsou zdrávi. I když oba stejně spoutaní, s rukama za zády. Mezitím, co je tlupa Gardarů postrkovala hlavněmi anihilátorů do zad, všichni s viditelným uspokojením naslouchali hlášení postupujících honáků.

Gardaři se soustředili na Briana. Věděli, že hlavně ON zlikvidoval na Fountain jejich speciální jednotku. Ale zabít ho nemohli. Vůdce si to nepřál. Ale s o to větší chutí mu vráželi pod žebra a do zátylku jiskřící hlavně aktivovaných zbraní.

Ale osud jim všem nepřál. Kuzněcow za sebou totiž nechával jednotlivé elitní bojovníky, aby kryli jeho ústup. A pak jich bylo pět. On, Ratman a rukojmí. A jeden Gardar, ten se nepočítal.

„Ty hlídej chodbu. A vy si nastupte!“

Gardar poslušně kývl a zaujal palebnou pozici. Vypadal jako špatně naaranžovaná Ninja-turtle ze Žlutého trhu na Tau Ceti.

„Co chcete dělat?“ snažil se Brian získat čas. Věděl, že odsud vede cesta jen na lodě Společnosti. A tušil, že honáci raději přiznají prohru v souboji, než aby ohrozili jejich životy.

„Teď si vás odvezu domů. Potom oznámíte veřejnosti svou prohru v souboji dle vašeho pana Jamese Garcii Coopera! A já pak rozhodnu, co udělám s celým tímhle krámem,“ opsal hrabě rukou kruh. „A s tou nepovedenou planetou.“

Kuzněcow byl očividně na kraji hysterie. Ale snažil se.

„Che – líbil se mi ten kovbojský plátek, jak napsal, že za čtyři sta let dojde k úpadku Přepravy. Pokud se tedy budou krávy využívat tak intenzívně, jak já potřebuji… Ale přátelé, mezi námi: to, co bude za čtyři sta let, mi je úplně fuk. Já teď budu ovládat Přepravu – a Galaxii. Teď! Je to srozumitelné?“

Hrabě se usmál. Zase se vrátil do svých kolejí. Usmál se. Ne povýšeně. Spokojeně. Ratman úslužně naslouchal a kýval hlavou.

„Takže vás teď čeká veřejné přiznání prohry a mě…“

Svisssst!

Gardar stojící pár kroků od nich se složil. Z rány na spánku mu vytékala zelenavá hustá kapalina. A páchla. Jenom chvíli škubal rukama a nohama, aby se konečně zklidnil a zemřel.

„Co je to?!“ zaječel skoro v čárkovaném cé Kuzněcow, koutky úst mu škubal tik, a přitiskl revolver ke spánku Sarah.

„Špatně, Georgiji. Zase špatně. Nikoliv: Co je to? Ale správně: Kdo je to?“ zahřměl zvučný bassbaryton.

„Tak teda – kdo je to?“ zpitoměle opakoval hrabě.

Zpoza ohybu chodby vyšel Joe Harper. S lehce promáčknutým stetsonem nasazeným do čela. Ve stínu klobouku jiskřil nekompromisní pohled. Muž se svalnatými pažemi lehce odtaženými od boků, kde třímaly smrtící kolty, ledově pronesl:

„Já to jsem.“

„Já jsem tady taky, pane hrabě,“ ozvalo se z druhé strany.

Kuzněcow sebou trhl, až mu pramen vlasů spadl na tvář.

Dlouhý bílý vlas stál lehce rozkročen s rukama složenýma na prsou. Oba staří přátelé už na sobě neměli GALAobleky, ale byli oblečeni, jak byli léta zvyklí. Plátěné kalhoty s kovovými cvoky, flanelové košile s šátkem na krku, kožené vesty s třásněmi, na hlavě nezbytné stetsony a silné kolty proklatě nízko u pasu.

„Já je zabiju,“ byl si jistý Kuzněcow. Prst se mu zachvěl.

„My pak zabijem vás.“

„Tak takhle ne,“ odvětil hrabě. Podíval se na Harpera – a optal se tiše: „Vy byste si nechal před očima zabít dceru?“

Ratman mezitím mířil dámským derringerem střídavě z otce na syna. A klepal se. Teď to nebyla hra o tisíce cizích životů, kterou tak rád rozehrával. Teď to byla hra jenom o jeden život.

O jeho život.

„Ne. To jste uhodl,“ řekl klidně Harper, a v duchu si pomyslel: „Tak už sakra něco dělej, chomoute!“

„Teď nás tedy v klidu necháte odletět a zbytek se dozvíte z mé vlajkové lodě,“ Kuzněcow mávl rukou s revolverem směrem k tušenému křižníku, „a že to bude pro vás nepříjemné, to si…

… uhaaa!“

Zhroutil se k zemi a rukama si křečovitě tiskl poklopec.

Ve chvíli, kdy mávl revolverem od spánku Sarah, ta periferním viděním zahlédla mrknutí Briana – a vší silou nakopla hraběte do koulí. Ne do rozkroku, jak se občas píše.

Ona se trefila přesně.

Mezitím starý Westley zařval a vystřelil. Přilákal pozornost Ratmana a Brian se vyšvihl a pravou nohou, shinzen-ken, ho přesně zasazenou ranou na krk srazil k zemi. Vychrtlík se zarazil o protější stěnu a po dunivé ráně do hlavy, kterou ještě nádavkem obdržel od farmářské lodi, ztratil vědomí.

„Rychle, pouta!“ zakřičel Brian.

Zakřičel do ticha…

Podíval se na otce, jak zaraženě hledí na Harpera. Podíval se na Downeyho. Ten se zkousnutými rty kouká do stropu.

Oba ruce vzhůru, a mlčí.

A za nimi Gardaři. Ti, kteří se dostavili na volání Kuzněcowa – měli staré honáky pěkně napěchované mezi lopatkami na tmavých hlavních Super Six Golden Bizonů.

Hrabě se mátožně zvedal. Hekal jak starý Aqualung a se škodolibým úsměvem, znetvořeným bolestí, pronesl:

„Vem vás čert.“

Pomalu lezl do kruhových dveří nouzové rakety a ještě než úplně zmizel, poručil Gardarům:

„Zabte je všechny. Už konečně… A na shledanou v pekle!“

S třísknutím za sebou zavřel těžké dveře. Dopadl na sedadlo a byl okamžitě připoután bezpečnostními pásy. Zarazil dlaní jedovatě rudý spínač, trčící z pravé části palubní desky. Výbuch reaktivních motorů ho vymrštil do vesmíru. Mocné plameny se napřely do stěny farmářské lodě a vynesly hraběte do bezpečí mezihvězdného prostoru, ovládaného silami Společnosti.

Start modulu způsobil v chodbě peklo. Všechny to vrhlo na vnitřní stěnu. Gardarům, již mačkajícím spouště koltů, silný náraz vyrazil zbraně z rukou nebo jejich střely přišly vniveč.

Než se černí hoši stačili vzpamatovat, náboje dalších – a dobře připravených – honáků jim už rvaly vnitřnosti. Tak to chodí. S Gardary se nedalo jednat o rukách vzhůru. Biokyborgové se nevzdávali. Nikdy.

Ani to po nich nikdo nechtěl.

Ke starému Westleymu přistoupil předák Luis Barney:

„Promiňte, Seale. Těch pár bídáků jsme měli na mušce, když vás dostali. Čekali jsme, dle Cooperovy kapitoly o únosech. Rozptýlit pozornost – a vyčkávat. Věděli jsme, co katapult provede. Připravili jsme se. A byli na nohou dřív, než ti nemrcouchové.“

„Dobrá práce, Luisi. Dobrá práce.“

Rukojmím sňali pouta a Brian objal Sarah, políbil ji a zašeptal jí tak, že to všichni slyšeli:

„I tamto byla dobrá práce, miláčku.“

„Já jsem tady taky!“ vběhl do chodby Joe Harper junior, který poslední fáze bitvy trávil proti své vůli v centrálním Whiskey baru za přítomnosti Narneho a neozbrojených ženských.

Skočil na otce, div ho neporazil.

„Ty kluku, co nedokázala banda Gardarů, dokážeš ty! Máš ale už páru,“ zvedl ho do výše otec a políbil na tvář.

„To bude maminka koukat, viď, táto?“

„Jéžiš! Ne abys jí povídal, žes tady byl při tý bitvě,“ upřímně se zhrozil Harper senior – a všichni se rozesmáli.

Napětí z nich konečně, po dlouhých dnech a týdnech opadlo, a jeden druhému začali navzájem sdělovat své dojmy.

* * *

„Tady Kuzněcow,“ ozvalo se.

A bylo to tu zase…

To dusné, sklíčené, nejisté ticho, jaké bývalo poslední dny a týdny obvyklé.

„Vaše úniková raketa je dokonalá. Gratuluji. Její nouzové volání se dostane opravdu všude. Jenom pro informaci všem, kterých se to týká: za deset sekund sežehnou těžké zbraně mých bitevních lodí farmářskou loď, doprovodná plavidla – i povrch Skořápky. Sbohem, kaubojové a indiáni. Už jsem vás měl opravdu plné zuby. A nezapomeňte odpočítávat. Teď!“

Deset, devět, osm…

Hrabě Kuzněcow, žák proslulého říšského důstojníka, zešílel.

Sedm, šest, pět…

Krávy už nemohou, jako dříve, zničit nepřátelské křižníky, protože jsou na nich tisíce lidí. Desatero se samo rozvinulo o další kapitolu. Tisíce otců od rodin, tisíce obyčejných smrtelníků, kuchařů a údržbářů, kteří jsou jenom zaměstnáni u jakési společnosti s výstižným jménem – Company.

Čtyři, tři, dva…

Totální zkáza je nevyhnutelná.

Jedna, nula…

Nic.

???

Prostě – nic.

Epilog

V teepee náčelníka Ollahalů bylo více místa, než se zvenku zdálo. Ohniště uprostřed vydávalo mihotavé světlo a proužek dýmu, klikatící se až ke kouřovému otvoru ve špici stanu, by mohl možná nejlépe vyprávět o všem, co se tam napovídalo.

Stejně jako skromné plameny, osvětlující drsné tváře honáků, ostře řezané profily indiánů nebo hebké, jemné tváře přítomných žen, mohly svědčit o občasném zaslzení, sevření pěstí nebo o upřímném, osvobozujícím smíchu… Ale to, že se občas naplno řehtal i sám velký šaman Kravský ohon, o tom by neměl svědčit nikdo. Zvláště ne na planetě Shell.

Občas vyšlehnuvší plameny z praskajících smolných polen ozářily i dvě tváře, které na Skořápce jakživ nikdo nespatřil.

Janet Harperová sem svou opálenou pokožkou a typicky farmářským oblečením zapadla, jako by tu žila léta. Její přívětivá, klidná tvář by byla možná více zapotřebí v napjatých chvílích mezi bitvami, nicméně i teď se kolem ní rozlévala potřebná pohoda.

Ale druhá osoba, na které část mužů – a samozřejmě i malý Joe – mohla oči nechat, i kvůli pověsti, která ji předcházela, ta sem prostě nepatřila, ať se snažila sebevíc.

Joanna Hi-Oll se snažila být co nejvíce v pozadí a na krystal – se svolením všech přítomných, pochopitelně – nahrávala ty podivuhodné příběhy. Snažila se, ale její výška, povinná pro modelky TOP-Galaxy, světlá, dokonale ošetřená pokožka obličeje, i světlé linie nahých rukou a nohou, stejně jako její béžový kostýmek se šortkami, byť velice umírněný…, prostě se talking star mohla snažit být v pozadí co nejvíce, ale byla na očích, přinejmenším jako slavnostně přezdobený šaman. Spíše více.

„Nechť mi přítel Dlouhý bílý vlas vysvětlí to, co jsem dosud zcela nepochopil,“ promluvil po chvilce mlčení, právě totiž dožvýkával brizoní pemmikan, náčelník Hvězdné kopyto. „Kuzněcow přece vydal jasný rozkaz. A on byl jediným a nejvyšším náčelníkem Společnosti. Nebo ne?“

„Ano. Byl náčelníkem – jak vy říkáte – celé Společnosti,“ odsouhlasil mu oslovený a potáhl z indiánské dýmky.

„Jak tedy mohli jeho lidé odmítnout vyplnit daný rozkaz? Vždyť to je, jako bych vydal příkaz k lovu brizonů – a mí lovci si šli lehnout do wigwamů.“

Kravský ohon se zasmál hlasitěji než ostatní. Dovedl si totiž v duchu přesně představit tu absurdní scénu – a zvláště náčelníkovu zmatenou reakci.

„No, no. Ať nejvyšší šaman zklidní svou tvář,“ nedůtklivě podotkl náčelník a poté se zase obrátil na bílého lovce: „Vás – i nás – tedy zachránila zbabělost a neposlušnost cizáků!“

„Slovutný náčelníku, dovol, abych ti odvětil otázkou,“ začal Bill. „Když ještě žil tvůj otec, slovutný náčelník Puklé vejce, a ty jsi byl mladý bojovník – na to jistě pamatuješ? A nyní uvažuj: tvůj náčelník ti poručí, abys srovnal se zemí nepřátelskou vesnici. Abys vyhladil celou vesnici včetně žen a dětí.“

„To by můj otec v životě nerozkázal!“

„Prosím – jenom o tom uvažuj. Je to jenom jako. A navíc by ti poručil, abys vyhladil i okolní vesnice. Pro jistotu, kdyby se náhodou v nich nacházel byť jen jediný příslušník toho nepřátelského kmene. Poslechl bys ten rozkaz?“

Náčelník seděl zticha. Jen praskot hořícího dřeva rušil chvíli rozpačitého klidu. Ale odpověď se už déle vznášela ve vzduchu. Náčelník ji hlasitě jenom potvrdil:

„Nikdy.“

William mu podal dýmku, on důležitě vdechl kouř, a když odpovídal, mezi slovy vydechoval jednotlivé obláčky.

„Dlouhý bílý vlas mi zcela vysvětlil to, co bylo jasné.“

Atmosféra v týpí se uvolnila. Joanna obdivovala toho šedivého, hubeného muže, o kterém pouze četla, potom studovala jeho životopis, nedávno o něm vysílala – a nyní ho slyšela mluvit. Citlivě reagoval na otázky, které jiná rasa pokládala za předem zodpovězené. On je však vlídným způsobem, i tvrdou logikou, už po několikáté tento večer přivedl na svůj způsob nahlížení na svět; i na svůj názor na zbytečné zabíjení.

„Roahane, a jak to bylo s těmi hordami?“ ozval se malý Joe.

Mladý bojovník se krátce rozhlédl po ostatních, jestli může ve společnosti, o jejímž božském významu nepochyboval, hovořit. A když spatřil napjatou tvář i samotného náčelníka, začal:

„To už bylo po všem. Velký boj skončil, zlé bílé tváře se vzdaly a na obloze zavládl mír. Ale v našich lovištích i na územích bílých bratří bylo ještě mnoho nepřátel. Větší část se jich vzdala a bílí bratři jim poskytli hlídaná přístřeší ve velkých kamenných domech. Avšak asi…“ Roahan nevěděl, jak říci tu ohromnou číslovku a zaraženě se odmlčel.

„Těch fanatiků, co bojovali dál, bylo asi pět tisíc,“ upřesnil Harper a kývl povzbudivě na Roahana, ať pokračuje.

„S nimi jsme svedli líté boje. Největší skupinu těch, těch fantastiků jsme magickými ohni a zpívajícími střelami dostali do oblouku Modrého kaňonu. Tam, kde přebývá Dlouhý bílý vlas,“ uklonil se mírně mladý bojovník a vyprávěl dále:

„Zabili mnoho našich bojovníků, tolik, tolik, tolik,“ řekl Roahan a třikrát rozpřaženými prsty mávl k ohništi, „ale to se nám už podařilo napodobením vytí makšalů i výbušnými šípy nahnat do ohybu Modrého kaňonu převeliké stádo brizonů.“

Joanna si představila, jaké to je, stát před řítící se lavinou masa, kopyt a rohů – a už viděla panoramatické, pompézní 3-D záběry, doprovázející tuto část komentáře.

„Xanitou nám snad odpustí, že s těmi zloduchy zahynulo v hloubi kaňonu i několik brizonů, které lovíme kvůli obživě. Jinak je chráníme před šelmami a v čase Strádání jim předkládáme nasušené prérijní lilie z našich sýpek.“

Roahan se odmlčel – a s úctou přijal od náčelníka dýmku.

„Další bandu jsme polapili jako zlatý rybky,“ vložil se do hovoru jednoruký Steve Logan, mistr zbrojařské fabriky. „Jenom nám některý proklouzly sítěma. K jejich škodě,“ usmál se. Jeho úsměv byl úsměvem vítězného bojovníka, který ví, že ochránil svou rodinu a své přátele. To, že zlikvidoval lapky, jak říkal elitním jednotkám Společnosti, považoval za důvod k upřímnému úsměvu.

„Zahájili jsme palbu z několika míst na dost početnou skupinu. Hypernautery se vzdaly společně s křižníky; to by byla podstatně horší práce. Ale těchhle supernindžů mohlo být tak na tři stovky. Nás bylo míň. A za námi bylo Roller Bay City. Lidi byli schovaný za záclonama, ani nemukali, jak jsme se dohodli. Tam se k nám jako připojilo dalších pár zoufalců. Bylo nás celkem asi sedmdesát, a prchali jsme před těma zuřivcema… Ale!“

Steve svlažil hrdlo pálenkou z prérijních bodláků.

„Na nohou jsme měli prašné sněžnice. Ony jsou jen o ždibec větší než normální boty, ale hlavně mají tu plástovou podrážku. A konec je vám asi jasnej. My jsme stříleli a prchali po zpevněným povrchu zálivu. Prašnej oceán byl klidnej. Na tý rovný ploše jsme už věděli, že i naše speciál neprůstřelný vesty můžou občas zradit, tak jsme se rozutíkali za nejbližší kolesový parníky.

Jejich kapitáni v tu chvíli podle signálu spustili stroje. Kolesa narušila vrchní stabilní vrstvu a celej záliv se v okamžiku proměnil v jednu prašnou bažinu, jak tomu říkáme. My jsme mohli po tom rozvlněným povrchu chodit, než se naplní vzduchové plástve podrážek. Tak jsme se pokusili těm tonoucím říct, kde jsou pod hladinou ocelové sítě. Ale když na nás začali střílet, nechali jsme toho. Stejně se většina z těch lapků zachránila. Dnes už bručí v kuttenberských dolech.“

Uznalé mručení indiánů i halasný souhlas ostatních potvrdil správnost posledních vět.

„Jak to je vlastně s tím Kuzněcowem?“ zeptal se Narne. „Půjde k soudu, nebo se zase usídlí na Blackgoldu, aby vyrazil do dalšího boje?“

„Promiňte,“ omluvil se Brian Westley. „Už jsem to sice řekl několika lidem venku i v lodi, ale tady jsem se o tom ještě nezmínil. Kuzněcow nepůjde ani k soudu, ani nebyl zatčen.“

„No to bych se na to podíval!“ zahřměl Steve.

„Kuzněcow je mrtev.

Máme dvě varianty jeho úmrtí. První je sebevražda. Potom, co ho jeho vlastní jednotky neuposlechly v totálním úderu, stiskl destrukční pojistku a…

Druhá možnost je vzhledem k jeho povaze, jež sebevraždu takřka vylučuje, pravděpodobnější. Jeho modul explodoval několik desítek yardů od trupu vlajkové lodi Trismarcku. Zřejmě se snažil manévrovat na přistání a neznalost letounu a panika v mysli už dokonaly své dílo.“

„A dokonaly ho dobře. Amen,“ zabručel Steve.

Brian se zamyslel. Oslnivá exploze nouzového modulu byla strašlivá. Vypadala jako chybný průnik býka samotáře do hyperprostoru. Kdo pozoroval ten rostoucí, paprskovitě se rozbíhající záblesk na vlastní oči, měl několik dnů potíže s očima.

Co asi probíhalo hlavou proslulému Vůdci jediné Společnosti?

Joanna měla už materiálu na několik samostatných pořadů. Bylo to vynikající. Navíc Parlament i honáci její tvůrčí skupině povolili takřka svobodný pohyb po Skořápce – a to na celé dva měsíce. Mezitím budou odvysílány úvodní části seriálu „Hvězdní honáci a planeta Shell“ a další budou průběžně vznikat.

Ale teď přímo fyzicky cítila, že se musí vložit do debaty.

„Pane Westley,“ oslovila farmáře, jehož jméno se dalo vyslovovat pouze s úctou a pokorou v hlase. Skromný, starší muž se na Joannu mírně usmál a kývnutím hlavy očekával otázku.

„Jak se teď vy, zvláště vy – jako farmář, vyrovnáte se ztrátou farmářské lodě. A jak bez ní budete pracovat dále?“

„Strejdo, ona neví o tom kaňonu?“ ozval se sklíčeně malý Joe a v duchu si pomyslel, že ta krásná ženská z tridea není zas tak nic moc. Takhle pitomě se zeptat…

„Ale ví, milý Joe. Ví. Ona to ale bere jako příspěvek do svého seriálu o honácích – a jejich etice, víš?“

„Jako hlavní příspěvek,“ zarděla se jinak každým coulem profesionální komentátorka.

Joe jí v duchu odpustil – a zase na ní mohl oči nechat.

„Nechci dlouho mluvit, venku nás čekají. Těším se na slavnost. Můj přítel Bill mi několikrát vyprávěl o obřadech Ollahalů, a já jsem ještě žádný nezažil,“ omluvně se usmál. „Než vám, drahá, odpovím na to, jak budeme dál žít bez lodě, rád bych ještě řekl, co nás vedlo k její ztrátě. Všichni, teď myslím všechny v Galaxii, jsme věděli, co znamená zničený kaňon Vajec. Konec civilizace. Zánik Unie jako společenství národů, ras a strojů.

Kaňon Vajec jsme museli obnovit bez odkladu. Za jakoukoli cenu! Těmi nejdokonalejšími stroji, jakými disponujeme!

Ale…

I kdybychom použili palebnou sílu všech lodí GALAarmy nebo magické paprsky vládců z planety Gameb, vždy by to trvalo měsíce a roky, než by se původní kaňon dal do pořádku. Vím…

Mnozí namítnou – pár let, co to je? Zahyne několik březích krav, a dvě, tři teleta se udusí ve skořápkách. Ale my nedovolíme zahynout jediné krávě, natož březí! A zachráníme každé tele. A navíc – kraví komunita je svázána pevnými zákony. A všichni jsme zažili, co dokáže ztráta jediného mláděte!

Pro obnovení kaňonu podle oficiálních rozborů zbývala jediná možnost: Měli bychom použít nevylíhlé tele, aby vybrousilo Eggs Canyon do původního tvaru. To sice zahyne – ale potom se můžou líhnout další… Nemusím to snad dále komentovat. Naše nepsané zákony jsou jasné – a tohle bylo více než nepřijatelné.“

Roahan přiložil na oheň pár dubmenových polínek. Ohniště spokojeně zapraskalo, vyprsklo desítky třpytivých jisker a osvětlilo naslouchající přítomné.

„Po krátké poradě s předáky a po konzultacích s přáteli na dalších kravích planetách jsme dospěli k vlastnímu řešení – kaňon Vajec neobnovíme za cenu byť jediného telete. Kaňon zachráníme našimi prostředky – a my sami!“

Bylo to vlastně logické, uvědomila si Joanna. Kaňon Vajec zničili lidé. Kdo jiný by ho tedy měl obnovit? Nastala shoda s přírodou, s přirozeným chodem věcí. Ti muži to dokázali. Bez balastu zbytečných proslovů. Jednali podle svého srdce.

„Obyvatele farmářské lodě jsme vysadili ve Star Orleans. Oře jsme vypustili do volného prostoru. Na palubě lodi jsem zůstal já s Billem. Joe Harper jistil mimořádnou akci maserovými naváděči z okolních strojů. Aktivovali jsme slapové i gravitační zdroje. Zaujali jsme místo hvězdného telete. Sladili jsme jeho pomyslnou dráhu s naší – a spustili to.“

„Makšalí polévka je připravena,“ vešla do stanu usměvavá vnučka náčelníka, s ostychem přistoupila k ohništi, přiložila na něj aromatické stvoly mahiranny, lehce do něj foukla, aby se oheň lépe rozhořel a třpytivýma očima pohlédla na ostatní.

Než se náčelník stačil rozhořčeně zvednout – jak může mladičká dívka rušit toto sezení – na rameno mu dopadla ruka Dlouhého bílého vlasu:

„Pssst…“

Harper senior se usmál na půvabnou indiánskou dívku a řekl:

„Modrá lilie, hned jdeme. I náčelník je toho názoru. Jenom musíme vyslechnout závěr téhle podivuhodné historie,“ mrkl na Billyho i na podmračené Hvězdné kopyto. Náčelník pod silným stiskem a laskavým pohledem Billa změkl a souhlasně zamručel.

„Vlétli jsme do kaňonu rychlostí telete – a silou býka,“ pokračoval Westley. „Když jsme cítili – a na monitorech viděli – že se kaňon začíná tavit, ovládlo nás nadšení, ale vzápětí i strach. Co když kaňon vytvoříme větší nebo menší, než byl? Ale vtom zasáhly paprsky krav! Řídily naši loď bezchybně, tak, jak to vyžadovaly. Byl to podivný pocit: cítit, jak odstraňujeme – a zároveň tvárníme, jako boží hrnčíři – gigantické masy horniny, odstraňujeme kamenné bariéry a zahlazujeme nekonečné jizvy ve stěnách – aby po nás zůstal ten starý dobrý, čistý kaňon Vajec.“

„Ale to není všechno…?“ přerušila farmáře Joanna.

„Ne. To není všechno. Při této operaci jsme farmářskou loď zničili. Nemohla to vydržet. My to věděli… Vystřelili jsme se katapulty několik sekund před jejím zánikem.“

* * *

„Takže farmářská loď neexistuje?“

„Ne.“

„A – co vy?“

„Kráva Matka, nejsilnější samice, nám ve svém nitru poskytla dostatek prostoru, abychom s celými pozemky, domy a zahradami, lesními porosty i dětskými hřišti mohli dál cestovat s nimi, starat se o ně – a chránit je.“

„Protože už jste jejich součástí?“

„Ne, drahá Joanno. Protože jsme součástí vesmíru. A my musíme chránit vesmír. A krávy. Protože je potřebujeme.“

Protože je celý vesmír potřebuje…

Konec 2. dílu

HVĚZDNÍ HONÁCI

A PLANETA LAKE

Kapitola I.

Old Bearhand má starosti

Nad dlouhým klikatým údolím, obklopeným prosluněnými horskými hřebeny, se vznášel jezerní modrohlavý orel. Majestátní let krále hor vyjadřoval klidnou důstojnost okolní krajiny. Ztepilé borovice a horské smrky hustě pokrývaly svahy velikánů svěží zelení. Místy už byly znát první známky blížící se zimy. Žlutavé a červenavé vějíře barev v místech, kde se k nebi vzpínaly listnaté stromy, vznešeně doplňovaly jedinečnou přírodní paletu.

Na pravém svahu údolí, pár stovek yardů od prudké bystřiny, která si během věků vybojovala cestu mezi pyšnými giganty, stál srub. Přívětivá stavba sem patřila snad odjakživa. Z kamenného komína se linul tenký proužek kouře, otevřená okna se ve slunci třpytila jako horská oka – a na široké kamenné terase nemohl vznášející se orel nepostřehnout výrazný pohyb…

Ze starého houpacího křesla se zvedl tvor, který mohl být při zamhouření oka nad GALAencyklopedií ještě nazván člověkem. Sedm stop vysoký a stopadesát kilogramů vážící muž se s mohutným zabručením protáhl, doširoka roztáhl paže a potom si promnul obrovské pěsti, až v kloubech zapraštělo.

Ty ruce byly silné jako medvědí tlapy. A jejich majiteli se proto – a nejen proto – v kraji Třetího jezera říkalo Old Bearhand. Vousatý obr vypadal dobromyslně, jeho pohyby byly rozvážné, až rozvláčné, ale zmýlená neplatí. Už pár chlapů poznalo rychlé a neomylné údery pěstí nebo bleskové tažení koltu Ruger Redhawk dělové ráže 11,9; to vše činilo z toho člověka jednoho z legendárních trapperů na planetě Lake. A to nemluvě o dvouhlavňové speciál henryovce, kterou důvěrně nazýval Emma – a která dle očitých svědků měla být viditelně označena jako zbraň hromadného ničení.

Benjamin Tyller Henry, zchudlý vynálezce ze zlatých časů Divokého západu, tvůrce patnáctiranné opakovačky s trubicovým zásobníkem, umístěným souběžně s hlavní, by křepčil nadšením, kdyby spatřil, k jakým technickým zázrakům jeho milovanou pušku dovedli zbrojíři budoucnosti.

Starý Medvěďák se mírně zhoupl v kolenou, klouby zasténaly, a zastrčil vykasanou košili za opasek. Tím byla odpolední rozcvička ukončena. Sestoupil po hrubě tesaných pískovcových schodech z terasy. Rukou nevědomky zkontroloval zbraň, byla na svém místě; lesklé obnošené pouzdro bylo přivázáno koženou tkanicí ke stehnu. Druhou rukou prohrábl plnovous a uvědomil si, že mu táhne na holou hlavu. Na Jezerní planetě začínal podzim a z hor to už pěkně foukalo. Vzal klobouk zavěšený na suku zábradlí a narazil si ho na hlavu.

„Ty máš klobouk jako v tom vtipu o tom klukovi,“ smávali se mu chlapi dole v Calf Lake City, v pubu u Křivonožce. „To jak mu máma říká: Jimmi, vem si čapku a kup do ní pět liber brambor.“

Přešel nízkou stráň, zarostlou do výše kolen trávou a ozdobenou podzimními květy, ohlédl se a spokojeně zafuněl. Srub na úpatí skály byl už připraven na zimu. Tady v horách je to otázka pár minut a člověk se brodí závějemi sněhu a rve se skučící vánicí do tepla dřevěného stavení. Ze dvou stran byl srub obložen několika vrstvami naštípaného dřeva, vedle něj se tyčily dvě pagody pořádných polen z toho velkého polomu, jak ho strhla jarní lavina z Telecí hory. Zesílená konstrukce střechy byla třemi trámy usazena přímo do skály, tyčící se vysoko nad dům. Před dvěma lety, při té jankovité zimě, spousty sněhu provalily levou část střechy, a to i Old Bearhand byl nucen vpustit do svého království vznášedla Heinussovy První stavební a s jejich pomocí opravit dům. Už jenom kvůli senu, které měl na půdě naschráněno přes léto. Dům, kromě Medvědí skály, chránily ze stran mohutné smrky a modříny, které se táhly od spodního průsmyku až k zakrslým klečím tam nahoře.

Muž došel k dlouhému, palicí a dlátem vlastnoručně vydlabanému korytu. Seshora do něj vtékala čirá horská voda dlouhým, dvakrát zalomeným žlábkem z jasanu, a ve spodním čelu koryta byl vysekaný půlkruhový otvor pro odtok. Teď byl zanesený prvním žlutým listím, které se začalo snášet z okolních listnáčů. Old Bearhand rukou vylovil pár poslů podzimu a hodil je do trávy. Položil si klobouk přes roh koryta a oběma rukama si do obličeje chrstl proud ledové vody.

„Uhááá,“ pronesl, když mu voda zmrazila obličej a stekla do vousů. Ještě jednou si do tváří chlístl vodu, shýbnutý nad korytem, oči zavřené a…

A za ním stál tichý, jako stín tichý šedý grizzly.

Horská šelma, které se horalové v kraji vyhýbají na tisíc yardů. Na zemi zanechával patnáctipalcové stopy s drápy dlouhými přes pět palců. Mohutný spletenec svalů s čelistmi schopnými rozdrtit sněžnému karibu vaz na krvavou dřeň. Bystrá očka, velká jako plody ořešáku, odhadovala sílu protivníka.

Old Bearhand si ještě jednou vstříkl vodu na obličej, promnul si rukávem košile oči a stále sehnutý začal šátrat po odloženém klobouku.

Medvěd udělal dva neuvěřitelně tiché kroky.

Muž si všiml, že cvrkot v trávě ztichl. Ztuhl – a podíval se do rozvířené vodní hladiny, aby nad sebou spatřil obrysy tyčícího se medvěda s lačně otevřenou tlamou.

Old Bearhand už nestačil uskočit.

Rána medvědí tlapy ho přehodila přes koryto jako nemluvně v zavinovačce. Grizzly se spustil na všechny čtyři a jedním skokem překonal žlab. Dopadl vedle bezmocně ležícího muže a dalším menším skokem se ocitl přímo nad ním. Obrovské tlapy zaduněly v husté trávě jen pár palců od nechráněné hlavy trappera. S otevřenou tlamou, s vyceněnými horními špičáky, ostrými jako hroty dýky, medvěd výhružně zamručel. Muž měl vyražený dech – a stačil jenom trhavě pronést:

„Ty starej chlupatej vole, máš nápady jak náš kanár!“ a namáhavě se rozesmál. Grizzly mu olízl modrým drsným jazykem tvář a půlku holé lebky a spokojeně zabručel.

„To víš, dám ti kaši. Vždyť jí Murielle přichystala kotel.“

Trapper se pomalu zvedal, opíraje se o hřbet šelmy, a když už stál, kousek ustoupil a vší silou srazil medvěda na bok. Ten zařval a varovně mávl předními tlapami. To ale už Starý Medvěďák neváhal, přitiskl se tělem k boku grizzlyho, nohama se zapřel, až drny létaly od okovaných kanad, a převalil chlupaté monstrum na záda. Setrvačností přepadl přes něj – a ihned se odvalil, aby se vyhnul dalšímu štulci – a vyskočil na nohy.

„Vyrovnáno! Jedna jedna!“ začal smlouvat, když se nevrle mručící medvěd začal zvedat. „Já vím, nebylo to úplně fér. Uznávám,“ říkal, když ho už spokojeného drbal za ušima. „Ale ty taky uznej, že ta tvoje přepadovka měla k regulérnímu souboji hodně daleko.“

Zespoda mýtiny se ozvalo další zabručení. Na kraji lesa přešlapovala hnědá medvědice a kolem ní se batolila tři medvíďata. Dvě byla šedá jako ocel.

„No tak pojďte všichni. Stejně vás čekám už týden. A příště řekněte papínkovi, že na návštěvu se chodí aspoň s uloveným srncem, a né aby mě tady plácal kolem vody jak těsto na placky.“

Medvědí rodinka za chvilku již mlaskala nad ovesnou kaší s medem a zavařeninou. Old Bearhand se na ně díval s úsměvem. A to měl takových známých v horách ještě tak dvacet.

„Táto, táto! Dostal jsem ji!“

Silák pootočil býčí šíji a pohlédl nad srub. Na skále porostlé stříbrným lišejníkem stál štíhlý chlapec, v jedné ruce slavnou dvouhlavňovou henryovku s laserovým zaměřovačem a v druhé splihle visící zvíře. Lišku.

„Ta lištička, Patricku? To je ta bestie?“

„Lištička…! To budeš zírat.“

Chlapec zmizel za skalním výstupkem a poté se objevil mezi stromy. Prošel mezi pyramidami dřeva na zimu a opřel dvouhlavňovku o pilíř terasy. Medvědi ho přivítali přívětivým zabručením, ale hlavy od pochoutky nezvedl ani jeden.

Náhle grizzly zařval, vycenil chrup a nahrbil hřbet. Medvědice se okamžitě postavila před mláďata a z hrdla jí vycházelo výstražné bručení. Modravé pysky jí obnažovaly zuby a oči se strachem hleděly na tu věc, kterou držel mladík za ocas.

„Klid. No tak, klid,“ tišil Old Bearhand rozrušené medvědy, ale teď si je nedovolil ani přátelsky poplácat. Znal je.

„Pojď s tím za barák. Zadem, přes seník.“

Patrick odcouval a medvědi se tázavě podívali na přítele jejich rodu. Ten lehce oba rodiče pohladil po ohromných hlavách, medvíďata, zase už mlaskající nad cínovými miskami, poplácal jemně po hřbetech a tiše, mručivě řekl:

„Tak jsme toho hajzlíka konečně dostali.“

Na jižní straně srubu, pod zavřeným oknem do kuchyně, seděl v trávě Patrick a před sebou měl tuhnoucí mrtvolu šelmy.

„Hezká lištička, jen co je pravda,“ poznamenal otec.

„A skoro nesmrtelná. Jen co je pravda,“ poznamenal syn.

Old Bearhand na něj překvapeně pohlédl.

„No tak se podívej zblízka, táto.“

Patrick obě ruce pohroužil do krví zbroceného břicha šelmy, zaťal zuby a začal roztahovat její tělo. Na chvíli přestal a vyhodil na trávu motanici střev se žaludkem. Druhou ruku vrátil zpět do vnitřností, a když už se zdálo, že musí praskat žebra mrtvoly nebo mladíkovy napnuté svaly, celé břicho se obnažilo a kůže se svezla po krvavě kovovém povrchu břicha.

To už Old Bearhand klečel vedle syna, najisto vnořil ruku do otevřené rány a něco hledal.

„Mám to,“ řekl a vší silou trhl. Pomalu vyňal z té věci ruku sevřenou v pěst – a otevřel dlaň. Na ní se skvěl krystalický motherboard. Sedmá generace kyberoidů, samostatné učení a vývoj, osvojení si zvyklostí naprogramovaného živočišného druhu, absence robotických zákonů, absolutní pud sebezáchovy.

Old Bearhand se zvedl. Byl bílý jako láhev Malibu.

„Víš, co to je?“

„Tati, mě to došlo, až když ji neskolila ani sedmá přímá pecka na komoru. Dostala i dvě na hlavu, ale ty vůbec…“

„Víš, co to je?!“ už se neovládl otec a vrazil synovi pěst s krystalem těsně před obličej. „Tohle je sedmá generace! Sedmá!!! To tě mohlo zabít! Rozřezat! Spálit! Proboha…“

Old Bearhand zmlknul. Udiveně hleděl na Patricka.

„Ty kluku, tys zlikvidoval kyberioda sedmý generace!“

Krystal vložil do kapsy maskáčů, zvedl za paži stále v trávě sedícího, němě zírajícího syna a přitiskl ho mocně k sobě.

„Táto,“ vzdechl Patrick, „já jsem chtěl dostat prostě jenom tu škodnou, jak jsi říkal, že tady řádí. Já jsem netušil…“

„Mlč, ty kluku zlatá. Pojď, dáme si trochu jalovce.“

„Ale co máma, jestli se vrátí? A ucejtí gin.“

„Tak to něčím zajíš nebo zapiješ. Nebo jí to vysvětlím. To je jedno. Teď ale musíme uklidit tohle. To mě bude ještě moc zajímat. A nejen mě. Přines tu složenou celtu z patra kůlny. Hodíme to do mrazáku, kam dáváme maso pro medvědy.“

Uložili pozůstatky kyberoida do mrazícího pultu, otec se vrátil k medvědům a syn přinesl boubelatou láhev, ve které byla jako Aladinův džin uzavřena čirá pálenka, tátova oblíbená medicína, kterou sám vyráběl.

Medvědi už zhltali kaši a Patrick jim ještě přinesl nějaké zbytky ze srubu. Než je chlupáči spořádali, otec i syn si svorně sedli na kraj dřevěného koryta a podávali si láhev ginu.

„Patricku, netvrď mi, že jsi honil tu lišku ty – a ne ona tebe! To mi neříkej! Vždyť to je programovej zabiják. A vůbec – povídej a přeháněj!“

„Ráno, ještě jsi spal, jsem snídal dole u otevřenýho okna a zaslechl za Medvědí skálou zděšený písknutí srny. Ozvalo se to ještě jednou, a hned to zmlklo. Jasný. Vzal jsem Emmu, chleba jsem zhltnul v běhu a vyrazil ke Třetímu jezeru. Už když jsem šplhal nahoru, ještě než jsem vůbec zahlédl jezero, mě napadlo – že zatím všechny škody na zvěři v našem rajónu byly hlášený z okolí Jezera. Sám jsi o tom minule mluvil s tím obchodníkem s kožešinama. A ten ti řek, že ty samý problémy mají trappeři i od ostatních jezer.“

„Ty posloucháš, o čem se bavím s návštěvama?“ zamračil se Old Bearhand, vzal si láhev, notně si přihnul – a zase ji vrátil na kraj koryta. „To mi teda laskavě vysvětli.“

„Táto,“ taktně podotkl Patrick. „tady není co vysvětlovat. Vždyť vás máma pořád tišila…“

„Dovol!“

„No nic. Jak jste popíjeli u ohně, tak jsem v podkroví slyšel všechno. I to cinkání skleniček. Promiň.“

„Tak dál. Dál. Mě zajímá, co jsi dělal ty – a ne já.“

„Našel jsem to srnčí. Nescházel ani kus masa, ale bylo to hodně potrhaný. Šel jsem dál po stopách a po dvou hodinách našel další kus – šestnácteráka jako z Lovecký ročenky. To samý. Potrhanej, ale nikdo ani neochutnal obnažený srdce. Monitor Emmy už signalizoval, že škodná je nablízku. Ještě pár set yardů – a uviděl jsem ji. Stála na kraji skalního výběžku, nad Zálivem vran, a rozhlížela se.

Byla to obyčejná liška.“

„A to tě nenapadlo…“

„Nenapadlo. Vím, že by sotva mohla takhle zřídit šestnácteráka. Ale v tu chvíli jsem ji měl na mušce. Nepoužil jsem laser, abych ji nevyplašil. Sedla mi přímo do rány. Stála nepřirozeně nehybně. Mířil jsem na komoru. Dostala to naplno. Smetlo ji to ze skály v gejzíru krve. Doběhl jsem na místo a díval se dolů, kam zapadlo tělo – když se na mě vyřítila! Bylo to neuvěřitelný. Krvácející šelma s dírou v trupu letěla vzhůru po hladký skále jako sáňkovec po zamrzlým Jezeře. Vypálil jsem jí do mordy další dvě rány. První ji zastavila a druhá srazila dolů. Seběhl jsem ze skalního ostrohu a po pár minutách byl na místě, kam musela dopadnout. Byly tam stopy krve – ale ona nikde!“

Old Bearhand bedlivě pozoroval syna. Hubená, horskými větry ošlehaná tvář orámovaná delšími vlasy barvy žloutnoucího listí teď ze sebe vyzařovala takřka stejnou energii, stejné napětí, jako když Patrick zjistil, že nesmrtelná šelma prostě zmizela z místa, kam prostřílená skrz naskrz dopadla.

Mladík si nevědomky odhrnul vlasy z čela a vydechl:

„Vrhla se na mě ze stromu a srazila mě na zem. Nemohl jsem střílet. Jenom jsem zahlíd ostrý kovový zuby! Rukou jsem ji držel za uši a odtahoval ji dál, od mýho krku. Nešlo to. Bylo to, jako bych se pral s koňkou v Calf Lake City. Zarazil jsem ji bowiák do mordy a zajiskřilo to. Na chvilku ji to ochromilo. Stačil jsem se odvalit – a do břicha jsem jí vpálil doom-doom z obou hlavní naráz. Myslel jsem, že jsem bouchnul i já. Mrštilo jí to na kmen lípy, až to zadunělo. Zvedal jsem se jak mátoha, v uších mi hučelo, a modlil se, aby už byl konec.

Ta bestie se ale svezla po kůře na zem – a zdrhala! Věděl jsem, že jestli mi teď uteče, tak ji zas budem hledat měsíce. Vykašlal jsem se na trapperský Desatero a přehodil parametry pušky na trhavé šestnáctky s průraznou hlavicí. Zaměřil jsem jí infra, normálně to nedělám, laser se jí usadil na zadku, a vypálil jsem další dvě rány. Obě jí hodily o desítku yardů dopředu. Belhal jsem se za ní, prorážel nízké větve stromů. Jedna z nich mne šlehla do obličeje, až jsem na okamžik neviděl. To ale té bestii stačilo. Útočila zase…“

Patrick si promnul prsty úplně stejně, jako to dělává jeho otec, ale zapraštělo to mnohem slaběji. Old Bearhand si dobře všiml, že ty ruce, svalnaté a pevné paže, se třásly. Nedivil se. Podal synovi láhev. Ten usrkl, hlasitě polkl a pokračoval:

„Útočila a řvala takovým hrozným plechovým hlasem. Pravá přední noha jí visela pod tělem, místo oka měla krvavou díru, z břicha jí tryskaly chuchvalce krve, mordu otevřenou – a v ní briliantový lasery.

Čekal jsem.

Nic jinýho se dělat ani nedalo. Nechal jsem parametry Emmy nastavený, a přidal průraznost. Na maximum. To jsem ještě nikdy nepoužil. Zapřel jsem se nohama do země, posadil pažbu do ramene a mířil. Ten jedinej správnej okamžik…

Byla od mne pár skoků. Čekal jsem na poslední. Vynechal jsem hlavu. Kyberoidi vyšší generace mají centrum schovaný hluboko v trupu. Mířil jsem pod komoru – letěla proti mně, zuby vyceněný; a mě jenom napadla taková blbost, že mi třeba selže zbraň.“

„Ještě, že sis vzal Emmu,“ pohnutě pravil otec.

„Díky ní jsem naživu. Vypálil jsem z obou hlavní najednou. Při těch nastavených parametrech…

Táto, ještě se musím moc učit. Zpětný náraz se mnou mrsknul o zem jak s omeletou na pánev. Omráčený jsem se vrhl bokem, aby na mně nepadla. Při kotoulu jsem nabil, ale bylo to už zbytečný. Takhle, jak tady leží, ležela i přede mnou. Vyhaslý světla, pootevřenou mordu. Svině sedmý generace – a první třídy.“

„No, chlapče,“ přihnul si Old Bearhand. „Myslím, že už je z tebe trapper. Pořádnej stopař, horal a lovec!“

„A taky nezapomeň říct – alkoholik!“ ozvala se paní Du Pontová a pohledem metala blesky na láhev ginu.

„Murielle! Vítám tě… My tady sedíme s klukem a povídáme. Dneska měl svůj velkej den, tak jsem mu dal ochutnat můj šestiletej gin. Proto snad nemusí být alkoholik!“

Paní Du Pontová, statná žena ve středních letech kypící zdravím a životním elánem ženy z hor, nemusela jít potichu jako grizzly. Nemusela se plížit trávou po horské stráni, aby zaslechla poslední věty svého manžela. Oba muži seděli zády k jediné přístupové cestě z městečka. Celou tu dobu se kolem nich nerušeně povalovali medvědi; medvíďata škádlila své rodiče, aniž ta ostražitá zvířata cokoli nebezpečného zaznamenala – takže ani Old Bearhand se nestaral a neohlížel.

„Mami, já jsem si fakt jenom trošku loknul.“

„Mně to neříkej. Mě to nezajímá! A ty, Jeane, ty bys už měl taky někdy dostat rozum!“

Jean Du Pont alias Old Bearhand vstal, vzal ženě dvě přeplněné tašky, i když se cukala, jako že nechce, a mrkl na syna.

„Mami, umyli jsme ti nádobí a uklidili celou kuchyň!“

„Jo – mně jste umyli nádobí. Mně jste uklidili kuchyň… No, to jste kluci zlatý. Ještě že z toho nádobí taky občas jíte, co? A taky jste mi doufám snědli všechno to jídlo, co jsem vám předevčírem nachystala, než jsem odjela.“

Old Bearhand šel za svou ženou a potichu mručel. Medvěd.

„Co zas máš?“ ozvala se.

Patrick mezitím zmizel ve dveřích srubu.

„Kluk to chce dát nějak do pořádku; já jsem tady celý dny štípal dříví na zimu a spravil chlívek pro dřevouty, Patrick uklízel, pak šel po tý škodný, protože jsem mu slíbil, že mu tu mrchu nechám. I Emmu jsem mu půjčil. A ty přijdeš – a tohle… Všichni jsme tu za ožraly a budižkničemy. Dík.“

Murielle se váhavě otočila. V příjemné kulaté tváři už nebyl ten prvotní hněv, ale ještě bylo vidět, že nějakou dobu potrvá, než si zase připije s mužem na zdraví. I ona měla ráda jeho podomácku pálený gin. I ona sedávala s přáteli u krbového ohně do rána a probírala všechny události, které se kolem Třetího jezera i kolem krav v posledních letech odehrály. A taktéž stačila při takových večírcích s přítelkyněmi zdrbnout inflaci, Parlament, pořady na trideu, ceny šatů, rozebrat kdejakého přistěhovalce z Unie, poklábosit o nejbližších vdavkách v okolí – a vždycky si společně prolistovat poslední Best Magazine Womenest. Časopis pro ženy, který se v žebříčcích prodejnosti pro lidskou rasu držel hned na druhém místě za Time Galaxy Monitor, tiskovou obdobou populárního zpravodajství agentury Television Galaxy Monitor.

„Já vím, že jste tady neměli zrovna Playboy Lake Night, ale když jsem zahlédla, jak podáváš klukovi tu flašku…“

„Vždyť mu bude sedmnáct! Ty myslíš, že když vyrazí do Purple Hall, tak tam pije fantu nebo podobný hrůzy?“

„Ale, ale. Sám si občas dáš tyhle bublinkovatý hrůzy. A rád. Zvláště po tom, co tady s někým popíjíš do rána.“

„A zase jsme u toho. Jéžíšmarjá.“

Murielle se usmála na muže, obracejícího oči v sloup. Věděla, že mu už dala co proto, a tak nevinně, jako před dvaceti, pětadvaceti lety pronesla:

„Tak dáme si něco, nebo si mám nalejt sama?“

Old Bearhand se na ni upřeně podíval. Ona jen mrkla.

„Jupííí…,“ zakřičel na hory, až sebou medvědi trhli.

Na terase se objevily skleničky, popelník – a poslední čísla BMW. Elektronické noviny jsou elektronické noviny, ale není nad to poklábosit si se starým trafikantem Pawlowskim, nechat se od něj zase přesvědčovat, že tenhle doutníček, milostivá, po tom se váš muž utluče, to vám tady zaručuju poslední zdravou rukou, a tou kovovou vám podá kovový bílý obal na originál Freemana; a čekající za vámi se zachechtá a optá se, jestli se takhle zaručoval i tou druhou rukou, a pak si koupíte od každýho magazínu několik čísel zpátky, se slevou, a navíc dostanete zdarma benzínový khaki zapalovač se znakem GALAarmy. Dokonce fungující.

Stmívalo se a na terase se díky právě zapáleným petrolejkám začalo rozednívat. Světelné obrazce ze zavěšených lamp se houpaly na stěnách srubu.

Patrick v té době posílal přes LAKEnet své nové favoritce, kterou poznal před měsícem na čajích v Purple Hall, vzkazy ohledně další zábavy; že mají zase zamluvená místa u stolu kluků z Horské služby. Přímo pod kapelou.

Sloupové hodiny v hale odbíjely dvanáctou.

Na terase, teď už zahaleni v kostkovaných chlupatých dekách, seděli dva spokojení lidé, popíjeli horký silný grog, kterého Old Bearhand prozíravě udělal do termosky celý litr, a hleděli na hvězdy. Na temné, slabě světélkující obrysy hor na pozadí temné, slabě světélkující oblohy.

Jean přerušil noční ticho:

„Ten nový idol žen, jak jsi říkala, to je nějakej zpěvák?“

„Ale! Je to básník. Básník! Takoví se dnes už ani nerodí.“

„Básník? Nějakej anarchista, nebo textař?“

„No tak, Jeane. Tohle je starší seriózní pán. No, starší moc ne. Tak jako my. O něco víc. Ale má takový zvláštní, fascinující pohled.“

„A kde tě tak fascinoval? On je v Calf Lake City? To mi snad nechceš tvrdit, žes ho potkala a…“

„Stačí jeho holografie v BMW. Tam, když se na něj díváš, tak máš pocit, že mu musíš propadnout; že mu odsouhlasíš i vlastní sebevraždu.“

„Prosím tě.“

„Vážně. Říkaly to i ženský U Cedru. No, schválně, podívej se. Tady na tu stránku.“

Old Bearhand vzal s mírnou nechutí ten ženský list. Pravda, papír, tisk i forma byly prvotřídní – ale občas se začetl do nějakých těch úvodníků. No nic, nadechl se, usmál se, lokl si grogu, obrátil list a spatřil ho.

Díval se na cizího, jemu lhostejného člověka – ale cosi, co se nedá skrýt ani pod sebedokonalejší maskou, se dralo ven. Jakási aura zpupné pýchy, neústupnosti, pocitu stále živé pomsty; přítomnost snad samotného Zla…

Jean třeštil oči – jako by ho ďábel uhranul.

Kapitola II.

Calf Lake City má návštěvu

„A já vám říkám, že na to ten dědek nemá!“

Hospoda U Křivonožce vřela tím jediným správným halasem. Nebylo rozumět vlastního slova. Dunivé cinkání kameninových džbánků doplňovaly výkřiky od karetních stolků, mezi tím se proplétaly číšnice v kovbojských oblečcích a z kuchyně se co chvíli ozvalo cinknutí měděného zvonku a zvolání: „Ten biftek, na sedmičku!“

„Georgi, zklidni se. Máš dneska už přebráno!“

Muž oslovený jako dědek se usmál. Mladík George, který na něj křičel, byl dost unavený. U stolu sedělo sedm místních chlapů a celý večer rozebíralo jediný problém. Problém, kvůli kterému sem přijel. Když byl vyzvaný, řekl svůj názor, a to se tomu mladíkovi nelíbilo. Hubená tvář dědka s tenkým knírkem a bradkou, obojím prošedivělým jako jeho vlasy, ta tvář měla v sobě cosi navíc. Pomalu se napil a na dlouhém krku mu ohryzek jezdil jako rychlovýtah v čínských obchoďákách Kchej-marthech. Položil džbánek na jasanovou desku a výrazně se otázal:

„Mladíku, chtěl jste to slyšet. Nebo co chcete ještě?“

„Hele, chlapi, dneska už toho bylo dost,“ vložil se do debaty hostinský Pius. „Kdo chce ještě pivo, ať houkne, jinak potom už jenom ve výčepu. Tady se bude uklízet.“

„Dejte každému ještě jedno – na mě,“ řekl cizinec.

„Počkat, počkat,“ ozval se věčně nespokojený McNeil, podle ohnivě zrzavých vlasů a rodného listu potomek pozemských Irů. „Co ten váš zázračnej bič? Vy tady tvrdíte, že tím blbým bičem dostanete…“

„Ne bičem. Já jsem vám po vašich výhrůžkách jen vysvětloval, že proti transbolu nemáte šanci, i kdybyste byl sám Bad Garret,“ ozval se cizinec. Mladík se místo dalších řečí prudce postavil, lehce se zapotácel a převrátil židli.

„Georgi, zklidni se,“ ozvalo se z čela stolu. Tam měl vždy své místo továrník Heinuss, originál galaktický Žid, majitel fabriky na zpracování kožešin a stavební firmy, skromně nazvané První; měl rád sázky, ke kartám zasedl, ale způsoby neurotického mladíka považoval za dobré občas utnout.

„Tady pán řekl, že sem přiletěl vyřídit si soukromé věci. Potom jsme se bavili o tý zhroucený hvězdě, jak jsou toho plný zprávy; a on řekl, že kdyby se mu ten, kdo to způsobil, dostal do ruky, tak by ho vyřídil jako škodnou.“

„Jo – a já sem mu řek, že za to můžou ti všiví honáci. Za všechny hvězdy, který takhle umřou!“

„Georgi, to není úplně pravda.“

„A já jsem vám řekl, milý Georgi, že honáky znám lépe než kdokoli jiný a že buď vysvětlím, o co v případě té zhroucené hvězdy jde – nebo že každého takového kecala okamžitě ztrestám. To první jste odmítl.“

„To víte, že jo, vy… Na nikoho se nebudete vytahovat!“

„Počkejte, chlapi,“ zahučel Pius.

„Já nebudu čekat!“ zařval na celý sál George McNeil, bouchl do stolu, až si převrátil pivo a tasil kolty.

„Čekám – dědku zasranej!“

Zpupný mládenec měl kulatý obličej s výraznými pihami, krátce sestřižené vlasy, byl jako vždy hladce oholený a jeho modré oči, kdyby nebyly jako každý večer zakaleny alkoholem, by byly snad i příjemné. Ale teď z nich šlehaly blesky uražené ješitnosti.

„A aby někdo tvrdil, že nějakým bolem…“

„Já jsem řekl transbolo,“ usmál se stále sedící cizinec.

„To mi je jedno! Sázím sto weralů, že proti poctivejm střelám z poctivýho Smith and Wessonu nemá nárok žádná pastevecká šňůra, nebo co to žvaní!“

„Georgi, bola byly lovecký nástroje jihoamerických pastevců,“ ozval se Heinuss. „Ten člověk řekl transbola. A já mám zatracený pocit, že jsem to už někde slyšel.“

„Mě je jedno, kdes to slyšel?! On mě vyzval na souboj!“

„Takhle to úplně přesně není,“ ozval se tiše cizinec. „A souboje se vedou o jiné věci, ne o hospodské tlachy.“

„Necouvejte pořád! Řek jste, že kdo způsobil ten vejbuch Beta-Pí Trojky, tak že byste ho rád dostal. A já tvrdím, že to byli ti podělaní honáci. Jděte do hajzlu, i s těma vašema…“

George to nedořekl a vypálil z obou koltů naráz.

Long White Hair byl připraven. Transbolo vypustil v okamžiku, kdy zaregistroval tik v očích McNeilla. Nemusel se ani dívat na prsty mačkající kohoutky, aby odhadl ten správný moment. Podobných soubojů, i méně férových, zažil desítky. Elipsa transbola kromě toho, že hladce seřízla kousek desky dubového stolu, pohltila obě střely, a vzápětí další dvě.

„Tak dost!“ vrhli se na opilce jeho přátelé, srazili ho obličejem na stůl, nechtíce mu o něj rozbili nos a vykroutili mu zbraně z rukou. Nečekali tak prudkou akci.

„Blbče, za tohle tě čekám zítra u šerifa,“ oznámil krvácejícímu a rychle střízlivějícímu McNeillovi továrník.

„A v týhle hospodě máš dvouměsíční dištanc,“ řekl Pius a zavolal číšnici s hadrem a kbelíkem, aby to uklidila. Nicméně po chvíli, když chabě se vzpouzejícího Ira vyvedl šerif s hostinským na vzduch, všechny udivil klid cizince.

„Co jste vůbec zač, člověče?“

William Downey schoval transbolo do dlaně a pak ho vsunul do stehenní kapsy vedle koženého řemínku, držící pouzdro koltu.

„Na mé planetě mi přátelé říkají Dlouhý bílý vlas.“

Hostinský Pius se urputně a viditelně zamyslel.

„Aha, lovec. Ale trapperů tu už je dost.“

„Každopádně jste vyhrál, pane Dlouhý bílý vlas,“ ozval se Heinuss. „A zatím jste neřek, co vlastně chcete.“

Bill se opřel pravým loktem o podpěrku židle a podepřel si tvář rukou. Jeho šedivé, bystré oči se setkaly s neméně bystrýma, přivřenýma očima továrníka.

„Potřebuji letět nad Jezero.“

„Ale to je zakázaný. Jste na kraví planetě. A tady se zákony – a hlavně nepsaný pravidla – dodržují.“

„Všiml jsem si. Třeba nepsané pravidlo souboje.“

„Nechte toho… Chcete letět nad Jezero. Já s váma poletím. Tady jsme nejblíž Třetího. Ale proč tam chcete letět?“

„Bez komentáře,“ odvětil Bill.

Továrník Heinuss se na něj ještě jednou podíval, v očích se mu pobaveně zablýsklo, a potom se usmál:

„Ještě promiňte, pane Vlas. Taková maličkost. Ta sázka o vaše transbolo byla uzavřená s tím bláznem. Ten vám ji nesplatí. Já vám nabízím jiný byznys. Který vás nebude stát ani weral. Poskytnu vám vznášedlo, a kromě toho, že s váma poletím jako pilot, bude s námi i má dcera, reportérka mých novin Lake Today.“

Sir William Downey vstal a řekl:

„Souhlasím za dvou podmínek. Za prvé – zveřejní se to, co budu považovat za vhodné. Prostě cenzura. Za druhé, máte standardní vznášedlo?“

„Air-on Man. Pro devět lidí. Vyztužené polirunovou fólií.“

„Takže můžeme vzít ještě mého přítele?“

„Samozřejmě.“

Továrník Heinuss tušil nejen pořádnou ránu do novin. Tady se něco děje! A on chce být u toho. Jako vždy.

„Pane hostinský, až zaplatím a než dopijeme, mohl byste prosím vzbudit mého spolubydlícího?“

„Myslíte pana Joe Harpera?“

„Ano. Toho myslím.“

Hostinský kývl, podrbal se pod typicky válcovitou čapkou s omšelým vyšíváním na obrubě a pořád se mu něco nezdálo. Varovně pohlédl na Heinusse a pohyby obočí naznačoval, že, a tak, a pozor, a kdyby – a setkal se jenom s jeho tajemným úsměvem.

* * *

Let nad noční krajinou je vždy mystický, povznášející. Člověk má v sobě ten pravěký, primitivní strach z neznáma; z toho, že nevidí pevnou zem, necítí ji pod nohama a jenom ji tuší.

Jezerní planeta, podle Studánky a Skořápky přezdívaná jako Jezírko, měla kolem sebe mnohem méně hvězd než ostatní kraví planety. Noc byla o to temnější, že měsíc, který obíhal jedinou planetu v tomto planetárním systému, měl velikost klasické orbitální stanice. Putoval po obloze jako svítící kovový pětiweral a jeho slabé sinavé světlo mělo sotva sílu vytvářet mlžné stíny.

Harper zpozorněl. Před nimi na obzoru začala pučet zelenavá záře. Nemusel nic říkat, protože ostatní fascinovaně hleděli týmž směrem. Na pozadí temné oblohy se jako sabattiérův efekt zjevily fosforeskující, negativně proložené obrysy horských hřebenů.

Vznášedlo tiše vrnělo, výkonné biomotory roztáčely vrtule ve větrném polštáři, palubní deska s několika ledkami byla klidná jako silueta Heinusse, který stroj pilotoval. Když se záře před předním panoramatickým sklem rozlila do šíře, temná silueta s ostře zelenými obrysy se otočila na dva muže:

„Říkal jste, že nebudete v restauraci řešit, proč sem chcete. Respektoval jsem to. Ptám se tedy teď: co tady hledáte?“

Továrníkova dcera se konečně ozvala:

„Pokud to má přímý dopad na to, co odpočívá v Jezeře, a mohlo by to způsobit sebemenší nepříjemnost, tak vám slibuji, že se o tom nikdo nedozví. A aby svědci v restauraci nemohli nic namítat, vymyslím si bláznivé noční dobrodružství prachatých cizinců, spojené s nočním lovem zvěře.“

„Ale Mary, mám slíbeno, že můžeš otisknout vše.“

„Cenzura,“ připomněl Bill.

„Tatínku, já nechci, aby to, co se třeba tady dozvíme – nebo nedozvíme – aby to ohrozilo naše telata!“

Přeletěli další hřeben a konečně ho spatřili.

Zelenavě fosforeskující tělo telete bylo jako obrovský hroch ponořené do průzračné mihotající kapaliny. Kolem jezera se tyčily horské hřbety, jejichž přilehlé stěny byly osvětlené magickou září. Tele pravidelně dýchalo minerální vody, a podle toho o desítky yardů klesala nebo stoupala hladina. Elipsovitá kotlina měla delší průměr asi čtyři míle, z toho samotné jezero s teletem tři. A jako v případě kaňonu Vajec – i zde byla ohromující geometričnost přírodních útvarů. Jezero byla prostě vana šitá na míru.

„Tak jsme tady,“ poznamenal trpce Heinuss. „Ta moje podmínka s otisknutím všeho, co se tady bude dít, padá. Protože dcerka je velkorysá. Inu, proč ne… Takže jste na tom vydělali.“

„Tati, nebuď zase nepříjemný.“

Sir William Downey vstal z křesla a stoupl si za továrníka.

„My, pane, nechceme na ničem vydělat.“

Joe Harper si nevšímal zbytečné debaty a zaujatě poznamenal:

„Mohl byste přední sklo přehodit na spektro?“

Panoramatický pohled se proměnil ze zelenočerného na rudo-modro-žluto-černý abstraktní obraz, rozdělený očíslovaným zaměřovacím křížem. Po chvíli napjatého ticha se ozval William:

„Támhle. Kruh C, linie 5.“

Na jednobarevné vypouklé ploše telecího hřbetu byla na jednom místě takřka nezřetelná změna barvy. Do temně zelena.

„Chcete to zvětšit?“

„Ne, to vidíme. Jde o zranění. Škrábnutí. Kdo ale způsobil poranění hřbetu telete, vyčnívajícího uprostřed jezera?“

„Proboha,“ ozval se Heinuss. „Zranil? Tele!?“

Drsný, pragmatický podnikatel, jeden z nejúspěšnějších na planetě Lake, si uvědomil, že tady se jedná o něco jiného než o kšeft. Pohlédl na svou dceru, která upřeně hleděla do spektrálního obrazu a marně se z něj snažila vyčíst něco smysluplného.

„Tati,“ chytla se ho za ruku jako malá holka, „tati…“

Pohřeb jeho ženy před sedmi lety byl skromný. Od té doby se ještě více zatvrdil vůči okolnímu světu. Dříve ho s ním spojovala hlavně manželka. Za několik let po té nešťastné události se díky cynismu a absolutní tvrdosti dostal mezi finanční špičku na Lake. Dceru v té době vychovávaly tři dobře placené chůvy. Až jednoho dne… Když holce bylo čtrnáct a jemu přes padesát, zjistil, že je podobná matce – a že mu obě moc chybí.

Ale Rosemarie byla tady. Její maminka už ne.

Od té doby bydleli spolu ve vile na kraji Calf Lake City, obklopeni služebnictvem a anglickým parkem. „Nesnáším ořezaný stromy a okleštěný keře!“ tvrdil člověk, který jedinou svobodu, kromě stromů a keřů, přiznal jen sobě a své dceři. Od té doby zase začal žít mezi lidmi a s lidmi. Stal se váženým stálým hostem v pubu u Křivonožce, ačkoli mohl chodit do vybranějších podniků, účastnil se charitativních akcí, založil útulek zvířat a spolupodílel se na založení Lesní univerzity, první univerzity na Lake.

A to vše mu ještě více pomohlo k proslulosti – i za hranicemi této planety; a byznys se hýbal více a více…

Tady se ale jedná o něco jiného. Ti cizinci jistě vědí, proč jsou zde – určitě ne pro peníze – a proč se tři dny pohybují takřka inkognito po planetě a proč se usadili právě v Calf Lake City. Městě posazenému nejblíže k Jezeru.

„Můžete zaměřit biolokátory na břehy jezera?“

Před nimi se zjevily dvě kruhové obrazovky, kde jasné sršící přímky projížděly vymezeným prostorem, na podezřelých objektech zasvítily rudé body, které se přenášely do palubního počítače a z něj do hydrauliky objektivů. Obrázky zaměřených objektů se vzápětí zobrazovaly v bočních screenech.

Továrníkova dcera zatím pozorně sledovala svůj screen. Také po něčem pátrala. A bylo to pro ni stejně důležité, jako pro ty dva cizince raněné tele.

„Samá voda, Bille,“ ozval se Joe.

„Vidím. Medvědi, vlci, svišti. Myslíš, že nám pomůže on?“

„Nevím. Neozval se dvacet let. Od té doby, co jsme zlikvidovali Stroje.“

„Vím. Byl proti tomu. Štvalo ho to, víc než mě. A odešel na tuhle planetu. Jako poustevník.“

„Jako my všichni.“

„O kom to mluvíte? Snad ne…“

„Ano, o Old Bearhandovi, jak se mu tady říká. Takhle se mu říkalo už před třiceti lety, kdy vůbec nebyl old.“

„Tati, už to mám,“ pronesla Rosemarie a začala výrazně pomalým, až nepříjemně didaktickým hlasem předčítat:

„Sir William Downey, jeden ze zakladatelů Přepravy, společník Jamese G. Coopera, nejúspěšnější hvězdný lovec Galaktické genobanky, účastník výprav prvních honáků, známý též pod loveckým jménem Dlouhý bílý vlas…“

Heinuss se otočil a s vědoucím úsměvem krátce pohlédl na oba cizince. A opět se věnoval pilotáži stroje.

„Joe Harper,“ pokračovala dívka poté, co dočetla předešlé heslo GALAnet Encyclopedia, „spoluzakladatel společenství Hvězdných honáků, účastník prvních výprav za vnější galaktické rameno, biolog a hlavní navigátor Superstrojů, dnes už neexistujících. V současné době žijící v ústraní na planetě Fountain jako externí poradce honáků pro parabiologické řízení krav.“

„… a Starej Medvěďák je z tý vaší galaktický party. A teď se zase dáváte dohromady. A určitě nepůjde o něco menšího, než je Galaxie,“ spíše oznámil, než se zeptal továrník – a po delší době, kdy mlčky zíral do temnoty před sebou, si nevěřícným zavrtěním hlavou sám dal odpověď.

Kapitola III.

William Downey má co říct

Když se snášeli na stráň pod Du Pontovým srubem, na terase zhaslo světlo. Vzápětí celý svah osvětlily silné reflektory, aby vznášedlo mohlo bezpečně přistát.

„Heinussi, ty kořalo, co tady takhle v noci děláš?“ ozval se burácející hlas, když se otevřela dvířka vznášedla.

„Jdu se podívat, kolik jsi nám nechal jalovce!“

„Neboj se, pro dobré přátele se vždycky lahvinka najde. Ale vidím, že vedeš ještě hosty…“ Old Bearhand zmlknul.

„Zdravím tě, Jeane.“

Jean Du Pont alias Old Bearhand neodpověděl.

„Jak žiješ, Medvěďáku?“ ozval se druhý cizinec.

Mohutná postava, oslovená dvěma z prvních honáků v Galaxii, váhavě sestoupila po kamenných schodech z terasy.

„Vítám vás, přátelé,“ zabručel obr, a jenom hluchý by neslyšel v jeho hlase silné dojetí. A zároveň nedefinovatelnou nevoli nad tím, že se tak dojatě chová. „Už jsem myslel, že tuhle planetu nenajdete. Zvlášť po tom, co jste zničili všechny naše…“

„Medvědáři, my tu nechceme rozebírat starý fláky.“

„My jsme tě přišli navštívit, protože nám pan Heinuss pověděl o nejlepším načerno páleným ginu v Unii.“

Old Bearhand se dunivým pochodem blížil ke svým bývalým, blbost, ke svým přátelům. Hlavou mu prolétla řada vzpomínek, zejména ty poslední, nejbolavější – kdy se Velká pětka rozhodla zlikvidovat ty nejpozoruhodnější lidské výtvory: Stroje, bez kterých by nebyly objeveny krávy; Stroje, bez nichž by lidstvo a další rasy v Galaxii byly odsouzeny k izolaci a zdlouhavému vymírání regionálními válkami, hladomory nebo nechutí existovat.

Přistoupil k vyčkávajícímu Billovi, napřáhl pravou paži mírně za sebe a jedním švihem – vší silou – ho k sobě přitiskl.

Druhou tlapou k sobě přitáhl starýho Harpera.

„Kluci, scházeli jste mi.“

„Ty nám taky, ty prevíte.“

Heinuss tiše zíral – a Rosemarie tiskla spoušť vnitřní kamery. Její temné, hluboké oči byly napojeny na kyberkameru, voperovanou do zadní části hlavy a propojenou neuronovými vlákny s mozkovými centry vidění i se samotnýma očima. Tahle technologie používaná kdysi v prvopočátcích kyberpunkového věku a proslavená soutěží Death Watch – Smrt v přímém přenosu, byla Prohlášením Císaře zakázána v celé Galaxii.

Ale co by otec Heinuss neudělal pro dceru s tak příjemně znějícím jménem… po matce.

„Murielle,“ otočil se Old Bearhand a pokynem ruky pozval svou ženu mezi hosty. „To jsou mí… Mí přátelé.“

Murielle s vrozeným šarmem, jakoby se celé dny nenuceně procházela po Champs-Elysées mezi motorkáři a mondénami, po rodišti svých prapředků, kde nikdy nebyla, vystoupila z přítmí kryté terasy na osvětlené prostranství a upřímně pronesla:

„Vítejte.“

Dlouhý bílý vlas se zlehka uklonil a políbil jí ruku.

Joe Harper jí podal ruku a pevně stiskl.

První polena už praskala v krbu. Murielle nabídla hostům naložené klobásy, křen a čerstvý, ještě teplý chléb, který odpoledne přivezla ve fóliích z Calf Lake City. Jean došel do sklepa pro kartón Pillsneru a na šachový stolek vedle krbu postavil omrzlou láhev vyhlášeného ginu. Namrzlý povrch láhve se začal rosit a na vykládanou dřevěnou šachovnici stékaly krůpěje čiré ledové vody.

Old Bearhand se posadil, což se všichni dozvěděli díky zaúpění pér v prastarém ušáku. Tím starý trapper nechtě upoutal pozornost na své první souvislé věty, jež pronesl od příletu hostí.

„Čekám vás už delší dobu. Tak. I když to snad vypadá nepravděpodobně, chtěl jsem dokonce vyrazit na Skořápku. Protože mám pocit, že se Velká pětka zase musí sejít.“

A všichni věděli, že Big Five je stále kompletní. Ačkoli James G. Cooper tráví už nějaký ten čas v té části Všehomíra, kam lidé odcházejí vždy, když někdo nebo něco rozhodne, že… Že prostě musí už jít.

„Ten pocit pramení z čeho?“ typicky žurnalistickým slangem, s někdy podivným slovosledem, se ozvala Rosemarie.

„Krávy umírají – a hvězdy s nimi,“ odvětil Old Bearhand. A zasmušil se.

* * *

Poslední rok toho byla plná Galaxie. Při explozi první, neregistrované hvězdy bez planetárního systému se všichni domnívali, že jde o nešťastnou náhodu.

Zahynula jedna jalovice.

Obyvatelé Unie ještě nic netušili, a honáci už mobilizovali všechny síly, konzultovali tu nešťastnou náhodu s předními odborníky a teoretiky Přepravy. Ve stádě i v jednotlivých rojích okamžitě zavedli zvláštní režim se speciálním zaměřením na výstup krav do našeho prostoru. Každému dopravnímu roji přidělili dva oře. Krávy, býci i telata se podrobili implantaci kamer a celých shluků informačních systémů. Sebemenší impuls, jak v těle krávy, tak i v jejím okolí, byl zaznamenán, předán farmě umístěné v krávě Matce a vyhodnocen pozvanými kybernátory.

Bylo úchvatné pozorovat ty stokrát prokleté, ale v okamžicích nejvyššího ohrožení vždy vzývané šílence. Jenom oni si dokonale rozuměli s neoficiální – a proto mnohem rozlehlejší než oficiální GALAnet – kybersítí, odedávna nazývanou Bejby. Rozuměli si s binárními parabytostmi lépe než se svým biologickým druhem. Bylo úžasné pozorovat je v akci.

Některé pohltila virtuální realita natolik, že splynuli s okolím jako chameleoni, nebo se kolem jejich křiklavých čír rozlévala mihotavá svatozář. Jiní si kolem sebe vytvořili VR svět z kusu barového pultu a jediné chromované stoličky; další zase – třeba u honáků oblíbený pijan, pianista a černý humorista Johny 957 T. B. C. během práce rázně pochodoval po dvoře farmy, před ním se vznášela holografická klávesnice a skutečná sklínka fernetu nebo plechovka Budweiseru, a přemýšlel nahlas – a mozky měli všichni nažhaveny jako ingoty polirunu v sopečných pecích na vězeňské planetě Blackgold.

Výbuch druhé hvězdy už měli pečlivě zmapovaný.

Brian Westley měl právě službu na farmě, když se Johny během svého věčného pochodu za klávesnicí zastavil a nechápavě se podíval vzhůru, do vnitřního prostoru krávy, na její oranžovobíle žíhaný povrch, který zde nahrazoval hvězdné nebe nebo modrou oblohu. Díval se chvíli nechápavě vzhůru, jako by chtěl od někoho Vyššího potvrdit to, co právě jeho mozek zaznamenal.

„Co je, Johny?“

„Řachla Dvojka Tau Velryby. Planetární systém, tři planety, na jedné z nich kolonie lidí. Laboratoře Apple. Všichni mrtví.“

Brian Westley si posunul sombrero do týla.

„Kolik?“

„Nevím. Běhám po Bejbym, bude to za chvilku. Konečně! Mám další věc – kráva s kódovým značením O. L. 747, Olina, tam vezla kompletní výrobní haly na krystalický čipy, včetně městečka a golfového hřiště. Vystoupila v pořádku, asi tři milióny mil od Dvojky… Analyzujeme vnitřní čidla. Tady je to!“ zařval Johny 957 T. B. C. a mrštil plechovkou Budvaru do dřevěného obložení želví stáje. Zevnitř se ozvalo rozrušené zabublání.

„Normálně vystoupila, potom nastal nervovej vzruch, silnej jak výbuch pětikila chemonu, stáhly se jí vnitřnosti a rozdrtily dvě haly. Každá měla rozměry jako Parlament. Toho by ale škoda nebyla… Než měl nastat druhej takovej vzruch, máme jeho náběh, tak se sedumčtyřisedmička raději vrhla do Dvojky. A explodovala tam uvnitř – i s ní.“

„Bože,“ ozval se za Brianem jeho otec. „Co to znamená?“

„Sebevražda, táto. Sebevražda krávy.“

„To přece není možné! Vždyť Olinka byla mladej zdravej kus! Pustili jsme ji do Přepravy teprve před rokem. Měla mezitím jen dvě návštěvy, Jezírka a Studánky. Aby ten přechod ze stáda do trailů nebyl tak náhlý. Všema testama prošla bezchybně.“

T. B. C se drbal na vyholených skráních, chvíli mlčel, neposlouchal vzrušené hlasy honáků a něco ťukal na klávesnici.

„Johny, zjisti mi, prosím, všechny cesty Oliny v posledním roce,“ požádal ho Brian.

„Oukej,“ kývl kybernátor, až se mu modro-oranžové číro zavlnilo. „Jinak mám pocit, kaubojové, že začínáte bejt v pěkným průseru. A s váma celá tahle Galaxie, kurva.“

Třetí tragédie zasáhla soustavu Luyten.

Bylo to úplně stejné. Mladý kus v pořádku vystoupil z trailu, následoval neznámý nervový impuls a kráva zlikvidovala hvězdu i sebe. Exploze, která prosvištěla planetárním systémem, měla na svědomí třicet tisíc lidí. Na druhé planetě bylo výcvikové středisko GALAarmy. Hvězdná pěchota tady simulovala obsazování planet ovládaných teroristy.

Smrt byla rychlá pro hvězdu, krávu i lidi.

A všichni, všichni v Galaxii se ptali:

Která hvězda je na řadě teď?

Ta naše?

* * *

Old Bearhand už většinu problémů vyzvěděl ze zpravodajských relací a novin, další podrobnosti mu teď sdělovali přátelé.

„A kromě toho, že jsme označováni za zločince nejvyššího kalibru, tak se děje další velice nepříjemná věc – planety Unie odmítají Přepravu. Nechtějí, a nedivme se jim, být obětí další šílené krávy… Ale tím se přece nic nevyřeší,“ řekl Joe Harper a vzal si z obložené mísy malilinkatou naloženou okurku.

„Samozřejmě,“ souhlasil Downey. „Nemůžeme si dovolit izolaci jednotlivých částí Unie. To by byla jenom pomalá smrt. A té rychlé se planetární systémy, které už zrušily smlouvy, stejně nevyhnou.“

Rosemarie zvedla zrak od plápolajícího ohně v žulovém krbu. Pohlédla upřeně na Downeyho a tiše, pomalu se zeptala:

„Co tímhle chcete říct, proboha?“

„To, že když se něco takovýho přihodí, tak si postižená kráva okamžitě najde nouzový tunel a instinktivně zvolí směr do nejvhodnější hvězdy. Nejvhodnější pro sebevraždu – podle její hmotnosti a velikosti. Bez ohledu na vzdálenost. Nebo na nějaké smlouvy.“

„A proč ne prostě do nejbližší hvězdy, aby to bylo nejrychlejší, když už to musí být?“

„Milá zlatá, v hyperprostoru neplatí lidská měřítka vzdáleností. Tam je naopak obtížnější přemístit se o pár yardů než o tisíce světelných let.“

„Takže teď může vystupovat z jiné dimenze kráva, která se právě rozhodla, že naše hvězda je ta nejvhodnější.“

„Přesně tak.“

„A vy, hvězdní honáci, jí v tom nemůžete zabránit.“

„Přesně tak.“

„A kdyby to někdo dokázal, stal by se polobohem.“

„Přesně tak.“

Když Dlouhý bílý vlas potřetí odpověděl opravdu vyčerpávajícím způsobem, všechny obklopil ten podivný pocit tušeného nebezpečí, něco, co už zažili, chvilkové déjà vu, které třesoucím se hlasem přerušila Murielle:

„José Del Passadena – Báseň o Jablku:

… a než rozhodneš se zemřít

Optej se sebe sama

Není zde někdo

Kdo umožní ti žít?

Kdo umí žít s tebou

– a ty s ním!“

Old Bearhand zůstal nechápavě stát mezi dveřmi, právě totiž přinášel z mrazáku další láhev ginu. Dlouhý bílý vlas poklepával hubenými prsty o opěradlo křesla. Joe Harper si zamyšleně přejížděl dlaní po opět neholené tváři.

A všechny stejně je mrazilo.

Báseň o Jablku. Apple… Kdo umožní ti žít…

„Tohle je ze staršího čísla,“ řekla Murielle a podala Billovi výtisk. Ten letmo pohlédl na báseň a otočil stránku.

A vytřeštil oči – jako by ho ďábel uhranul…

Kapitola IV.

José Del Passadena má návrh

Na dlouhém dubovém stole byly za sebou talíře s plátky voňavého uzeného, ovčí sýr, hrouda másla, nakládané okurky, jogurt, vajíčka natvrdo a pečivo, teplé a křupavé z trouby pece.

„Nic zdravějšího tu nemáme,“ usmál se Old Bearhand, když viděl vyděšený pohled Rosemarie, která už samotnou existenci masa na jídelním lístku považovala za omyl Boží. A živočišné tuky nebo bílkoviny, to snad bylo dílo samotného satanáše.

„Ale nepovídej,“ ozvala se paní domu. „Můžeme ještě nabídnout ovesné vločky a kluk taky občas kupuje tohle makrobio, nebo jak se říká tomu, co dáváme zvířatům.“

„Kde vlastně vězí? Vždyť už je skoro osm.“

„Dobré ráno,“ ozval se seshora Patrick a sestupoval po schodech. „Ještě jsem si něco probíral v GALAnetu. Byl jsem v armádním počítači, moduloval jsem ten včerejší lov a něco mne tam zarazilo…,“ a zůstal stát jako omráčený kyjem.

„Ahoj, Patricku.“

„Vítám tě, Rosemarie.“

Oba otcové překvapeně vzhlédli. No to se podívejme, mládež se zná a my o tom nevíme! Matka byla pohotovější:

„No vida, první seznámení máme za sebou. Patricku, tohle jsou otcovi přátelé, pan Harper, pan Downey a tohle je otec Rosemarie, pan Heinuss.“ A zatímco si všichni podávali ruce a mumlali znovu svá jména, Murielle se přitočila k Rosemarie a šeptla jí:

„Pojďte se mnou do kuchyně, slečno. Připravím snídaničku pro váš jazýček,“ a aniž překvapená dívka mohla cokoli říct, byla jemně, ale rozhodně vlečena za loket pryč a s bezmocným úsměvem hleděla na Patricka, který byl už zajat zvídavými otci.

Poté si obě strany rodičů vzájemně potvrdily výpovědi vyslýchaných. Šlo o seznámení na čajích v Purple Hall. Něco už podle intenzity GWW vzkazů odhadoval Old Bearhand, když kontroloval účet za LAKEnet. Nejdříve mysleli, že je to chvilkové vzplanutí, ale frekvence byla stále častější – a adresa byla pečlivě zakódovaná. Podle synova chování jednoznačně určili diagnózu. A teprve teď si mohli ten nádherný bacil prohlédnout zblízka.

Nu, nevybral si kluk špatně, zvláště když se jedná o jedináčka továrníka Heinusse, hleděl na spanilou Rosemarie spokojeně Jean.

Něco podobného se přelévalo i v továrníkově mysli – syn jednoho ze zakladatelů Přepravy a dodnes zřejmě vysoce vlivného člověka v rámci celé Galaxie – to věru není špatná partie.

Rosemarie a Patrick byli ponecháni u okna na terasu o samotě, aby si vyšeptali, co potřebují, a už během popíjení horkého čaje s mlékem se začaly dít věci na první pohled absurdní, snad až komické, ale ve svém důsledku, v jejich řešení, děsivé.

Pohled na čtyři muže s prošedivělými skráněmi, s vráskami na obličejích i rukou, jak s urputnými pohledy listují ve vyhlášeném ženském časopise – by zřejmě zarazil kohokoli, ať už by je znal či neznal. Otáčeli stránkami plnými parfémů, rtěnek, podprsenek a kuchyňských robotů, občas vítězoslavně někdo z nich zafuněl, vybranou stránku pečlivě založil, na seznam připsal číslo časopisu, datum vydání a čísla objevených stránek.

„Tak ty jsi spala ve vedlejším pokoji?“ zatím se u prosluněného okna nevěřícně ptal Patrick. „A to jsi nemohla něco udělat, třeba si zazpívat?“

„Zazpívat?! Patricku! Já normálně v noci nezpívám… Pochop to už. Táta mě vzbudil, nasedli jsme do vznášedla s úplně cizíma chlapama a letěli jsme nad Jezero. Potom jsme přistáli někde ve tmě u srubu. Tak jak jsem mohla tušit, že zrovna tohle je tvůj wigwam.“

„Promiň, já vím. Já jenom, když si uvědomím…“

„Já si to uvědomuju stejně jako ty,“ usmála se Rosemarie půvabně. „A štve mě to – jako tebe.“

„Miluju tě,“ uštědřil jí polibek na pootevřené rty a stiskl jí pod stolem ruku.

Rosemarie stisk opětovala a potom mu pohlédla do očí:

„A teď půjdeme pomoct našim, jo?“

„Jasný. Jdeme na to.“

„Patricku,“ ozval se Old Bearhand, když zahlédl, že holubičky dovrkaly, „mohl bys, prosím tě, projet tyhle stránky mašinou? A než to zchroustá, ať ti slečna Rosemarie podrobně poví, co se tady dnes v noci řešilo. A připrav pohotovostní napojení na Bejbyho. Dnes nás čeká pernej den.“

Heinussovi zabzučel v kapse interkom. Rozložil sluchátko do pracovní polohy a po chvilce jej předal Billovi.

„To je pro vás, Williame. Zpráva přes kybermodul. Včera jsme ho napojili na energetický systém vznášedla.“

Bill kývnutím hlavy poděkoval a s neblahým tušením řekl:

„Prosím?“

„Westley junior. Bille, to, co jste naznačil, se potvrdilo!“

„Promiň, Briane, ale teď nevím, co zrovna myslíš?“

„Všechny ty krávy byly mladý, nejmladší kusy v Přepravě – a něco musely mít společnýho. Všechny se před samotným nasazením do Přepravy koupaly v Jezerech.“

Dlouhý bílý vlas těžce kývl hlavou. Protože pustil interkom na vnější hovor, ostatní slyšeli každé slovo. Nedýchali napětím.

„Tušili jsme to. I tvůj táta měl podezření na Jezírko. Jenom jsme nevěděli, co by se tady mělo stát. Teď jsme zase o kus dál. V noci jsme viděli zraněné tele. Nic vážného. Lehké škrábnutí, taková miniranka. Ale uprostřed jezera.“

„Uprostřed jezera?“ opakoval Brian.

„Ano. Máme podrobné záznamy. Posíláme je na Farmu. Nech chvíli spojení in-line, aby si to mohlo Bejby osahat. Bude toho hodně. Řekni kybernátorům, ať si připraví myslivny. Budou mít co dělat. My všichni budeme mít sakra co dělat.“

„Dobře. Zařídím vše. Zatím se mějte – a hodně štěstí.“

„I vám všem, chlapče.“

Old Bearhand během rozhovoru pomalu otvíral pusu, takže kdyby neměl kvalitní panty, spodní čelist by mu s řachnutím spadla na podlahu. V jednom kloubu mu hlasitě luplo, uvědomil si svůj oduševnělý výraz, zase sklapl, a když William odevzdal interkom Heinussovi, otázal se:

„My jsme včera nemluvili o tom, že jste viděli to tele v jezeře raněný! Že ne?!“

Ostatní se na něj udiveně podívali:

„Mluvili jsme o moc věcech, Jeane. Galaxie, Fountain, Shell, Kuzněcow, Přeprava; tohle jsme možná vynechali. Ale vždyť to zranění samo si vyžádá podrobný průzkum celé planety a…“

„Prdlajs průzkum celý planety!“ zahučel Old Bearhand, zarazil chléb s uzeným do stolu a vydupal ven. Všichni udiveně zírali, jak se objevuje a mizí v oknech terasy, potom se mihnul kuchyňským oknem a zmizel úplně, s neustálým basovým mrmláním, které pronikalo pootevřenými okny i masívním obložením srubu. Po chvilce, kdy se u jídelního stolu ozvalo jen pár tichých, nechápavých dotazů, se už mlčky stejnou cestou vracel medvědí muž zpět. Rozrazil dveře kopancem, protože držel v náručí něco velkého, zabaleného v celtě.

„Murielle, prosím tě, skliď ze stolu a hoď na něj něco.“

Muži okamžitě začali pomáhat hospodyňce, továrník Heinuss zřejmě poprvé v životě složil ubrus, Harper s Downeym převzali od Murielle zahradnickou fólii a rozprostřeli ji na plochu stolu.

Medvěďák položil na stůl neforemný balík a rozbalil celtu.

„To je, co?!“

„Liška. Hm. Vidíme…,“ zaraženě pronesl Joe Harper, protože čekal přinejmenším něco zajímavějšího. A takhle ošklivě zřízené zvíře s rozstřílenou mordou, rozervaným břichem, ustřelenou nohou a celým tělem pokrytým šrámy a hlubokými otvory, to mu nesedlo. Ne kvůli ponocování, popíjení nebo kvůli tomu, že ještě před chvílí pojídal vynikající ovčí sýr s výtečně prouzenými plátky jeleního. Nesedlo mu to, protože byl vždy odpůrcem zabíjení zvířat pro zábavu. A tohle muselo být dílem šílence.

„Co nám tím chceš naznačit, Jeane?“ tiše se zeptal Dlouhý bílý vlas a pomyslel si útrpně, že se asi na starého Medvěďáka neměli obracet.

„Proboha, chlapi, vy na mě koukáte, jako bych snídal živý káčata! Podívejte se, proklatě, sem, tady na ten kov pod kůží. A na tyhle věcičky, co řídily tuhle bestii!“ Old Bearhand sáhl do kapsy na stehně maskáčů, vyndal několik drobnůstek zabalených v polirunové fólii a opatrně je vyrovnal vedle ztuhlé mrtvoly.

Továrník Heinuss, vyhlášený znalec inteligentních zbrojních systémů, naklonil předlouhou postavu a jako žirafa se sklonil ke stolu. Z kapsy kalhot vyndal testér vlastní výroby a přiložil ho čidly na krystal, který ho mezi součástkami zaujal nejvíce.

„Sedmá generace. Totální zabijáci,“ pronesl profesionálně, aniž by připouštěl diskusi. „Nechápu, jak jste ji mohli dostat.“

„To se neptejte mě. To kluk se s tou bestií pral tři hodiny v kuse. Díky Bohu, že si bere mou Emmy, henryovku ještě z dob Coopera. Ta už něco dokázala! A teď Patrickovi zachránila život.“

„Konvenčními zbraněmi by ji nedostal,“ potvrdil továrník, a v duchu se zamyslel nad Emmou, která se tvářila jako puška…

„Odkud se to vzalo – a právě tady, na kraví planetě?“ zeptal se po chvíli Harper a zavrtěl hlavou. I když snad tušil.

„Joe, vím, co asi myslíš. Víme, že tady něco je. Tušíme, co to způsobilo. A nevíme, kdo by to sem mohl poslat. A proč.“

„Ale víme,“ zabasoval Old Bearhand. „Jenom si to nechceme přiznat. Protože tomu nechceme uvěřit.“

Ticho, nepříjemné dusivé ticho, ve kterém se jasně vznášela nevyřčená domněnka jako bílý žralok v temném oceánu, netečně se vlnící a vyčkávající svou další oběť.

„Táto, máme to!“ ozvalo se ze schodů. „Mac to ještě žvejká, ale už to víme!“ Do místnosti vtrhli jako lavina Patrick s Rosemarie a drželi v rukou kopie stránek z BMW.

„Ty básně jsou kódovaný zprávy. Passadena dal všem možnost posoudit, jak veliký je stratég. A byl si jistý, že na to nikdo včas nepřijde, protože ty jeho zprávy bude číst jenom určitá část ženské populace. Ačkoli ty jeho avantgardní rýmovačky mohl číst každý… Ale – bohužel – nečetl.“

„Chceš tím říct, že Passadena vždycky férově ohlásil předem zničení té které hvězdy?“ ozval se Old Bearhand.

„Vypadá to tak, táto. Dvanáctá báseň mluví o osamělém dubu uprostřed neobdělaného pole, třiadvacátá hovoří o jablku jako symbolu pokušení – a odpuštění ve Věčnosti. Ta zatím poslední popisuje říši Násilí a Odloučení, kterou je nutno vyhubit, aby ve vesmíru zase nastal mír neboli Všehomír.“

„To je hrozné,“ ozvala se Murielle a pohlédla na balík BMW.

„Teprve teď to dává jasný smysl. První hvězda bez planet: dub uprostřed pole. Druhá hvězda s planetou, obsazenou laboratořemi Apple: hříšné jablko. A třetí hvězda s planetou, určenou pro dlouhodobý výcvik baretů GALAarmy – říše Násilí a Odloučení.“

Venku se zatáhlo a na okenní tabulky v kuchyni zabubnovaly první kapky deště, tlop, tlop, tlop…

„Mac se ještě teď snaží vykousat z těch zpráv přesnější informace. Pouštíme na to i kybernátorské dešifrovací programy. Výsledek bychom měli znát do tří, čtyř hodin.“

„Co je ještě zajímavé,“ smutně se usmála Rosemarie, „na konci každé básně je rytmicky dokonalý odkaz na Spasitele, na nesmiřitelného Spravedlivého, který je schopen všeho – pro Galaxii. A protože Best Magazine Womenest patří mezi nejprofesionálněji dělané časopisy – něco o tom vím, byla jsem tam na stáži – písmena se v odstavcích trojrozměrně vlní na pulsujícím magickém podkladu; a ve vazbě časopisu ukrytý soundmaster při čtení básně spouští na nebezpečných mozkových frekvencích ambientní hudbu, která čtenáře dokáže ovládnout lépe než droga.“

Murielle to poslouchala a během dívčiných slov střídavě bledla a červenala. Tohle netušila! Její magazín! Kolik času nad ním strávila, kolikrát se kvůli názorům v něm nepohodla se svým mužem, kolikrát s přítelkyněmi odsoudily vše, co bylo odsuzováno i v tom jejich časopise! Chtěla něco říct, pootevřela plné rty a nechala zakmitnout bělostné zuby, ale potom jen marně mávla rukou a s rameny svěšenými těžce odkráčela do kuchyně.

Rosemarie si to uvědomila a provinile zmlkla.

„To nic, holčičko,“ zabručel Old Bearhand, „prostě jsi v oboru doma, ale pro nás, normální lidi, to zní děsivě. Nediv se jí, ona tomu věřila.“

„Právě o to šlo, táto,“ pronesl místo Rosemarie Patrick. „Jenom si vem, kolik miliard lidí je tímhle už ovládnutých. Samý ženský, a víš, jaký mají dneska vliv na politiku, kolik jich je v Parlamentě…“

„Taky to tak vypadá,“ zahučel otec Du Pont.

„No – a bude hůř,“ podmračeně pronesl Dlouhý bílý vlas. „Protože takhle je už asi zpracována podstatná část lidstva.“

Venku liják s prudkým větrem ohýbal stromy. Zaduněl hrom. Po okenních tabulkách stékaly proudy vody. Na okna se přilepily zažloutlé javorové listy, vzápětí je dorážející provazce deště odtrhly a smetly k zemi, nebo je posunovaly po skle, a potom je připlácly na parapet k dalším promočeným, zvadlým, umírajícím lupenům.

Hory plakaly.

Ticho, přerušované bubnováním lijáku a svištěním větru, občasným zaduněním hromu nebo prasknutím větví, ukončil Patrick:

„Abych dořekl to, co jsem nestačil, když jsem spatřil Mary; myslím modulování honu na lišku v Macovi. Použil jsem Černou skříňku Emmy.“

Venku zablesklo a na druhé straně Medvědí skály udeřil blesk do stromu. Třeskutý rachot mladíka na chvíli umlčel. Když dodrnčely tabulky a nádobí, Patrick řekl:

„Kybermodul henryovky zachytil kódované mayday. Nouzové volání vysílal tenhle drobek,“ kývl směrem k lišce. „A teď jsem vytáhl slabé, ale blížící se signály, které se během honu objevily. Podle nich tady máme takových mašin ještě nejmíň devět.“

„Do prdele,“ odpověděl Jean.

Trideo v rohu místnosti, jako by zaslechlo hovor o mayday, se zapjalo a do bouřkou zšeřelé místnosti zasvítily jasné barvy.

„Co je?“ udiveně se ozval Dlouhý bílý vlas.

„Mimořádné vysílání,“ hlesl Joe Harper.

„A hádejte, čeho se týká,“ podotkl Old Bearhand.

Rozvětvený blesk osvítil tváře přítomných ostrým modrobílým světlem. Vypadalo to, jako když supertrouper nasvítí zombie. Mrtvolné obličeje s temnými prohlubněmi očí nehnutě zíraly na obrazovku, kde se odehrávalo něco neskutečného…

„Vzhledem k vážnosti situace doporučil toto vystoupení Parlamentní výbor pro bezpečnost Galaxie, vedený doktorkou Evou Carolovou. Nyní tedy uvádíme přímý přenos z mítinku, na kterém vystupuje mezihvězdné médium, básník a zakladatel Jediné Cesty, Mistr José Del Passadena.“

Básník měl chladné šedozelené oči. Oči člověka, který se dívá na svět s nadhledem, až s odstupem; a mohutné nadočnicové oblouky, porostlé hustým černým obočím, zase dávaly tušit člověka veskrze primitivního, násilnického. Jakoby k sobě ty oči a tvář nepatřily… Lněný béžový oblek doplňovala proužkovaná modročervená košile. Tučný krk ovinutý křiklavým šátkem zavázaným na široký uzel, to vypovídalo o svém majiteli více, než dotazník berního úřadu. Přes límec košile spadaly kučeravé černočerné vlasy a lemovaly jako negativní šlehačka snědý, dortový obličej. To byl člověk z lidu, mestic José Del Passadena.

Další dva screeny byly plné skalních fanynek mezihvězdného média. Nechyběli ani muži; pár nešťastných vyznavačů feminismu, toho dalšího demagogického -ismu v pohnuté historii lidstva. Poslední screen zabíral projekční plátno za Passadenou. Zatím prázdné, nemocniční, sterilně bílé.

Bylo jen otázkou času, kdy se na něm objeví krev…?

„Opakuji znovu – jsem ochoten obětovat své Já, jsem ochoten obětovat svou podstatu, svůj život!“

„Nééé!“ zaječely fanynky a rvaly si chomáče vlasů a trhaly hedvábné kapesníčky. Intelektuálky i ženy z domácnosti si z očí zpod brýlí stíraly hysterické slzy –

„Vím, že to bude pro všechny ztráta, když zahynu. Ale snad se mi zdaří zvládnout šílené honáky, kteří vedou proti lidstvu nevyhlášenou válku; a jestli se mi podaří zachránit byť jen jedinou krávu – nebo některou z vás, budu umírat s přesvědčením, že jsem Galaxii, a vám všem, pomohl. A o to mi jde především.

A o co jde jim? Těm pomateným kaubojům? Pohleďte!“

Na plátně za ním za hromového zvuku explodovala hvězda. Basreflex skrytých reprobeden vyvolal u nejblíže stojících mdloby. José věděl, že při davové hysterii nikoho nenapadne, že exploze hvězdy je pro lidské uši neslyšitelná, jako všechno ve vakuu.

„A znova!“ zařval, zavřel oči a ruce zaťaté v pěsti teatrálně vztyčil nad hlavu. Další exploze. Další omdlelé.

„O co jim vlastně jde? Viděly jste fotografie nebohých vojáků, chlapců, kteří nevinně zahynuli při třetí explozi?!“

Na obrazovce se vedle záběrů z mítinku, jehož halas mizel ve fade-outu, objevil mužíček s nepřirozeně lesklým, hubeným obličejem, malým zvednutým nosem, náznakem knírku a vpadlými tvářemi. Oči měl upřímné jako ústí odjištěné dvouhlavňovky.

„Jmenuji se Ratman. Richard Ratman. S potěšením konstatuji, že mne GUN požádala o vyjádření. Ačkoli jsem osobně několikrát žádal takzvaně nezávislou TGM o zveřejnění mého názoru na situaci, která je právě v kritickém bodě, nebyl jsem vyslyšen. A nedovolil jsem si zažádat veřejnoprávní prostředek o totéž, z úcty k němu, z úcty k Radě a Parlamentu, kteří rozhodují, co se na Galaxy Union News bude vysílat. Proto bych jim tímto předem poděkoval za tuto možnost,“ konečně ukončil úvod a napil se džusu ze skleničky na stopce. Vypil ji celou.

„Myslím, že se mohu považovat za odborníka v oboru Přepravy. Po boku tragicky zesnulého hraběte Kuzněcowa jsem pomáhal vést Společnost více než dvacet let. Ta léta byl v Galaxii – z hlediska Přepravy – mír a pořádek. Kromě občasných potyček s těmi, kteří dnes mají neomezený monopol na Přepravu – a tím i na vaši bezpečnost, na bezpečí vašich dětí, třeba těch mladých hochů na armádní planetě. Dnes mohu jen nostalgicky vzpomenout na neúspěšný souboj na planetě Fountain, stejně jako nezdařenou bitvu o planetu Shell. Nezdařenou, protože zkorumpovanou a díky některým agenturám značně zkreslenou. A veřejnost jásala, když se otrhaní, sprostí honáci domohli svého monopolu.

I za cenu desítek tisíc obětí na lidských životech!

I za cenu úmrtí několika krav!

I za cenu zkázy hvězd!

Vzpomeňte na hořící Koh-I-Noor II, vzpomeňte na zlikvidovaný Ganymed, vzpomeňte na zničené orbitální továrny na Beta Elfí. Zamyslete se, zejména vy, dámy, nad podivnými zvyky honáků jako je rodeo s nebohými červy, sázky a hazardní hry, konzumace alkoholických nápojů nebo neustálé nošení střelných zbraní jako součást pochybné garderoby.

A stejně tak vzpomeňte na seriózního partnera, jakým byl vždy slušně oblečený hrabě Kuzněcow. Můžete však srovnávat i nyní. Jak jsem se seznámil s projevy, vědeckými pracemi i uměleckými díly Josého Del Passadeny, mohu potvrdit to, o čem jsem byl přesvědčen už při jeho prvním veřejném vystoupení: ten člověk ví, co říká, ví, co chce – a ví, jak toho dosáhnout.

Co mne osobně nadchlo – je jeho naprostá znalost problematiky Přepravy, jeho jednoduchá a originální řešení nakupených problémů. Dle mého názoru je na čase vzkřísit demokraticky řízenou Společnost a postavit tak honákům do cesty nepřekonatelnou překážku – tou je totiž konkurence a zejména blaho lidstva! A o to jde Josému Del Passadenovi nejvíce.“

Passadena zatím na mítinku exceloval. Jeho hlas se opět vrátil do reálu a posluchači mohli nyní slyšet – kupodivu – ne hřmotné vyhrůžky ani dotíravé řečnické otázky, na které se neočekává odpověď, ale dostalo se jim tiché ambientní hudby, a nad ní se vznášel, jako Duch nad vodami, hluboký a klidný Josého hlas:

„Proto vám slibuji, že s pomocí žen, odborníků, politiků a Císaře vybuduji Novou Společnost, která bude chránit zájmy lidstva, prospěch Císaře a blaho Galaxie. A na počest hraběte Kuzněcowa, toho, který založil první Společnost, toho, který dnes již nemůže být s námi, chci přednést závěrem svou novou báseň.“

Do napjatého ticha se opět ozval kvílivý jekot přítomných. Publikum ochotně podléhalo plánované režii mítinku. První sloky básně, včetně jejího názvu, byly přehlušeny nezvládnutým ječením a pláčem… a teprve postupně se zjevovala slova.

Slova plynoucí z masitých rtů, slova doprovázená uhrančivým pohledem šedozelených očí, slova podmalovaná hypnotickou hudbou a kolébáním davu, slova stejně uhrančivá, jako kdysi uhranul celý svět poeta Poe s básní Havran. Slova pomalu se opakující, sebe sama zdůrazňující…

* * *

… a krása nesmírná, krása nevídaná

Všem tvorům nahlédnout dává

Do krajiny duše, těla, stromů a jezer

A jezero Života zde jest

A jezero Smrti zde jest

… tak zatím Spasitel spí

A lidstvo

Lidstvo se to nedozví!

Do krajiny duše, těla, stromů a jezer

Přitom je Jediná Cesta, ne úvoz

Pomoz, Pane, Prosím

Pomoz!

Old Bearhand vypnul zvuk – a dutě, monotónně pronesl:

„Jezero života. Jezero smrti. To bychom měli. Teď je na řadě Lake…“

Kapitola V.

Star Cowboys mají ztráty

„Další patrola na hlídku!“

Masivními hřeby pobité dveře stáje se zasunuly do zdi. Z klenuté brány, po stranách ozdobené štukovými liliemi a růžemi, majestátně vylétl hypernautický oř s číslem 035, nastříkaným oranžovou barvou na protáhlém předku kabiny. Oboje dveře měl otevřené vzhůru jako krovky a Whitemoore se zvednutým palcem levé ruky míjel kontrolní stanoviště. Pravou rukou manipuloval kniplem a naváděl stroj na květinami porostlou ranvej.

„Brian Westley a Ian Whitemoore. Patrola devět.“

Pár yardů za prvním ořem se vznášel Brianův s číslem 007. Oba honáci byli připraveni na další rutinní hlídku ve vymezeném prostoru vnějšího spirálního ramene Persea. V této části Galaxie nyní panoval čilý dopravní ruch. BluePeace Comp. právě stěhovala z planety bezprostředně ohrožené meteorickým Scottovým rojem celé oceány na pouštní planetu Arrakis. Antigravitační pumpy sály z povrchu planety gigantické sloupce vody, které mizely ve vnitřnostech trpělivě vyčkávajících krav. A naložené kusy jeden za druhým vlétaly do koridoru, udržovaném na obou koncích dvěma mladými statnými býky, Kainem a Ábelem.

„Hodně štěstí,“ dle zvyku popřál dozorčí směny Josua Kellner, starý mládenec, špičkový hráč bridge a sběratel klobouků. Teď měl na hlavě ošumělou buřinku, prý originál od Billyho Kida, kterou vyhandloval v zastrčeném bazaru na zastrčeném orbitu Orient City za vodní dýmku, originál od Gándhího, pochopitelně.

Zažloutlým prstem od nikotinu se dotkl obruby klobouku, poté napřímil ruku a tyčícím se ukazovákem namířil vzhůru. Dveře strojů se s tichým hučením hydrauliky zaklaply.

Hypermotory zasvištěly a s ohromujícím zrychlením vynesly oře do vnitřního prostoru Matky. Honáci zakroužili nad nabílenými domy s jasně červenými střechami, nad upravenými zahradami a sady, minuli umělé slunce, které se několik mil nad komunitou honáků a farmářů střídalo s měsícem, aby byl dodržen biorytmus pro tolik potřebný odpočinek neúnavně pracujících strážců Galaxie.

Brian vystřelil zelený paprsek k vnitřním bulvám Matky. Ta pootevřela ústa. Štěrbinou, mající na délku přes tři míle a šířku přes padesát yardů, se oba stroje vyřítily do vnějšího vesmíru.

„Potvrďte přesun do vyšší dimenze,“ ozval se v kabinách Kellnerův chraplavý hlas.

„Odpočítáváme, Josuo. Osm třicet sedm, šest, pět…“

Josua se ohlédl na dřevěnou boudu. Na průčelí visely na řetězech nástěnné atomové Doxy. Když vteřinová ručička dorazila na bod pod římskou dvanáctkou, i tady vevnitř zavanul dimenzionální záchvěv, který se kolem mizejících ořů rozlil vesmírem jako kruhy na vodě. Muž pohlédl k žilnatému povrchu kravího trupu. Sundal buřinku a přitiskl si ji na rachitický hrudník.

„Bůh vám žehnej, chlapci.“

Ten – ani nikdo jiný – jim však nežehnal…

Při průletu koridorem ve třetím relativním parseku se spodní stěna prohnula až do samé osy tunelu. Brian to zahlédl v poslední chvíli. Prudce přitáhl knipl k sobě a kybernetický organismus ihned reagoval. Brian jen škrtl spodkem o vychýlenou stěnu a pohlédl na screen. Zadní kamera zabrala Ianův stroj, jak hladce přelétl nad vypouklinou. Brian klepl prstem do horselocku a spatřil vylekanou tvář Iana. Whitemoore, sirotek, kterého honáci objevili v dětském cirkuse Sputnik, mladičký žonglér a akrobat na koních, údajně ukradený z děcáku svými chlebodárci, rodinou Miljanovských, byl zkušený jezdec. Sedlal oře honáků už od jedenácti let a poslední dobou toto umění učil malého Joe Harpera, slavného syna neméně slavného otce.

„Mašinu máš v pořádku. Co to bylo za blbou bouli?“ otázal se Ian, jenž s přehledem zvládl řízení stroje.

„Vypadalo to divně. Pošli záznam mojí dráhy kolem tý blbý boule do Matky. Ať to naši rozeberou. A ať si na to vezmou kybernátory… Ti šílenci fakt objeví souvislost všeho se vším.“

Po čase vylétli z koridoru a ocitli se přímo nad bezejmennou planetou, ze které stoupaly do vesmíru obrovské sloupce vody. Hlídkující plachetnice BluePeace se vznášely ve fotonovém vánku. Jejich osádky, jakmile zaregistrovaly výstup honáků z hyperprostoru, je okamžitě kontaktovaly.

„Patrola tři devět, Brian Westley na příjmu. Co se děje?“

„Máme problémy!“ objevila se na obrazovce busta otylého černocha se zářící zlatou visačkou Martin Luther na černomodré uniformě. „Při návratu se třináct pětadvacítka Lóra zranila v trailu. Teď se vrátila. Je ve čtverci Ká Sedm. Tam jsme i my.“

Na předním skle kabiny se promítla mapa planetární soustavy, rozdělená do perspektivní šachovnice, s prosvětlenou plochou udaného čtverce. Za okamžik se už oba honáci vznášeli v bezprostřední blízkosti raněného zvířete.

Kolem otevřené rány na boku se pomalu sunul trojstěžník Rain Warrior. Léčil chvějící se jizvu, dlouhou přes patnáct mil. Širokou tak, že by jí bez problémů prošla Nová Eiffelova věž, tyčící se v parlamentním Freedom City D. C. do neuvěřitelných tří mil. Trojstěžník se snažil chladit tu ránu pěnivými proudy aspirinu. Osvědčený prostředek pro zklidnění migrény inteligentního oceánu na planetě Solaris zabíral i zde.

Ohromný trojstěžník, díky stožárům a plachtoví větší než pověstná bitevní loď Trismarck, se vedle zelenavě žlutě pulsující jizvy vyjímal jako bílá hlavička žampionu uprostřed louky. Právě se k němu připojily zářící tečky. Když stroje dosedly na letovou palubu, rozprostřela se nad nimi kupole z polirunové fólie; tenké, až byla průhledná jako lehce zašedlé olověné sklo z měsíční Arkádie, nejstarší mimozemské stanice v historii lidstva.

Honáci vystoupili a přivítal je masívní Luther. Malá bystrá očka se ztrácela v rozměrech obrovského obličeje, asi jako se ztrácel Rain Warrior na pozadí raněné krávy. Zvednuté a rozšířené nosní dírky byly i s nosem připlácnuté k tučným tvářím a rty, sytější než pohovková ústa Mae West na Dalího legendárním obraze, mezi sebou odkrývaly neskutečně veliké, řídké bělostné zuby. Podle živé gestikulace i celkového dojmu bylo zřejmé, že na každé party byl Martin Luther king. Ale teď mu do vtipu nebylo.

„Martin,“ podal jim velikou světlou dlaň. „Pátá sekce Blue Peace. Speciální úkoly. Teď tady šéfuju; aspoň se snažím řídit tuhle akci. Zatím bylo vše v pořádku. Než se objevila Lóra… V koridoru máme další dva kusy.“

„Kolik máte pěny?“

„Málo. Na tuhle šílenost vypotřebujeme všechno. Vozíme to ve větším množství jenom na vybrané planety, posledně na Nemesis Dvojku. Měli tam problémy s houbovou epidemií. Volaly nás tam Stromy, jejich mluvčí. Tohle jsou jen naše nouzový zásoby. Přečerpali jsme je už ze všech lodí. Další cisterny nám teď veze trajekt z oblasti Hyad. Je to ale klasický turbo a Kanál je rozhozenej slapovou bouří. Bude tady nejdřív tak za tři rela dny.“

„To by mělo stačit,“ ozval se Ian. „Aspirin zabírá u telat po značkování okamžitě a na celý týden.“

„Jenže tohle není tele,“ namítl Martin.

„Kráva má zase větší odolnost.“

Brian se podíval na zející ránu, která vyplňovala celou jižní polovinou oblohy: „Pokud ji to zklidní na týden, je to v pohodě. Zavoláme sem naše lidi. Ti ji už dají do pořádku. A bude to asi největší kráva, která se bude koupat v jezerech planety Lake. Budeme ji opatrně natáčet nad Třetím jezerem tak, aby se vždycky alespoň část jizvy dostala do léčivých pramenů.“

„A co když teď z koridoru vypluje další zraněná kráva?“ ozval se Ian.

„No – to je právě to… Průser,“ zavrtěl buldočí hlavou Luther. „Pro ni máme tak modlitební mlýnky.“

„To beru,“ vyčerpávajícně odvětil Ian a podrbal se na hlavě.

Světelné pole, slabě fosforeskující namodralá šachovnice, prolétlo kolem nich a rozdělilo prostor na vymezené letové hladiny. Martin Luther šokovaně pohlédl na interkom, kde se mu objevila stručná zpráva: Z tunelu vystupuje raněná kráva, kódové označení O. K. 222. Vymezený čtverec K 8. Pohotovost +1.

„A je to tady.“

Brian ani nemusel číst interkom. Z vlnění kolem ústí trailu poznal, že Průser, který byl před chvílí řečnickým zpestřením hovoru, je skutečností.

Neváhal.

Z oře 007 vylétlo pověstné mayday. Nouzový signál zasáhl během několika rela minut všechny nejbližší patroly, centrum honáků v Matce a opěrné body honáků v tomto galaktickém rameni, mimo jiné i planetu Lake.

„… 007 a 035 se vydávají s Little Jane do tunelu. Jakmile dorazí pohotovostní jednotky na místo a začnou ošetřovat zraněné kusy, vyšlete do trailu další tři oře. Zdůrazňuji – nepoužívejte stávající cestu. Je nutné použít novou stezku! Budeme stále na příjmu. Brian. Konec.“

Martin zůstal stát uctivě několik yardů od strojů honáků, a teprve, když Brian vystoupil, prohlásil:

„Máme naloženou další, Suzi Q. Ale nechceme ji poslat na smrt. Stačí slovo, přestaneme čerpat a oba kusy vyprázdníme. Tím se ale zdržíme – riskujeme plnej zásah Scottovými šutry.“

„Nedá se nic dělat. Zahájíme vstup do tunelu. Musíme teď dávat bacha na dvě krávy.“

„Ve dvou?“ zavrtěl hlavou Martin a pronesl: „Brrbbbb…,“ až se mu obrovské rty rozkmitaly do neuvěřitelných obrátek.

„Má někdo lepší návrh?“

Nikdo lepší návrh neměl.

Dvě gigantické masy vody, obklopené tvárnými těly krav, se zdánlivě líně sunuly k zářícímu ústí tunelu, po jehož obvodu kmital – jako motocyklista v cirkusáckém Glóbu smrti – statný býk. Udržoval vstup do trailu ve stavu permanentní pohotovosti. Vedle hlavy každé krávy se vznášel nepatrný bod, který si vyhrazoval nárok na ochranu statisíckrát většího souputníka.

Samotný vstup do tunelu byl méně efektní i méně dramatický, než když náš prostor opouští celé stádo. Zde šlo o rutinu, která sice pro smrtelníky byla životním zážitkem, ale pro krávy i honáky běžnou denní prací.

„Jak to vypadá u tebe, Iane?“

„Nevím.“

Všechny hovory honáků v posledních měsících se přenášely do Superblacku, do univerzální Černé schránky, kterou spravovali takřka vševědoucí kybernátoři. Každé hlášení bylo vyhodnocováno a porovnáváno s dalšími myriádami událostí, které se odehrály v přibližném relativním čase kdekoliv v Galaxii.

„Co to je – nevím?“

„Suzi má problémy. Vibruje jí mozkový podvěsek. Nechci říkat – strach. Chce ale vypadnout z trailu. Myslí na svoje telata. Jedno má být v nejbližší době na Lake. Zatím nic nedělám, ale mám připravené polarizované gama na zklidňující frekvenci.“

„Little Jane je klidná. Divný,“ pronesl Brian a snesl se blíže, nad čelo krávy. Tunelem pluli jako první. Little Jane byla zkušená harcovnice, několikrát se dokonce střetla i s Medvědy; vítězně – a to ji povzbudilo. Nebyla to žádná panikářka. Svůj úkol pokaždé splnila. Splní ho i teď.

To, že se dvě krávy vrátily raněné, ji vyvedlo z míry. Když se však objevili honáci a její prostorová mysl zaregistrovala další posily, uklidnila se a k zadanému úkolu přistoupila jako vždy. Jen to nervózní pole od druhé krávy ji činilo nesvou.

Ty dvě události přišly tak bezprostředně po sobě, až se zdálo paradoxně vyloučené, že by spolu mohly souviset.

Suzi Q. se náhle vzepjala a vrazila hlavou do světélkující stěny trailu. Ian stihl vyklidit prudkým obratem pole. Během přemetu obrátil stroj a letěl pozadu. Z předních chrličů vypálil dávku gamazáření, ale kráva ji ignorovala. Bylo to neuvěřitelné. Jakýsi pud ji strhával z bezpečí tunelu do nebezpečného, normálního okolního prostoru. Výsledek by byl horší než vystoupit z řítícího se rychlíku. Tady nebyla ohrožena jenom kráva, ale všechny hvězdné soustavy, které se nacházely v časoprostorovém kontinuu právě na rozhraní narušené stěny.

Navíc narušení stěny tunelu využívali mezihvězdní medvědi, kteří stejně jako hyper hyeny byli vedle tragických výstupů z hyperprostoru nejčastější příčinou úmrtí krav. A byli i zde…

Jejich útok předznamenalo pověstné negativní záření, jež obklopilo hlavu zoufalé krávy. Ta jakoby nevnímala smrtelné nebezpečí. Zmítala se jako v záchvatu epilepsie a na hřbetě jí pomalu vznikala kruhová prohlubeň velikosti římského Colossea a místo tribun se od ní rozlézaly otisky gigantických drápů. Neviditelné tlapy tiskly krávu už na několika místech a vyvolávaly bouře svalových tkání. Kráva se nesnažila ani bránit, chtěla jenom pryč, pryč odsud…!

Ian už útočil. Brian letěl v závěsu a kladl za sebou zrcadlově strukturované minové pole. Whitemoorův stroj právě opouštěly turbulentní střely, už třetí dávka, a vytvářely kolem nejbližšího medvěda světélkující zónu, do které bylo díky zrcadlovému efektu vtahováno celé minové pole, odrazem zdvojnásobené.

„Pole je na kritickém bodě. Odsekávám mirror!“ oznámil Brian a jediným švihem lasa uvolnil spoutanou energii pole. Neexistující shluky neexistujících neutrin se díky nadsvětelné rychlosti zhmotnily a vrhly se na svůj obraz, který nyní obsahoval nezměrný shluk energie. Medvěd začal měnit strukturu do paraprostorové synapse, ale útok byl rychlejší. Obklopil jeho abstrakní struktury a začal je uspořádávat do řetězců vhodných k likvidaci.

Mezitím na druhého medvěda, usazeného na boku, zaútočila zkušená Little Jane. Nashromáždila energii do obrovských rohů a vypadala jako gamebský krab královský. Zdeformovaný trup zabíral třetinu délky a dominovaly mu sršící rohy astronomických rozměrů. Jakmile je Jane přiložila k intuitivně zaměřenému medvědovi, praskla za ní stěna tunelu a dovnitř se vevalily další tři stvůry. Hyeny se šly přiživit na raněné krávě. A překvapily nic netušící zdravý kus. Little Jane jediným zábleskem zrušila medvěda, ale hyenám už neměla sílu se bránit.

„Mayday,“ už po několikáté tiskl Brian redpoint na palubní desce.

Vždyť nás nikdo neslyší! Jsme něčím rušeni! Mayday…

„Briane, můžeme ještě použít lasa!“

„To vím! Jenže v trailu je neusměrníš přesně – a můžeme zlikvidovat celou přilehlou oblast.“

„Na to kašlu!“

„Iane, počkej…! Jdeme do toho oba. Vezmem to po paralelní vlně modulovaných fonetrin. Pokládám první linii!“ a než stačil Ian odpovědět, za Brianovým strojem vytryskla „polární“ kosmická záře, složená z dosud vědecky nedokázaných, ale honáky běžně používaných částic hmoty. Vrchol ohňostroje v okamžení dosáhl místa, kde se tři hyeny seskupily do jediného negativně zářícího bodu a začaly se přesunovat v této bezpečné schránce k umírající Suzi Q. Další medvěd právě začal nebohé krávě trhat břicho.

Prostorem trailu zasvištěla dvě lasa.

Z ultračástic upletené shluky energie obklopily temný bod hyen a při oslňující explozi učinily z bodu přímku, která se zasekla zpět do stěny tunelu, vylétla z něj a v obyčejném prostoru vně se rozpadla během jediného kvantinima na další Krabí mlhovinu, v rámci Galaxie již s pořadovým číslem VI.

„A teď na medvěda!“

„Hrrr na ně!“ zaječel Ian dle své oblíbené písně Shell In Gear. „Hrrr na…“

„Iane, co je?! Ztratil jsem spojení!“

„…“

„Iane, ozvi se! Do hajzlu! Potvrď příjem!“

Zpoza hřbetu mrtvé Suzi Q. pomalu vylétl přízrak. A v předních pařátech nesl rozdrcený Whitemoorův stroj.

Brian nevěřícně pozoroval to, co se k němu blížilo.

Bylo to nestvůrné. Nepřemožitelné. Vyzařovalo to nezměrnou sílu, vůli k vítězství, lhostejno na čí straně. Bylo to absolutní. Dokonalé.

Takhle nějak si vždy představoval, proboha, vždyť…

Než k němu stačily dolétnout vibrující paralasery, proti nimž neexistovala účinná obrana, byl Brian omámenou, ale stále ještě reagující Little Jane vtažen do únikové cesty, kterou podle Desatera již několikátou milisekundu vytvářela. A jakmile ucítila první závan odlišné dimenze, vtrhla do nedokončené struktury tunelu a Brian, který se ještě nestačil vzpamatovat, pudově stiskl aktivátory slapových hrází a uzavřel únikovou cestu.

Věděl, že se s krávou ocitli v prostoru mimo tento svět, mimo tuto Galaxii, mimo bytí. Vnitřní struktura únikové trasy se hroutila, zeslabená kráva nebyla schopna ji udržet a Brianův oř se potácel fialovou nicotou s posledními špetkami energie.

Mladík křečovitě svíral teď už nepotřebný knipl, zakalené oči hleděly do opravdového prázdna a vyschlé, popraskané rty bezhlesně znova a znova opakovaly:

„Proboha, to je ono! Vždyť to je ono…“

Kapitola VI.

Pony Express má premiéru

„Večerní zprávy TGM. Přehled zpráv připravila Joanna Hi-Oll,“ moderátorka se ani nenamáhala usmát. To, co měla právě sdělovat šokovanému lidstvu, ji dělalo starší o sto padesát let. Unavené oči obklopené nezamaskovanými kruhy z nevyspání; šedá pokožka obličeje dotvářela klinický obraz s horečnatými, tmavými rty. Za Joannou byl vidět šum zpravodajské místnosti a co chvíli jí na stůl položil některý z kolegů další papír.

Vypadalo to jako pravěké vysílání z počátků televize.

Ale Television Galaxy Monitors to nebrala jako retro. Centrum bylo již druhý den informačně izolováno od oficiální sítě GALAnet. Veškeré zprávy, které TGM vysílala, se tudíž zakládaly na důvěře v jediný zdroj – kybernátorskou interní síť Bejby. A jako takové byly proto kdykoliv zpochybnitelné, anebo naopak zdůrazňované. Jak se to druhé straně hodilo. Byl to boj. Boj na jiné úrovni… Jiné dimenzi. Z vesmírných prérií a planetárních hájemství se plynule přenášel do informačních kanálů a stok Sedmé velmoci.

„Během pátrání po pohřešovaném Brianu Westleym zahynuli další dva honáci, bratři Squirrelové. Dle ověřených zdrojů je napadl neregistrovaný stroj neznámého typu.

Honáci vyhlásili pohotovost nejvyššího stupně. Otec Briana farmář Westley odmítá situaci komentovat. Podivné je, že dva protagonisté největších událostí posledních let na planetách Fountain a Shell se dosud neobjevili na scéně. Joe Harper a sir William Downey, řečený Dlouhý bílý vlas, se nenacházejí na svých planetách. A posledního z Velké pětky, Jeana Du Ponta, přebývajícího už desítky let na planetě Lake, nelze dle místních orgánů kontaktovat.

Mám tu příkaz z režie. Stále častěji se množí dotazy na Velkou pětku. Co – a koho vlastně představuje The Big Five? Kdo jsou její členové? A co je s nimi teď?

Prosím o záběr na vedlejší screen, kde jsme připravili přehled požadovaných informací. Než stačíte prostudovat zajímavý seznam, jen podotknu, že objevitelé galaktické Přepravy a zakladatelé hvězdné dynastie honáků byli nazváni Velkou pětkou až dodatečně.

James Garcia Cooper – objevitel principu pohybu v hyperprostoru, zakladatel psychokinetiky, Konstruktér (mrtev).

Seal Westley – mluvčí honáků, šéfpilot farmářské lodi, vůdčí osobnost současné dynastie, Navigátor.

Joe Harper – strážce kaktusoidových rytmů na Fountain, přednosta stanice tamtéž, specialista na výživu telat, Astrobiolog.

Sir William Downey alias Long White Hair – indiánský mluvčí na planetě Shell, dozorce kaňonu Vajec, Lovec.

Jean Du Pont alias Old Bearhand – strážce sopečných jezer na Lake, mj. první identifikoval mezihvězdné medvědy, Zbrojíř.

Zprávy tedy pokračují:

Sdružení farmářů rezolutně popírá informace Galaxy Union News, že se krávy definitivně vymkly z kontroly. Zároveň však nevyloučili nejen další útoky, ale i další možné exploze hvězd. Nicméně tvrdí, že veškeré tyto akce jsou řízeny z jediného centra. Taktéž popírají tvrzení odborníků, že podle zjištěných indicií byli všichni dosud zabití honáci zlikvidováni samotnými kravami.“

Farmář Westley seděl u dubového stolu a trapperským nožem Green River s širokou čepelí odkrajoval krajíc z bochníku černého domácího chleba. Manželka mu přisunula krajáč podmáslí a na hladce ohoblovaném prkénku hroudu másla.

„Podej mi ještě marmeládu, Anne, prosím. Dáš si, viď, Joe?“

Chlapec odpověděl kývnutím hlavy a dál upřeně sledoval zprávy.

„Dědo, proč GUN vysílá úplně něco jiného?“

Farmář pokrčil rameny, rozmázl hrudku másla po povrchu krajíce a pronesl: „Chlapče, když ti řeknu, že bys tomu nerozuměl, tak si budeš myslet, že ti zase dospělí něco zamlčujou. Ale tomuhle nerozumím ani já… Teda – nechci tomu rozumět.“

„Vždyť už byly zničený tři hvězdy. A umřela spousta lidí. Tak se přece musíme všichni snažit, aby se to už nestalo, ne?“

Farmář těžce přikývl.

„Jez, Joe,“ řekla babí Westleyová, vzala z rukou manžela namazaný chléb a podala jej chlapci. „Jez.“

„Díky,“ řekl Joe a zakousl se, až mu marmeláda pod nosem vytvořila chlapského kníra. Olízl se – a strnul:

„Koukejte, Brian!“

Na screenu Galaxy Union News právě ukazovali holografii pohřešovaného. Farmář přepnul kanál a ozvalo se chladné:

„… a zůstává jen otázkou, nakolik je zmizení farmářova syna fingované – anebo na kolik procent je jisté, že tento lehkomyslný mladík nepřežil útok vlastní krávy. Obě otázky však vyvolávají stejný dojem. Ať už honáci svými prohlášeními předstírají, že mají situaci pod kontrolou, dosud zlikvidované hvězdy a oběti na životech hovoří o opaku. Navíc zůstává nepochybné pouze to, že nás honáci klamou. Že nemluví pravdu,“ uzavřel diplomaticky José Del Passadena.

Komentátor veřejnoprávní televize poděkoval panu Passadenovi za příspěvek, thymolínově se usmál do kamery a prohlásil:

„Před okamžikem jste mohli na TGM vidět seznam tak zvané Velké pětky. Měli bychom z hlediska historické objektivity doplnit další dvě jména, která jsou nerozlučně spjata s Velkou pětkou – a s Přepravou, zejména s její úrovní z dob Společnosti:

hrabě Georgij Kuzněcow – zakladatel a vůdce Společnosti, prvního oficiálního přepravce v Galaxii, Osobnost (mrtev),

Richard Ratman – pobočník hraběte Kuzněcowa, mluvčí Společnosti, Stratég.

Jak si sami můžete domyslet, místo účelově a ideologicky stvořené Velké pětky naše verze nabízí nový, ucelenější historický výklad, který sám José Del Passadena navrhl a výstižně nazval – je to Sedm velkých statečných. Ano, přátelé. Sedm statečných.“

Komentátor se mile usmál mimo kameru, kde seděl opěvovaný básník, nyní už i politik a vědec. Podíval se zpět a zase odměřeně spustil: „Závěrem mimořádných zpráv vysíláme záznamy z hlavních regionálních planet vnitřního spirálního ramene Normy, z dosud nejvíce postižené oblasti v Galaxii.“

Seal ztlumil zvuk a Joe tedy mohl jen sledovat němé výkřiky vybraných demonstrantů, nad jejichž hlavami se vznášely transparenty „Pryč s honáky – vrahy!“, „Stop hvězdnému buldozerismu!“, „Chceme Novou Společnost!“, mezi nastříkanými nápisy kamera, jakoby omylem, zabrala i červenobílý „Budweiser – znáš svou sílu?“.

„Babi, a Ian zmizel někde s Brianem?“

Farmářka se otočila k oknu, aby chlapec neviděl, jak se jí roztřásla brada. Chtěla odpovědět… Ale nemohla.

„Hele, Joe, už jsem to říkal. Ian je někde s Brianem. Je s nimi i Little Jane. A ti tři se jen tak neztratí!“

„Dědo, ale na Géčku ukazovali jeho fotku s černou páskou, ještě s bráchama Squirrelovejma. Já vím, že tam mají divný zprávy, ale ani na TGM neříkali, že je Ian s Brianem.“

„Jak jsem řekl. Ian Whitemoore je s Brianem. Nebo snad…,“ farmářovi poklesla hlava.

Bože, netrestej mne za tu lež…

Prsty levé ruky si promnul vrásčité čelo i šedivé prameny vlasů, které mu spadly přes obočí. Hleděl netečně někam dolů – a pravou ruku natáhl k chlapci.

„Joe, dej mi ruku.“

Joe mu ji podal – a v očích už měl slzy.

Farmář Westley ucítil v dlani dětskou ruku a opatrně, ale pevně ji stiskl. Cítil snahu o stejně pevné opětování stisku.

„Dědo…“

„Promiň, Joe. Můj chlapče. Promiň mi to. Ian je mrtev.“

Seal ucítil na hřbetě ruky mokrý obličej. Joe se křečovitě tiskl k jeho paži a snažil se nebrečet nahlas. Ale proud slz zadržet nemohl. Ani nechtěl.

„A… Brian? Dědo! Brian?“ tiše vzlykal.

„O něm opravdu nevíme nic.“

„Žije?!“

„Nevím,“ promnul si Seal slzící oči. „Věřím.“

„Praská nám obloha,“ ozvala se od okna bledá Anne. Ve ztichlé, smutné místnosti ta věta zazněla tak absurdně, že farmář s obavami pohlédl na svou ženu. Chudinka, tolik toho vytrpěla…

Než ji však stačil slovem utěšit, zatřásla se země poprvé.

Po stropě proběhla široká štěrbina a do sklenice s marmeládou spadl kus omítky. Z kachlových kamen se odlouplo pár modrých dlaždic a s tupým třeskotem se rozlétlo po podlaze.

„Ven! Utíkejte ven!“ zakřičel Seal.

„Sarah! Sarah!“ ječela Anne i malý Joe, zatímco farmář běžel ke schodům do podkroví. V jejich polovině se srazil se snachou, která nahoře před chvílí už posté modulovala na dříve tolik nenáviděném GALAnetu události, které se mohly odehrát v trailu, z něhož tak záhadně zmizel její muž, Brian.

„Asi jsem to našla!“ křičela, ale tchán ji pevně uchopil za paži s krystalem a vlekl ji pryč. Těsně za nimi se zbortila část stropu a pohřbila rozpraskaná kamna.

„Slyšíte, pantáto? Vím, odkud jsou ty útoky!“

„Teď je na to ten pravej čas!“ zakřičel v rostoucím hlomozu Seal a vystrčil ji ze dveří. Země se zachvěla znova a vrhla muže zpět do místnosti. Ve stejném okamžiku se dům zhroutil.

„Dědo!!!“ zaječel Joe a s hrůzou sledoval tunové kusy zdiva, trámy a střechu zpomaleně se sunoucí dolů, a zbývají jen okamžiky, zbývají jen palce, než hmota domu rozdrtí jeho dědu…

„Sáro! Co se děje?!“

Sarah držela bratra za ruku. Vznášeli se několik yardů nad zemí. Joe se udiveně rozhlížel kolem. Všechno se vznášelo. Nevěřícně pohlédl zpět, ke zbouranému stavení. Těžké trámy i bloky zdí se vznášely ve vzduchu; a z oblak prachu se ozvalo hlasité Krucinál práce! a sedřená, zakrvácená paže odsunula poletující kvádr zděného komína. Vzápětí se objevila hlava farmáře.

„Jste v pořádku, rodino?“

„Seale,“ ozvala se tichým hlasem žena, která si mohla naříkat a zoufat, a nikdo by jí nic neřekl. Teď se jenom se zmatenými slzami v očích usmála a pronesla větu do učebnic GALApisu:

„Ta marmeláda nám ve stavu beztíže zasviní celou chalupu.“

Jen to dořekla, kolem poletujícím honákům, farmářům i kybernátorům bylo vše jasné. Kráva při vzniklém zemětřesení vypověděla orgánům, udržujícím umělou gravitaci, přísun energie.

Vždyť to je nesmysl! Zemětřesení? Přece jsme uvnitř krávy! Uvnitř nejstabilnějšího kusu – jsme v Matce!

V atmosféře Matky se už vznášely odklízecí stroje, hasičské i nemocniční povozy; do směsice zvuků záchranných prací se náhle ozvala siréna, klasická siréna, při jejímž zvuku už stovkám generací tuhne krev v žilách.

Otřesy se opakovaly se zvýšenou intenzitou.

Naštěstí v beztížném stavu docházelo pouze k lehčím zraněním. Nejvážnější havárie byla způsobena letící kredencí, která nedbala na výstražné signály a vrazila do hasičské cisterny. Kromě této příhody, která se stala folklórem u džbánků piva, a několika drobnějších zranění se nic vážnějšího nestalo, až na to, že…

„Co se tady, ksakru, vlastně děje?“ zamumlal zaprášený Seal a nasedl do připraveného oře.

Při dalším otřesu to zjistili. Bylo to kruté zjištění.

Uprostřed stáda, chráněná slapovými stěnami i fotonovými ohradami, byla Matka napadena mezihvězdnými medvědy. To odporovalo všem dosavadním poznatkům honáků.

Tady prostě medvědi nemají co dělat! Tady nemohou existovat!

S největším úsilím dokázali honáci udržet stádo pohromadě. Křižující se lasa a oslnivé oblouky paravlnění, které vytvářely neprostupné clony, bezpečně chránily krávy. Bleskové operace se zdařily, ale stálo to lidské životy; a život mladého býka, který se v krajním výběhu postavil medvědům, aby ochránil svou vyvolenou. Tři zlikvidoval, ale potom ho dostalo něco jiného…

Něco, proti čemu byli honáci bezmocní. Ani To nedokázali zaregistrovat, ani To nedokázali pojmenovat. Jediný, kdo k tomu mohl něco říct, byl právě zaměstnán v centru stáda, vzdáleném od okrajových výběhů půl miliónu mil. Ten, který by mohl říct, co To je, zklidňoval Matku gama vlnami a pomocí parapsychických reproduktorů se ji snažil přesvědčit, že vina není na její straně.

Když se nebohé zvíře po delší době nechalo omámit vlnami i slovy, Westley si posunul nezbytný širák do týla, rukávem flanelové kostkované košile si přejel po zpoceném čele, lokl si nabídnuté Red Label a požádal o doutník.

„Chlapi, stěhujeme se,“ pronesl tónem předáků z heroických filmů z dob osídlování Galaxie.

„Seale, řekněte kam – a půjdeme za váma třebas do pekla,“ stejným způsobem odvětil předák druhé směny, bývalý kyberpunker Ivan Adams. On mohl mluvit o peklu, protože ho s Westleym zažil v dobách Velké pětky nesčíslněkrát.

Naposled při legendární akci Greenwall. Šlo o likvidaci astrobiologické hmoty, kterou genetici z Kapteynovy hvězdy vyvinuli pro obživu desítek miliard obyvatel této soustavy. Ze zmutovaných mořských řas vyrobili parabiotickou technologií řasy vesmírné. V prvotním nadšení dokonce některé planety začaly pěstovat, pro neustále rostoucí příval obyvatelstva, obytné mraky, složené právě z těchto řas.

A začaly vznikat první problémy. Kromě okrajového jevu, popsaného strhujícím způsobem v proslulé reportáži Andyho Jeffa Krvavý mrak, se začaly dít věci podstatně horší. Mraky vysoko nad povrchem se díky nekontrolovatelnému přísunu záření začaly neuvěřitelně rychle množit a spojovat se v souvislé pole, výstižně pojmenované Sargasové moře. Už tehdy se obyvatelé nejlidnatějšího systému rozhodli zbavit se sargasového moru svými prostředky. Konvenční chemické, jaderné a biologické zbraně se osvědčily obdobně, jako hypnotizování nepřátelské tankové kolony vesnickým kouzelníkem – amatérem.

Parabiotické řasy, jako nepropustná zeď, postupně obklíčily nejen všechny planety, ale pomocí tenkých, milióny mil dlouhých vláken se začaly spojovat a začaly vytvářet neprostupnou stěnu kolem celého planetárního systému. Hrozivou bariérou nepronikalo ani světlo, ani jiné záření, ba dokonce ani nouzové vysílání. Nejsilnější vesmírné koráby v Sargasovém moři uvízly stejně beznadějně, jako jejich předchůdci v sargasových mořích Země.

Potom nastoupili honáci se svými oři a vybranými kusy ze stáda. Úkol zněl: Sežrat všechno!

Dnes to zní jako veselá příhoda z natáčení, ale bylo to opravdové peklo. Zelené peklo. Jedna z úloh honáků, přimět krávy, aby do sebe nasoukaly myriády tun brčálově temné, vzdouvající se biohmoty, byla takřka neřešitelná, protože krávy se živí, kromě několika vzácných výjimek typu kaktusoidů na planetě Fountain, pouze vlněním, zářením, nebo slapovými částicemi. Nicméně – zdařilo se – řasy nasytili esencí kaktusoidů. To vše za cenu několikaměsíční rekonvalescence pěti krav a dvou býků. A ještě…

Ještě dnes přímí účastníci akce Greenwall, která zachránila miliardy životů a existenci celé planetární soustavy, nemohou jíst špenát; a růžičkovou kapustu nebo brokolici vždy nenápadně odsunují lžícemi na ozdobné okraje talířů, plných husté zeleninové polévky, jakou umí třeba farmářka Anne Westley.

„… třebas do pekla.“

Adams věděl, proč tohle prohlásil. S farmářem Westleym a jeho rodinou půjde tam, kde je ho třeba. A věřil, že mluví i za ostatní farmáře a honáky. Souhlasné mručení mu dalo za pravdu.

„Ivane, nebude to do pekla. Aspoň ne hned,“ řekl farmář. „Teď ale musíme přesunout farmu někam – na pevnou zemi. Nejen obrazně. Jenom se rozhodnout, kterou planetu zvolit.“

„A proč ne – Zemi?“ ozval se malý Joe.

Někde v dáli praskl lámající se trám. A pak bylo ticho.

„Tam jsme nikdy nebyli,“ ozvala se konečně Anne.

„Země je D. C. Podléhá zvláštnímu režimu. Je to ohromné safari. Největší skanzen ve vesmíru. I Parlament musí na svá výroční zasedání v bývalé budově OSN žádat Zemi o výjimku. A my jsme v situaci, kdy nám tuhle výjimku nedá vůbec nikdo,“ řekl farmář.

Sarah se postavila vedle bratra, položila mu ruku na ramena a svým prohlášením konsternovala všechny už tak dost vykolejené přítomné: „Právě proto. Jsme v takovém postavení, že žádat o umístění farmy někam na planety Unie je nesmysl. A Země nepatří do Společenství. Je nezávislá!“

Westley zakroutil šedivou hlavou a přirazil si klobouk do čela:

„Ať mě picnou, jestli ta drobotina nemá pravdu.“

* * *

Nikdo ho nemusel picnout. Během tří rozhovorů se zástupci Země dostali honáci povolení k pobytu. Pozemšťané jim dokonce z piety vyhradili region Saint Louis. Odtud v počátcích devatenáctého století proudily karavany plátěných wagoonů na Západ. A teď, po staletích, zde stanuli vesmírní potomci tehdejších průkopníků, odvážných a pracovitých lidí, kteří se vydávali do neznáma osídlovat divoké kraje, stejně jako nyní podnikají hvězdní honáci výpravy do neznámých pustin Galaxie i do jiných vesmírů, aby připravovali půdu pro další expanzi Galaktické Unie, dnes už v Parlamentu zastoupené více než třiceti rasami biologického, křemíkového i strojového původu.

„Země nikdy nevěřila zprávám o útocích honáků na hvězdy. Země má své vlastní informace a zachází s nimi jako s nejcennějšími drahokamy,“ na uvítanou prohlásil starosta Saint Louis, magistr Harry Ocasek. „Věříme, že pobyt v kolébce lidstva vám pomůže objasnit tragické nehody posledních měsíců. Hodně štěstí, přátelé.“

Starobylá farma byla od centra Saint Louis vzdálena třicet minut letu. Ještě dlouho byl z města na soutoku Mississippi a Missouri vidět gigantický hliníkový oblouk, a ještě déle se letouny vznášely nad hnědými vodami mohutného toku Mississipi, než zabočily po jednom přítoku vlevo proti proudu. Po několika mílích, kus za pásem lesa v širé prérii, přistály před bílou zvonicí, která se tyčila vedle cihlové brány se štukovaným výklenkem pro sošku svatého Matouše. Za branou se rozkládal nádherný čtvercový ranč, jako vymalovaný podle barvotiskových obálek prastarých paperbacků. Včetně dřevěné studny, stájí i široké kryté terasy.

Vše kolem bylo tak nějak obyčejně krásné. Tráva zelená, nebe modré, západ slunce rudý a noc průzračná. Ranní rosa byla studená a žár poledne spalující. Pavučiny nebyly galaktické, ale půvabně se třpytící v ranních paprscích, paprsky nebyly laserové, ale ladně prosvítající stromovím v nažloutlých pruzích; a vůbec všechno bylo jiné. Pozemské. Lidské.

Nebyl však čas vychutnat si tak vzácné chvíle.

První rána na sebe nenechala dlouho čekat… Tři oři se ztratili i s posádkami. Po dvou horečnatých dnech pátrání se vrátilo třicet nejlepších stopařů. Zbrázdili křížem krážem kritickou oblast Coma-Sculptor v souhvězdí Vlasu Bereniky. S nepořízenou.

Další den, bylo to na Svatého Valentýna, převzala pozemská CNN alarmující zprávu od nejsilnější nezávislé megastanice.

„Joanna Hi-Oll. Mimořádné vysílání TGM. Zachytili jsme anonymní hologram. Po soudním ohledání můžeme s jistotou prohlásit: jde o tři mrtvé honáky, ztracené jedenáctého února pozemského času. Zmasakrovaná těla vykazují nejen následky výbuchů hyper-ořů, ale obsahují i otřesný důkaz. Na tělech honáků, jak sami můžete vidět, je vyřezán znak J. G. Coopera a pod ním podpis – Tvůj přítel, Jamesi. Nyní naši grafologové s kybernátory rozebírají každý řez hrůzného tetování.“

Seal Westley seděl u stolu z dubových prken a jeho oči nepřítomně hleděly na krásnou kresbu dřeva, na léta stromů, v podélném řezu se prolínající a doplňující do jedinečného ornamentu přírody, života a nesmrtelnosti. Hlavu měl opřenou o hrubé dlaně a vyhrnuté rukávy hnědo-zeleně proužkované košile odhalovaly šlachovité paže. Sluneční světlo pronikající mezi bělostnými záclonami ozařovalo husté, šedivé, na krátko střižené vlasy i delší ofinu do čela, a pokožku opálenou nespočtem sluncí, co jich on, slavný člen Velké pětky, během života navštívil.

„Dědo,“ jemně ho zatahal za rukáv malý Joe.

Seal se probral. Zahleděl se na chlapce, který teprve nedávno sfoukával dvanáct svíček na svém pařížském dortu, pohlédl do jeho očí, někdy upřímných, někdy šibalských, někdy smutných – a teď čímsi zářících.

„Copak, Joe? Co mi neseš?“

„Dědo, víš, co mě napadlo? Teď jsem poslouchal honáky na terase. Prý se našli naši tři ztracení. Mrtví,“ chlapec se na okamžik odmlčel, krátce se nadechl a zase pokračoval. „A chlapi říkali, že i kdybysme měli na hlídkách po Galaxii pět set strojů, stejně se nemůžeme pohybovat tak rychle a tak daleko, jak bysme potřebovali. Oři spotřebovávají kvanta hvězdné energie, a navíc – k těmhle bleskovým přesunům tam a zpátky by použití krav znamenalo další vysáté hvězdy.“

„Mluvíš jako kniha, hochu,“ usmál se děda.

„Já ne, to říkali oni. Já to jen opakuju,“ zarputile se zatvářil Harper junior. „Dědo – a teď se podívej sem!“ Zase nadšený vrazil na stůl před farmáře v kůži vázanou knihu Story of Pony Express. „Tady ti kovbojové; taky nemohl jeden z nich přejet na jednom koni celý kontinent bez zastávky. Jako my Galaxii. A vymysleli koňskou poštu. Každých dvacet, třicet mil měli přesedlací stanici, tam čerstvé koně a připraveného stájního nebo dalšího jezdce; no a když náhodou stanici přepadli indiáni nebo banditi, tak prostě jel jenom o dalších dvacet mil dál, kde ho zase čekal čerstvý kůň a dozorce stanice, studená voda a solené maso.“

Farmář mlčel. Upíral šedé oči na chlapce, skloněného nad knihou a nadšeně rejdícího prstem po stránkách.

„A tady, dědo. Hele. Dva tisíce šedesát pět mil ze Saint Josephu v Missouri do San Francisca a zase zpátky zvládli jezdci Pony Expressu za deset dnů. To byli sekáči, viď?“

Westley senior vstal.

„Pujč mi tu knihu, Joe. A pojď se mnou.“

Ten večer, kdy už Joe spokojeně oddychoval pod péřovou duchnou, honáci s farmáři věděli, že tuhle noc moc nenaspí. Když odpoledne vyslechli chlapce, který svou prostou dětskou logikou přišel na galaktickou koňskou poštu, pochopili, že ten nápad v sobě skrývá ještě mnoho dalších možností. A teď, v půl jedenácté, v rozlehlé hale farmářské usedlosti, za praskotu jasanového dřeva v krbu a v mracích cigaretového dýmu, vznikaly první konkrétní části operace s krycím názvem – jak jinak – Pony Express.

„Hlavní průšvih v týhle situaci je blokáda kravích planet,“ ozval se od barového domácího pultu Josua Kellner, míchající stále dokola balíček bridžových karet. „Díky tomu šílenýmu básníkovi jsou přímo v trailech normální prostorové letouny Unie! Kdo to kdy viděl?! Je jenom zázrak, že se zatím nic nestalo.“

„Ale stalo. Hlídky Unie sice chráníme, ale srážka neohlášené kontrolní letky s konvojem PQ-17 snad přesvědčila alespoň někoho, že to všechno je blbost,“ prohlásil černovlasý, stále neholený Jean Campanello, ještě před pár lety příslušník speciálních jednotek Společnosti, dnes jeden z nejlepších honáků.

Ano, ten, který se podílel na únosu Harperovic dětí na křižník Trismarck. Tři dny poté se opil v lodním baru a krutě zbil dva důstojníky Společnosti, kteří si pochvalovali „dokonale provedenou akci s těmi parchanty“. Mlčky, za jejich nechápavého řevu, jim rozbíjel hlavy o mramorový pult, než jej omráčili bijci z Vnitřní bezpečnosti. Degradovali ho, převeleli na zásobovací tranzit – a odtamtud dezertoval. Nechal za sebou dvě zničené stíhačky a šest mrtvých. Toulal se Galaxií, pašoval hrací automaty a alkohol na prohibiční planety, profesionálně – to jest se střídavým úspěchem – se věnoval hazardním hrám i ženám. A potom, při jednom z letů, když pronikal s cisternovou lodí plnou Jima Beama celním pásmem Harekrishny, zachránil dva honáky, které něco vyhodilo z trailu. Bez něj by už nebyli.

To něco však existovalo dále…

„Přesedlací stanice tedy nemohou být na kravích planetách ani v trailech, tím míň na korábech Unie. Všude mají špehy,“ pokýval hlavou Westley a nahlas si usrkl vařícího punče. Utřel si hřbetem ruky ústa a zejména mohutný knír. „Ale myslím, že máme po Galaxii spoustu dobrejch známejch, kterým oficiální registrace lodí nebo orbitu neleží právě na srdci.“

„Úplně naši lidi,“ kývl Josua hlavou a dopil sklínku.

V následujících hodinách byly na holografické mapě Galaxie, vznášející se v prostoru haly, vyznačeny oranžově svítící body. Místa, ze kterých v příštích dnech budou vyrážet k pravidelným patrolám desítky honáků, aby důmyslným prokřížením tras a dokonalým využitím všech přesedlacích stanic byla pokryta – v nejkratším možném čase – co největší rozloha Galaxie.

Sarah celou dobu seděla u krbu a občas přihodila polínko do ohně, nikoli do řeči. Byla jednou z mála žen, které se účastnily kovbojského brainstormingu. Upřeně hleděla do ohně a jakoby nechtíc vnímala veškeré hovory, argumenty i jenom zablýsknuvší se nápady. Bohaté, rozčesané vlasy barvy ohně měla působivě ozářené jasně oranžovým svitem krbu a svou štíhlou siluetou stínila farmáře Westleyho, který si už několikrát všiml nezvykle mlčící snachy. Zvláště po zmizení Briana se živě účastnila všech podobných sezení, aby mu pomohla – a svými nečekanými nápady a ženskou logikou několikrát vnesla do již uzavřených problémů palčivé otázky i zcela nová řešení.

„Sarah, děvče, ty nemáš nic, co bys dodala?“ nevydržel už po další čtvrthodině nepokojný tchán.

Dívka se zvedla, omluvně se usmála na Westleyho, tak moc mu byl Brian podobný!, a vstoupila do nitra Galaxie. Chvíli se rozhlížela, obcházela hvězdné pásy i kompaktnější shluky hvězdokup. Zastavila se v samotném centru, někde v místě Centrální soustavy se sídlem Císaře a Parlamentu.

„Jak jsem se už zmínila pantatínkovi, při modulaci posledních nehod, které se nám staly, jsem díky kybernátorům přišla na divnou věc. Bylo to zřetelné zvláště při akci, kdy zmizel Brian. A kdy byl zabit mladý Ian Whitemoore.“

„Promiň – v čem ti právě kybernátoři mohli pomoct?“ ozvalo se chraplavě z rohu od skříně s puškami. Sarah po hlase poznala jednoho z předáků, otylého Bjorna Lundwista. Bjorn byl znám svou chorobnou žárlivostí na kybernetické systémy páté a vyšší generace, a zejména na kybernátory, kteří se už zcela vymykali jeho chápání světa. „No tak v čem ti mohli ti nadopovaní hejskové s kilem železa v hlavě pomoct?“ rozvlnil muž buldočí tváře.

„Bjorne, proč ta hysterie?“ opáčila Sarah. „Sám víte nejlíp, kolikrát jste je žádal o přesné souřadnice anebo o nepovolené údaje! Které jsme mimochodem v posledních dnech tolik potřebovali. Ale odpovím takhle: my vnímáme svět, Galaxii, přes prostor, přes různé prostory – a přes krávy. Oni vnímají svět přes informace, na několika informačních úrovních. A stejně jako my, i oni – ale z jiného pohledu – používají vnitřní stavby vesmíru, aby v něm rozprostírali své gigantické sítě.

Oni sami jsou Síť. Jako my jsme Galaxie…“

Kdyby někdo upustil špendlík, asi by všichni ohluchli.

Sarah se nadechla, pevná ňadra se jí lehce pozvedla, světlou rukou si projela lesklé prameny vlasů. Než pokračovala, mrkla na Westleyho. Ten jenom neznatelně kývl hlavou. V očích mu jiskřilo.

„Kybernátoři kontrolovali pomocí svých binárních sítí nejen naše lidi, ale i bezprostřední okolí trailů. A mátlo je to, co šokovalo i nás. Také my jsme prováděli pravidelné lety podél trailů, jakkoliv to je energeticky náročné. Ale nikdo nebyl schopen zjistit původ útoku medvědů. Přitom na ně už máme své prostředky. Ale tady nebyly nic platné. Tak jsme s kybernátory dali dohromady takový dotazník. Kde se berou medvědi – a pokud jsou někým vysílaní, tak odkud, když veškerý…“

„Kravina – nikdo nemůže odněkud vysílat medvědy!“

„Bjorn má pravdu, slečinko. Medvědi nejsou zvířata, to je vlnění! To jsou nehmotní, neovladatelní netvorové.“

Sarah počkala, až se odmlčí i dalších pět stejných připomínek, a dokončila větu, která mohla všechny dodělat – kdyby po té větě nenásledovaly ještě další rány.

„Protože veškerý mezihvězdný prostor byl poslední měsíce monitorován všemi dostupnými prostředky, jediná možnost, matematicky dokázaná, je – že útoky přicházejí rovnou z hvězd!“

* * *

Než se stačila zvednout vlna úžasu, ozval se ostrý hlas starého Kellnera. Místo, aby zesílil Volume, přitiskl si sluchátka k uším a postupně vykřikoval:

„Máme tady vzkaz od Billa Downeyho a Old Bearhanda!“

„Že by se ti dva zase dali dohromady?“ zamumlal Westley se skrytou nadějí v hlase.

„Podle potvrzených zpráv bude další explodující hvězdou Lake! Jezerní planeta je už energeticky zaměřena z neznámých, extrémně silných zdrojů!“

„Kolik krav je v okolí Jezírka?“ hlesnul Westley.

„Tři. V bezprostřední blízkosti. Asi pět parseků. Hlídají svá telata.“

„Můžeme je někam přesunout? Já vím, že podle…“

„Přesně tak. Nemůžeme. Krávy podle Desatera mají právo na ochranu svých potomků – i před ohrožením planet.“

„Ale ne hvězd!“ ozvala se nezvykle hlasitě Sarah.

Vzápětí se na stěně nad dubovými dvoukřídlými dveřmi zjevil nejasný obraz, plný světélkujících stínů a zoufalých výkřiků.

„Ať zůstane Bill v kontaktu! Teď tu máme něco jinýho – přesměruj kanál i na něj, aby to viděl!“ zařval Westley.

A rozechvěle se zahleděl na šokující mayday.

„Medvědy jsme už dostali, ale teď…“

„Pomozte nám někdo!“

„Proboha, co to je za svini?!“

„Všem, kdo to poslouchají – vzkažte honákům, že se objevil Přízrak! Je to – ááá… Dostal jsem to…!“

„Tady poslední z Vianovy letky. Nevím, jestli obraz bude zřetelný, ale je to von! Před okamžikem jsme na něj vypálili soustředěnou dávku paralaserů. Přízrak musel stáhnout mimikry a jejich energii přesunout do ochranného pole. Takže jsme ho viděli. Je to stroj starýho Coopera!!! Už nemám čas, zaměřuje mě, zapínám přesun na…“

Všichni užasle hleděli na světelné skvrny a poslouchali smrtelné chroptění přátel. Bezmocně, bezhlesně. A během jediného ostřejšího záběru mechanismu, připomínajícího něco mezi gigantickým pavoukem, miniaturou bitevní lodi a startrekovskou Enterprise, pronesl chraplavým šepotem farmář Westley:

„James nevstal z mrtvých. Ale jeho stroj ano.“

A proti němu jsme všichni v Galaxii bezmocní. Proti jedinému ze Superstrojů Velké pětky by možná něco zmohla GALAarmy s podporou honáků a Společnosti. Ale my nedokážeme nic. Druhý takový Stroj už v Galaxii neexistuje.

„Útok přišel z nejbližší hvězdy ve čtverci, z Aldebaranu.“

Při té zprávě všichni pohlédli na Sarah. Ta mlčky, vlhkým pohledem upřeně hleděla do krbu, do tančících plamenů. Takhle potvrdit svou hypotézu nechtěla.

„Vypusťte první tři roje Pony Expressu,“ řekl Westley senior a zadíval se do slzavých očí snachy. Byly stejně hluboké, bezedné a temné jako okolní vesmír.

Skrývá se v nich však jiskřička naděje.

Ale ve vesmíru, tam se skrývá, a zatím jen doutná – mocné, všemocné Zlo.

Kapitola VII.

Big Five má problémy

Old Bearhand nepřítomně hleděl na rozervaný hrudní koš svého přítele, Luise Mirranda. Alespoň že obnažené srdce už přestalo bít. Vstal od mrtvého a automaticky zasunul jehlici s morfiem do kovového pouzdra na opasku, hned vedle revolveru.

„Snad ti aspoň tohle pomohlo líp opustit tenhle svět.“

„Zkurvenej svět,“ zasyčel další lovec, hostinský Pius od Křivonožce. A kontroloval svou část lesa kulovnicí, kterou by zřejmě dokázal ustřelit vrchol Sagarmathy, kdyby věděl, co to je. A kde to je.

„Svět zkurvenej není. Jen v něm občas vítězí kurvy. V tom to je,“ odvětil další. Sám velký, dlouhý, hubený továrník Heinuss, s nezbytným doutníkem v koutku úzkých úst. „A my jsme tady od toho, abychom ty kurvy dostali. Víš?“ vydechl oblak kouře.

„Hovno,“ odvětil výstižně Pius a pohlédl na tělo Mirranda, ztrácející se v tratolišti krve a vyhřezlých vnitřností.

Zdáli se ozvalo houkání sýčka.

„Už ji zase mají na screenu,“ zavětřil hostinský.

„Tak jdeme. Nechte u Luise radiomaják, chlapi z Horský se už o něj postarají.“

Old Bearhand přiložil obě ruce ke rtům, vytvořil z dlaní mušli a několikrát dunivě zabečel. Odpověděl mu sýček, a k němu se přidalo vábení opravdového kamzíka. Nad jejich hlavami proťal šedou těžkou oblohu zelený paprsek.

„Jsme všichni,“ poznamenal Pius.

„Už ne,“ pronesl Old Bearhand a podíval se zpět na vychládající tělo pověstného karetního hráče. „Zasranej hon na lišku.“

Ušli pár kroků a z nebe se na ně řítilo bojové vznášedlo a chrlilo z obou kulometů provazce výbušných střel. Pilot věděl o lovcích dole, měl je v zaměřovacím kříži v jasných kruzích, a kyberorganismus letounu řídil proud střel tak, aby míjely oranžově zakroužkované cíle v bezpečné blízkosti.

„Stát!“ zavelel Heinuss a sám zůstal ztuhlý jako fotografie třtiny ve větru. Není nad pud sebezáchovy.

Bestie se vrátila…

Díky mladému Du Pontovi dostali do rukou honáci a jejich přátelé děsivý důkaz. Kybernetické stroje sedmé generace, na Lake dopravené a modifikované do místní zvířeny, střílely do spících telat dávky drogy z Hvězdy smrti. Nebezpečný halucinogen, kombinovaný s následky přechodu z hyperprostoru do naší dimenze, vyvolával v takto infikovaných kusech pocity nesmírné, mučivé bolesti. Mladé jalovice tak překonávaly pud sebezáchovy i Desatero, a končily raději svůj krátký život v nitrech hvězd.

Jenže s nimi umíraly i samy hvězdy…

Liška se jako zázrakem vyhýbala detonujícím střelám palubního kulometu, přežila před chvílí i dva přímé zásahy na komoru a do světel, a teď se řítila mezi mohutnými kmeny dubmenů, využívala je jako kryt před deštěm svištících střel z nebe a zároveň znesnadňovala zaměření ze země.

Heinuss s hostinským už měnili další zásobníky, ale Jean Du Pont dosud nevystřelil. Jenom přepnul svou starou pušku na režim G – a do komory zasunul první elegantně štíhlý granát ráže G-21.

Před očima ještě měl umírajícího přítele, který ho prosil, aby ho zastřelil. Proboha, co jsem měl dělat?! Je to šílené vidět obnažené, pracující a živé vnitřnosti člověka, se kterým trávíte v restauraci, na lovech i při službě u Horských chlapců měsíce a roky života. Jean měl v hlavě stále ten okamžik – kdy hrudí Luise proskočila ta kovová bestie, a ten chlap explodoval v mraku krve, svalových vláken a plicních laloků.

Heinuss rozvážně stiskl spoušť a souvislým proudem střel kácel křoviny i mladé stromky, a často, velice často se ozvalo kovové zadunění, zásah!, a vzteklé zavytí. Pius zase střílel v dávkách doom-doom roje. I on zaznamenal trefy do černého.

Liška, z jedné třetiny už potrhaná, sveřepě útočila dále. Sedmá generace ani nemá jiný program.

„To zvíře má zběsilost v genetickým kyberkódu,“ hlesl hostinský. Tvář měl bledou jako blbě zfalšovanou pětiweralku.

„Ale neví, co je zběsilost v srdci,“ tiše zachroptěl Old Bearhand a ukazovákem pomalu tiskl spoušť své Emmy. Mechanismus zbraně netrpělivě čekal na pověstné cvaknutí zápalníku.

Zvíře prolétlo mezi nejbližšími stromy a mezi protivníky zbývala jen travnatá mýtinka, vhodná tak k sesbírání deseti panských hřibů a pár křemenáčů.

Old Bearhand vystřelil.

Explozivní střela šla přímo na komoru. Výbuch smetl muže na vlhkou zem, pokrytou zažloutlými listy dubmenů a hnědým jehličím modřínů. Jean Du Pont těžce zvedal obličej a jenom matně, zdáli zaslechl nalétávající vznášedlo a z reproduktoru vedle kabiny dotaz: „Co se to tam ksakru děje, chlapi? Odsud to vypadá jako občanská válka… Jste v pořádku?“ Otáčel se na záda s pocitem, že má všechna žebra přehozená zleva doprava – a naopak. Třesoucí se rukou vystřelil rudou světlici: Dostali jsme ji!

Pilot vznášedla spokojeně zakroužil nad potácejícími se muži a nabral směr k Třetímu jezeru. Továrník Heinuss pohlédl na přátele a když zjistil, že jsou v pořádku, znaveně prohlásil:

„Pánové, tak to by byla celkem už osmá! Z devíti. Je to fuška, ale myslím, že večer bude U Křivonožce hodně žita zdarma. Na můj účet. A na počest Mirranda… Co říkáš, hospodskej?“

Pius už neříkal nic.

Nechápavě hleděl na své přátele a stálé hosty – sociální jistoty, jak je nazýval – a chtěl něco říct. Smrtelný chrapot bylo však to poslední, co z něj kromě několika litrů krve vyšlo. Aniž to kdo stačil postřehnout, okamžik před tím se z nízké větve dubmenu snesla poletucha, taková ta roztomilá veverka s blánami mezi předními a zadními tlapkami. Provedla tichý půlobrat, a když dorazila k hostinského tučnému krku, vysunuly se jí z drobných úst kovové břity a rotující se zaryly do nešťastníkova hrdla.

Dunivý pád těla doplnilo kviknutí zrzavého tvorečka, přisátého k oběti. Mohutný krk jej připlácl k zemi a zvířátko se snažilo dostat se ven, nahoru. Nikdo však netušil, jak strašné jeho snažení bude.

Ještě žijící hostinský měl tvář staženou do bolestivé grimasy. Náhle vytřeštil oči, pootevřel ústa a chtěl snad zakroutit hlavou. Krk mu začal pulsovat zběsilými stahy svalů, podkožní tuk se vlnil a z prasklin kůže se tlačil na pokožku. Z úst a nosních dírek vytryskly chuchvalce krevní sraženiny a mozkové hmoty. Oči se zakalily, bulvy se chtěly prodrat ze svého vězení a kolem nich se ven valila temně rudá kapalina. Z uší vytryskla krev až potom.

Veverka se urputně probíjela krkem oběti do jeho lebky. Před sebou jako píst vytlačovala náplň nešťastníkovy hlavy.

Bylo to neskutečné. A rychlé.

Old Bearhand cvakl uzávěrem zbraně a do komory se dostal další tříštivý granát. Pozvedl zbraň a…

Tvář hostinského se za dutého prasknutí lebky a tiché detonace urvala od hlavy a znetvořená dopadla na smutné podzimní listí, zežloutlé a mokré.

Z děsivého otvoru v hlavě se vztyčila veverka a neklidně se rozhlédla. Hustý kožíšek měla slepený krví; jako mají mořští ptáci peří obalené ropou při haváriích tankerů na rozvojových planetách, v regionech mezi galaktickými pásy. Náhle odskočila o půl yardu vedle a její rudě svítící oči si na základě kybernetických pochodů v mozku vybíraly další oběť.

„To snad ne,“ zašeptal starý trapper. Měl zatraceně málo času. Zacílil, laserový paprsek se dotkl hebkého kožíšku a v okamžiku, kdy se rudý bod usadil na hrudi veverky, stiskl spoušť.

Prásk!

Vedle…

Kybernetický stroj byl rychlejší než reakce člověka. Malinká, hbitě reagující stvůra se už v té chvíli vrhala po krku strnule stojícímu, šokovanému Heinussovi. Stačil jí jediný odraz, aby překonala zbývajících deset yardů.

Při kombinatorice útoku nyní nepoužila obvyklý křížový let střely s plochou dráhou letu. Po vyhodnocení situace – jeden nepřítel zlikvidovaný, druhý nestačí nabít a třetí psychicky paralyzován – použila nejjednodušší plán útoku. Když na svém těle zaregistrovala další rudý bod, tentokrát z boku, bylo pozdě.

Plazmová střela ji vymazala ze světa za tiché exploze a krvavě rubínové mlhy, která se rozprostřela kolem zasažené stvůry a která se snesla na stále se nehýbajícího Heinusse.

Old Bearhand překvapeně pohlédl směrem, odkud zasvištěl tichý výstřel.

„Ahoj, táto.“

„Díky, Patricku.“

„Já – ehm – bych měl poděkovat první,“ konečně se probral Heinuss. Obličej měl bělejší než obvykle, což by se mohlo považovat za oprávněný zápis do Guinessovy knihy rekordů.

Old Bearhand si najednou uvědomil, že tady něco nehraje. Teď ho nezajímalo, že zřejmě celý les je plný kyborgů převlečených za lišky, veverky, bobry, včely, mravence, améby a streptokoky… Patrick měl přece jasný příkaz být doma a střežit dům – a hlavně hlídat mámu a továrníkovu dceru!

To si právě uvědomil i Heinuss.

„Co je s Rosemarie?!“

„Patricku, co se děje doma…“

„Potřebujeme pomoc. Na srub zaútočilo šest chlapů s šerifem Conollym, bez vysvětlení. Právě jsme kontrolovali zbrojnici, což byla tak trochu jejich smůla, protože když vyrazili dveře a pokropili krbovou místnost, dostali to všichni čtyři.“

„A co matka?“

„A co Rosemarie…? A co ty další tři?“ spočítal si továrník, kromě obav o svou dceru, které se ukázaly být liché.

„Máma a Rosemarie byly právě ty, které střílely. Já jsem skrz přepážku dostal dalšího, protože zakopnul o to tvoje křeslo. Tak jsem za tím zvukem toho poslal víc – a byl jasnej. Přepadl přes zábradlí terasy, jenom teď máme rozstřílenou stěnu na té části, co je terasa prosklená…“

„Ty seš ukecanej snad po mě,“ zavrčel Old Bearhand. „Co ty další dva?“

„Ty dostali naši medvědi.“

„A jsou zranění?“

„Medvědi ne. Ale z toho, co jsem zahlíd, myslím, že nějakou dobu budou dost sytí. V trávě pod terasou jsem nalezl zakrvavenou šerifskou hvězdu s kusem košile a u koryta zbytek okousané nohy s botou.“

Old Bearhand bez dalších řečí vypálil k nebi tré ostře modrých světlic – a po chvíli už všichni seděli namačkáni, jak v lanovce na Spielberg, ve vznášedle třídy Viet-kong 69, speciální modifikaci pro boj na řídce obydlených planetách.

„Máma s Rosemarie jsou v bezpečí. Hned po tom přepadení jsme vzali něco čerstvýho jídla a ukryli se v Medvědí skále. Jak je tam ta průrva.“

Otec kývl. S vnitřními prostorami skály, která se tyčila nad srubem, byl totiž seznámen dost důkladně. Dvě jeskyně zařídil jako dokonale vybavené kryty. Pancéřové dveře, samostříly, klimatizace, zbraně, věčné zásoby přírodní vody i trvanlivých potravin. Ty bunkry vznikaly v době, kdy to bylo sakra zapotřebí. Speciální commandos Gardarů měly totiž několikrát zálusk na jednoho z Velké pětky.

A pokaždé narazily na prázdné začarované stavení – kde v krbu praskala polena, z konvice horkého čaje stoupaly obláčky páry a z kuchyně voněly čerstvě dopečené bochníky chleba. Gardaři se vždy vraceli s nepořízenou. Nepočítaje v to dramatické návraty, kdy je v lese pronásledovaly řízené střely, kličkující mezi kmeny stromů. Občas jejich vznášedla byla při startu srážena kusy kmenů, vystřelovaných z obrovských praků, vytvořených ze živých, lany svázaných, napnutých stromů.

„Pane továrníku, mám návrh. Zůstanete se ženskejma. Murielle vám vysvětlí, jak se můžete ubránit celý armádě – a my s klukem padáme do města. Jakmile zjistíme podrobnější informace, ozveme se. Souhlasíte?“

Heinuss moudře pochopil, že se ho Old Bearhand neptá, ale že mu to laskavě přikazuje. Znal starého lovce dost dobře, aby věděl, že ví, co mluví – a ví, co dělá. I když jsem s ním seděl u karet a na posedech přes deset let, stejně jsem ho vlastně nikdy nepoznal. Kdo by tehdy tušil, že se za tím bodrým hromotlukem v kostkované kosili a s khaki šátkem na krku skrývá jeden z mužů bájné Velké pětky.

Po krátkém přivítání na úpatí skály, po několika mlaskavých i těch tišších, delších hubičkách a po pevném stisku rukou, se otec se synem vydali do poklidného městečka, do ráje trapperů, zlatokopů – a také půvabných květinářek, jež bývají vždy po ránu tak značně nevyspalé.

* * *

Když nadlétli nad poslední horský hřeben, spatřili pod sebou místo idylického městečka s bílým dřevěným kostelíkem, náměstím s kašnou a malebnými domky se zahrádkami, maketu válečného bojiště v Ardenách – v měřítku jedna ku stu. Hořící domy a salvy výstřelů, na ulicích mrtví a v oknech a na střechách ještě živí. Ve vchodu U Křivonožce byly nastlány do výše chlapské postavy pytle s moukou nebo cukrem nebo čím, stejně byla opevněná i okna v přízemí a v prvním patře. Ve škvírách mezi pytli a nad nimi se ježily hlavně brokovnic, kulovnic, opakovaček i koltů.

Ale ať se oba Du Pontové rozhlíželi sebevíce, v bojové vřavě těžko mohli určit, kde se nacházejí další ohniska odporu, a zejména, odkud je veden nepřátelský útok. Z ptačí perspektivy to prostě v Calf Lake City vypadalo na boj každého s každým.

A když přistáli, zjistili, že je to pravda…

Ulice, kam dosedli, byla relativně klidná, ale okamžik po přistání vznášedlo zaječelo.

„Jsme zaměřeni,“ řekl Jean. Zůstal v klidu, protože kolem stroje se ihned rozvinulo kulové ochranné pole, spolehlivě chránící před běžnými zbraněmi, včetně zastaralých jaderných granátů.

Whrroooum!!!

Old Bearhand už v klidu nebyl.

Plazmová inteligentní střela rozřízla silové pole a za ní se do chráněného prostoru vetřel vibrační projektil. Keramický pancíř stroje vydržel první náraz, ale otce se synem to vrhlo proti levým dveřím. Vznášedlo spustilo autodestrukční program, protože zaznamenalo další dva obdobné útoky. Katapultem vyhodilo oba piloty o dvacet yardů dále. Rozlétlo se ulicí proti střelám a za tiché imploze zlikvidovalo zdroj útoků.

Old Bearhand s Patrickem se zvedali z prašné ulice; díky antigravitačnímu katapultu jim neublížilo ani zrychlení, ani dopad na udusaný povrch ulice po neskutečném letu.

„Táto, tohle byly zbraně Gardarů.“

Patrick měl tasené oba kolty a otec svíral v rukou speciál henryovku Emmu. Oba bedlivě kontrolovali okolí.

„Jo. Támhle máš tři z nich.“

Na opačném konci ulice, než dohořívalo vznášedlo, se jako mávnutím kouzelného proutku zjevili černě odění zabijáci. Samonaváděcí raketu na levém rameni, na zádech laserové ninja meče, perleťové rukojeti koltů, obrácené kupředu, jak se to Gardaři naučili podle módního thrilleru Pobožný střelec, a na úzkých hlavách široké černé stetsony.

Old Bearhand věděl, že tady nemá cenu vyčkávat. Nepostřehnutelným pohybem trhnul závěrem pod omšelou, ale mohutností hrozivou hlavní – a vzápětí stiskl spoušť. Vedle sebe zaslechl nemilosrdný štěkot synových revolverů.

Gardaři dnes už zlikvidovali více takových zoufalců. Zdánlivě pomalu tasili zbraně a v dešti střel chladnokrevně zamířili. Tak jako dnes už mnohokrát.

Jenže…

Nedostali včas varování, že ten ramenatý, pupkatý a fousatý obr je jeden z Big Five. To se dozvěděli v okamžiku, kdy jim speciální pulsní střely z Old Bearhandova příručního děla vynulovaly vlnící se biočáry umělých životů. Jen zadní Gardar reagoval včas a díky bleskovým reflexům se včas vrhl k zemi. Vypustil naváděcí střelu, kterou musel Old Bearhand zlikvidovat dalším zásahem, zatímco Patrick vysypal do ležícího kyborga zbytek zásobníků, ale pozdě si uvědomil, že obyčejné střely na tyhle pány neplatí. Mezitím, povolán nouzovým signálem umírajících kolegů, vkráčel na scénu další Gardar. Patrick právě vrážel růžici speciálních nábojů do bubínku revolveru; druhou zbraň odhodil jako zbytečnou. Old Bearhand vypálil další náboj, ale oba Gardaři byli připraveni. Jejich společné analytické centrum učinilo potřebná opatření a před zabijáky se rozprostřel zelenavý vějíř anihilačního pole. Střely Old Bearhanda i následující salva Patricka po té stěně stekly jako syrové vajíčko po zdi.

„K zemi!“ zařval Jean a pudově kryl během pádu syna mohutným tělem. A věděl, že tohle nemají šanci přežít. Oba Gardaři je měli pečlivě zaměřené a štíhlými ukazováky v černých rukavicích tiskli chromované, nablýskané kohoutky zbraní.

Otec stačil synovi stisknout ruku na rozloučenou…

Vzápětí užasle pohlédl směrem, odkud měly zasvištět tiché smrtící výstřely. Gardaři stále na něco čekali. Kolty v rukou, pohledy upřené na bezmocně ležící oběti, a kroutili udiveně hlavami, zřejmě nad snadností, s jakou dostali jednoho z členů legendární Velké pětky.

Ne, oni těmi hlavami nekroutili, ty hlavy se jim hýbaly jinak! Zakláněly se. Jakoby se biokyborgové chtěli pokochat pohledem na temně modrá nebesa jezerní planety.

Hlavy s vytřeštěnýma, nevidoucíma očima sklouzávaly po krcích dozadu, stále dozadu, až se zvrátily a s tupým zaduněním dopadly na tvrdý povrch ulice. Chvíli poté se stejně rozvážně trupům podlomila kolena a těla následovala své hlavy. Kdyby ze šikmo seříznutých krků nestříkala odporně žlutá kapalina, ale krev, jeden by si mohl myslet, že zemřeli lidé.

Gardaři konečně kompletně dopadli na zem – a přímo za nimi trapper spatřil přikrčenou postavu hvězdného lovce. Dlouhý bílý vlas klečící na jednom koleně právě smotával transbolo, které před chvíli vypustil jako bumerang, aby opsalo smrtící elipsu a vrátilo se poslušně ke svému majiteli.

„Díky,“ zahučel Old Bearhand, hlavně za svého syna.

„To je v pořádku,“ řekl Bill. Nebyl čas na stisky rukou ani poplácávání po ramenou. Všichni se skryli do nejbližšího domu. Prostřelili zabarikádované dveře, namířenými zbraněmi a poté i slovy zklidnili majitele domu a jeho rodinu. A když se vysvětlilo, o koho jde, ještě dostali něco vydatného k snědku.

„Ještě malé občerstvení,“ dodala hospodyně skromně, když na stůl pokládala asi šestou cibulákovou mísu, vedle ostatních s domácími klobásami, uzenou kýtou, krůtí tlačenkou, nakládanou mladou kukuřicí a tenkými plátky žitného chleba. Nechyběl ani džbán stolního vína.

Dlouhý bílý vlas si bowiákem ukrojil tenký plátek uzeného a mezi žvýkáním – U jídla se nemluví! Kolikrát to vysvětloval dětem svých přátel – popisoval situaci v městečku.

„Speciální jednotku Gardarů jsme v prvním okamžiku izolovali pomocí Heinussových vznášedel. Má je chlap vybavený, jakoby čekal přinejmenším Hvězdný války.“

„Moc se nemýlil,“ poznamenal suše Jean.

„Jenomže nám do toho vpadli agenti Společnosti. Starý poctivec na souboje, ten Ir, jak mě napadl U Křivonožce, byl taky mezi nimi. Už není. Ani mezi námi… A od té doby, kdy jsme zjistili, že celé městečko je prolezlé dobře placenými ‚starousedlíky‘ jako můj srub červotočem, tak od té doby se organizovaný odpor rozdrobil na jednotlivé akce proti skupinkám nepřátel.“

„V horách to vypadá stejně. Stejně blbě,“ pravil Old Bearhand a krátce popsal ztráty v lesích a urputné boje s kyberoidy posledních generací, převlečených za všechny možný potvory.

„Ještě že medvědům můžu věřit.“

„To můžeš. Protože pro potřeby sedmé generace stačí malé, přizpůsobivé organismy. A medvědi by se hrozně prodražili,“ ušklíbl se Dlouhý bílý vlas a Starý Medvěďák zůstal jako opařený.

„Ale stejně jim budu věřit, furt!“ A nepřipustil o tom další diskusi.

Během hovoru je rušily občasné výstřely a detonace v okolí domu. Když chtěli zase vyrazit do ulic – a zejména se spojit s udatně bojující hospodou U Křivonožce – varoval je Gérard, syn majitele domu, který se vrátil z půdy:

„Za městem přistály další talíře. V ulicích je čím dál víc černých klobouků, doprovázených místními kolaboranty. A stahují se do centra. Ke Křivonožci… A taky k nám!“

„Právě proto musíme ven. Díky,“ zhodnotil zprávy William.

„Ty budeš tady!“ řekl Jean Du Pont synovi.

„Táto!“

„Neodmlouvej! Budeš nás krýt – a to je hergot důležitý!“

„Když chvilku počkáte, dám znamení ostatním,“ oznámil Gérard a úprkem se hnal k otevřeným dveřím a už bylo slyšet jeho dupání po dřevěných schodech.

Když staří honáci, dva z Velké pětky, vyrazili do ulic, doprovázela je mohutná podpůrná salva ze všech strategických stanovišť podél celé jejich cesty. Z arkýřů, střešních oken, zpoza stažených rolet krámů a ze sklepních okýnek pálili poctiví obyvatelé tohoto městečka ze všeho, co bylo při ruce. A že to někdy byly zbraně nadmíru účinné, o tom mohli – in memoriam – svědčit mnozí padlí na druhé straně. I s těmi černými klobouky.

Když Bill a Jean dorazili k hospodě, na nebi se zablýsklo.

„A je to v hajzlu!“ zaburácel do bitevní vřavy Jean a postavil se před dveře, z nichž už stačili obránci odklidit plátěné pytle s moukou. Ve dveřích stál Harper s rotačním dělem, které mu před pár dny věnoval ze své zbrojírny Old Bearhand.

Sir William Downey pohlédl k nebi, odkud se řítily tři černé talíře Gardarů. Pocítil onen známý tlak na srdci a stiskl na krku nouzovou ampuli. Chvíle úlevy – a několika rychlými pohyby změnil konfiguraci svých zbraní; koutkem oka zahlédl, že i Old Bearhand nabíjí starou henryovku a míří vstříc přilétající zkáze. Joe Harper cvakl mosazným závěrem zbraně. Všichni tušili, že tohle je zřejmě jejich poslední boj. Talíře Gardarů totiž lehce vymažou celé tohle městečko z povrchu planety, kdykoli se jim zachce.

„Sbohem, přátelé,“ poznamenal jeden.

„Nebyl to zas tak špatnej život,“ prohlásil druhý.

„Tak lehko nás ale nedostanou,“ řekl třetí.

… a čtvrtý vypálil.

Talíře Gardarů se vypařily v žáru značkovacích želez. Hypernautičtí oři byli sice vzdáleni ještě tisíce mil od bojiště, ale jejich zaměřovači a spojovací systémy, tolik potřebné v každodenní práci, ukázaly, co umí. Stejně jako jejich mýtické zbraně.

Překvapení honáci i obránci městečka marně zvedali hlavy. Kromě dohasínajících smrtících ohňostrojů nebylo vidět nikoho. Jenom interkom na pravém zápěstí Billa zablikal a zasmál se:

„Tak co, ty stará páko? Stihli jsme to akorát, viď?“

Bill překvapeně pozvedl ruku s interkomem a jako do prastarého Bellova mluvítka zvolna pronesl výstižný projev:

„Jo.“

Old Bearhand pohlédl na Joea. Ten jako uhranutý zíral na interkom. Všichni potom pohlédli na sebe a uvědomili si, že jsou živí. A že jsou zase všichni spolu…

„Westley, ty kluku zlatej,“ rozesmál se Bill, „víš, měli jsme takovej problém. Ještě teď jsme z toho trochu vykulený. Díky. Zachránils nás. Všechny tady dole.“

Farmářův hlas v interkomu si odkašlal, protože nevěděl, co na to má říct. Ale něco přece jen: „Jeden za všechny, všichni za jednoho. Tohle, chlapi, když funguje, tak je na světě krásně!“

„To je,“ odvětil Joe Harper, stiskl spoušť svého nově oblíbeného děla a v zárodku zlikvidoval další z útoků na hlavní stan „spojenců“, jak nazval všechny dobré lidi na planetě Lake. „Pojďte raději dovnitř, tady jsme trochu na ráně.“

Za nimi se do dveří okamžitě nakupily plné pytle a do škvír mezi nimi se zasunuly hlavně zbraní. Obránci měli zorganizovanou každou maličkost, včetně připravené whisky pro vzácnou návštěvu.

„A kde jste nechali našeho prďolu?“

„Pius je mrtvej.“

Všichni ztuhli. Najednou se ve vzduchu zjevil pocit, že tuhle už mrtvou hospodu nemá cenu bránit. Několik lidí pohlédlo k mosazným kohoutkům, vykukujícím z porcelánové pípy.

Tak tohle byla první špatná zpráva.

„Mayday, mayday,“ začala ta druhá.

Interkom na paži Downeyho se zběsile rozblikal: „Tady nula jednička. Mám problémy, Seal Westley volá stroje v dosahu! Jsem už na orbitu, výška pět tisíc, čtverec bé dvanáct. Mayday…“

„Co se děje, Seale?“ tiše se zeptal do éteru Dlouhý bílý vlas. Jeho zachmuřené oči nepřítomně hleděly na panoramatický obraz Třetího jezera, který na omítku nad výčepem vytvořil místní malíř pokojů a příležitostný umělec, potomek hrdých polských knížat, Karol Sadko Linkowski. Na jezeře se válely chuchvalce večerní mlhy a nad horským hřebenem zapadala hvězda. Obraz měl velice melancholickou atmosféru. Pocit, že něco končí; západ slunce, den odchází a nastává noc, na téhle planetě tak tmavá, tak hluboká.

Jenže oči lovce nevnímaly ten obraz. Byly znepokojené. A letargicky vyčkávající. A vědoucí, že není ničeho, co by mohlo odvrátit následující okamžiky. Ústa pod knírem se znova optala:

„Seale, tady Bill. Prosím – co se děje?“

„Bille, je přímo tady! Ochranné pole je v hajzlu! Vydržím pár vteřin. Prosím tě, vyřiď Annie, že ji pořád miluju – a klukovi řekni, že jsem rád, že z něj vyrost takovej chlap… Bille, je to opravdu Grader! Někde ho museli vyhrabat. Proboha, vždyť může zlikvidovat celou planetu! Celou soustavu! Utečte, utíkejte, já ho zdržím! Támhle už přilítají naši kluci…“

Poslední slova legendárního farmáře z Velké pětky se utápěla v rostoucí vřavě nerovného souboje. Signály jednotlivých strojů, které Harper monitoroval pomocí interkomu na screenu pokladny, postupně umlkaly.

„Bille, utečte! Zachraňte se. Myslete na ostatní. Chlapi – pomozte mý rodině! Mám poslední dávku…,“ ozvalo se v okamžiku, kdy už všichni mysleli, že je konec. Farmář Seal Westley dokázal se svým věrným ořem nemožné.

Ale pro Přízrak J. G. Coopera nic není nemožné.

V interkomu se ozvala exploze a výkřik. Krátký a všeříkající výkřik. Beze slov.

Morituri te salutant.

…

„To musel být jedině on,“ řekl tiše Harper.

„Vždyť je přece mrtvý,“ namítl Downey.

„Jo – tak ho zabiju ještě jednou,“ odvětil Old Bearhand.

„Pro jistotu…“

Kapitola VIII.

Galaxie má na vybranou

Skála nad srubem duněla jako probouzející se sopka. Břízy a borovice, které si z ní udělaly domov, se zmítaly jako při epileptickém záchvatu. Zvěř prchala v panice pryč a přihlížející šokovaně přihlíželi tomu představení.

Prostor proseklo ostré zahřmění hromu. Nezpůsobil ho však blesk. To ze skály vyrazil k nebi klikatý, ostře zelený a rozvětvený paprsek. Po chvíli se ustálil do přímé linie – a dal se do pohybu. Opisoval široký kruh nad skálou a za ním zůstávala rozžhavená stopa, ve skále – i v atmosféře. Okolí zahltilo nesnesitelné svištění světelného karboflexu, který odřezával vrcholek skály. Když se paprsek vrátil do výchozího bodu, kamenný vrch, připomínající gigantický turecký fez, se pomalu vznesl.

Bylo to neuvěřitelné. Vzduchem pomalu stoupala hora o hmotnosti tisíců tun. A pod ní se objevila gravitační energií sršící konstrukce posledního Stroje ve vesmíru – který je schopen postavit se šířící se Zkáze. Kulovitá kabina se ježila různě dlouhými hlavněmi zbraní, jaké používá armáda na svých nejtěžších bitevních korábech. Kolem kabiny rotovaly ve stejných úhlech tři pásové kruhy, složené z šestibokých částic parametalové tkáně. A nad Strojem, který už neměl v Galaxii existovat, se mihotal sinavý sloupec světla, jenž nadnášel odříznutý vrchol Medvědí hory.

„To je Ježek! Ježek Velké pětky,“ zašeptal Patrick užasle a sevřel pravou rukou ramena Rosemarie.

Legendární Ježek v kleci…

„Kam mám odložit ten kamínek?“ ozvalo se prostorem.

„Jestli si chceš založit skalku, tak doporučuji spodní konec louky,“ zazněla odpověď. „Tam se bude vyjímat jak v katalogu.“

„Co tomu říkáš, Murielle?“ ještě se pro jistotu optal Old Bearhand. I v galaktické krizi manžel k pohledání.

„William má pravdu. Posaď to tam dolů.“

Ježek se obloukem dostal nad nehybně se vznášející skálu a tentokrát gravitační sloupec horu nepodpíral, ale ona na něm visela jako na laně. Jean pomalu pohnul kniplem. Skála se začala sunout určeným směrem, přímo nad hlavy přihlížejících.

„Doufám, že ji drží pořádně,“ zašeptala pro sebe Murielle, zvyklá na kanadské žertíky svého muže. Vždy se jich ale účastnila jako pozorovatelka a skoro pokaždé se zasmála. Ale teď…

Pozorovat skalní masív o rozměrech radnice v Calf Lake City, jak se vám sune pár yardů nad hlavou, a vy víte, že ho nedrží žádné lano, řetězy nebo pořádná ocelová síť; jenom mihotavý paprsek, bledý jako světlo měsíce, a stejně tak slabý…

Alespoň na první pohled.

Old Bearhand opatrně posadil skálu na kraj louky a všichni ucítili, jak jim pod nohama zaduněla země.

Ježek se přemístil nad dřevěné koryto. V kabině se objevil otvor a od něj až k zemi se rozložily průhledné schody z energo částic. Bearhand po nich sestupoval stejně ledabyle, jako by kráčel z půdy. Na hlavě měl bobří čepici s ohonem, kolem krku kostkovaný šátek, v nezbytné flanelové košili a plátěných lewiskách – a na rukou digitálně potištěné rukavice z polirunové fólie. Když procházel mezi rotujícími kruhy, na okamžik se jeho tělo ocitlo v souvislém výboji Eliášova ohně. A stejně rychle, jak se rozzářilo, tak také pohaslo. Murielle sotva stačila vyjeknout.

William Downey a Joe Harper senior kráčeli jako uhranutí k legendárnímu Stroji z dob Velké pětky. Bez sebemenšího zaváhání prošli mezi obrovskými rotujícími kruhy a pohlédli vzhůru, na kabinu. Dlouhý bílý vlas luskl prsty a světelné schodiště se stočilo k nim. Ano, byl to opravdu legendární Hedgehog.

Poznal je.

„Jeane,“ ozvalo se prostorem, „víš, žes porušil slib?“

„Zaplaťpánbůh, že ho porušil,“ odpověděl mu druhý hlas.

Kolem Ježka nebylo potřeba interkomů, sluchátek a vysílaček. Organismus Stroje umožňoval komunikovat přirozeným způsobem, jenom vhodně upravoval hlasitost a modulaci lidského hlasu.

Old Bearhand se otočil od ženy, kterou právě políbil na rty, a rázným hlasem, bez potřeby úpravy hlasitosti, pronesl:

„Tak za prvé – slíbili jsme si, že jakmile bude fungovat Přeprava, zničíme naše Stroje, protože kdyby se jich někdo zmocnil, tak by mohl ztropit veliké nepříjemnosti.“

„Třeba narušit gravitační vazby mezi planetami, nebo zlikvidovat celou hvězdnou soustavu, nebo izolovat celé oblasti galaktických pásem, nebo…,“ zmlkl Harper.

„Já jsem svého Ježka opravdu zničil. Rozebral jsem ho na kousky, na nepoužitelné díly, na hromady šrotu. Jediné, co jsem z něj použil, byl multiplexní podprostorový chrlič, používající konvenční náboje, a vyrobil jsem si z něj mou starou henryovku.“

Patrick udiveně pohlédl na zbraň, kterou měl opřenou o stehno a ledabyle ji přidržoval prsty. Roztřásla se mu ruka.

„A za druhé – i kdybych stokrát porušil slib, tak někdo jiný porušil psychokinetiku! Já jsem oživil Ježka proto, abych tomu učinil přítrž! A hlavně,“ odmlčel se Old Bearhand, a když promluvil, třásl se mu hlas: „Udělám cokoli, abych pomstil ty hromady obětí… Abych pomstil chlapa, kterýho jsem dvacet let neviděl – a už ho nikdy neuvidím.“

Old Bearhand si rozmázl polirunovými rukavicemi dvě slzy po širokých tvářích dříve, než stačily zatéct do plnovousu.

„Jeane, promiň. Máš pravdu,“ řekl sir William Downey.

„Jdem na to,“ potvrdil Joe Harper senior.

„Patricku, kontaktuj nejbližší stanici Pony Expresu. Oznam jim, že začínáme. Nepřítel je v sektoru Jezírka. Napadl nás bez vyzvání k souboji. Jako to ostatně učinil víckrát. A řekni jim, že se vrátil starý známý. A jmenuje se…“

Obloha se zachvěla.

Slunce na obloze začalo zběsile pulsovat.

* * *

V těch chvílích se stanice Pony Expresu v oblasti Procyonu ocitla v žáru anihilačních kanónů bitevní lodi Trismarck.

Ve stejné chvíli vydal José Del Passadena rozkaz k totálnímu úderu na planetu Lake. Jako podpůrné prostředky chystal použít smečku mezihvězdných medvědů. Přesně, jak vytušila Sarah.

V okamžiku, kdy ještě Galaxie netušila, že Lake – a nejen Lake – je odsouzena k zániku, se na obrazovkách všech stanic objevila příjemná, ale nic dobrého nevěštící tvář:

„Opět Joanna Hi-Oll, Television Galaxy Monitor. Promiňte, že ruším oblíbený seriál Man on the Townhall. Mám zde exkluzívní reportáž. Slyším! Napojila se na nás GUN – takže vítám i diváky v třetím a pátém GALApásmu, kde jsme obvykle těžko dostupní.“

Joanna stála před roubenou chalupou, s trámy natřenými na zeleno a spárami pečlivě nabílenými vápnem. Před špaletovými, dokořán otevřenými okny visely na hácích dřevěné truhlíky s rudými muškáty. Štít byl dvouřadý a v ose byla dvě bíle natřená jednoduchá okna. Střecha se červenala nedávno přeloženými novými taškami.

Majitel TGM, lord Costtatic, jinak celkem vyrovnaný člověk, který zásadní problémy řeší v nejbližší posilovně, případně okamžitým prováděním kliků na místě – nevěřícně hleděl na chalupářské on-line. Nasadil si brýle a nevědomky začal dělat dřepy.

„Vzkažte jí na interním kanálu, že jestli se nevzpamatuje, má padáka.“ Joannu znal už drahně let – byl rád, že dělá pro něj – a tomu, co řekl, sám nevěřil. Tím méně chápal, co chce vyjádřit touhle idylkou superstar Joanna, navíc v mimořádném vysílání pro stamiliardy – v dobách, kdy bouchají hvězdy a hynou planety.

Kamera švenkla kousek dále. Půvabné stavení stálo na kraji poklidného jezírka, obklopeného skalami a hustým lesem.

„Joanno,“ řekl Costtatic do interního spojení, „přicházíme už o dvacet sekund reklamy. Dělej něco, nebo ti to dám k doživotní úhradě. To myslím fakt vážně… A neštvi mě tou selankou! Hoří nám svět!“

„Na půdě tohoto domu byl dnes místním hajným objeven oběšený důchodce, pan Grinnel. Nechal po sobě dopis na rozloučenou. Lituje svého zhýralého života a omlouvá se všem příbuzným a přátelům za řešení, které musel zvolit.“

Lord si stíral z čela studený pot. Už ani dřepy nedělal.

„Pan Grinnel byl samotář, bezdětný a rodiče mu zemřeli před mnoha lety. Žil izolován od společnosti, nákupy mu vozili místní. S nikým se nestýkal. Neholdoval alkoholu, nikotinu ani dalším lehkým drogám. Nebyl závislý ani na jiných prostředcích. Nehrál hazardní hry, nesázel Loto ani se neúčastnil soutěží On-line. Přesto v dopise o sobě píše jako o zhýralci a omlouvá se neexistujícím příbuzným a přátelům.“

Kamera postupně najížděla z roubeného stavení a zastavila se na obličeji Joany Hi-Oll.

„Ještě informaci: Dick Grinell byl odborník nejvyššího kalibru na genochirurgii. Všichni víme, že praktikami tohoto nového oboru je možné provádět nejen zásadní úpravy obličeje a ostatních částí těla. Pomocí biogenetiky, hormonální technologie, počítačově řízeného implantování a zejména využití objevu proměnlivých vazeb vybraných řetězců DNK je možné zcela změnit vzhled zákazníka. Včetně délky jeho kostí, očního spektra i ještě nedávno tak posvátných otisků prstů. V tom byl pan Grinnel mistr.

Před rokem dal neodůvodněnou výpověď z výjimečného postu poradce laboratoře NEWMAN Corp. Před měsícem však neočekávaně navštívil Pinkkertony a uložil v jejich depozitním sejfu krystal s jistými výsledky a genetickými kódy. Dvacet dní poté se oběsil.

Pozoruhodné je, že na půdě se nenašla ani židle nebo stůl, ze kterého by Dick Grinell sestoupil vstříc smrti; což místní policii zatím nechává klidnou. Ale to už je věc orgánů činných v trestním řízení. My jsme zde zejména kvůli Grinellovu krystalu.

Dalo nám mnoho práce, než jsme získali tak grandiózní úlovek. A zde je tedy ta pozoruhodná informace:

Poslední, tajně operovaný zákazník pana Dicka Grinnela byl hrabě Georgij Kuzněcow!“

Všichni u obrazovek strnuli.

„Zde je jeho nová podoba,“ dodala Joanna a v rohu obrazovky se objevil záběr na hřímajícího mestice Passadenu. Podsaditého, kudrnatého, s kávovou pletí. V druhém rohu narůstala obrazovka s archívními záběry hraběte Kuzněcowa, vysokého aristokrata s ostře řezanou, bledou tváří a pečlivě šlechtěnými šedými vlasy…

Mimořádné vysílání Joanny Hi-Oll šokovalo celou Galaxii. Ale bylo přerušeno ještě mimořádnějším vysíláním. Nebylo to vlastně vysílání. Byl to přímý vstup majitele TGM.

Paolo Costtatic si pravou rukou upravil brýle a oznámil: „Jeho Výsost, nejvyšší velitel ozbrojených sil, vyhlašuje stanné právo ve druhém a třetím Galaktickém pásmu, čtverec G4. GALAarmy zahajuje blokádu určeného prostoru a jakékoliv plavidlo, které se bude chtít dostat ven nebo dovnitř, bude okamžitě zlikvidováno.

Planeta Lake byla napadena Přízrakem. Při prvním útoku padl za oběť jediný měsíc planety – Buffalo Moon. Další ztráty jsou hlášeny z oblastí mimo vyhlášené stanné právo. Centrální stádo krav bylo rozehnáno poté, co jediným úderem Přízraku bylo zničeno devět hypernautických ořů, jediných strojů, které jsou schopné řídit a ovládat krávy. Nikdo z posádek napadených strojů nepřežil. Odborníci to považují za nejvážnější hrozbu pro Galaktickou Unii od doby jejího vzniku.

Naši zpravodajové i armádní profesionálové z oblasti Lake shodně potvrzují, že – válka o Galaxii právě začala.“

Costtatic si sundal brýle – snad chtěl zase dělat kliky, tolik v něm bylo vzteku –, ale nakonec jen pohlédl do kamery.

„Varovali jsme několikrát před praktikami Josého Del Passadeny, poukazovali jsme na jeho lobby v Parlamentu, upozorňovali jsme GALApol. Nuže – vážení přátelé, teď mohu pustit nejsmutnější důkaz toho, že jsme byli na správné stopě.“

Na miliardách obrazovek se usmíval hrabě Kuzněcow.

„Ano, jsem to já. A jsem tu proto, abych vám pomohl. José Del Passadena, mé druhé já je mrtvé. Já jsem José del Passadena. Já jsem hrabě Georgij Kuzněcow. Básník i vůdce v jedné osobě. Nyní máte na vybranou – zvolíte si kovbojský chaos explodujících hvězd a zničených planet – nebo pevný řád Společnosti, který zaručí klid vašich domovů a bezpečí vašich dětí?“

Hrabě byl jako vždy chladně elegantní. Vysoký bílý límeček hedvábné košile doplňoval temně zelený motýlek. Černý oblek se střídmým stříbrným proužkem působivě kontrastoval s exkluzívními a lehce výstředními hodinkami na pravé ruce a řadou prstenů na ruce levé. Pečlivě střižený knírek se jenom lehce pohyboval, když úzká aristokratická ústa pod ním dále sdělovala:

„Společnost vám toto vše zajistí. Za to ručím. Neručím však za prostředky, kterých budu nucen použít k tomuto svatému cíli. A proto, abych nebyl historií označen za člověka bez skrupulí, což se o mně snaží někteří lidé tvrdit, vydávám toto prohlášení:

Dle kovbojských zvyklostí a dle takzvané psychokinetiky vyhlašuji válku skupině nebezpečných individuí, známé pod označením Hvězdní honáci. Vyhlašuji válku každému, kdo se mi v tomto případě postaví na odpor. Zároveň žádám Císaře i Parlament, aby do stanovené oblasti poslali nezúčastněné pozorovatele, kteří potvrdí regulérnost vyhlášeného Souboje. Nechci šířit válečný konflikt do jiných oblastí. Nechci působit paniku ani v ohrožených enklávách. Chci blaho Galaxie. Chci pevný řád a jasně definovaná pravidla.

Prosím všechny rozumně uvažující obyvatele Galaxie – přemýšlejte! Jde o hodně. Máte na vybranou.“

Galaxie tedy má na vybranou…?

* * *

Slunce na obloze planety Lake začalo zběsile pulsovat. Posádka Ježka nevěřícně identifikovala zdroj neuvěřitelně mocných erupcí: zpoza hvězdy vylétali mezihvězdní medvědi! Přímo v centru všemi dostupnými prostředky hlídané sluneční soustavy.

V kyberprostoru Bejbyho, v poslední nezávislé a funkční síti, kybernátoři analyzovali tu ochromující – a ohromující – skutečnost; a na Ježku zatím už měli jiné starosti.

„Letka bé patnáct, stanice Colorado Stars. Startujeme po obvyklé trase severovýchodního trailu, směr dvojka Delfína.“

„Počítám s vámi na orbitu Lake, perigeum dva milióny. Pozor na výstupu z trailu. Máme zde medvědy,“ Old Bearhand odpověděl na hlášení o další pohotovostní letce. Aniž se obrátil, spokojeně pronesl k ostatním v kabině: „To už máme patnáct strojů.“

„Nezapomeň na GALAarmy, hlídkující v hraničním koridoru.“

„Ne, Bille. S nimi nepočítám. I když zlikvidovali už tři přilétající roje stíhaček Společnosti, tady nám nepomůžou. Je nás dohromady opravdu jen šestnáct.“

Dlouhý bílý vlas společně s Patrickem lovili na holomodelu Galaxie další stroje honáků. Aktivní síť galaktického Pony Expresu vypadala jako potrhaná pavučina s občas svítícími perličkami rosy. Bohužel, dosud nebyl čas – a ani dostatečné prostředky – uvést tu starou geniální myšlenku do reality mezihvězdných stepí, podprostorových kaňonů a gravitačních pohoří.

„Do deseti hodin tady můžeme mít dalších devět mašin,“ poznamenal Bill. „Stanice Sacramento z Jižních provincií posílá navíc v tahačích veškeré palivo, včetně dvou ořů.“

„Kolik letounů Společnosti útočilo v první vlně?“

„Dvaatřicet stíhaček, pět bombardérů, Trismarck a Cooperův Přízrak. Grader.“

Ten superstroj se nazýval Grader. Honáci ho takto nazvali potom, co s ním Cooper srovnal rozvlněnou gravitační plochu soustavy Wolf 424 – a vytvořil tak první odrazovou plochu pro mezipásmové skoky. Původní název – Sekačka – byl nahrazen výstižnějším. Prostě grejdr. Slangem silničářů z dob budování prvních pozemských nebo marsovských dálnic, tedy těch asfaltových, nikoli informačních.

A teď je to pro všechny Přízrak…

„Zbývá?“

„Dostali jsme jenom tři stíhačky a poškodili Trismarck. Celkově nic moc,“ zahučel Patrick.

„Co ten pesimismus?!“ ozval se otec.

Patrick pokrčil rameny.

„Zachránili jsme planetu – a odolali jsme Přízraku.“

Patrick zase jen pokrčil rameny.

„Podívej se na něj. Nevrazil bys mu jednu?“ zabručel otec a jen tak pro sebe pozdvihl dlaň zvíci uhelné lopaty.

„Táto, mám na screenu dalších dvacet strojů Společnosti.“

Old Bearhand se konečně otočil. Doteďka mluvil s pohledem upřeným do zaměřovacích křížů nebo na palubní desku. Ale tohle mu krapet vyrazilo dech.

„Jak – dalších dvacet strojů?!“

„No tak. Prostě se objevily.“

„Prostě se objevily,“ zakroutil medvědí hlavou Jean Du Pont. „Takže až se tady objeví svatej Petr s klíčema, tak řekneš co?“

„Že se tady objevil svatej Petr s klíčema.“

Otec významně zafuněl.

„Klid, Jeane. Ten kluk má pravdu. Ty stroje neprolétly koridorem GALAarmy, ani se sem nedostaly tunelem nebo blokovaným trailem; to ostatně ani neumějí. Ony se tady fakt prostě objevily!“

Do hlasitého dialogu se vmísil tichý hlas Joea Harpera seniora, který hlídkoval na kraji vnitřního pásma, necelých tři sta miliónů astromil odsud, v oblasti bezprostředně ohrožené uměle vyvolanými slunečními erupcemi.

„Mám tu analýzu od Sáry. Pohybuje se za hraničním koridorem blokády – a scanuje, co může, pomocí tří krav, které tu zbyly. Posílá nám zprávu, potvrzenou i kybernátory ze Země. Centrum nepřátelských sil je ve Hvězdě. Přímo v jejím centru. Odtamtud také vylétají další stroje Společnosti.“

„Eéééhe…,“ poznamenal rozvážně Old Bearhand.

„Přesně tak,“ doplnil ho hlas Harpera. „Posílám data. Aktivujte krystalové pole. Bude to veliký.“

Zatímco se databanka Ježka plnila terrabyty dat, zatímco Patrick paralelně posílal tato data Rosemarie a kybernátoři na farmě u Saint Louis rozebírali další možné varianty, zatímco…

„Vítám vás, přátelé,“ objevil se na hlavním screenu muž s bledým obličejem, chladnýma očima a horoucím srdcem; jak by se dala parafrázovat oblíbená slova vysoce nebezpečného zločince – a to z hlediska celé lidské historie. Mimo jiné nepřímého předka Kuzněcowa; malého člověka s velkou pleší, zrzavou bradkou a rudou myslí. Právě toho, který ve „vyhnanství“ v prosperujícím Švýcarsku na počátku dvacátého století kouřil tytéž doutníky jako nyní hrabě Kuzněcow.

Hrabě vydechl elegantně modravý kouř z Davidoffa, až měli všichni v Ježkovi pocit, že jim ho foukl přímo do obličejů.

„My vás nevítáme,“ procedil skrze zuby Old Bearhand.

„To je mi ale líto,“ usmál se hrabě. Ani nejlepší psychoanalytik by nevyčetl z jeho tváře osobní zášť či freudovsky zveličený problém; i ta hrozná nenávist, jaká by se dala očekávat, zde chyběla. Ten člověk mluvil blahosklonně a upřímně – jako majitel cukrárny, nabízející dětem zdarma lízátka s crackem.

„První útok jste přežili díky tomu, že jsme chtěli zachránit další Stroj pětky pro potřeby Společnosti. Druhý útok samozřejmě nepřežijete… Nebo přežijete: pokud mi odevzdáte nepoškozeného Ježka a před Parlamentem prohlásíte Společnost za jediného provozovatele Přepravy. Vám pochopitelně zůstane část pravomocí, ty, o kterých tvrdíte, že jsou vlastně jedinou náplní vašich životů – dozoru nad pářením dobytka, značkováním a výběru kusů, a tak dále.

Tímto uváženým rozhodnutím ušetříte mnoho lidských životů, i tu nebohou planetu nad vámi. Přemýšlejte. Máte na vybranou. Celá Galaxie má na vybranou.“

„Kecá,“ nepatřičně vůči patetickému projevu pravil Patrick. „Přízrak nás nemohl zlikvidovat, protože přes třicet procent energie obětoval na ochranu konvenčních rojů, útočících na Lake. Zbylá energie Přízraku nám způsobila jenom odřenej lak na antimonovém povrchu druhého pásu. To ten renegát ví taky.“

Old Bearhand překvapeně pohlédl na syna. A děkoval tomu Nahoře, že kluk je celej po něm.

„Vidím, že staří honáci za sebe nechávají mluvit drzé děti,“ ozvalo se z holografických úst Kuzněcowa. „Doby se zřejmě změnily; proto žádám, abych i já mohl určit nějakého hošíka, aby právě on dále určoval Souboj dvou nejmocnějších enkláv v Galaxii. Ostatně jednoho bych zde měl – hello Joe! Co dělají tvoje goory?“

V Ježkovi ztuhla atmosféra, že by se dala nejen krájet, ale i balit, skladovat a prodávat jako Depression Spray, zvaný Depka.

Na prvním screenu se objevila tvář juniora – a na dalším… Sám Joe senior.

Oba Harperové na sebe užasle hleděli.

„Ahoj, táto.“

„Joe, jsi v pořádku?“

„Jsem oukej. Víš, ale prej nebudu. Jestli nepřistoupíte na požadavky pana hraběte.“

„Kuzněcowe!“ zařval Harper senior. „Ty parchante…“

Hrabě, který řídil komunikační systémy, vypnul láteřícímu otci zvuk a chápavě, s hluboce lidským porozuměním, pohlédl do očí třem rozhněvaným přihlížejícím mužům v Ježkovi.

„Vím, že otec Harper má velké starosti, a obávám se, aby mi nechtěl ublížit. Tím méně já chci ublížit jeho chlapci. Joe je opravdu šikovný hoch, a pevně věřím, že jako honák a zaměstnanec Společnosti dosáhne brzy výsostného postu. Jen kdyby ten starý dobrý kovboj pořád tolik neječel,“ a opět zvýšil hlasitost.

„… a pak tě předhodím vyhladovělým goorám. Ani nevíš, jak lehce ty zpívající potvory dokážou rozškubat celýho vola!“

„Otče, pan hrabě tě o něco prosí. Matka by s ním určitě souhlasila. Protože ví, že jeden jediný lidský život je cennější než celá Společnost nebo Přeprava.“

„Však já tě mám rád a přistoupím na podmínky, ale… Počkej, počkej, Joe,“ zarazil se Harper senior. Ten kluk je nadrogovaný! Mluví úplně jinak. Dospěle. Ve frázích.

„Joe, poslouchej accentato – jsi opravdu adagio?“

Chlapec hleděl na otce se vzrůstajícím zmatkem v očích.

Harper senior se soustředil. Tohle přece musí vědět! Jules Narne z planety Shell používal tahle slůvka jako nezbytnou, i když chybně používanou součást své květomluvy. A malému Joeovi tolik učarovaly ty libozvučné hudební výrazy.

„Táto, táto…,“ chraplavě zabubnovaly reproduktory. Kuzněcow překvapeně pohlédl mimo obrazovku a jeho rty němě štěkaly, jak vydával řízné rozkazy.

„Co to, ksakru, je?“ zašeptal Old Bearhand, ale Patrick už seděl u komunikační jednotky Ježka a nevěřícně kroutil hlavou. Ruce mu létaly nad holografickým panelem a v obličeji se mu odrážely fosforeskující obrazce, vlnící se linie a rotující paraboly.

„Tatínku,“ ozvalo se jasně ze screenu hraběte Kuzněcowa.

„Táto, je to podraz!“ zachrčela obrazovka vpravo dole, zrnitá, s nejasnými konturami dětského obličeje. „Já jsem na Lake, pod Medvědí skálou. Neboj se o mě! A Mary vám chce něco říct.“

„Heinussová. Vysílání celé planety je pod blokádou Přízraku. Komunikační systémy Společnosti vytvářejí iluzi normálního spojení mezi Lake, satelity a okolním vesmírem. Všechno je jenom virtualita, VR verze šest dva dva. Harper dvojka v Přízraku je jasný důkaz. Nevím, kam se tohle vysílání dostane; kybernátoři dělají, co mohou. Pokuste se tu zprávu předat dál.“

Kuzněcow se zatvářil kysele. Byl vyloženě roztrpčen.

„Chtěl jsem použít co nejmírnějších prostředků. Nechtěl jsem rozpoutat nic většího, co se našeho konfliktu týče.“

„Ale náš konflikt je galaktický,“ hlubokým, klidným hlasem pronesl Dlouhý bílý vlas a promnul si šedivou bradku.

„Díky, příteli. Nahrál jste mi na smeč. Právě v rámci psychokinetiky a Souboje jsem se rozhodl, jako ukázku mých možností, zlikvidovat celou soustavu planetek v oblasti vesmíru, která je nám všem tak nějak drahá. Ty planetky jsou osídleny opravdu řídce, pár tisícovkami lidí. A v rámci historie, kterou diktuje vítěz, si zodpovím i tuto nemilou, drobnou záležitost. Samozřejmě s plným uvalením viny na vás.“

„To přece nemyslíte vážně?“ díval se na obrazovku plnou aristokratova obličeje Bill Downey.

„Myslím. Zde je důkaz,“ odvětil hrabě a zmizel.

Jen oni tři, šéfem Společnosti vyvolení, mohli sledovat antislapovou smršť, která se prohnala mezi Marsem a Jupiterem. Energetická tsunami zlikvidovala vše, co se v pásmu nacházelo. Poslední tři z Velké pětky mlčeli.

Věčný pragmatik William Downey po chvíli tiše hlesl:

„A co gravitační vazby v Soustavě?“

Věčný rebel Old Bearhand kupodivu mírně řekl:

„Gravitační vazby až potom. Kuzněcowa dřív.“

A takřka vždy slušný Joe Harper senior prohlásil:

„Ten chlap mě už vážně sere.“

Kapitola IX.

Ohnivé nebe nad planetou Lake

Přední dělové věže Trismarcku plivaly jednu dávku za druhou. Němé exploze granátů tvořily stále se sunoucí bariéru světla a smrti, za níž se nikým neohrožovány chystaly k prudkým výpadům letky Společnosti. Roje stíhaček vypadaly vedle monstrózního trupu bitevní lodi jako hejna stříbrných rybek, provázející velryby a živící se parazity na jejich tělech.

Za Trismarckem se vznášelo pět obřích deltaplánů – těžkých bombardérů, které se rozhodující měrou podílely na vymazání jediného měsíce planety Lake z galaktických atlasů – i z reálného světa. Jejich pumové zásobníky byly naplněny k prasknutí.

V závěsu bojové formace graciézně manévroval Grader a jednotlivými slapovými záblesky narušoval rozechvělou energetickou hladinu mezi paravesmíry – a díky tomu naváděl na planetu Lake zbraň, jaké nebylo možné odolat. Mezihvězdní medvědi zatím vibrovali na povrchu hvězdy a občas sekli drápem po nějaké prostorové pochoutce. Cítili, že před nimi vzniká cesta k soustu vskutku nevídanému, jakého se jim dostane jednou, dvakrát za generaci. Celá planeta se svým gravitačním polem, okořeněná třemi mezihvězdnými bytostmi.

Kuzněcow věděl, že nesmí dovolit medvědům přiblížit se k telatům na kritickou vzdálenost. Jejich matky se nacházejí ve vnitřním bojovém prostoru soustavy a žádná síla je nezastaví před účinnou obranou ohrožených mláďat. Ale jinak útočit nebudou… Dokud nebudou telata v bezprostředním nebezpečí, je vítězství Společnosti nasnadě. A telata ohrožena nebudou, protože – hrabě je sice podle někoho šílenec, ale není blázen!

Obranná linie honáků vypadala proti sunoucí se mase polirunu, ohně a explozí podstatně skromněji. Čtyři hypernautičtí oři se vznášeli mezi vojskem Společnosti a bezbrannou planetou. Ježek právě jistil na odvrácené straně Jezírka výstup z trailu, kterým se řítila do vnitřního prostoru ohlášená letka Colorado Stars, aby zaujala obranné postavení ve strategické linii na zvoleném orbitu. Deset strojů byla už výrazná posila. K ní se hyperprostorem probíjelo dalších devět ořů. Harper senior zaznamenal na hranici soustavy prudký vzestup slapových vln. Nadšeně to poslal vnějším kanálem:

„Je tady těch devět ze Sacramenta. Prolétli kolem nás, ale jsou stále v tunelu. Jsou to hotoví kaskadéři – takovouhle rychlostí pár miliónů astro před výstupem… Tomu říkám borci.“

První problém nastal vzápětí.

„Tady Old Bearhand. Joe, jseš si jistej, že to bylo těch našich devět strojů?“

„Poznám přece vlnění trailu.“

„Tak v tom případě máme pěknej průser. Podle dat z tvýho oře se už tady někde mělo objevit ústí. Mají zpoždění skoro dvacet sekund, a to při jejich rychlosti může znamenat, že jsou už dávno v další soustavě – nebo skončili v žáru hvězdy.“

„To mi je ale líto,“ ozval se hrabě.

Honáci ztuhli. Dlouhý bílý vlas nevěřícně hleděl na interkom. To přece není možné! Vysíláme na neustále se měnící kódované frekvenci s ochrannými kmitočty!

„A copak je ještě nového, mládenci?“

Zjistit několik sekund před počátkem rozhodující bitvy, že vaše tajné informace protivník vnímá stejně pohodlně, jakoby se díval na antareský seriál Podíl práce na polidštění člověka – který poutavě a citlivě natočili tamější opičí filmaři – to zjištění věru není nic záviděníhodného.

„Hrabě, byl byste tak laskav a nepletl se do věcí, do kterých vám vůbec, ale vůbec nic není!“ pomalu pronesl Downey – a jediným stiskem zarazil havarijní BREAKOUT. V Ježkovi se setmělo a navzdory antigravitačním polštářům oba Du Pontové ucítili, jak se hrozivou rychlostí někam řítí, padají, stoupají…

„Hrabě má k dispozici Grader. A nějaký jeho kybernátor z informačních krystalů a spojů zjistil frekvence a kódy našeho vysílání,“ křičel do vzrůstajícího hluku William.

„Fajn! A co tímhle tobogánem chceš dokázat?“

„Jsme na kraji nouzového trailu – a úplně odpojeni od všech infokanálů!

Kuzněcow právě neví, co se děje. A my zaútočíme.“

„Ohó. Jak prosté, milý Watsone,“ zakřičel pro změnu Old Bearhand. „Samozřejmě, máme jenom jeden Stroj, což není mnoho, a s ostatními nemůžeme udržovat spojení, protože tykadla Graderu si naše informace vždycky nějak najdou. A tak celá bitva bude připomínat slavnou rekonstrukci bitvy o Pearl Harbor s šesti babkama, jak se v blátě mydlí kabelkama.“

„Aspoň máme kódové označení pro tuhle akci – Létající cirkus,“ odpověděl zadumaně Bill. „Pokud zaútočíme na Kuzněcowa živelně, bez pevných pravidel a taktiky, připojí se k nám naše stroje, protože všem chlapům dojde, že tuhle bitvu musíme vést jinak než všechny předchozí!“

Old Bearhand se překvapeně podíval na přítele.

„Bille, ty máš pravdu… Jdem na to!“

„Juuppííí!“ zařičel jako za mlada Dlouhý bílý vlas a pomalým pohybem kniplu převáděl Ježka zpět do bojového prostoru. Na monitorech se zvětšovala zelenavá silueta Trismarcku, až postupně přelezla i do sousedních obrazovek. Už byli v postavení, že na sobě takřka cítili nepokojné zbraně Graderu – a vtrhli do reálu.

Pozdější dohady historiků se opíraly o tento moment jako o zásadní impuls k nevídané bitvě, která se rozpoutala a která svou prudkostí, originalitou i nasazením dosud nepoužitých prostředků ohromila celou Galaxii. Ale nebyl to impuls jediný. Protože ve stejný okamžik vylétlo přímo za Trismarckem devět pohřešovaných strojů ze Sacramenta. Velitel téhle mocné a dobře připravené letky nebyl nikdo jiný, než bývalý řadový voják Společnosti, Jean Campanello. Dnes jeden z nejlepších pilotů – a zejména odborník na značkování telat.

„Palte mu na pupek!“ zakřičel Jean a devět parametů se zběsile rozštěkalo. Svítící stuhy střel se zarývaly do pancíře bitevní lodi. Spodní dělové věže se však už pečlivě zaměřovaly na hejno vetřelců. Jejich půlkulovité kabiny opatřené maserovými čtyřčaty se neodvratně natáčely k zacíleným strojům, a k tomu se pod křižník vrhlo patnáct elitních strojů Společnosti.

„Vydržte! Má tam muniční sklady a energo agregáty!“

Když zableskla první salva z nejbližší dělové věže, přišla neočekávaná rána. Ježek, který se v ten okamžik objevil na boku Trismarcku, ihned zaregistroval honáky pod bitevním kolosem – a bez ohledu na křižující Grader, který se už několikátou desetinu vteřiny pečlivě připravoval k rozhodujícímu úderu, se vrhl pod břicho Trismarcku, do zad útočících stíhaček.

„Zadní pravá věž už pálí!“ zakřičel Patrick.

„Nepálí!“ zahučel otec a stiskl ohmatané tlačítko kniplu. Jediný svazek energie zrušil snaživou střílnu. Bill mezitím likvidoval nejdotěrnější stíhačky.

„Proč pořád střílejí na spodek?!“

„Nevím. Zeptej se jich!“

„Nemůžu! Kuzněcow by to určitě taky rád slyšel.“

„Pozor…!“

V poslední chvíli se vyhnuli sebevražednému náletu letounu, který se vzápětí roztříštil o trup Trismarcku.

„Máme problém!“ křičel Campanello, který o vynuceném radiovém klidu nic netušil. Nicméně z jeho povelů a výkřiků by sotva mohl někdo něco dešifrovat. Protože nebyl čas na šifry a kódy a viry a top secret…

Byl čas na boj!

Trismarck se začal naklánět do polohy, kdy se boční děla i kulovité palubní chrliče dostaly do postavení, při němž jejich střelba trhala na kusy zábradlí i ozdobné plátování kryté paluby. Byl však schopen plným palebným potenciálem kontrolovat drtivou část bojového prostoru pod lodí. Navíc vnitřkem korábu sjížděla jedna z hlavních dělových věží a bylo jen otázkou vteřin, kdy se její olbřímí hlaveň vysune z trupu. A začne chrlit smrtící lavinu.

Kuzněcow rejdoval Graderem přímo nad bitevním kolosem a nechal organismus stroje, aby reagoval na vzniklou situaci, jak se mu zachce. Protože on teď musel přemýšlet, moc přemýšlet.

Co tohle všechno zase znamená?! Já se s těmi honáky snad nikdy nedohodnu, ani po dobrém, ani po zlém. Co mi to dělají? Vždyť od porušování nepsaných i psaných zákonů jsem tu já! Kde je, hergot, Cooper! Co jeho psychokinetika?! Vždyť podle ní…

Hraběte zamrazilo. Je to snad ono? Psychokinetika prostě předpokládala, že po desítkách let soubojů, bojů a bitev se protivná strana obrátí k taktice, kterou nelze nazvat porušováním nepsaných zákonů – ale spíše k jakési antitaktice.

A co já teď s tím?

„Ratmane,“ řekl tiše Kuzněcow.

„Prosím, pane. Jsem zde,“ objevil se v Graderu holografický obraz věrného sluhy. Měl na sobě slušivou temnou uniformu se zlatými prýmky. Vrchní velitel vlajkové lodi Trismarck se pokorně ukláněl, až mu hlava procházela odstrčeným jídelním stolkem se zbytky grilovaného skopového.

„Jak dlouho budeš čekat, až se ti šílenci prostřílejí k tobě na můstek?“

„Vaše Výsost může být klidná. Během deseti sekund budou zničeni. Netuší, že těžké bombardéry se právě přiblížily na dostřel svých moždířů. A těm, jak ráčíte vědět, neodolá ani sebelepší oř, natož ty herky pod námi, že?“

Hrabě místo odpovědi jenom hleděl na palubní hodiny.

„Deset sekund jsi už promarnil. Co dělají bombardéry?“

„Zahajují palbu,“ uklonil se Ratman – a hrabě to vzápětí pocítil na celém těle.

Paraenergetické moždíře umístěné po dvou na každém deltakřídle vychrlily první smrtonosný příval. Po tomto nečekaném ataku se v oblasti pod Trismarckem vznášel jenom Ježek. Stále nepoškozený, stále zářící. Ale po devíti statečných ořích se slehl prostor.

„Dostali to!“ rozhodně prohlásil Ratman.

„To nebylo věru špatné,“ uznal Kuzněcow a vzápětí zjistil několik věcí najednou. Grader se rozezvučel hřměním vlastních palubních zbraní. Útočily na něj čtyři stroje, které měly původní postavení ve čtverci zničeného Bufallo Moon. Protože se obranná palba spíše zvyšovala, bylo nabíledni, že se protiútoku účastní i těch deset strojů, které se před chvílí vynořily na opačné straně Jezírka.

Čtrnáct hypernautických ořů je už pěkná armáda, pomyslel si Kuzněcow a pocítil k mrtvému Cooperovi profesionální úctu – Grader tomu soustředěnému náporu, jak tomu obrazovky prosvětlené blesky a explozemi nasvědčovaly, odolával bez větších potíží.

Na útočící oře se ihned zaměřila palba těžkých palubních zbraní Trismarcku, která by za normálních okolností zrušila polovinu hvězdných tanků GALAarmy. Tady ale měla co do činění s hypernautickými stroji, které se dovedly vyhýbat lavině střeliva i ničivé energie mikroskoky mezi dimenzemi. I přesto se ale první oři těsně po svém vynoření z hyperprostoru nedobrovolně vzdálili z bojiště, odmrštěni energetickým vírem z pálícího bombardéru.

Situace byla v těchto fázích boje zcela nepřehledná. A nejen Kuzněcow, ale i Old Bearhand uznali, že spojení v současné době není třeba nijak tajit, protože nikdo neměl čas na více než na jeden, dva varovné výkřiky či povely, které neřekly – kromě dlouholetých spolubojovníků – nikomu nic.

„Myslím, že je čas začít,“ pronesl hrabě Georgij Kuzněcow. Tohle všechno chaotické střílení ho už přestalo bavit.

„Volám všechny letky Gardarů – okamžitý nástup do čtverce Lake F 15. Začněte to čistit tak, jak jsem vás to učil. Dále volám tři záložní roje, kódové označení Kamikadze. Kontaktuji skupinu Delta na Jezírku. Ohrozíte telata a odvedeme pozornost krav. Přemístíme se co nejdál od planety. Krávy ji za chvilku zlikvidují samy. Dokonale.

Ty matky si potom beru na starost já. Jakmile zlikvidují Lake, budou oslabeny a všechnu pozornost věnují telatům. Potom na ně pustím moje medvědy.

Pamatujte – toto je poslední boj o Galaxii!“

Sám Ratman byl překvapen, že Kuzněcow rázně změnil původní strategii – a vzápětí si uvědomil, že totéž honáci udělali chvíli před ním. Spokojeně pokýval krysí hlavou. Šéf je hlava otevřená.

V tu chvíli se otevřel trup Trismarcku…

„Jeane, máme ho!“ ozvalo se prostorem.

„My taky. Řežeme druhou vrstvu!“

Všichni, kdo tohle volání zaslechli, si mysleli, že se jim to zdá; jak na jedné, tak na druhé straně.

„Ratmane, kdo je to?“ tázal se Kuzněcow a odkládal opět uhaslý doutník do stříbrného popelníku se svastikou na dně. „Je to těch devět, které před chvílí rozmetaly tvé deltaplány?“

„Vaše Výsosti, nedovedu si to vysvětlit. Pravděpodobně… Pravděpodobně…“

„Pravděpodobně tě nakopu do prdele,“ pronesl hrabě a utřel si hedvábným ubrouskem ústa, aby z nich setřel to ošklivé slovo.

Campanello se propaloval do energetické sekce. Byl spokojený sám se sebou. A to se mu stávalo za život tak jednou, dvakrát. Teď to bylo poprvé. Jeho rozkaz, předcházející o zlomek sekundy útoku bombardérů, byl stručný, výstižný – a perfektně provedený.

„Na plášť!“ zařval v momentě, kdy se stíny deltaplánů zjevily nad palubním hrazením bitevní lodi. Neuvědomil si, že ten podivný povel mohl znamenat dvacet dalších významů. On myslel jenom na jeden. Všichni však vykonali totéž. Jako jeden muž. Jediným pohybem uzdy se jejich stroje vrhly k trupu vlajkové lodi a tam se přivařily jako jeho odvěké součásti.

Do jiných dimenzí utéct nechtěli – protože všichni potřebovali maximum energie na rozžhavení značkovacích želez, a každý skok do jinam znamenal úbytek zásob. A železa setsakramentsky potřebovali. A potom, nikým nerušeni, je použili k párání nezdolného pancíře.

To už ale – zase přímo z hvězdy, vidíš to, Bille?! – vlétaly na bojiště smrtící roje černých talířů. Gardaři vtrhli do bitvy o Galaxii takovým způsobem, že se zdálo být rozhodnuto. Jejich první útok odneslo pět ořů, svíjejících se v paraslapových explozích; k tomu počítaje dva další, zlikvidované Graderem, a jeden stroj Campanellovy letky, který vybuchl při kontaktu s kabelem ultranapětí, který narušil značkovacím železem.

„Vaše Výsosti, Vaše Výsosti…“

„Vidím, Ratmane. Je to v pořádku. Zbytek ořů nechám tobě. Teď potřebuji všechny zásoby energie – na Ježka.“

„Začínám přenos,“ potvrdil Ratman. Parabolická zrcadla Trismarcku se za zlověstného dunění hydraulických věží vysunula z kulových krytů a zamířila k Hvězdě. Energetické vlnění dospělo v mžiku k povrchu hvězdy a zakouslo se do ní. První protuberance vyrušila medvědy. Paraprostorové bytosti se nepokojně ohnaly a jako odpověď vyšlehla další erupce. Kuzněcow společně s Trismarckem pozorně koordinoval každý detail právě prováděné operace. Pokud se to zdaří, stane se Grader druhým sluncem v této soustavě. Plně ovladatelným – a dokonale smrtícím sluncem.

„Bille, máme na monitoru nějakou anomálii.“

„Vyser se na anomálii! Právě na nás útočí milión ufounů!“

„Bille, Grader vytváří energetický most s Hvězdou!“

„Ne!!!“

Dlouhý bílý vlas šokovaně pohlédl na screeny. Proboha, tohle ne! V paměti mu jasně probleskl hrůzný zážitek, kdy s Cooperem byli nuceni eliminovat planetu Queen, někde v souhvězdí Cefea, ze které komety milióny let čerpaly vesmírné mikroorganismy; a potvrdilo se, že za poslední desítky let se díky mutacím vytvořily v ovzduší planety smrtící mentialkoky, bakterie s okamžitým účinkem na nervovou soustavu jakéhokoli biologického původu.

Účinek se rovnal stonásobku dávky pradávného hitu v oblasti drogového trhu – zdánlivě čisté a neškodné Extáze. Civilizace, které se octly byť jen okrajově v ohonu komety s Extází II, vymřely na lásku. Lidé, neschopní rozumně komunikovat, se vyčerpaní neustálou vášní lenivě plazili ve vlastních exkrementech. Na hlavách věnce z květin nebo trnů; v hlavách všeobjímající lásku – duševní i fyzickou – ku všem a ku všemu. Zhroutily se civilizační a průmyslové struktury. Zrušily se historické i genetické vazby a návyky. Vzájemné absolutní porozumění vedlo k tomu, že vypuknuvší pandemie byly považovány za lásku bakterií a virů, protože i ony mají právo na štěstí a lásku…

A tam Dlouhý bílý vlas a jeho Mosquito, z jehož částí později sestrojil Pána much, zprostředkoval Cooperovi přímý zdroj energie z hvězdy s označením ~QweR/MX~626. Bylo to děsivé. Ne ten název hvězdy, ale to, co Bill tehdy prožil. Grader se rozzářil jako supernova a sežehl prostor v průměru tří miliard astromil i vše, co se v něm nacházelo.

Queen díky své chorobě lásky přestala existovat.

A teď se o totéž Grader pokouší podruhé…

V jeho vnitřnostech však nesedí ušlechtilý bojovník James Garcia Cooper, ale výbojný, zpupný a zákeřný šlechtic, hrabě Georgij Kuzněcow.

Situace vypadala opravdu špatně. Ale jenom vypadala.

Ve skutečnosti byla ještě horší.

Grader načerpával energii Hvězdy. Roje černých zabijáků útočily na zbytky honáků. Stíhačky a bombardéry neúnavně dorážely jako dotěrný hmyz, a tím dostatečně plnily svůj účel. Navíc se do Kuzněcowem organizovaného chaosu přidaly sebevražedné letky explozivních letounů typu Mitsubishi Zero M-45.

Vše završoval Trismarck, ten nedozírný masív plátované oceli, polirunu a rigelského kaučuku. I když měl v podpalubí potíže s Campanellovými stroji, jeho palebná síla i manévrovací schopnosti stále zůstávaly nezměněny. Tudíž nepřekonatelné – a dosud nepřekonané.

I honáci však dělali, co mohli. Ničili stále více neodbytných stíhaček, sestřelovali talíře Gardarů a úspěšně se vyhýbali sebevražedným náletům speciálních letek, tři stroje se navíc propalovaly stále hlouběji do nitra bitevní lodi – a stejně to bylo málo…

Protože jich bylo málo.

Hedgehog kolem sebe sršel střelbu jako vánoční prskavka, ale uvnitř měli jiné starosti. Nesmělo dojít k přenosu energie z Hvězdy do Graderu. V tom bylo jádro pudla.

„Použijeme lasa!“ zvolal Patrick.

„Nejde to. Lasa potřebují volný prostor. Tady je víc železa než vakua.“

„Tak se vrhneme na Kuzněcowa jako kamikadze.“

„Grader by nás odmrštil nebo pohltil. Neublížilo by mu to. Cooper byl geniální. Bohužel… Promiň, Jamesi.“

„Táto, hergot, tak co budeme dělat?!“

„Nevím,“ sklonil hlavu vousatý obr, který podle GALA encyklopedie mohl být ještě nazýván člověkem. Zpocené prameny vlasů mu padaly do očí, protahované klouby prstů praštěly jako kmeny stromů lámané sněhovou lavinou a oči byly zamčené za pevně stisknutými víčky. „Přemejšlím.“

Náhle zvedl medvědí hlavu a široce, užasle otevřel hnědé oči. Upřel je na radar – zajímavé, že ten starý název pro primitivní radiové detektory se ujal i pro nejmodernější technologii paraprostorových identifikátorů – a řekl jenom:

„Harper…, Joe, tak vylez už konečně.“

Vzápětí vpadly do pravoboku útočících Gardarů tři stroje Harperovy letky. Zleva se vyřítilo dalších pět strojů, které úspěšný přednosta stanice a ještě úspěšnější honák vylovil v kulové hvězdokupě M 5, když míjel souhvězdí Hada. Ti honáci spěchali na pomoc Lake. Letěli klasickým trailem, dvanáctkou, to už znáte, a když se Harper vracel z osamělé stanice Pony Expresu, kde tankoval energii, narazil na těch pět strojů. Během chvíle se už řítily za ním, aby teď vylétly z tunelu přímo uprostřed bitevní vřavy.

A s chutí hráče ze střídačky se do ní zapojily.

První nenadálý útok zlikvidoval tři z pěti parabolických zrcadel. Hrabě zaklel. Ošklivě. Zbývalo totiž třicet, čtyřicet procent do dokončení energetického mostu. Grader už zářil jako halogenka na Starley-Davidsonovi, luxusní podprostorové mašině, třílitr obsah, zrychlení z nula na sto mil za jeden a půl sekundy. A k tomu pravé dřevo a stříbrné antiupírské trysky.

Kamikadze se však zakously i do nových příchozích.

„Je nás málo! Do hajzlu, je nás málo!“ marně volal Old Bearhand. Bojová produktivita honáků nemohla už být vyšší. V plamenech skončily už desítky nepřátelských strojů a spodek Trismarcku se začal otřásat výbuchy muničních skladů. Hyper-oři skákali do jiných dimenzí a útočili v přeskupených formacích z nejméně předpokládaných míst – a to vše se zdálo marné. Nepřátel přibývalo.

„Sarah, slyšíš mne?“

„Slyším, Joanno.“

Ty dva ženské hlasy se ozvaly ve všech interkomech.

To znamená, že musí být přímo tady!

Ale jak…?

Přímo od Hvězdy, v radiových izolačních vacích, nepostřehnutelné díky erupcím ani citlivými infrapřístroji, s povrchem typu Stealth IV., se řítilo do bitevní vřavy devadesát strojů GALAarmy. Ve třech šípovitých řadách, v každé řadě deset letek, v každé letce tři stroje, v každém stroji dva muži.

Kromě dvou zadních strojů, kde na místech druhých pilotů a střelců seděly dvě půvabné mladé dámy.

„To přece nejde. GALAarmy nemůže porušit slib,“ zmateně opakoval Joe Harper, jakkoli byl objevenou posilou nadšen. Stejně byli ohromeni i honáci v Ježkovi.

„Zde Kuzněcow! Upozorňuji, že GALAarmy dala jménem Císaře záruky, že její síly se v žádném případě nezúčastní tohoto…“

„Vyliž si prdel, blbečku,“ ozvalo se od blížících se rojů. „A vem si lepší brejle. Mluví s tebou zástupce nezávislých žoldáků: Modří ďáblové, Rudí žraloci a Zelený kobry. Tři nezávislý roje. Naše roje. Vole.“

Kuzněcow už zmlkl. Nepřerušil ho ten neurvalý hlas. Mlčel proto, že na monitoru spatřil jeden zvětšený stroj. Znak GALAarmy byl přelepen rudým žralokem s fosforeskujícími čelistmi a číslo stíhacího roje bylo přemalováno žlutým invazním pruhem.

Jak tohle dokázali? Kde sehnali, damned, tolik žoldáků?

Joanna Hi-Oll byla hrdá na ten nápad. Přemluvit velitele II. flotily, aby zbavil služby dvě stě nejlepších letců, degradoval výborné důstojníky a „vyhodil“ statečné stíhače, byla docela fuška. Samotné úpravy na kamufláži strojů byly potom provedeny doslova v několika minutách.

Taky všechny chlapy na lodích už svrběly ruce. Nečinně čekat, až se kousek od nich rozhodne o Galaxii, to bylo pro zkušené a všeho schopné profesionály více než potupné.

Bitva, která se vzápětí rozpoutala, by se mohla jako pověstná Bitva o Británii rozepsat na tisíce poutavých stránek. Ale to je už záležitost publicistů a historiků. Hrdinství jednotlivých letců i dokonale zorganizované hromadné útoky celých rojů, osobní statečnost i disciplína, spolehlivé stroje a ještě spolehlivější zbraně na straně jedné – a na druhé straně masa polirunu jménem Trismarck, obratně rejdující talíře Gardarů, smrt kolem sebe sršící obří delta bombardéry a svazy dokonalých stíhacích strojů s neméně dokonalými letci.

A honáci.

A jejich oři.

Na pozadí plamenného bitevního pole se však teprve rozehrávala ta pravá bitva. Teprve tam, v kabinách Hedgehoga a Graderu, teprve na pomezí dimenzí chvějící se medvědi, teprve výstražně bučící krávy ve vnitřním prostoru… Teprve tady začala zcela jiná bitva.

Tam se rozpoutal Souboj.

Kapitola X.

Big Five – Poslední výstřel

„Hrabě, co byste říkal malé projížďce kolem Hvězdy?“

„Vždy jsem miloval výlety.“

„Ale tohle nebude nějaký obyčejný výlet.“

„Já jsem neřekl, že bych miloval nějaké obyčejné výlety – a zvláště ne s vámi.“

Z Ježka vyšlehla dvě protonová lasa a zasáhla ochranné pole Srovnávače. Grader reagoval okamžitě. Po tisícimílových lanech poslal zpět obrácené vlnění, které se v podobě negativních kulových blesků řítilo na stroj honáků.

Harper, který se účastnil ataku na Grader ve svém oři, vystřelil značkovací železo. V poslední pětině délky obě lasa přesekl a krátkými dávkami srazil vlající konce k sobě, takže kulové blesky místo na těle Ježka explodovaly samy proti sobě.

Po očekávané reakci Graderu Old Bearhand zahájil další akci. Vypálil z rotujících pásů Ježka salvu slapových rojů. Harper se mikroskokem dostal přímo za valící se stěnu a jeho stroj se rozžhavil jako meč krále D’Sala. Za ním se řítil Ježek s pásy zářícími oslnivěji než 3-D lopatky Moulin Rouge.

Hrabě pochopil výzvu.

„Dobře, budeme tedy ignorovat, co se děje kolem. Ale takhle jste tři proti jednomu. Dva v Ježkovi a jeden v oři,“ hrabě počítal pouze členy staré Velké pětky. „Dovolím si trochu vyrovnat síly. Pan Harper bude mít od této chvíle co do činění s medvědy. Bude záležet na něm, jak blízko se dostanou k telatům.“

„Hrabě, vy jste se minul povoláním,“ poznamenal Downey.

„Myslíte dělat pasáka jako vy?“ tázal se chmurně Kuzněcow. „To by mne neuspokojovalo.“ A proti vlně G-částic vypustil po přesně zamířeném rozmezí mezihvězdné medvědy. Jejich útok byl opravdu drsný. Ježek chtěl napadenému oři pomoci, ale tři energetická lasa obepnula jeho pásy a přitahovala jej ku Graderu. Old Bearhand stiskl knipl klasického čtyřčete a obyčejnými chemonovými granáty o síle dvaceti megatun TNT ochromil citlivé přístroje Graderu.

„Ty tady máš konvenční zbraně?“ překvapeně se optal Bill.

„Jak vidíš,“ opáčil dutým hlasem Medvěďák. A útrpně se ušklíbl. Nikoho totiž nenapadlo, že by někdo při lovech a bitvách na pomezí dimenzí a při vesmírných vzdálenostech mezi lovcem a obětí mohl použít klasické zbraně. Zde tedy mohl Du Pont předvést svou jasnozřivost. A předvedl.

Lasa Graderu se stáhla.

Ježkem otřásla první vlna explozí.

Patrick zakřičel:

„Trismarck opustil pozici a míří přímo na nás.“

„Abych nezapomněl,“ ozval se Kuzněcow. „Ten druhý, aby síly byly alespoň trochu vyrovnány, je můj pobočník Richard Ratman. I se svou zbraní.“

Ratmanova zbraň o délce několika astromil a s posádkou pěti tisíc mužů byla vskutku použita v rámci fair play: muž proti muži – my všichni proti tobě, jak říkávali bratři Daltonové. Sunoucí se bitevní loď svým majestátem připomínala ty prastaré, ale stále populární Hvězdné války, kde se přes plátna kin a později projekčním 3-D prostorem za temného hučení zdlouhavě přesouvaly pompézní modely galaktických korábů. Trismarck však nebyl pohádkový křižník, ale krutá realita. O to nepříjemnější, kolik gigatun trhavin a svazků energie opouštělo jeho hlavně. A to vše směřovalo na Ježka, který jediný byl schopen postavit se obnoveným silám Společnosti – v čele s dokonalým protivníkem v dokonalém Stroji.

Medvědi obklíčili Harperův stroj i dalších pět ořů, kteří mu přilétli na pomoc. Šest honáků se ocitlo v pasti. Vlnové parabytosti je obklopily vlastním zahuštěným prostorem, kde platí zcela jiné fyzikální zákony. Společně se zajatými letouny, chycenými jako mouchy ve sklenici s fernet sirupem, se medvědi blížili k planetě Lake. Tam, kde se právě vytvářely a regenerovaly telatům hyperprostorové orgány a paranautické tkáně. Telata pokojně dřímala v sopečných jezerech a jejich matky s neklidem poměřovaly nejen vzdálenost a rychlost medvědů, ale také intenzitu dimenziálního rozhraní, po němž se pohybovali.

Hrabě už v té chvíli obětoval myšlenku, že krávy nezasáhnou. Obětuje klidně půlku Lake, všechny tak pečlivě „vycvičené“ medvědy a celý zbytek ozbrojených sil Společnosti, když se mu podaří definitivně zničit jádro Hvězdných honáků: poslední tři z Velké pětky, proslulý Hedgehog – a spolu s tím i zřejmě největší nasazení ořů v jedné jediné bojové akci.

Záměr mu zatím vycházel.

Ježek se zmítal ve dvou ničivých smrštích. Svazky slapové energie z Graderu musel vykrývat strukturovaným energopolem – a tím se oslabovala jeho ochrana proti smršti chemonových hlavic z Trismarcku. Palubní zbraně navíc mohly likvidovat jenom asi třetinu z neustávající laviny podprostorových pum. Zbytek se snažily zachraňovat tři rotující pásy. Ale děsivé exploze na samém těle Ježka už vykonávaly své.

„Ne, ty nás odsud nevyženeš,“ mumlal Old Bearhand. Řídil kniplem několik palebných soustav, zatímco Dlouhý bílý vlas koordinoval ochranná pásma a obranné palubní systémy. Patrick měl na starost ostřelování Graderu těžkými rážemi.

„Nevyženeš,“ pokračoval Medvěďák, „protože na to celou dobu čekáš. Sráči. Jestli to tady teď vyklidíme, Lake je tvoje…“

Ježka zasáhla další salva. Naplno.

„Havárie! Ohrožený systém! Okamžitá evakuace posádky,“ začala ječet centrální jednotka. „Opakuji…“

„Drž hubu,“ zařval na blikající nápisy a povykující reproduktory Old Bearhand. „Kdybys místo toho hulákání zapojil nouzový bloky, byli bysme na tom líp.“

„Nouzové bloky byly zapojeny už před sto třiceti pěti sekundami,“ odsekla centrální jednotka.

„Aha,“ chápavě odvětil Medvěďák a otočil se v křesle:

„Pánové, je to špatný.“

„Já vám to říkám pořád,“ objevil se na monitoru Kuzněcow. Už se neusmíval. Ani nebyl blahosklonný. Cítil, že kořist je na dosah ruky. Jeho životní cíl se blíží. Teď se nesmí rozrušovat diplomatickými šarádami. Teď to musí dokonat.

Stačí už pár posledních úderů. Z milosti.

I ten poslední úkol však vyžadoval absolutní soustředění.

Ach, ten slastný pocit – už nic ho nemůže zastavit…

* * *

Grader byl doslova vymrštěn z letové linie a následující dávka paraslapových střel ho roztočila jako káču. Organismus Stroje vypálil stabilizační rakety a vrátil ho do dráhy původního útoku. Citlivé radiolokátory prohledávaly nejbližší prostor.

Marně.

„Co to bylo?“ ptal se hrabě centrální jednotky svého Stroje.

„Co to bylo?“ ptal se Jean centrální jednotky svého Stroje.

Grader nadále pokračoval v drtícím, konečném útoku.

Prásk! Prásk!

Dvě lasa ho švihla přes předek. Strašlivý zásah; jeho následky by posluchači Monty Pythonovy univerzity ve svých pocitových seminářích připodobnili k situaci cyklisty, který si v plné rychlosti vrazí nohu do předního kola. Aby lépe zabrzdil.

Grader nekontrolovatelně kolotal vesmírem. Hrabě přežil jen díky rosolBAGu, který zaplnil kabinu.

„Okamžitě lokalizuj centrum úderu,“ vztekle bublal do prokysličené houby.

„Nelze.“

Kuzněcow se chtěl nadechnout, ale když si uvědomil, že by do plic vdechl tu odpornou oranžovou bublinkovou marmeládu, jenom krátce, s posledním zbytkem zadrženého dechu, řekl:

„Dej pryč tu bublaninu.“

„Nerozumím.“

„Chci prázdnou kabinu!“ zaječel a od úst se rozběhly stovky bublin. Hmota se na rozkaz vsákla do stěn.

„A teď chci vědět, kdo tady střílí.“

„Jeden kauboj,“ ozvalo se z reproduktorů.

Ten hlas zaslechli i ostatní honáci, nezávislé stíhací jednotky – i Sarah Westleyová, rozená Harperová.

„Briane! Briane, miláčku, kde jsi?!“

„To nevypadá na hlas ze záhrobí,“ udiveně hleděl na reproduktory Dlouhý bílý vlas.

„Kde jste, Briane…?“ optal se znaveně Kuzněcow.

„Objekt lokalizován!“ vítězně hlásil Grader.

„Zničit.“

„Nelze.“

Kuzněcow pomalu vstal. Rozvážně přistoupil k hlavnímu ovládacímu panelu, jako k oltáři, s pocitem odpovědnosti na něj pohlédl – a vší silou udeřil oběma rukama do klávesnic a spínačů.

„Jamesi, proklínám tě! Tebe – i tenhle prašivej stroj!“

A zase do něj praštil, a opět, a ještě…

Další Brianův zásah Grader odrazil, ale nestačil reagovat na paralelně vypálenou vlnu od rychle se mobilizujícího Ježka. Kuzněcow byl vržen k protější stěně, ale cestou ho objaly biopásy a taktně eliminovaly energii hubeného těla. Pečlivě ho připoutaly k sedačce hlavního pilota.

„Teď se vykašli na Ježka. S tím si poradíme později,“ začal opět chladně uvažovat hrabě. „Musíme zničit mladého Westleyho. Zaměř ho – a dělej s ním něco, konečně!“

Vesmírem se však blížilo něco nemožného. Brian vypustil hyperdžina z láhve… Binárně usměrňované slapové pole útočilo.

„A tohle je za tátu. Hajzle.“

Vířivá smršť připomněla hraběti doby, kdy ho nahé služky jako chlapce koupaly ve zlatavé minerální vodě z Jupiterova měsíce Amalthea, a kdy vždy fascinovaně pozoroval vír v odtoku bazénku, třpytivý vír s černým, vlnícím se tunelem uprostřed.

Tohle se teď řítilo na něj. Tisíckrát zvětšené.

„Hyper!“ křikl Kuzněcow.

Grader se chtěl vyhnout neuvěřitelnému shluku energie, ale ten se za ním vklínil i do jeho dimenze a blížil se k němu neodvratně jako sněhová lavina k hystericky dupajícím běžkařům.

„Do Hvězdy!“

Grader se vynořil z nouzové dimenze a na okamžik se zjevil v zaměřovačích Ježka. Vypustil gradiální krycí clonu a vrhl se do spásných, jinak všeničících plamenů.

Energetický vír byl odražen gigantickými silami Hvězdy.

Hrabě Georgij Kuzněcow unikl.

Ve vnějším vesmíru zuřila bitva o Galaxii a jednotky Gardarů i ozbrojené síly Společnosti sváděly líté boje s jednotkami GALAarmy a honáky. Medvědi rušeni „chycenými“ oři nebyli schopni zaměřit se na cílovou kořist; a Trismarck už marně pálil na Ježka, kterému se ztratil úhlavní nepřítel – Grader. A mezitím bylo řečeno několik vět.

„Briane, miluji tě,“ byla ta první, životně důležitá, ale nicméně z hlediska historie zcela irelevantní.

„Briane, jak to, že tě Grader nemohl zaměřit? A když už tě zaměřil, proč tě nemohl sestřelit? Grader je přece Cooperův stroj!“ byly další věty, zahučené Starým Mědvědákem.

„Utočím přímo z Little Jane.“

„Ale to přece psychokinetika…“

„Můj táta je mrtvej.“

Old Bearhand pánbíčkářské rituály nikdy neměl v lásce. Teď se však neuměle pokřižoval a sepjal mohutné ruce.

„Bože na nebesích, i ty, Briane: poslouchejte oba. Psychokinetika je přímá vazba na existenci honáků. Stejně jako je vazba mezi kravami a honáky. Mezi honáky a Přepravou. Briane, nemůžeš porušit psychokinetiku, aniž bys neporušil pravidla Souboje.“

„Kuzněcow mi zabil tátu.“

„Briane, to je mi hrozně líto…“

„Počítala psychokinetika s Kuzněcowem?“

„Samozřejmě! Stejně jako s Gardary nebo kamennými sekyrami.“

„Tak musí počítat i s tím, že někdo je schovanej přímo v levým mozkovým laloku krávy! A nikdo, ani vaše bájný Superstroje, nemůže registrovat útoky, který jdou z krávy, z jiné dimenze, i když kráva je v našem prostoru; a přitom je to jednoduchý – jako křováci lovící v kůžích zvěře.“

„Moment, to sem teď nepleť. Podle tebe Souboj může pokračovat a…“

„Tohle není Souboj. Tohle je msta.“

Dlouhý bílý vlas potichu, rozpačitě zakašlal.

„Briane, já tě chápu. Chápu i Jeana,“ promnul si bílé vlasy na skráních. „Prosím tě – tvůj úkol, tvá msta, bude pokračovat tady. Ve vnějším prostoru. A my, když víme, kam Kuzněcow utekl, máme jedinou možnost, jak ho konečně dostat – jít za ním. Věř nám. My tam jdeme i za Seala… Ty tady musíš počkat, abys mohl pokračovat v díle svýho táty. V práci Velký pětky. A dotáhnout tenhle Souboj do konce. Do vítězného konce. Ano?“

Brian sevřel rozpraskané, suché rty, v očích se mu zatřpytily slzy – a mlčky kývl hlavou…

* * *

V následujícím okamžiku se do pekelného nitra Hvězdy vrhli nejen Hvězdní honáci, ale i kapitánský modul s Ratmanem. Šest tisíc kelvinů na povrchu Hvězdy by definitivně sežehlo jakýkoli objekt, který by se jen přiblížil k povrchové fotosféře. Ohnivý oceán plynů se však rozestoupil před úžasnými silami, které lidstvo bylo schopno ovládnout a využít. Všechny letouny prolétly vrchní chromosférou a teď kličkovaly mezi jazyky právě vzniknuvší mohutné erupce. Každý ze strojů měl kolem sebe paraslapové pole, podporované anti G-pásy a jako ochranu navíc ještě monomolekulární blánu, kterou od původních Strojů převzali do hyper-ořů i současní honáci. Ochranné vrstvy měly tvar klasických vzducholodí, slavných zeppelínů, a pohybovaly se radiačním, magnetickým a energetickým polem se stejným majestátem, s jakým kdysi brázdily modré nebe stříbřité obrovské doutníky; nemluvě o stejně legendárním zeppelínu na Měsíci.

Grader se nořil stále hlouběji do centra Hvězdy. Za ním se jako ohař držel Hedgehog. V závěsu za ním se ještě „nahoře“ mezi dlouhými, oslnivě zářícími jazyky spikulí, proplétali další dva účastníci Souboje. Joe Harper a Ratman ve svých – v porovnání se Stroji – nepoměrně slabších zbraních. Vnější teplota se nyní pohybovala kolem patnácti miliónů stupňů Kelvina.

Všichni mlčeli a soustředili se na to, aby zvládli nejen bezchybný pohyb vražedným prostředím, ale zejména aby dostali Toho Druhého.

Grader se právě pohyboval po kraji obrovské skvrny a podle dráhy jeho letu honáci v Ježkovi poznali, že hrabě nastavil kinetického pilota na siločáry magnetického pole.

Downey obezřetně sledoval každou výchylku protivníka…

„Teď. Tady je deformace siločar největší. Jdeme na to.“

Sotva to dořekl, Grader se po prudké parabole vzhůru zabodl zpět na kraj sluneční skvrny a po jejím okraji zmizel v hloubi Hvězdy.

„Za ním,“ jen tak pro sebe si řekl Bill, jako kdysi, když lovíval mezihvězdné potvory, stlačil knipl kolmo proti tryskajícím siločárám, jak je zobrazovalo nastavení průhledu kabiny.

„Bude to trochu házet,“ poznamenal Du Pont senior.

Což všichni poznali.

Aby se Ježek dostal do stejného místa, kde před chvílí zmizel Srovnávač, musel postupovat odlišným způsobem. Grader se svezl po magnetickém zakřiveném poli jako surfer po vlně, Hedgehog naopak musel tuto vlnu probodnout. Nesmírná síla, které se dovolili postavit, je chtěla ztrestat – ale Old Bearhand byl připraven. Jakmile je hodlalo magnetické tsunami vrazit do centra probouzející se protubernace, smekl se několik siločar bokem, vyplul na povrch vlny, bleskově ohledal terén, zabodl se zpět do vzpouzejícího se pole – a nechal se jím vymrštit. To už ale automatika registrovala další vlnu, postupující po kraji skvrny. Ježek mezi vláknitými fibrilami prudce změnil směr letu a dopadl na totéž místo, kudy se před chvílí probíjel do nitra Hvězdy. Teď ale byl na té správné vlně a po jejím magnetickém okraji sklouzl „dolů“, za Graderem.

„Podívejte se na toho šílence,“ stačil poznamenat Bill, když mu pravý monitor zobrazil tmavou tečku na vrcholu erupce, kterou způsobili s Kuzněcowem. Narušili totiž citlivé vrstvy magnetické energie, která v tomto pekle společně s gravitací určovala řád. Ta tečka nebyl nikdo jiný, než Joe Harper ve svém oři, bojující s obludnými silami Vesmíru. Po chvíli jej ztratili z dosahu, ale počítač jim namoduloval pravděpodobnou dráhu jeho letu.

„Je to neuvěřitelný, ale ten chlap vod lokomotiv se dostane k hraběti dřív než my,“ obdivně se usmál Dlouhý bílý vlas. Ano, starý honák Harper, délesloužící přednosta železniční stanice Little Big Valey na planetě Fountain, využil ničivé energie ještě lépe než Grader s Hedgehogem. Použil erupci o síle desítek miliónů termonukleárních pum, a nejen, že energetické zásobníky oře nabil k prasknutí, ale navíc se dostal do magnetické smršti, která vznikla jako reakce na koronální tranzientu vyvolanou právě onou erupcí. Na rozdíl od tranzienty, která se jako gigantická rázová vlna koronální hmoty vydala na pouť vesmírem, magnetická smršť, na jejímž hrotu obratně balancoval Harper se svým ořem, se vracela se stejnou vervou zpět do jaderného pekla.

Před nimi se na monitorech náhle rozestřelo neuvěřitelné panoráma. Nikdo dosud nic podobného nespatřil…

V atomových bouřích, mezi energetickými smrštěmi a gravitačními uragány, se vznášela hvězdná stanice Společnosti. Stříbřitý kolos, připomínající legendární Atomium v Bruselu, vydával namodralou záři a elegantně se otáčel kolem osy, vystavuje na odiv nejen ladnost, ale i preciznost, s jakou byl zkonstruován. Průsvitné tunely mezi segmenty zářily příjemnou zelení. Naváděcí paralasery křižovaly rozbouřený prostor fialovými liniemi, jako kdysi světla pravěkých kamenných majáků prořezávala nebezpečnou tmu podél skalních útesů.

„Toho Kuzněcowa je škoda,“ povzdychl si při tom fascinujícím pohledu, jako v životě už několikrát, sir William Downey. „Takový talent; technik, manažer, a přitom…“

K hvězdné stanici dorazil Ježek hned za Harperem. Hrabě už opouštěl Grader průsvitným tunelem.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal se Patrick.

„Jako Joe,“ ukázal otec na monitor. Hyper-oř se přisál k povrchu Graderu a v místě kontaktu sršela ve zdejším prostředí nezvykle ostrá modrá záře. „Použijeme Grader, kterému Společnost přizpůsobila i přechodový tunel do tohoto hvězdného zámku.“

Slova Starého Medvěďáka, ačkoli se týkala jediného a jedinečného partnera – a úhlavního nepřítele honáků – byla vyřčena s úctou. Vybudovat takový kolos, schopný dlouhodobého pobytu v samotném nitru hvězd, to už byla opravdu Velká Věc.

„Učí se rychle. Ale táhne za úplně jinej provaz,“ poznamenal Downey s pohledem upřeným na spletenec obrovských koulí s gigantickým diskem v ose otáčení.

„Proč nenařídil autodestrukci? Nebo nezablokoval přechodovou komoru?“ zeptal se Patrick, když spatřil postavu s kovbojským kloboukem a stočeným lasem v pravé ruce, jak probíhá tunelem.

„Hedgehog nemá autodestrukční systém. Je to bytost, ne stroj,“ řekl Bill. „Zeptej se táty, jak opatrně musel rozebírat Ježka. A co u toho cítil.“

„Dobře, ale zničit ten tunel mohl.“

„Tady, v patnácti miliónech stupních? Nevím. Ale já bych se tady pohyboval opatrně jako zloděj gentleman.“

„Kontakt,“ nahlásil mezitím Old Bearhand a Ježek ohmatával Harperova oře. Vypadalo to celkem legračně, pokud by to nebylo v centru žlutého trpaslíka, stejného, jakým je Slunce. To pozemské, pod kterým teď v síni jedné farmy stojí desítky lidí, mlčky pozorují monitory… a vyčkávají.

Přistání Ježka vypadalo jako Vasarelyho op-artový obraz. Koule stanice, tunel, těleso Graderu, na něm přisátý stroj honáků a k jeho kabině připojený kulový Hedgehog. S nezbytnými rotujícími pásy a bodlinami palubních zbraní, teď obalených temně fialovou ochrannou vrstvou štěpených jader polirunu.

Old Bearhand opouštěl Ježka jako poslední – a nastavil veškeré funkce na kód mayday. Vypnul omezující zařízení: eliminoval rezidentní robotické zákony ISAACS. Nastavil do master paměti výjimečnou konfiguraci EYES „Nestřílejte, dokud neuvidíte bělmo jejich očí!“. Všechny pojistky, včetně návratové, převedl na jedinou biodesku, kterou nebylo možné vypnout – neexistovala tedy žádná zpětná vazba nebo příkaz, který by bylo nutné splnit. Ježek měl zcela neomezené možnosti.

Mohl se sebrat a klidně odletět někam na dovolenou.

* * *

Pět Gardarů, kteří střežili část stanice s originálním názvem Velká pětka – byla to opravdu pátá koule v pořadí, ale neví se odkud – bylo podrobně instruováno Kuzněcowem, který tudy před chvílí prokráčel rychleji, než je jeho zvykem. Také se podle toho zařídili. Důkladně. Připravili zbraně i provizorní úkryty, včetně posuvné neprůstřelné stěny a širokoúhlého dezintegrátoru.

Joe Harper, který do Pětky vešel jako první, pochopitelně tušil, že narazí na biokyborgy. A protože s Gardary už toho měl do činění povícero, i on byl připraven.

Také důkladně. Důkladněji…

Vrhl laso ze splétaného konopí do ohbí chodby, kousek za ústím tunelu do stanice. Volavka zabrala. Prostorem zahučely energo zbraně a tichý svist dezintegračního pole projel chodbou až k Harperovi. Ten stál mírně rozkročen a čekal. Před sebou roztočené transbolo, přesně vyplňující kruhový průřez chodby. Ničivé pole se od něj odrazilo jako od zrcadla a řítilo se zpět.

Gardar s kódovým značením B-52ʼs stačil jen kovbojsky zaklít „Damned…!“ a potom i on zmizel ve víru ničivých částic. V nitru Hvězdy byly veškeré částicové zbraně nastaveny na low-line, stejně tak i dezintegrátor byl nastaven pouze pro účely interního použití. Ničivé pole vstřebalo samo sebe.

To už do chodby vcházeli Du Pontové a sir Downey.

„Tady nebyla žádná jejich hlídka?“ rozhlížel se Bill udiveně po prázdné chodbě.

„Byla,“ lakonicky odvětil Joe a plácnutím levé dlaně do bicepsu pravé ruky naznačil, že nemá cenu zdržovat se vyprávěním hrdinských kousků. „Není.“

„Dobře. Jdeme tedy,“ odvětil Dlouhý bílý vlas.

A vydali se na pouť za Kuzněcowem.

Snad jen pro dodatečné historické studie je vhodné dodat, že s vypůjčeným dezintegrátorem a v kombinaci s transenergetickými boly průběh jejich cesty nebyl nějak výrazně narušen. Jednak takřka veškeré osazenstvo Stanice bylo nasazeno do vnějšího prostoru, a druhak, všichni čtyři strážci Galaxie postupovali vpřed urputně – a neobyčejně bezohledně.

„Jediný žijící na této stanici znamená pro Galaxii další léta bojů. A tisíce, statisíce mrtvých,“ poznamenal Long White Hair, když pustil transbolo do laboratoře ve Trojce. Když se bolo vrátilo, ještě do místnosti pro jistotu vystřílel zásobníky z obou jedenáctimilimetrových Dan Wessonů; což při dané ráži zmodernizovaných koltů a použitých univerzálních nábojích Luger X znamenalo v omezených rozměrech místnosti totéž, jako kobercový nálet delta bombardérů.

Při další přestřelce se dostali do nepříjemné situace. Patrick odnesl útok zkratovaného robota těžkým pohmožděním pravého ramene a paže. Tři metry vysokou stvůru, používanou jako stavební stroj se specializací svářeče a frézy, odrovnaly až implozivní střely z Old Bearhandovy henryovky Emmy. Zacílené postupně na oblast hlavy a trupu – nakonec si našly mozkové centrum v rozkroku dělnického robota.

Zacílené pozdě, ale přece.

Downey stačil Patricka odtáhnout před hroutící se mrmlající masou oceli a zpoza ležícího stroje vypálil naslepo obouruč zásobníky do řídícího prostoru Trojky. Hvízdající střely, odrážející se od kovových panelů, si vychutnaly své cíle. Do sténání raněných se ozval nesrozumitelný a tichý syčivý příkaz.

„To je Kuzněcow,“ poznal Bill.

„Jeane, zůstaň u kluka. My jdeme dál,“ obrátil se na Starého Medvěďáka Harper. Old Bearhand klečel u Patricka a stahoval mu ošklivou ránu obinadlem.

„Táto, běž s nima,“ potichu pronesl Patrick. „Prosím.“

Old Bearhand se napřímil. Pohlédl do očí svým přátelům. A poznal to. V očích se mu vedle slz zračilo i to starodávné old times, good times…

„Díky. Jak budu moct, vyrážím za vámi.“

Když se zase sklonil k synovi, ten s obličejem zkřiveným bolestí a s protestem v očích chraptivě pronesl:

„Táto, jdi. Jde o všechno.“

„Ty a máma jste moje všechno… Galaxie počká. A neboj se, že by táta z nějakýho boje couvnul.“

„Promiň. To jsem nechtěl říct.“

„Nech toho. Teď se musíme porvat s tou ránou. Potom s těmi ostatními. Zase na to budeme dva, Patricku. Jasný?“

„Jasný, táto… Jsem rád, že tě mám.“

Joe Harper a Long White Hair se vydali na další cestu. Cestou vymetli strážní stanoviště, kde si Harper půjčil ze skladu takovou malou, šikovnou bazuku.

„Že se s tím chceš tahat,“ poznamenal s úsměvem Bill.

„To jen tak, pro strýčka Příhodu. Člověk nikdy neví, co se hodí,“ odvětil Harper a hodil nový přírůstek přes rameno.

Kuzněcowa dohnali ve spojovacím tunelu mezi Dvojkou a Jedničkou. Hrabě stál u pancéřových dveří zády k nim a v šumění pracující hydrauliky nezaslechl jejich tiché kroky.

Harper ještě stačil položit bazuku tichounce na podlahu.

Prásk!

Střela z brynýrovaného jedenáctimilimetrového kanónu se hraběti zaryla těsně vedle hlavy. Ani se bleskově neotočil, ani bleskově nevypálil, ani bleskově nezareagoval – jak by se snad dalo očekávat.

Trhl sebou překvapením, ale ihned ztuhl – a na jeho úzkých zádech bylo vidět, že pomalu, zhluboka dýchá. Pravou rukou srazil páku nouzového otvírání dveří opět nahoru a mohutný pancíř se začal vysunovat ze stěny. Druhou rukou se opřel o stěnu a pokleslá hlava se pomaloučku, nechápavě kývala ze strany na stranu.

„Kolik je vás?“ zeptal se, stále zády k nim.

„Jsme dva.“

„Hmmm…,“ významně zamručel hrabě a pomalu se otočil.

Takhle proti sobě nestáli už roky.

A poprvé v historii vzájemných bojů a bitev měli převahu honáci. Dva stárnoucí muži, ale stále v plné síle, s tvářemi plnými odhodlání a s očima chladnýma jako břit gamebské útočné dýky.

Joe Harper měl na hlavě klasický 10X Beaver Stetson, kolem krku kostkovaný bavlněný šátek, rozepnutá tmavá košile z těžké vlny odhalovala mohutný hrudník a odřené džínsy byly dole zapnuty do vysokých jezdeckých komínů z brizoní kůže. Dlouhý bílý vlas byl oblečený do své kožené kazajky, pošité ručně vyšívanými symboly Ollahalů a bohatě zdobené třásněmi; hustými dlouhými vlasy rozpuštěnými na ramenou připomínal legendárního poručíka Williama Codyho, alias Buffala Billa. Kalhoty z jemně vydělané hověziny pískové barvy byly doplněny prošívanými koženými botami se zkosenými podpatky a stříbrnou conchou na svršku ze žraločí kůže.

Hrabě Kuzněcow na sobě měl dvouřadý, temně zelený oblek. Hedvábná košile byla doplněna bělostným náprsním kapesníčkem ze stejného materiálu a tenkou, černou vázankou. Špičaté boty Bata byly decentně zvýrazněny platinovými ozdobami a přírodním leskem krokodýlí kůže.

Ať bylo oblečení každého ze tří mužů sebevíce rozdílné, v jednom doplňku se shodovalo. Opasky se zbraněmi, i když jakkoli odlišné a přezky různě zdobené, chovaly ve svých pouzdrech po dvou dokonalých koltech.

Šest zbraní a tři muži.

„Kdo z vás se mi postaví v souboji? Muž proti muži?“

„Zase – muž proti muži? Kuzněcowe, vždyť jste nikdy takhle nebyl schopen bojovat. Ani nevíte, co to je: muž proti muži,“ podotkl Dlouhý bílý vlas.

„Já to vím moc dobře. Určité lépe než vy. Celou historii Přepravy totiž bojuji já sám – sám proti vám všem. A teď vás je zase o jednoho víc… To je osud.“

„Demagog jste dokonalý.“

„To není demagogie, to jsou počty, milý ne-příteli.“

„Hrabě, my jsme sem nepřišli řešit vaše problémy s matematikou. My jsme vás přišli zničit. Jako jsme už zlikvidovali většinu vašich jednotek i podstatnou část této stanice. Teď jste na řadě vy. Zvolte zbraně a jeden z nás vás vyřídí,“ ozval se Harper.

„Zbraně? Pche! Já nepotřebuji žádné zbraně,“ výsměšně se ozval Kuzněcow, teatrálně rozepnul přezku, pootočil se k ovládacímu panelu a prudce odhodil opasek s kolty.

„K zemi!“ zařval Bill.

Pozdě.

Hrabě dovedně zasáhl pouzdrem revolveru čtvercový spínač vnitřní obrany. Ze tří bodů na kruhových dveřích vytryskly rubínové paprsky. Harper stačil vymrštit transbolo, ale pravý paprsek mu ošklivě rozřízl bok. Bill ještě v letu tasil kolt a vypálil z něj parastřely, které dokázaly anihilovat energii nejbližšího paprsku. Jen dopadl na zem, okamžitě se odkulil přes bok z místa, kam hrabě pálil z malého čtyřraného Sharps derringera kulku za kulkou. Uchopil kolt i druhou rukou a se zbraní před sebou a s hlavou hraběte v mířidlech vypálil.

Ještě v okamžiku výstřelu byl udivený faktem, že hlava hraběte je k němu otočena týlem. Přece nemá kam utéct…

Kuzněcow věděl, že s derringerem nemá na dvacetiyardovou vzdálenost šanci. Doufal, že Downeyho zasáhne první dávkou střel, ale pokud se to nezdařilo, ať se už nezdaří nic.

Nikomu nic!

Vypálil jedinou ránu do ovládacího panelu. Na čtvercový spínač sytě žluté barvy. Destrukční systém spojovacích chodeb byl navržen pro případ velké havárie. Jediným mávnutím slapového proutku mohly přechodové tunely i běžné komunikace zmizet jako pára nad telecími jezery.

Střely vypálené z Downeyho kanónu, Dan Wessonu s nejdelší z vyměnitelných hlavní, už cestovaly k hlavě hraběte. Zbývalo jen nějakých pět yardů, tři yardy, pět stop…

Stěny spojovací chodby se rozpustily v neuvěřitelném žáru a několik palců od Kuzněcowovy hlavy se vypařily i smrtící, neomylně zamířené náboje.

Vše pohltilo peklo neustálé termojaderné reakce.

* * *

Dlouhý bílý vlas se chtěl zvednout, ale měl pocit, že se nachází v bazénu vířící žlutavé kapaliny. Jeho tělo se pomalu obrátilo na záda a rotace pokračovala. Rozmáchl rukama a několika pohyby, zažitými z bezpočtu hodin ve stavu beztíže, když mu občas nějaká galaktická potvora porouchala Mosquita a vyřadila generátor umělé gravitace, několika pohyby srovnal polohu a rozhlížel se.

Kuzněcow levitoval dvacet yardů od něj. Raněný Harper se vznášel na boku, svíral si otevřenou ránu, v druhé ruce držel v tomhle světě stejně nepotřebnou bazuku a obličej měl zkřivený bolestí a vztekem.

Zešílel jsem.

Jsem v nitru Hvězdy, jsem uprostřed miliónů vodíkových pum, jsem v kotli s teplotou patnácti miliónů stupňů. Ne… Ne, to není možné. Jsem mrtvý. A ten okamžik, kdy jsem zklamal, kdy jsem dovolil hraběti utéct před spravedlností, mne bude provázet věky věků. Čiré šílenství…

„Pane, souboj pokračuje, jak jsem si všiml. Věřím vám.“

„Ježku, kde jsi?“ ohlédl se Bill. A spatřil ho nad hlavou. Tam se v tenké monomolekulární slupce, vlnící se antislapovými vlnami, vznášel jejich Stroj. A vedle něj Grader.

„Ježku, proboha, Grader!“

„Grader na příjmu. Už vím, kdo jsem, pane. Nejsem Přízrak. Jsem nejlepší Stroj Jamese G. Coopera. Jsem Stroj Hvězdných honáků.“

„Pane, upravuji gravitaci koridoru na nula devět standardu.“

Bill pomalu klesl na dno tunelu a postavil se. Už se ani nedivil. Bylo toho všeho moc.

„Tak, a teď mi řekni, ty nesmrtelnej kovboji,“ užasle, ale stále s tou lehkou arogancí v hlase se Kuzněcow optal, „jak se tady budeme bít. Jak se dá bojovat v epicentru vodíkové pumy. Noži? Nebo budeme střílet olůvka? A ještě mi prozraď, jak mě odsoudíš, jaký tribunál posoudí regulérnost tvého rozhodnutí?“

Dlouhý bílý vlas už ignoroval skutečnost, že v tomto prostředí mohou komunikovat. Pochopil, že Stroje honáků, které i on sám kdysi sestavoval a později rozebíral na jednotlivé, životaschopné komponenty, že tyto bájné Stroje odpovídají tomu, co už kdysi, kromě spisovatelů science fiction, jednoznačně určil otec kybernetiky Wiener a zakladatel psychokinetiky Cooper. Strojový život vnímající, učenlivý a rozvíjející sebe sama.

Plnohodnotná umělá inteligence jim tedy nyní umožnila dokončit Souboj… Aniž by vážněji zasáhla.

Tento Souboj musí vybojovat sami lidé!

„Hrabě, ten vámi vzývaný tribunál je všude kolem nás. Náš duel bude sekundovat sama Hvězda. Jako svědky si můžete zvolit svůj bývalý Přízrak a našeho Ježka, anebo Joe Harpera. Ten je v tomto případě nade vše povolaný. A protože jste se mě optal na druh soubojových zbraní, zde je má odpověď.“

Dlouhý bílý vlas vyňal z levého pouzdra kolt a rozmáchlým pohybem ho hodil k nohám hraběte.

„Zkontrolujte zásobník. Je plný.“

„Ano. Je plný.“

„Zkontrolujte kohoutek a vůli spouště. Je to dost citlivé.“

Hrabě si pohrál se zbraní.

„V pořádku.“

„Jsou tam Wildcaty, šest kusů. Každý má zvlášť upravenou kulku. Všechny jsou to opravdu poctivé divoké kočky.“

„Znám je dobře.“

„A nyní – stejně jako nemůžeme existovat uprostřed hvězdy bez silných ochranných bariér – a existujeme, stejně tak teď vyřídíme náš souboj. Ignorujme skutečnost, že v tomhle žáru by se zbraně i náboje měly vypařit v milióntině vteřiny.“

Kuzněcow pohlédl na zbraň. Kohoutek byl natažený. Úderník připravený. Střela se chvěla nedočkavostí.

Kolem zuřilo peklo, které od nich bylo izolováno tak dokonale, že z něho všichni vnímali jen neurčité rozplizlé obrazce ve spektru od jasně bílé přes žlutou a oranžovou až k temně rudé. Hukot jaderných reakcí vypadal jako zurčení vzdáleného splavu.

Ježek s Graderem odvedli dokonalou práci.

Oba muži zaujali soubojové postavení. Bill udiveně dupl botama do zuřících plamenů Hvězdy. Stál opravdu na pevné zemi.

„Williame, než to zmáčkneme, chci vám říct, že jste byl vždycky dobrý protivník. Jenom chci upozornit, že z tohohle nevyjde nikdo živý. Myslím tím nikdo živý v téhle bitvě, ani tam venku, nad Lake, ani samotná planeta Lake…“

„Chcete tím naznačit, že jste si zaplatil GALAarmy a ta provede počisťovací akci? Nebo budeme všichni odsouzeni jako velezrádci? To by odpovídalo vašemu svéráznému pojetí fair play.“

„Ne. Nic takového, jenom vám oznamuji, že jestli se mi cokoliv stane…“

Downey měl ruce volně spuštěné podél těla, když Kuzněcow poprvé stiskl spoušť.

Nikdo pouhým okem nemohl zaregistrovat pohyb, jakým Bill tasil kolt. Ještě než stačil Kuzněcow stisknout spoušť podruhé, z kanónu Downeyho hřměla jedna rána za druhou. Ani hrabě však nelenil. Salvy střel duněly snad hlasitěji než plná boční salva z Trismarcku.

…

TICHO.

Neuvěřitelné, ohlušující ticho.

Jen průsvitné cáry spáleného střelného prachu vůkol.

Dlouhý bílý vlas konečně upustil kolt a poklesl v kolenou. Pravou rukou sevřel prostřelenou paži a nemyslel na kus masa, který mu visel z rozstřeleného stehna. Pohlédl před sebe.

Bože…

Takových let!

Desítky roků jednání, hledání, bojů – a najednou je konec.

Kuzněcow ležel na zádech s nepřirozeně prohnutou páteří a chvěl se jako v zimnici. Jedna ze střel zasáhla míchu, průstřelem krajinou břišní. Další rána mu z žeber vyrvala kus plic, třetí prolétla ramenem. Čtvrtá střela mu ustřelila levou ruku v lokti. A pátá, když už i Bill padal k zemi, mu lízla hlavu. Protože to byla zbroušená Wildcat, a ne klasický Luger, hraběti to urvalo kus lebky a obnažilo mozek v oblasti nad levým spánkem.

Georgij Kuzněcow ještě žil.

Bylo to podivuhodné.

Pahýlem ruky kýval na Billa, druhou si svíral prostřelené břicho, ze kterého vyhřezávaly vnitřnosti, a hlavou, tím děsivým zbytkem hlavy s jedním slepým, krví zalitým okem trhavě kýval vstříc plazícímu se honákovi.

„Poslouchejte, Bille,“ zachroptěl a z úst mu vychrstl další chuchvalec tmavé krve. „Můj boj skončil. Vy jste byli mí věční soupeři. Bez vás bych nebyl to, co jsem… Vy jste ze mne udělali člověka, jehož jméno bude věky kolovat po Galaxii. Budu známější než vy. Jako je slavnější Napoleon než Wellington… Jako Hitler než… Mockrát jsem chtěl být s vámi. Žít s vámi,“ hrabě už jenom šeptal mezi prudkými záchvaty kašle, kdy mu plíce zaplavovala krev z uštědřených ran. „Jenomže vy jste tak jiní. Tak hrozně jiní. Třeba lepší. Možná lepší…“

Dlouhý bílý vlas seděl u umírajícího a hleděl na něj, a v očích se mu zračila stejná beznaděj, pocit zmaru a vlastní prohry… Ne, nebyl to další nepřítel. Jeho srdce už nedokázalo zásobovat porušený oběh. Ozvalo se tou hrozně známou bolestí. Pálí. William se rozhodl. Stiskl pojistku na krku a jeho tolik zkoušená pumpa dostala po všech těch ranách vítanou posilu v parabiologickém náhradníkovi. Poprvé. Kolikrát se tomu ubránil, kolikrát to překonal indiánskými léky. Až teď… Přechod od vlastního srdce k umělému byl provázen další bolestí, kromě již uštědřených ran.

William měl rty sevřené bolestí, bolest už otupěla jeho smysly – a upřeně hleděl na úhlavního nepřítele. Sám měl někdy pocit, že by s tímhle člověkem honáci dokázali mnohem více. Že by celá Galaktická Unie dokázala mnohem více, kdyby… Kdyby nestál na opačné straně. Kdyby nebyl tak jiný. Tak úplně jiný.

Třeba mohl být lepší? Možná…

Ne, to by nedokázal.

„Poslouchej, honáku. Za půl hodiny tahle hvězda exploduje… Pohltí celou soustavu. Všechny bojující jednotky. Celou Jezerní planetu… Možná se zachrání krávy, ale to už bude věc Ratmana, jak je využije. Vidíš ho? Vidíš?! Nezklamal…! Bude to dobrý pán Galaxie. I když trochu podlý,“ chrchlavě se zasmál hrabě, z úst se mu vyvalila krev a vztyčeným pahýlem ruky ukázal za Billova záda…

Ještě se mu objevil zlověstný záblesk v očích a…

… a během krátkých, rychlých křečí tiše skonal.

William se otočil právě včas, aby spatřil řítící se kapitánský modul Trismarcku. Viděl, jak se Ježek marně snaží zastavit postupující masív hmoty, viděl, jak Grader s obtížemi drží antislapové ochranné pole proti vražednému vlivu Hvězdy; viděl, jak nezadržitelně se blíží mnohatunový válečný stroj. Stroj použitelný pouze pro jednu osobu.

Pro jednu krysu.

Ratman prolétl ochranným polem do koridoru. Dlouhý bílý vlas si spočítal, že nemá naději. V hlavni měl sice ještě jeden jediný náboj, ale byl to klasický speciál Wildcat, který modulu možná odprýskne lak. A transbolo už nestačí vrhnout. Ale…

„Ty kojote. Neboj, vezmu tě s sebou,“ zašeptal raněný a vyčerpaný honák a roztočil transbolo. Věděl, že ho ta obrovská blížící se hromada polirunu a energetických generátorů na svém těle vynese z ochranného tunelu do pekelného žáru okolního prostředí. Ale Ratman, ten paranoik s vyceněnými zuby a vytřeštěným, horečnatým pohledem, bude mrtev ještě dříve.

Bhhhrouuum!!!

Prostorem zahřmělo.

Hlavice odpálená z Harperovy bazuky srazila dráhu letu kapitánského modulu o pět, šest úhlových stupňů, což při zbývajících sto yardech letu znamenalo, že minul Billa o dobrých dvanáct yardů. Střela zasáhla kabinu a výbuch prorazil postranní okno. Ratman zasažen nebyl, protože násobné havarijní funkce modulu zatáhly okna mlhovinou stále se zesilujícího ochranného pole. Než vylétne modul ven, do žáru Hvězdy, bude kabina zase v pořádku.

A Ratman se vrátí…!

Modul prolétal vedle zpola klečícího Downeyho.

Ten neváhal.

Transbolo nechal transbolem. Oběma rukama svíral stříbřitě se lesknoucího Dan Wessona, nádhernou repliku s dlouhou hlavní. Prostřelená levá paže ho nesnesitelně pálila, ignoroval i hustý pramen krve, tryskající z rány na boku.

Věděl, že má v hlavni jediný náboj. Ten šestý.

Prásk!

Poslední výstřel…

… zaduněl koridorem Hvězdy.

Střela prolétla ještě nezformovanou ochrannou clonou pilotní kabiny a zasáhla Ratmana do hlavy. Děsivý účinek upraveného Wildcatu nebyl vidět, protože kapitánský modul s krví potřísněnými okny se neovladatelně řítil k druhému konci tunelu, kde prorazil ochranné monomolekulární pole a zmizel v jaderném pekle hvězdy.

Dlouhý bílý vlas se zvolna, opatrně – bolest byla stále větší – otočil na Joe Harpera. Ten ležel na břiše, na pravém rameni ještě doutnající hlaveň hazuky, prst pravé ruky křečovitě přilepený na stále stisknuté spoušti.

Bill zvedl hlaveň k ústům a tím starodávným, tisíckrát provedeným, zfilmovaným i zparodovaným gestem vyfoukl z hlavně kouř.

„Dobrá práce, Joe.“

„Díky. Tys to taky nebouch nejhůř.“

„Prej máme tak akorát čas na doutník – a celá tahle soustava jde do hajzlu.“

„Slyšel jsem už. Máš nějaký návrh?“

„Jo. Mizíme.“

„Úplně?“

„Jo… Ježku, okamžitě kontaktuj přes mayday všechno, co je v tomhle sektoru. Krávy, telata, oře.“

„Bille, myslím, že ti rozumím. To bude sakra Velká Věc.“

„To bude Největší Věc, Joe.“

„Gradere, zbývá…?“

„První fáze potvrzena. Hvězda začíná explodovat.“

Kolem stanice se začaly roztahovat fialově zářící závěsy. Ježek i Srovnávač už byli uvnitř pole, které vytvořili.

„Ježku, reakce?“

„Stupňují se. Za třicet sekund se zažíhá další fáze štěpení.“

„Kolik je reálného času?“

„Pětadvacet minut…“

„Kontaktujte Medvěďáka s klukem. Že je bereme na flám. Na hvězdný flám,“ pronesl Bill. „Na závěr bude ohňostroj. Jako po pořádným rodeu,“ pronesl ještě – a když si uvědomil, co je čeká a co zachrání, usmál se. Pohlédl na Joea. Dva staří přátelé na sebe mrkli, a přes všechna zranění se rozesmáli.

Bylo to neuvěřitelné. Nádherné.

V nitru explodujícího žlutého trpaslíka se stoupající teplotou po miliónech stupních se s bolestivými křečemi řehtali dva staří kovbojové – zbrocení krví, znavení bojem a vyčerpaní neustálým bojovým nasazením – dva ze starý, hvězdný tlupy The Big Five se šťastně, bláznivě smáli.

* * *

Hvězda explodovala přesně dle propočtů.

Celou soustavu pohltila všespalující záře…

Kapitola XI.

Star Cowboys: Nová generace

„Tu kávu s cukrem?“

„Ne, děkuji, paní Murielle.“

Šálek vonícího turka položila paní domu před Williama Downeyho. Ten si stále nemohl zvyknout na to, že sedí u hřejivého krbu s praskajícími smrkovými poleny, že na sobě má zase svou koženou vestu, a že je vůbec mezi svými. Ty dvě rány od Kuzněcowa mu, včetně ošklivě potrhaných střev a kusu žaludku, spravovali na Zemi, v proslulé chicagské nemocnici, skoro měsíc.

Ještě, že poslední týden je dali dohromady na pokoj s Harperem. Alespoň mohli celé dny a noci mluvit a mluvit, chodit potají bafat na terasu pokoje a típat nedopalky do písku keramických květináčů s palmami a kaktusy.

Když byli už na farmě u Saint Louis a po dvou dnech pro ně přilétl Old Bearhand s Ježkem, tušili, že se vše zase vrátí do starých dobrých kolejí.

Old Bearhand s nimi nejprve oblétl jejich domovy. Joe Harper s sebou vzal z planety Fountain svou ženu; zbylé děti hlídala Hornerovic rodina. Dlouhý bílý vlas pozdravil na planetě Shell své věrné Ollahaly a prošel se opuštěným srubem na kraji Modrého kaňonu. Poté prolétli obnoveným kaňonem Vajec, oslnivým přeletem pozdravili zbrojaře od Dan Wessona – a pak už nabrali kurs na Lake.

Cestou ještě jednou vystoupili z hyperprostoru.

V sektoru bývalé Hvězdy, zaplněném rudým obrem, dosahujícím až k orbitu Jezerní planety, byl umístěn radiomaják s prostým nápisem na zlatém plášti:

Takový skutečně byl – a tak skutečně žil

Plný odhodlání, víry a sil

A tak také zemřel…

Náš Seal.

Mužské slzy skanuly po tvářích. Farmář Westley si už v tomto světě nezapálí krbovou sirkou své oblíbené camelky. Ale jeho jméno, jeho rod bude v synovi Brianovi pokračovat dál.

A všichni honáci a farmáři budou pokračovat v jeho práci.

Potom byl čas přistát na Jezírku. Z povrchu planety bylo vidět malé vzdálené Slunce, ale celá byla ohřívána a osvětlena stejně intenzívně jako Země – díky velkoplošným orbitálním zrcadlovkám, jak sluneční elektrárny Le Soleil Voyage nazvali obyvatelé jezerní planety ten den, kdy se objevily nad jejich hlavami.

„Konec okružní jízdy, panstvo,“ ohlásil jim dnes ráno Old Bearhand, když vystoupili z Ježka na žloutnoucí trávník. Mýtina pod srubem už byla zpola pokrytá padajícím listím a v chladném svěžím vzduchu byl cítit příchod zimy.

Příchod vánočních svátků a Nového roku.

Byla to pravda, s tou okružní jízdou. Zatímco v minulých dnech křižovali celou Galaxií, teď byli od Země, odkud je Medvěďák vyzvedl ze špitálu, vzdáleni necelých sto dvacet miliónů mil; tedy jeden malinký telecí hyperskok.

Všichni nyní seděli v přízemí horského srubu. Na terase rozpačitě chlemtali krupičnou kaši DuPontovic medvědi, v dáli vyl na umělý měsíc zmatený vlk, a hvězdné nebe… to bylo úplně jiné.

Místní obyvatele i zvířata to mátlo. Bude trvat celé dlouhé generace, než si zvyknou na novou orientaci podle hvězd – a podle nové, legendární Hvězdy. Ale to už budou zcela nové generace, jež budou žít, jako jeden z mála vyvolených galaktických rodů, v samotné kolébce lidstva, v místě vzniku Galaktické Unie, tehdy ještě nazývané Sluneční. Tak blízko Země.

* * *

Místnost byla zcela zaplněná. Na schodech do podkroví seděli tři z „nezávislých letců“, kteří tak rozhodujícím způsobem vstoupili do legendární bitvy o Galaxii. S nimi diskutoval honák Jean Campanello. U oken na terasu, u podlouhlého stolu přetíženého nezdravými lahůdkami, vedli občas hlasitější hovory staří honáci s nadupanými kybernátory. Bylo půvabné sledovat, jak se dvě generace, dva zcela odlišné přístupy k životu, dvě rozdílné filozofie i zcela odlišní lidé, snaží dohodnout na tom, co společně zachránili – a vybudovali. Protože kombinace odvěkých zkušeností kovbojů i hvězdných honáků a pouze několik desetiletí staré umění kybernátorů, zdůrazněné nezvyklými bojovými i informačními prostředky obou komunit, dokázalo porazit nejen všemocnou a neustále se obnovující hydru v čele s hrabětem Kuzněcowem, ale po konečném vítězství se zdařilo změnit i obsazení zpupného a nespolehlivého Parlamentu.

A to byla zásluha i Joanny Hi-Oll a všech kolegů z branže. Sedmá velmoc, ta nezávislá část, rozpoutala kampaň takového rozsahu, že i sám Císař, neprodyšně obklopen osobními poradci, musel prohlédnout skrze ulitu jejich vnímání světa a mimořádně, do nejbližších voleb, kooptoval poslance z jednotlivých gubernií a sektorů namísto těch, kteří už podruhé během pár let zklamali.

Galaktická Unie se měnila.

I Galaxie jako taková.

Jenom honáci zůstali stejní.

Klobouky, revolvery, džínsy, vlněné košile, barevné šátky kolem krku, lasa, občas i oholené tváře – a poctivé oči.

Dlouhý bílý vlas se díval na Joannu Hi-Oll, která se díky společné akci se Sarah a nezávislými letci stala přirozenou členkou společenství honáků. Ne, nikdo jí to nemusel oznamovat, ani nemusela projít nějakým mystickým rituálem. Prostě ten fakt, že ji pozvali na tento večírek, sám o sobě stačil.

Starý lovec se potichu usmál. Viděl totiž, jak neodvratně k sobě spějí pohledy proslulé novinářky a Jeana Campanella. Zahlédl i manžele Westleyovy, Briana a jeho neméně statečnou ženu Sarah, slavnou dceru slavného otce. A když viděl, jak se mladý Du Pont má k továrníkovic dceři Rosemarie, otočil se na své sousedy, Joe Harpera a Old Bearhanda, a s tím nostalgickým, ale zároveň tónem plným naděje pronesl:

„Není to krása?“

Všichni tři bezděky pokývali hlavami, Old Bearhand vypustil z úst obláček kouře a Harper senior si lokl Jima Beama, zředěného velkými kostkami ledu.

Z rozjímání je vyrušil Harper junior. Před chvílí naslouchal úvahám kybernátorů o momentu, kdy někdo poprvé určil pravou totožnost José Del Passadeny. Oproti názoru, že to bylo ve chvíli, kdy na TGM Joanna Hi-Oll dokázala na případě zavražděného chirurga Grinnela a na nezvratných důkazech z chirurgických laboratoří NEWMAN Corp., se kybernátoři snažili moment odhalení posunout do doby dřívější, nejméně od druhého následujícího článku v Best Magazine Womenest, kdy se už na základě analýzy mesticových básní dala určit první stopa.

„Táto, jak vůbec Kuzněcow přežil tu explozi záchranného modulu po bitvě na Shell?“

Joanna zaslechla otázku a okamžitě se k ní připojila: „To je jedna z věcí, na které masmédia nemají jednotný názor. A čeká se vlastně na oficiální stanovisko vás, honáků.“

„S Kuzněcowem to nebylo nikdy jednoznačné… Ani jeho smrt po bitvě u Skořápky nebyla uspokojivě vysvětlena,“ zadumaně pronesl Downey. „Jeho psychoanalytici po analýze všech záznamů sebevraždu vyloučili. Hrabě byl abnormálně silná osobnost a sebevraždu, kterou by nic nedokázal, by nespáchal. Druhá, pravděpodobnější varianta osvětlovala fakt, že modul, ve kterém se od farmářské lodě katapultoval, explodoval v těsné blízkosti Trismarcku. Podle ní Kuzněcow prostě nezvládl ovládání modulu a ten havaroval.“

Dlouhý bílý vlas se odmlčel.

Joe Harper na něj pohlédl – a pokračoval.

„To nás později, když jsme modulovali tyhle okamžiky, zarazilo. Kybernátoři vyhledali záznamy, podle nichž se hrabě v prapočátcích hyperprostorových letů zúčastnil zásadních pokusů v obřích laboratořích tehdejší První Národní, pozdějšího centra Společnosti. Vystupoval pod cizím jménem a s doporučením První Národní jako mladý nadějný stážista. V té době však už měl tři tituly a úspěšné absolvování Nového MITu.“

„Kuzněcow tedy mohl zvládnout řízení nouzového modulu lépe, než si byl kdokoliv ochoten připustit?“ zeptala se Joanna.

„Bohužel. A postupně, jak nepřímých důkazů přibývalo, se právě tohle stalo nejpravděpodobnější pracovní variantou jeho ‚smrti‘. Kuzněcow, a to vědí všichni, byl v Přepravě jednou z klíčových osobností, jakkoli zápornou roli hrál. Jediné, k čemu neměl přístup – a o tom jsme byli přesvědčeni – byla naše hypernautická technika.

Abych řekl pravdu, čekali jsme jeho návrat. Ale spíše stylem dnes už legendárního útěku z Blackgoldu. Tady nás Kuzněcow překvapil. Dokonale utajená operace, pevná struktura Společnosti v podzemí i v nejvyšších politických kruzích – a Grader…“

Sarah se připojila k Joanně:

„Takže hrabě během letu od farmářské k bitevní lodi stačil nastavit parametry vstupu do vyšší dimenze tak, že to vypadalo jako exploze modulu.“

„Ano,“ potvrdil jí to otec.

„A vy jste ho nemohli nějak vystopovat?“ zeptala se Joanna, upřímně zakroutila hlavou a pohodila lesknoucími se vlasy.

Jean Campanello si přisedl s úsměvným dovolením vedle ní a vysvětlil jí to:

„To není možné, Joanno. Můžeme sledovat v hyperprostoru záměrně ponechané stopy. Ty třeba nechávají krávy pro svá telata. My takhle značkujeme nejpoužívanější traily. Ale kdo chce, tak mimo náš vesmír zmizí dokonale, jako zrnko písku v pouštích Arrakisu.“

„Proto, moje milá,“ doplnil mladého letce Dlouhý bílý vlas, „se honákem nemůže stát každý. A proto je dynastie honáků, potažmo farmářů, velice přísně vedené společenství. Ačkoliv to podle některých našich zvyků, oblečení nebo chování zrovna nevypadá. Ale sám předchůdce dnešního Vládce, císař Rodriguez, pochopil nebezpečí plynoucí z případného zneužití už jenom jediného Stroje. A to jich tehdy bylo pět. Každý z nás, z původní pětky, měl jeden Stroj. A císařským dekretem z roku Psa ‚O zřízení a vedení hyperprostorové galaktické Přepravy‘ určil vlastně tehdejší vlastníky Strojů jako základ současné dynastie.“

„A Společnost vznikla v okamžiku, kdy honáci jedinkráte nedodrželi termín. Kvůli záchraně hroutícího se hvězdného výtahu mezi dvouplanetou Mirror nasadili krávy z běžné Přepravy; ty kusy, které se právě nacházely z hlediska hlavních trailů nejblíže místa katastrofy. A tři Centrální hvězdy, zejména jejich rezidenční oblasti a sídlo Parlamentu, musely čekat na pravidelný přísun čerstvých potravin z galaktických zahrad Ursa Minor. Toho využil léta připravený Kuzněcow a První Národní. Stačilo jediné mimořádné zasedání…“ připomněl ne zcela vyjasněnou kapitolu v historii Přepravy Jean a s hořkým úsměvem se napil Beama.

Brian přiložil do krbu tři prosmolená, rozštípaná polena. Oheň se chtivě vrhl na nová sousta. Do praskání planoucího dřeva se ozval zase ten příjemný, trochu zastřený hlas.

„Jak to bylo s Graderem? A vůbec, jak to bylo se Superstroji, které stály na začátku Přepravy? Proč jste je zničili? A jak jste je zničili, když se Kuzněcow prolétal Galaxií ve Stroji samotného Coopera?“ nechala se profesionálně unést Joanna a vystupovala jako dotěrná a holou pravdu dolující novinářka.

Joe Harper senior jenom pokýval hlavou a po chvíli začal:

„Příliš mnoho otázek, děvče… Likvidace Strojů je dodnes nedořešeným a – jak všichni mohli bohužel i zažít – dosud neuzavřeným problémem v naší vlastní historii. Pro orientaci, těch pět Strojů byl Cooperův Grader a Bearhandův Hedgehog – tyhle dva dnes všichni znají. Potom to byl Williamův Mosquito, z jehož centrální jednotky vznikl legendami opředený Pán much. Já jsem měl Orient Express. Z něj jsme použili řídící části na výrobu prvních hypernautických ořů. A nakonec Popcorn Seala Westleyho. Ten byl zase základní stavební jednotkou farmářské lodě, která byla zničena při opravě kaňonu Vajec.

A proč došlo k rozhodnutí nepoužívat a zároveň zabránit zneužití těch dokonalých Strojů – to myslím bylo dostatečně vysvětleno v kasovním trháku Downey – The Destroyer.“

„Ehm,“ ozval se s nevolí Dlouhý bílý vlas. „Abych zdůraznil, ten film měl se skutečností pramálo společného.“

„Bille, na tom nic nemění fakt, že při svém využití černé díry jsi omylem zlikvidoval orbit s tlupou gangsterů nejhoršího ražení. Pak jsme se na tvůj popud všichni sešli a se samotným císařem Rodriguezem jsme se dohodli na krocích, které měly zabránit tomu, co ty jsi učinil nevědomky – aby to někdo jiný neudělal záměrně. A mimochodem, stejně jsi v tom nevinně.“

Dlouhý bílý vlas si poposedl na kraj židle a lehce třesoucí se rukou si dolil dvanáctiletou grantsku ze sklepů továrníka Heinusse. Všichni, kdo o této neblahé epizodě Downeyho života znali více, věděli, že tím se on sám trápí – a bude trápit celý život. Old Bearhand šedivého lovce lehce a mlčky plácl po rameni.

Joe Harper ťukl svou skleničkou k Billově na stolku: „Vždyť to bylo nejlepší, co jsme mohli udělat. Vážně, Bille, tvůj nápad transformovat původně vyloženě lovecké a vlastně bitevní stroje na techniku obecně využitelnou ku prospěchu lidstva a Galaxie – to byl nápad, který se rodí jednou za století. A sami jsme viděli, co znamená jediný Stroj v rukou jediného člověka.“

„Dobře,“ kývla Joanna. „Proč jste transformovali Stroje a kam se poděly, to chápu. Kde ale vzal Kuzněcow Srovnávače?“

Old Bearhand se rozpačitě podrbal tlapou nad pravým spánkem a podíval se na své dva kolegy. Ti jenom kývli.

„Ono je to se Srovnávačem podobné jako s Ježkem. Zatímco se ze tří strojů stala farmářská loď, Pán much a hypernautičtí oři, my s Cooperem jsme vnitřně a hluboce nesouhlasili s myšlenkou likvidace strojů – jinak jsme to my dva nenazývali. Ale protože jsme se podřídili přání tří našich přátel, nepočítaje k tomu hlas samotného císaře, Stroje jsme ukryli a zároveň technicky sabotovali tak, aby je nemohl použít nikdo kromě nás dvou. A ty Stroje jsme ponechali oba dva proto, že James ve shodě s psychokinetikou tvrdil, že pokud by se snad někdy jeden ze Strojů ocitl v rukou nepovolaných, může druhý Stroj zasáhnout. Jako jediný rovný s rovným.“

Bylo to tak. Geniální filozof a honák James G. Cooper i posmrtně, díky své psychokinetice, nechtě stanovil dějiny bojů a válek neomylně, jako to činil matematik Seldon se svou psychohistorií.

„A to, jak Kuzněcow objevil a ovládl Grader, to druhé zdůrazňuji zvláště,“ pozvedl Old Bearhand obočí, „to můžeme určit přesněji, než v případě jeho první, neuskutečněné smrti. Pomohla nám Černá skříňka jeho Stroje…“

A následující vyprávění postupně zaujalo všechny v rozlehlé místnosti do té míry, že se rozhostilo ticho, v němž když si někdo připálil doutník nebo lulku, znělo to jako pokusný chemonový výbuch na rajských atolech Epsilon Indi.

* * *

Cooper ukryl svůj Stroj dokonale.

Umístil jej na nehmotném pulsujícím mostě svítící parahmoty mezi galaxií NGC 4319 s rudým posuvem 1200 mil za sekundu a kvazarem Markian, jehož rudý posuv – a z toho plynoucí nezvykle mohutný spád slapových sil – je výrazně odlišný: celých čtrnáct tisíc mil za sekundu. Do tohoto prostředí, kde se i samotní honáci pohybují velmi nejistě, Cooper umístil Srovnávač. V obyčejném oři díky předešlé přípravě tunelů a energetických zásobníků bezpečně doskákal zpět do domovské Galaxie.

Když se poté objevil ve Whiskey Baru na farmářské lodi, sebevědomě prohlásil: „Tajemství Graderu si beru s sebou do hrobu. Nikdo nikdy se k němu nedostane – a kdyby snad podle psychokinetického vzorce nepravěpodobnosti ano, vůbec ho nepoužije.“

To byla jeho první a poslední mýlka.

Půl relativního roku potom skonal při zdánlivě běžné havárii. Medvědi narušili stěnu trailu – a Cooper se pohyboval v témž sektoru a nabídl svou pomoc. Doprovodní oři se zdrželi s nemocnou krávou o několik délek. Havarijní služba zasahovala o pouhých dvacet parseků dále. Centrální jednotka Bejbyho už tehdy stanovila pravděpodobnost spojení tolika různých okolností řádově patnáctimístným číslem.

O smrti Jamese G. Coopera možná dodnes kolují mystické domněnky. Ale všem je společná červená nit, která se jimi pověstně táhne. Na jeho vraždě se podílela tehdy už mocná Společnost – a její nekompromisní a všeho schopný šéf, pro veřejnost sympatický muž ve středních letech, pozemský šlechtic z oblasti západní Asie, Jeho Výsost hrabě Georgij Kuzněcow.

První na místě havárie byl kupodivu klasický fotonový letoun Redheat 21 se znakem Společnosti. A mrtvého – nebo ještě živého – Jamese, to se už nikdo nedozví, převzal na nákladní palubu i s jeho ořem pilot, a jak se ukázalo během soudního přelíčení v té věci, i specialista na zvláštní úkoly, Lee Harvey Moswald.

Objev a zneužití Stroje Jamese G. Coopera potvrzují hypotézu, která je mezi honáky uznávána jako holá skutečnost. Cooper byl zcela účelově zavražděn. Z jeho umírajícího mozku už při tehdejším stavu techniky bylo možné pomocí telepatů, známých jako scanneři, zkopírovat některé pevně zafixované, rutinní myšlenkové pochody a na základě složitých matematických operací stanovit jejich pravý podklad. Tak bylo možné definovat stálé traily, postup honáků při vstupu do obřích tunelů a další speciality.

Mozkové scannování bylo už mnohem dříve zařazeno na seznam Zakázaných technologií, paradoxně založený nikoli vědcem, ale publicistou a romanopiscem. Tím, který se mimo jiné proslavil už zmíněnou reportáží Krvavý mrak, předcházející akci Greenwall, bakalářem Andy Jeffem. Teprve později se tento seznam stal předmětem odborných konferencí a auditorií. Až se definitivně přenesl do rozsáhlých vědeckých a psychoanalytických rozborů každého objevu, který se byť jen mihl patentovými úřady nebo proslul neoficiálně, ale o to hrůzněji.

Například GALA Nostra vlastnila celé laboratoře na vynalézání a „ladění“ takovýchto technologií. Měla vycvičené týmy drobných špiónů i komplexní štáby zpravodajských služeb, jež monitorovaly sebemenší objevy a vynálezy, a to třeba i na základě informací bulvárního tisku třetí ligy.

Ale to je už jiná kapitola…

Jisté bylo, že Kuzněcow získal přesné údaje o umístění Stroje. Proto v bitvě o planetu Shell tolik bojoval o farmářskou loď. Ta jediná byla schopná doletět ke vzdálené galaxii bez náročnějších příprav. Ale to se mu nezdařilo.

Podařilo se mu to však po dlouhých měsících jinak. Jako José Del Passadena mohl oficiálně a neomezeně cestovat po celé Galaxii i jejím okolí. K soukromým cestám jinými dimenzemi zase používal utajený modul farmářské lodi. Ano, ten hyperstroj, o kterém se všichni domnívali, že v něm zahynul nad planetou Shell.

Na základě informací z Cooperova mozku při svých výletech nenápadně připravoval zásobníky energií, mapoval použitelné černé díry a značkoval absorbční silové čáry, po nichž mohl klouzat mezi vesmíry podstatně rychleji, než v trailech používaných rutinní Přepravou.

K ovládnutí Graderu stačilo už jen pár maličkostí, vzorek Cooperovy tkáně, krve i oční duhovky, klasické otisky prstů, používané stále už od konce XIX. století, a navíc heslo, které scanneři zdlouhavě lovili – a ulovili – v hlubinách honákova mozku.

Kdyby jen jediná indicie nesouhlasila, Grader by s vetřelcem provedl krátký proces. Ale Kuzněcow byl perfekcionista. Hnidopich – tak by ho označila něžnější část lidstva. Každopádně dokázal nemožné: objevil a ovládl Grader.

A nechybělo mnoho – a ovládl celou Galaxii.

„… tak to je asi vše,“ uzavřel svůj přípodotek Old Bearhand a uřízl si bowiákem pořádný kus jelení kýty.

„Zbývá budování hvězdných center…,“ nedořekla Joanna.

„Grader byl Stroj Coopera. Ten uměl vše.“

„A likvidace hvězd?“

„Grader.“

„A závěr souboje nad Jezírkem?“ provokativně se usmála dvakrát odbytá Joanna. Věděla, že je mezi svými – a ctila meze, jaké si může dovolit. Stejně dobře tušila, že tato reportáž vejde nejen do dějin publicistiky a beletrie.

„Ten byl vskutku mimořádný,“ pokýval hlavou Dlouhý bílý vlas. „A proto, než se o něm dozvím ze všech těch holo a trideo záznamů, z paměťových krystalů a já nevím čeho, rád bych si tady a teď poslechl vyprávění přímých účastníků.“

Po těch slovech nastalo rozpačité ticho. Protože kdo by se odvážil v přítomnosti tří z Velké pětky hovořit o tak podružných věcech, jako byly souboje stíhacích letounů s bitevní lodí, průlety minových a slapových polí nebo likvidace zuřících Gardarů.

„Já jsem to myslel vážně. Dobře si uvědomuji, že náš souboj uvnitř Hvězdy by nebyl vítězný, pokud by ve vnějším prostoru bitva dopadla jinak. Briane,“ obrátil se šedovlasý muž na syna svého přítele, „jak jste zdolali Trismarck a medvědy?“

Na přímo položenou otázku by bylo vyloženě neslušné neodpovědět. Brian Westley se rozhlédl po okolo sedících, lokl si Pilsneru, olízl rty, odložil plechovku a začal:

„Nejdřív se zmíním o tom, na co se mě už ptalo několik přátel – tak abych to nemusel opakovat znova. Myslím si totiž, že to není až tak výjimečná událost. Jedná se o můj malý příběh, kdy jsem zmizel s Little Jane. Řečeno filozoficky: ocitli jsme v Opravdovém Nebytí. Je těžké to popisovat tady, v reálu, kdy člověk cítí pevnou půdu pod nohama a nad hlavou mu září nebe plné hvězd. Kráva byla těžce raněná a můj oř dostal smrtelné zásahy. Díky kombinaci schopností krávy a oře…“

„A tvých ne, honáku?!“ optal se Harper.

„… díky příznivým okolnostem jsme se na čas ocitli v ultraslapovém pásu nedaleko kulové hvězdokupy M5 v Hadovi. Čas tam plynul odlišným koridorem, takže než jsem stačil vyléčit Jane a provést na stroji alespoň základní opravy, uběhly celé relativní měsíce. Ale při prvním výstupu do naší Galaxie jsem díky Bejbymu,“ Brian se letmo uklonil skupince kybernátorů, „byl okamžitě v obraze. A taky jsem začal jednat… Dobytí Trismarcku by ale spíše mohl popsat Jean, který na tom má s honáky i s nezávislými největší podíl,“ přenechal Brian slovo Campanellovi.

„Nechci tady zdržovat. Byla to vojenská rutina. Prostě jsme se prokousali až k srdci reaktoru – a potom jsme museli hrozně rychle zdrhat. Vzpomněl jsem si přitom na to, když jsem jako kluk poprvé viděl závěrečnou scénu originál Hvězdných válek… Bylo to úplně stejný.“

„To bylo fakt stručný,“ zhodnotila tento vstup Joanna a šibalsky mrkla na pilota. „Mohl bys být tiskový mluvčí honáků.“

Jean Campanello se podrbal na čele, pohlédl na novinářku, která pokládala na stůl sklenku šampaňského – a oba se na sebe usmáli. V tom úsměvu bylo vše. A nebylo to vůbec stručné…

„Kromě vojenské rutiny,“ vstoupil zase do hovoru Brian Westley, „kterou jsme si tak vyčerpávajícně vyslechli,“ rýpl si do přítele, „byl asi nejzajímavější moment, když Grader mizel ve Hvězdě. Stačil přitom záměrně rozvlnit interpole mezi vnějším světem a paraprostorem. Poslední parabolické zrcadlo Trismarcku, které jsme zlikvidovali až o několik sekund později, vytvořilo mesopole – pro medvědy jako stvořené. Ti se po něm řítili na Lake. Měli tam nejen tučná sousta – bezbranná telata v jezerech, ale i celé gravitační a magnetické pole planety. Po jejich návštěvě by život na Jezírku skončil rychleji, než támhle právě Kellner do sebe hodil svůj drink.

Tři z našich ořů přerušili medvědí stezku a postavili se do cesty těm hajzlíkům. Bylo to riskantní, proto jsme průběžně vymýšleli další možnosti, jak ty bestie zastavit.“

„Nezapomeň dodat, že jsi byl jeden z těch tří,“ jenom poznamenal kapitán Joseph Nowak z nezávislých.

„O tom, že jsem tam…, o tom nechci mluvit,“ zakoktal se Brian a vzápětí pokračoval. „Ve Hvězdě však zmizel Ježek. Tak jsme se medvědům mohli postavit jenom v oslabených ořích. Všichni si nachystali lasa a rozestavili se v kruhu kolem nás. Medvědi se srážkou s námi zdrželi, a to stačilo, aby je ostatní případně stáhli lasy do naší dimenze. Gardaři i bojové letky Společnosti nás nenechali chvíli v klidu. Ještě jednou díky nezávislým, kteří konali pravé zázraky… Celá strategie závisela na tom, kolik energie se podaří soustředit na jednotný tah las. A to byl největší problém.“

„A co krávy? Přece tam měly telata?“

„Přesně na tohle jsme celou dobu mysleli. Krávy však mají své Desatero, které jsme jim vštípili my. Jedná se o jakousi obdobu robotických zákonů. Krávy mohou zasáhnout do záležitostí jiných bytostí pouze v případě přímého ohrožení života vlastního rodu. Tím chráníme nejen každou planetu, ale i hvězdy a vlastně celou Galaxii. Protože pokud by někdo použil krávu jako zbraň, nevím, opravdu nevím, co by se dělo.

Z hlediska těch ohromných bytostí šlo o jakési škádlení dvou mravenišť, spíše pár mravenců z těch dvou mravenišť. Přítomnost medvědů je sice zneklidnila, ale medvědi jsou součástí jejich života snad už od Velkého třesku. Už si našly způsob, jak je odrazit. A tady ještě stále měly – z hlediska jejich času – dostatečnou rezervu pro případný zásah.

Jenomže tu rezervu jsme už neměli my…

A z nouze vznikla improvizace, kterou stačil někdo už nazvat ‚geniální plán‘. To nebyla genialita. To byla jediná možnost, která se sama nabídla. Energie jsme měli málo. Oři nebyli díky zběsilé bitvě schopni zaujmout pevná postavení pro vrhání las. Dohodli jsme se, že se soustředíme na jediného medvěda, svážeme ho lasy – a přitáhneme ho k nejbližšímu teleti.“

„To zní šíleně,“ poznamenala Sarah, která tuto část bitvy trávila o několik tisíc astromil dále, za perihéliem Hvězdy.

„Však to také bylo šílené,“ poznamenal Dlouhý bílý vlas a usmál se. „My bychom to nevymysleli lépe.“

„A že jsme už provedli kravin,“ dodal Old Bearhand.

„Nu – konec vlastně znají všichni,“ urychlil vyprávění Brian. „Medvěd spoutaný lasy byl pro tele neškodný, ale kritická vzdálenost byla překročena. Zasáhly nejen krávy ve vnitřním bojovém prostoru, ale zjevil se i prostorový býk Tornádo s třemi dalšími kusy. Stádo tou dobou kolovalo v kruhovém trailu o průměru třiceti světelných let a vyčkávalo. Protože jsme všechny síly vrhli do boje, hlídalo těch devadesát kusů asi pět chlapů. Ti měli jediný úkol – střežit trail. Ani oni nemohli uspíšit kvůli Desateru zásah býků. Byla to hra o čas – a o vzdálenost.

A tu jsme vyhráli.“

„Vy jste vyhráli i tu druhou bitvu,“ poznamenala Joanna Hi-Oll. „Po likvidaci medvědů a pohlcení Trismarcku mladým býkem,“ tady se musela Joanna usmát; zle poškozená bitevní loď vyplula do střeženého prostoru GALAarmy z řitního otvoru býka – a bylo to symbolické více, než cokoli jiného. „Potom jste elegantně zpacifikovali letky Společnosti a rozstříleli komanda Gardarů. Pak ale přišel z Hvězdy pověstný mayday.“

Při vzpomínce na tu zprávu všem ještě teď zamrazilo v zátylku, a několik mužů si jako náhodou přihnulo ze své whisky.

„Ano. Měli jsme pětadvacet minut. Potom Hvězda explodovala, tedy – prošla urychleně dalšími stádii vývoje. A to, co se dělo poté, bylo už plně v režii mistra Medvěďáka, Jeana.“

Old Bearhand dožvýkal jelení steak, polkl, utřel si vousy a řekl: „Myslím, že bychom už měli obrátit list. Zima je na krku, musím ještě připravit nějaký dříví…“

„Jeane,“ ozvala se mile, se skrytým důrazem v hlase žena.

„Dobře, dobře,“ zamručel. „Tak ještě tohle – a dneska už o tom všem nechci ani slyšet. Já vím, že masmédia trpělivě čekala na tohle oficiální sezení, ale stejně, člověk už měsíc nevidí v trideu, v novinách ani v našem Macovi nic jinýho, než pořád kovbojové, kolosální bitva, zachráněná Galaxie… Už je toho dost.

Jednoduše – když jsme s raněným klukem dorazili na místo souboje s Kuzněcowem, našli jsme tam Billa a Joea, jak se smějí jako blázni. Cestou nás Stroje upozornily na slapové pole uvnitř Hvězdy, tudíž nás ani neudivilo, že se oba klidně povalují v plamenech. Ještě mi oba stačili říct, co Kuzněcow na rozloučenou provedl – a jejich nápad. Zdůrazňuji – jejich nápad. Já jsem ho jenom pomáhal uskutečnit. Protože jsme celé stádo měli na dosah, v oběžném trailu, a navíc už sedm dospělých kusů a tři telata byla v prostoru soustavy, běželo vše jako na drátkách.“

„Jak jsme si ověřili, akci takového rozsahu v tak krátkém časovém intervalu nikdo nikdy neprovedl – a zřejmě asi už neprovede,“ poznamenala známá a mezi honáky oblíbená osobnost z druhého břehu, kybernátor Johny 957 T. B. C. „Byla to frajeřina.“

Old Bearhand pohlédl vyčítavě na mládence s čírem. Ten se jen zvrátil na židli a upřímně se šklebil.

„No tak děkuju, děkuju, chlapče,“ hartusil Jean. Murielle ho zpražila pohledem, ale starý trapper pokračoval: „To je zásluha stovek lidí. To jsou ti frajeři… Nejdříve jsme museli vytáhnout stanici z Hvězdy. To byla práce pro Ježka, jištěného jednou jalovicí. Museli jsme shromáždit letky do stanovených koridorů a dostat je pryč. Což byly další dvě krávy. Pět kusů se postaralo o telata. Zbylo nám asi sedmdesát krav, tedy množství, jaké ještě nikdy nebylo najednou použito. My sami obvykle jsme proti hromadnému nasazování stáda, už jen kvůli bezpečnosti specializovaných kusů, býků, jalovic a tak.

Ale tady se jednalo i o jejich planetu – Lake.

Celé stádo spolupracovalo s maximálním vypětím. Osobně jsem to dosud nezažil a byl jsem tím hluboce dojat…

Vytvořili jsme zřejmě největší bránu do jiné dimenze, jaká kdy existovala, a přemístili celou planetu od explodující Hvězdy na místo, kde kdysi jedna planeta existovala. Lidstvo už ji znalo jen jako pásmo meteorů a planetek – a to Kuzněcow nedávno zničil při demonstraci své síly. Ještě jedna informace mimo: místo vymazaného pásu asteroidů jsme kvůli gravitační rovnováze museli provizorně nasadit do Sluneční soustavy pět kusů.

A teď – a tady – je planeta Lake. Jako by sem patřila odjakživa,“ uzavřel největší akci v historii Galaktické Unie a Přepravy silný muž řečený Starý Medvěďák.

„Takže teď k tomu dříví – když vás tady mám tolik, tak vás hnedle využiju. Sekery a pily jsou vzadu v kůlně, pan továrník mi slíbil ještě vznášedlo, takže bychom přitáhli pár kmenů z toho jarního polomu. Slibuji, že jídla a pití bude, co hrdlo ráčí. Myslím, že bude dobře, když přijdeme taky na jiný myšlenky.“

Murielle zvedala oči ke stropu a něco šeptala.

„Co říkáš, miláčku?“ podíval se na ni Jean Du Pont.

„Snad radši nic, drahoušku. Tohle byl tedy oficiální závěr setkání, na který čeká celá Galaxie. Dříví…,“ povzdechla si, ale pak jí zajiskřilo v očích a dodala:

„Ale – když už, tak už. Já poprosím přítomné dámy a slečny, aby mi ráno pomohly v kuchyni, protože tuším, že příští dny se tady nebude jen štípat dříví. Musíme doplnit zásoby jídla – a chlapi ať si dojedou do Calf Lake City pro pití sami.“

„Tomu říkám slovo,“ zasmál se Dlouhý bílý vlas.

„Mé osobní vznášedlo vyhradím pouze pro tento účel,“ poznamenal Heinuss a následoval hromový potlesk a dupot.

Tímto definitivně skončila největší bitva o Galaxii…

* * *

V noci na terase stálo už jen pár lidí. Někdo měl přes ramena přehozenou teplou přikrývku, některé ženy hřály na ramenou silné mužské ruce, většinu přítomných hřála v žaludku výborná skotská nebo bourbon – a všechny hřálo u srdce, že mohou být tady, teď a spolu. Hleděli mlčky do údolí, sinavě zastřeného září umělého měsíce. V jeho svitu mohli zahlédnout nejen zasněžené vrcholky hor, ostré skalnaté průrvy, v nichž vzdáleně šuměly horské bystřiny – ale také zelenavý jas nad Třetím jezerem, kam včera přibylo první, čerstvě vylíhnuté tele.

Na kamenných schodech z široké terasy se ozvalo škrtnutí zápalkou a v její mihotavé záři se zjevila široká tvář Old Bearhanda, jenž si zapaloval sváteční lulku. Medvěďák se otočil s již zapálenou dýmkou a důrazně zabafal, aby se mu rozhořel tabák. Pohlédl oknem do krbové místnosti, osvětlené hořícími poleny, které do krbu přikládali vevnitř ještě popíjející kybernátoři. Mezi trofejemi na boční stěně od krbu stály masívní kyvadlové hodiny. Budou tři ráno.

„Joe,“ porušil ticho trapper, „kdy odlétá poslední roj?“

„Teď,“ odvětil třesoucím se hlasem Harper senior a pevněji přitiskl ženu k sobě. Oči všech se upřely k nebi. Ne, dnes to nebude supershow, jaké jim poslední dny servírovaly všechny stanice a sítě. Dnes odlétá jen matka telete, které se uvelebilo v minerálním jezeře, a dva mladí býčci – a celou akci řídí dva oři.

V jednom z nich je malý Joe Harper.

Hvězdná obloha, přerušovaná v noci temnými pásy zrcadlových energopolí, se zvolna zjasňovala. Vypadala jako 3-D projekce proslulého Manetova obrazu Boulogneský přístav v měsíčním světle. Mezi měsícem a jasným Jupiterem, pár set astromil od povrchu Lake, se objevil slabě purpurový, mihotající svit. Jeho řásnitá struktura odpovídala výjimečně bohaté polární záři. Jemné řasení, hebké jak sametové závěsy, zvolna zakrylo nový Buffalo Moon. Na jeho pozadí vytryskly vějíře zářících bodů.

Otec Harper si volnou rukou protřel slzící oči. Druhou k sobě tiskl milovanou Janet a cítil, že i ona se třese pláčem.

„Ten náš kluk to ale válí, viď, miláčku?“

Místo odpovědi se ozvalo tiché vzlyknutí.

Ve skromném fialovo-modrém ohňostroji se na okamžik zhmotnila těla jednotlivých kusů, aby se vzápětí vnořila do kruhového ústí tunelu. Malinká stříbřitá tečka poletovala kolem býka, jistícího vstup do trailu, jako svatojánská muška.

„To je on?“ zastřeným hlasem ze sebe dostala matka a potichu se vysmrkala do papírového kapesníčku.

Otec pohlédl na interkom, který měl v náprsní kapse na řetízku jako starobylé hodinky, odečetl vybrané hodnoty a řekl:

„Ano.“

Během dalších pár sekund se za několikanásobného blýsknutí všechny objekty vnořily do hyperprostoru – a obloha zase ztmavla.

Noční ticho zas rozprotřelo svá hebká motýlí křídla.

* * *

Jak nádherná tajemná Noc

Plná kouzel

A splněných přání

Či chybí snad nějaké, Má Paní?

Jak nádherná Noc

Záhadná…

Jen nad ní mít Moc!

Murielle se vybavily uhrančivé verše jedné z novoromantických básní Josého Del Passadeny. Se zastřeným zrakem hleděla na noční oblohu. Po chvíli se otočila na svého muže, na své přátele – a šťastně se usmála. Už je to pryč…

Díky Bohu.

Dlouhý bílý vlas něco šeptal Old Bearhandovi. Ten po chvíli nenápadně odvlekl Harpera seniora do srubu. Než si někdo stačil všimnout úprku hlavních aktérů, už byli zpět.

Za nimi kráčelo od krbu několik zpozdilců, kteří ještě nechtěli spát. Nebo nemohli – poněvadž zážitky posledních dnů byly příliš silné. Silnější než výborný Du Pontův gin, kterého se vypilo dobrých pár galonů.

„Přátelé,“ řekl sir William Downey – a neznělo to vůbec strojeně. „My tři, tedy my staří pardálové, jsme se rozhodli, že dnes, před nadcházejícím úsvitem, bychom rádi něco dobrého vykonali.“

„Což se nám vždy nepodařilo,“ doplnil ho Old Bearhand.

Joe Harper před ně předstoupil a položil na zem koženou hranatou brašnu s mosazným zámkem. Zůstal sehnutý a po chvilce se ozvalo cvaknutí zámku. Otevřel brašnu a pohlédl vzhůru.

„Patricku Du Ponte a Briane Westley, slyšte,“ dále pravil William. „Vám, jakožto prvorozeným a přímým pokračovatelům naší starobylé dynastie, předáváme tyto odznaky. Nikoliv odznaky moci, ale pokory – a boje. Věčného boje o Dobro.

O Galaxii. O lidi dobré vůle.“

Harper vytáhl z brašny sisalové laso ze splétaného konopí, ručně kovanou ostruhu s osmi hroty a vzácný perkusní revolver Allen & Wheelock. Nástroje a zbraně těch původních honáků…

Předal ty nádherné, prastaré cennosti dvěma prvorozeným. Ti je přijali se sevřenými rty a pokyvujícími hlavami. Beze slov.

Nebylo zapotřebí žádných slov.

Všichni ještě jednou pohlédli k obloze, kde před chvílí vstoupil do hájemství jiných dimenzí mladičký Joe Harper, řečený Junior.

„Děkujeme.“

„Nezklameme.“

Nová generace honáků, farmářů a bojovníků převzala na svá bedra to, co dědové a otcové stvořili – a za co tak těžce bojovali.

Za lásku a porozumění.

Za Dobro Galaxie.

První paprsek svítání rozčísl oblohu.

Nový úsvit. Nový věk lidstva.

Nová generace.

Věční honáci, dobrodruzi geneticky zapsaní v každém z nás…

Pracovití farmáři, kteří rozumí půdě, zemi i vesmíru stejně jako sám Stvořitel.

Jejich ženy, které vše objímají láskou.

A jejich děti, kterým tenhle Vesmír patří.

Epilog

James Garcia Cooper:

Závěr Třetí knihy Psychokinetiky

My, lidé, jsme součástí vesmíru.

My, jeden každý, musíme chránit vesmír.

Každou hvězdu, planetu, skálu či rostlinu.

A živou bytost zejména.

…

Protože naše srdce to potřebuje.

Protože celý vesmír to potřebuje.

Konec

Ediční poznámka

Příběhy Hvězdných honáků doplňují v tištěné předloze (1996, Altar), z níž vychází tato e-kniha, ilustrace Karla Saudka; tyto do e-knihy nepřejímáme z licenčních důvodů.

Redakce MKP

Jiří Walker Procházka

Hvězdní honáci

Ilustrace na obálce Roman3dArt/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 17. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4773-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4774-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4775-6 (prc)

Obsah

1. HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA FOUNTAIN

1. Kapitola I. Obloha nad Little Big Valley

2. Kapitola II. Příjezd do Dolores Bay City

3. Kapitola III. Rodeo v Cooperově aréně

4. Kapitola IV. Požár hotelu Yellowstone

5. Kapitola V. Hovory na Company Hills

6. Kapitola VI. Únos z penziónu Rattlesnake

7. Kapitola VII. Na palubě křižníku Trismarck

8. Kapitola VIII. Jednání v Amber Hall

9. Kapitola IX. Souboj na planetě Fountain Část první

10. Kapitola X. Souboj na planetě Fountain Část druhá

11. Kapitola XI. Tenkrát na stanici Little Big Valley

12. Epilog

2. HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA SHELL

1. Kapitola I. Západ slunce nad Blue Canyonem

2. Kapitola II. Nález v Eggs Canyonu

3. Kapitola III. Útok na Orangestone

4. Kapitola IV. Přepadení Sherry Saloonu

5. Kapitola V. Zkáza Big Country

6. Kapitola VI. Zničení Eggs Canyonu

7. Kapitola VII. Porážka u Silver Gate

8. Kapitola VIII. Přípravy na boj (dle Coopera)

9. Kapitola IX. Mimořádné vysílání GUN

10. Kapitola X. Bitva o planetu Shell

11. Kapitola XI. Souboj nad Silver Gate

12. Epilog

3. HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA LAKE

1. Kapitola I. Old Bearhand má starosti

2. Kapitola II. Calf Lake City má návštěvu

3. Kapitola III. William Downey má co říct

4. Kapitola IV. José Del Passadena má návrh

5. Kapitola V. Star Cowboys mají ztráty

6. Kapitola VI. Pony Express má premiéru

7. Kapitola VII. Big Five má problémy

8. Kapitola VIII. Galaxie má na vybranou

9. Kapitola IX. Ohnivé nebe nad planetou Lake

10. Kapitola X. Big Five – Poslední výstřel

11. Kapitola XI. Star Cowboys: Nová generace

12. Epilog

Table of Contents

HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA FOUNTAIN

Kapitola I. Obloha nad Little Big Valley

Kapitola II. Příjezd do Dolores Bay City

Kapitola III. Rodeo v Cooperově aréně

Kapitola IV. Požár hotelu Yellowstone

Kapitola V. Hovory na Company Hills

Kapitola VI. Únos z penziónu Rattlesnake

Kapitola VII. Na palubě křižníku Trismarck

Kapitola VIII. Jednání v Amber Hall

Kapitola IX. Souboj na planetě Fountain Část první

Kapitola X. Souboj na planetě Fountain Část druhá

Kapitola XI. Tenkrát na stanici Little Big Valley

Epilog

HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA SHELL

Kapitola I. Západ slunce nad Blue Canyonem

Kapitola II. Nález v Eggs Canyonu

Kapitola III. Útok na Orangestone

Kapitola IV. Přepadení Sherry Saloonu

Kapitola V. Zkáza Big Country

Kapitola VI. Zničení Eggs Canyonu

Kapitola VII. Porážka u Silver Gate

Kapitola VIII. Přípravy na boj (dle Coopera)

Kapitola IX. Mimořádné vysílání GUN

Kapitola X. Bitva o planetu Shell

Kapitola XI. Souboj nad Silver Gate

Epilog

HVĚZDNÍ HONÁCI A PLANETA LAKE

Kapitola I. Old Bearhand má starosti

Kapitola II. Calf Lake City má návštěvu

Kapitola III. William Downey má co říct

Kapitola IV. José Del Passadena má návrh

Kapitola V. Star Cowboys mají ztráty

Kapitola VI. Pony Express má premiéru

Kapitola VII. Big Five má problémy

Kapitola VIII. Galaxie má na vybranou

Kapitola IX. Ohnivé nebe nad planetou Lake

Kapitola X. Big Five – Poslední výstřel

Kapitola XI. Star Cowboys: Nová generace

Epilog