Mimo svět

Růžena Jesenská

Znění tohoto textu vychází z díla Mimo svět tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Pražské akciové tiskárny v Praze v roce 1926.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Růžena Jesenská: Mimo svět), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

O krásné Siranuš

Byl důvěrný nedělní soumrak. Sedělo nás několik v salonku virtuosky na klavír slečny Olivové. Dokončila právě improvizaci, která způsobila takovouto náladu: pomalu vstávali jsme jeden po druhém z šerých koutů, ztlumených ještě draperiemi, a sesedli jsme si jako na dotek rukou a očí. Slečna vstala, prošla salonkem k oknu a řekla:

„Zvu vás ke skrovné večeři.“

Služka přitáhla stolek k pohovce, prostřela, pokryla stůl studenými pokrmy, otevřela dvě láhve vína a rozsvítila v rohu salonu lampu s rudým stínidlem. Slečna Olivová rozevřela okno.

Praha mlčela v tichém umlkání. Ze zahrad přicházela teplá vůně akátů.

Tušila jsem, že všichni souhlasně myslíme na obsah právě dohrané fantazie. Komnata byla ještě plna vyprávění těch tónů.

Kdosi řekl: „Vaše hra byla příliš epickou; dojista nějaký román, s kterým jste se potkala na svých cestách. Kdybych neměl touhu slyšeti jej z vašich úst, sám bych vypravoval… Vnuknutím vaší hudby.“

Slečna usedla k nám. Řekla: „Bylo by sice zajímavé vás poslouchati, co vám moje hra pověděla, ale nevěřím, že byste se dopátral z ní onoho románu, pod jehož vlivem jsem před chvílí hrála. Byla jsem vskutku unesena vzpomínkou na řetěz událostí, které mě kdysi velmi vzrušily. Ale vy, příteli, vybásnil byste cosi zcela nového. Ale vzbudil jste touhu ve mně, pověděti vám tu historii.“

Obrátili jsme se všichni k slečně, jež vysoká, štíhlá, v zeleném splývavém rouchu vstala, stáhla stínidlo lampy, takže celá komnata utonula v rudém polosvětle, plném hlubokých stínů.

Služka prošla tiše salonem, přivřela okno, nalila vína, otevřela škatulku egyptských cigaret.

Povečeřeli jsme beze slova, skoro v spěchu, jakoby v obavě, aby nic neuniklo z nálady očekávaného vyprávění.

Světla, rozptýlená po příkrých stráních města, třásla se ve tmě. Přitlumené hlasy vody a kamenných ozvěn z ulic vcházely opatrně a nerušily našeho napětí.

Slečna Olivová usedla konečně do hlubokého křesla blízko lampy, takže její bledá, nervózní tvář byla jediná v celé komnatě zaplavena růžovou září. Její tělo zmizelo ve stínu… I my byli jsme ve stínu.

Slečna vyprávěla:

„První věta mé hry tvořila vzpomínku na návštěvu u krásné Arménky Siranuš, která mi byla představena za mého koncertování na knížecím hradě v Sofii. Krásná žena, jako vytesaná z mramoru, cosi studeného v ní zrovna bolelo, a při tom nehybném klidu svítily černé, podlouhlé, přivřené její oči jako výhně. Nesla se velmi elegantně a prostě. Všechno její chování mělo jistý výraz pohrdání a zároveň skromnosti. Nic od nikoho nechtěla, všecko od sebe; to bylo patrné. Pozornost takové bytosti nějak více lichotí nežli vlídná blahosklonnost knížat.

A snad proto druhého dne po koncertě navštívila jsem Siranuš. Bydlela v nízkém, růžovém domku vedle Černé džámie. Přivítala mě se zdrženlivým nadšením, úsměv jen přelétl její tvář, ale stiskla mi silně ruce. Měla bílé, těsné šaty z měkké vlny bez lesku. Přinesla ve skleněné nádobě jemně zazelenalý sladký pokrm z pistácií a nalila do sklenic vody. Řekla zamyšleně, ale jaksi významně:

‚Až poplujete Bosporem, vzpomeňte si na mne,‘ přimhouřila oči a zase je rozevřela. A krátkými větami sdělila mi, že vyučuje v Sofii francouzštině a angličtině, že odešla z Cařihradu za velikého pronásledování a pobití Arménů. Její matka žije dosud na Bosporu nedaleko Arnaut Key v dřevěném domku, ztraceném v zeleni sykomor a cedrů.

Ptala jsem se jí s účastí na ony hrozné doby bouří. Vyprávěla tichým hlasem klidně, jako by předčítala lhostejnou stať z dějepisu. Doznávala, že Arméni provokovali, příčinu sami zavdali, ale že to byl vlastně všecko živelný boj nejchytřejšího, nejduchaplnějšího a nejlstivějšího plemene s pohodlným a tupým utlačovatelem fanatické vrchnosti turecké, vyprávěla, jak Zlatý roh polykal nesčetné mrtvoly, jak po ulicích krev potoky tekla a hrůza vyštvala mnohé i nejklidnější Armény za hranice. Dívala jsem se na ni pátravě. Co skrývá asi tato duše! Mám na ni vzpomenout, až popluji Bosporem. Má toto přání zvláštní vztah, nebo je pouhou společenskou frází?

Odcházela jsem z růžového domku. Siranuš mě vyprovázela.

Od plotu, za nímž se vlnila vysoká kukuřice, přiběhl k nám hezký hošík, asi tříletý, a ukazoval na dlani lezoucího brouka. Stará chůva nedaleko hýčkala děcko a vedle ní seděla dvě děvčátka asi pětiletá, velmi vážná a zamyšlená.

Siranuš pohnuvši hlavou zrychlila kroky.

‚Nenávidím dětí,‘ pokrčila rameny.

‚To je skoro veselé,‘ řekla jsem.

Pohlédla na mne překvapeně a mluvila tichým hlasem, plným přízvuku.

‚Narození je cosi velmi odporného. Maličké dítě je hnusné. Původ člověka! Je v tom cosi tak skličujícího, jakoby nízkého. Připadá mi mnohem krásnější jeho konec – smrt.‘

Odmlčevši se krátce, dodala velmi tlumeně: ‚Až tedy poplujete Bosporem, vzpomeňte si na mne.‘ Slíbila jsem.

Řekla ještě: ‚Schází mi tu moře. Stůňu skoro po něm.‘

Zastavily jsme se před vraty hotelu, kde jsem bydlela. Podala mi ruku na rozloučenou a bylo zřejmo, že by mi ráda něco svěřila. Její černé, podlouhlé oči zatékaly soumrakem nerozhodně a netrpělivě, zadržela mě ještě okamžik, ale nevyjádřila se. Daly jsme si sbohem.

Cosi nevysvětlitelného činilo mi Siranuš podivně zajímavou. Řekla jsem si, že působí tak patrně její krása, její neobyčejný význačný typ a částečně snad i ono poslední gesto.“

Slečna Olivová zazvonila na služku, která přinesla samovar. Slečna podala nám čaj. Veliké okno bylo zahaleno modrostí noci. A slečna vnořila se opět do růžové záře hedvábného stínidla… Připomněla nám své koncertování v Cařihradě, o němž několikrát již vyprávěla… Tenkrát rozloučivši se s Arménkou Siranuš, jela také přímo do Cařihradu.

„‚Miluji ono město,‘ říkávala, ‚kde se stýká tolik různé krásy, volnost a otroctvím, hrůza s blažeností.‘“

Zjevovala se mi živě směsice domků, tureckých hřbitovů, ohromných mešit s minarety, zázračně zbásněná nad mohutným pruhem Bosporu, slyšela jsem bouřiti Černé moře a viděla jsem bílými mlhami jako sperlenými závoji svítící rozkoš moře Mramorového s nádherou rozkvetlých ostrovů.

Slečna pokračovala:

„Ubírala jsem se tehdy s malou společností na návštěvu k řecké rodině do Arnaut Key.

Pluli jsme Bosporem kolem bílých paláců jako zakletých, kolem nepřehledných zahrad, míjeli jsme turecké hřbitovy s rozkolísanými pomníky. Řekla jsem si: budu vzpomínati na Siranuš. Snad tímto parníkem často plula, dívajíc se do modrého pohybu vln. Někde tam u Arnaut Key stojí asi její dřevěný domek s vroubkovanými žaluziemi a bílými záclonami.

Vystoupili jsme na břeh. Bílý minaret svítil jako vztyčený prst se svítícím velikým diamantem. U blízkého domku seděli Turci, kouříce z nargilé. Stoupajíce podél tureckých obydlí, došli jsme k háji moruší, klenů, akátů a cedrů. Spatřili jsme krásnou, bílou vilu.

Alila, velmi veselá mladá paní, nás přivítala. Byla drobounká, jako dívka vyšlá z penzionátu, tmavá a plná pohybů. Tiskla mi horečně ruku. Vedla si mě ihned do stínů fíků, odkud byl čarovný pohled dolů na moře. A mnoho se ptala, stále se ptala, jaká jsou jiná města a jaká jsou divadla, promenády, koncerty, jako by nikdy s nikým nebyla mluvila, kdo byl v cizině. Konečně začala o lásce, smála se a zamyšleně umlkala. Vykládala, jak pozná podle barvy moře, vrátí-li se její Alexander vesel nebo mrzut, oblak oblaku prý určitě dává tajemné zprávy lásky, poslané vzhůru milenci. Vyprávěla, že polibek má nepopiratelný vliv na světlo toho dne, kdy byl dán. A tlumíc hlas, jmenovala rostliny, jichž odvar vzbuzuje erotické touhy a připoutává. Opakovala slovo připoutává s výrazem prohlédnutého tajemství. Její hovor laškoval slovy a smíchem, a přece se v něm třáslo cosi nervózně chorobného, když šeptala, zavírajíc oči a tisknouc dlaně ke spánkům: ‚Mám Alexandra strašně ráda, ale on to nechápe.‘

‚Co celý den děláte?‘ zeptal se kdosi ze společnosti.

Velmi se rozesmála.

‚Nic, docela nic. Miluji nečinnost. Nic, nic. Sláva lenosti! Ráno hodně dlouho spím, pak se pomalu oblékám, lépe řečeno, dám se oblékati, pak vyjdu ven, dýchám vůni moře a květů, přecházím a dívám se na nově rozkvetlé zvony a kalichy, lehnu si do sítě nebo do teplé trávy a sním a někdy si zpívám. Mám hlas příbuzný jednomu skrytému ptáku v údolí Růží v Bujukdere.‘

Ukončila trylkem dlouhým a tichým, že nebylo patrno, kdy se rozplynul.

Někdo zatleskal. Přicházel elegantní mladý muž. Paní Alila představila svého muže s takovým smíchem, jako by se bylo událo něco velmi veselého. A to ji tak rozesmálo: pan Alexander měl v ruce jantarový tespek, svíral jej se vší vážností a zároveň skoro koketně štíhlými, pěstovanými prsty.

Alila spustila: ‚Ne, pohleďte, pán z pařížských bulvárů, loni si tam vykračoval, vidíte, jaký má dokonalý knírek a jaké nosí hedvábné šátečky a na levém oku sklíčko, ach, ach, umřu smíchem, můj sladký elegán hraje si s korálky tespeku jako nějaký efendi Hadži Ismail. Ach, fatiha za jeho duši!‘

Pan Alexander podal mi svůj tespek řka: ‚Prosím, pověste si jej u vás na severu pod obraz madony, obětujte jej za mne a za spásu mé hříšné duše.‘

‚On je znamenitý,‘ volala Alila.

Šli jsme velmi stinnou cestou po zahradě plné růží a lotosů. Blíže moře kvetly nádherné skupiny rododendronu. Alila i její muž vyptávali se na Čechy, náš severní kout připadal jim velmi romantickým.

Stmívalo se. V zahradě rozsvítili lampiony. Alila zazpívala. Věříte, že nezapomněla jsem podnes tu píseň, monotónní a zároveň vnikavou snad více přednesem nežli obsahem? Zazpívám ji, ale nebude to ona, je těžko nahraditi osobitý přízvuk Alilin.“

Slečna sedla ke klavíru. Zpívala:

„Nevěsta závoj bílý odkládá,
a cedry šumí smutně v Keathané,
a moře zpívá s tichým polibkem,
mé lůžko slzami je postlané.

Kdo nenašel, ten marně naříká,
byť pláč byl dlouhý – navždy neusnem,
nevěsty bledá růže uvadá,
můj závoj v dálku moře uniká,
a cedry šumí smutně v Keathané…“

Pianissimo posledního verše utonulo v stínech komnaty, proměněné náladou těch tichých slok v kouzelný sad nad Bosporem.

Slečna zůstala sedět u klavíru úplně v stínu a mluvila jako z dálky:

„Alilin muž odešel po příkré cestě k moři a přinesl za chvíli velmi malé květy neznámé, silně vonné.

‚Vůně polibků,‘ volala Alila, berouc mu je z ruky, a všecky mi je nahrnula do klína.

‚Nikdy neztratí vůně,‘ vysvětlovala se zvláštním úsměvem, ‚vezměte si je s sebou domů. A kdykoli otevřete krabici, kam je uložíte mezi drahé dopisy a šperky, vždycky vás omámí jejich vůně. Vznikly z polibků žhavých, jako dává nejstrašnější láska.‘

Alexander stáhl monokl z levého oka a zašeptal: ‚Romantické dítě!‘

Alila sklonila hlavu a řekla: ‚Ne, on je větší romantik a stále zahrabán do nějakého světobolu, zdá se, že je mu tak příjemným jako mně mé zlaté líné živobytí.‘

Alexander řekl shovívavě: ‚Svět je pomíjející, raduj se, mé dítě.‘

Alila dodala velmi mazlivě: ‚Ale chtěla bych míti dvanáct bílých pávů s ohromnými ocasy, plnými zdrobnělých sluncí.‘

Chvíli ještě se hovořilo, načež jsme se rozloučili.

Pan Alexander provázel nás k přístavu.

Alila volala ze zahrady: ‚Vraťte se ještě dnes, můj pane!‘ A táhle, s truchlivým patosem, zpívala jeden verš písně:

‚A cedry šumí smutně v Keathané…‘

A pak následoval dlouhý trylek, podobný více zpěvu ptáka nežli člověka.“

Slečna Olivová usedla si na předešlé místo k lampě a pokračovala:

„Na zpáteční cestě zastavila jsem se v Sofii.

Siranuš přišla ke mně do hotelu. Nikdy jsem ji neviděla krásnější. Byla nějak neklidná, jako by ji vzrušoval můj příchod z domova, který v cizině tím více milovala. Vyšly jsme si spolu za město po nepřehledné zelené rovině, kde poletovali čápi, voněla bílá komonice a vzduch byl růžový, jako zasypaný poupaty.

Začala mi vyprávět o svém otci, líčila jeho blouznivou povahu. On přece Armén, a nedovedl počítat a nepamatovat na svoji rodinu. Byl to dojista úpadek rasy v něm. Byl zlatníkem velmi dovedným, jeho fantazie mohla mu zabezpečiti úspěch, ale on neuměl ničeho pro sebe využitkovati.

Siranuš vyprávěla o zvláštním tespeku, který pracoval otec pro sultána Murata. Pozvedla řetízek hodinek, ukazujíc přívěsek: modrou azuritovou kuličku se vtepanými půlměsíci a sultánovým znakem. Její otec vytvořil pro sultána tespek jediný svého druhu, každý korál z jiného kamene, plné tajemných vtepaných značek a symbolických obrazů. A když sultána sesadili a zavřeli do bílého paláce nad Bosporem, sklátilo to otce do hrobu. On ho velmi miloval. Siranuš nemohla chápat oné dětinské oddanosti k poloblbému člověku. ‚Jsou všichni idioti, loutky,‘ opakovala s pohrdáním, ‚otec se klaněl jedné z nich, postavené v Jildiz-Kiosku na nejdražší starý perský koberec. A pomyslete si, já zdědila po otci tu hloupou blouznivost.‘

‚Ne, tomu bych nevěřila,‘ namítla jsem.

Odpověděla: ‚Soudíte podle některých mých výroků nebo z mé upjatosti. Ale to všecko je strnulost z neštěstí.‘ Mluvila tiše a velmi stručně: ‚Zamilovala jsem se šíleně a nemohu se z toho vybaviti. Proto jsem vlastně odjela odtamtud. Zabila bych se.‘

Dlouho jsme šly mlčíce. Cítila jsem, že Siranuš mluvila pravdu. Konečně tiše, jako by nahlas myslila, líčila Siranuš muže, jehož miluje. Byl to podivný popis, skoro mazlivý a zase nervózně úsečný.

Slunce bylo velmi nízko a třáslo se po zelené rovině pastviny jako roztříštěné granáty. Čápi padali a vylétali a zase padali do trav.

Jak Siranuš mluvila, vznikala přede mnou kupodivu jasně představa onoho muže. A když ustala, obrátila jsem se k ní a vyslovila jsem tiše jako ve snu jeho jméno.

Zbledla, sevřela rty. Ale rychle se vzpamatovala a spěšně se tázala: ‚Jak je to možná, on vám řekl?‘

‚Ne, uhodla jsem prostě.‘

‚Znáte ho?‘

‚Ano.‘

‚Jak jste ho poznala?‘

‚Náhodou ve společnosti.‘

‚Prosím, vypravujte všecko.‘

Byl to Alexander, muž Alilin. Pověděla jsem Siranuš každou podrobnost o své návštěvě v Arnaut Key.

Upokojila se a vyprávěla pak velmi zamyšleně:

‚Každý den sešla jsem se s ním na parníku, on plul do Stambulu do obchodu, já na Peru do hodin. Díval se na mne. Jak se umí dívat! A vzniklo to strašné v mém srdci. Věděla jsem, že má ženu a tím větší že je moje neštěstí, že jsem nedovedla potlačiti té lásky, která je kletbou mého života. Jednou vraceli jsme se k večeru parníkem domů. Ani slova jsme do té chvíle nevyměnili, ale on si byl již vědom své moci nade mnou. Pluli jsme. Moře bylo modré, modré. Alexandrův pohled mě očaroval a učinil úplně bezmocnou. Seděl právě vedle mne, ale tak, že mi přímo hleděl v tvář. Bylo to v úhlu lodi.

– Pojeďme do údolí Růží, řekl tiše, utkvěle.

Ta slova pronikla mi až k srdci. Všecka jsem se zachvěla, ale ani jsem hlavou nepohnula. Díval se na mne a dotkl se prsty mé ruky. A to bylo, jako by mé krve se byl dotkl.

A řekl vnikavě:– Pojeďme až do údolí Růží.

A opakoval se stupňovaným přízvukem vroucnosti: – Pojeďme až do údolí Růží.

Voda svítila a vzduch byl prosycen vůněmi jara.

Neodpověděvši, nechala jsem minouti Arnaut Key. Zůstala jsem seděti na parníku vedle něho. Byla jsem spoutána jeho vůlí, nemohla jsem se pohnouti… V polovědomí vystoupla jsem až v Bujukderé. Následovala jsem ho. Šli jsme a šli. Jeho vila s Alilou, náš dřevěný domek, kde matka čekala, všecko zapadlo daleko, zmizelo. A my jsme šli a šli. Vešli jsme za neprůhledné stromy s tajemnými vůněmi skrytých květů, s šeptajícími písněmi, umlklými ozvěnami a nekonečným tichem.‘

Siranuš se zastavila a zavřela oči.

‚Byla jsem s ním v údolí Růží. – Kdybych byl volný, přivedl bych si tě pod svou střechu, opakoval vroucně a přesvědčivě. A tím, tím slovem jsem se vzpamatovala. – Jsem tvá, řekla jsem mu, – ale nikdy, již nikdy nesmíme se sejíti. Dosti těžký je můj hřích pro celý život. Nechci již nikdy ani Alilu klamat, ani se s Alilou děliti. Kdybys byl volný, byla bych na věky tvá. – Sevřel mou ruku, jako v zaslíbení. – Jsem tvůj, řekl.

Zdá se vám snad patetickou právě vylíčená scéna, ale všecky okolnosti ji takovou učinily a taková vrostla do mého života a je schopna pokračování.

Rozešli jsme se. Několik dní nato vznikly arménské bouře, a já pod záminkou práce odjela jsem z Cařihradu. Nedovedete si představiti, co jsem prožila zde těžkých dob. Práci jsem získala snadno a daří se mi skvěle, ale trpěla jsem velikým steskem. A což bylo horší toho: Alexander přijel za mnou. Odolala jsem mu. Nevpustila jsem ho. Bloudil za mnou výhní ulic, den ze dne, den ze dne, přibližoval se mi, odmítala jsem ho, proklínal mou umíněnost. Čekal před domem, kde jsem vyučovala, procházel se celé noci pod mými okny. Konečně jsem ho přijala a řekla jsem mu příkře, že se zabiji, neodejde-li. A tak jsem se ho konečně zbavila. Spatřila jsem ho později ještě jednou: stál nepohnutě vedle Černé džámie. Opakovala jsem neústupně, že se usmrtím. A od té doby nepřišel.‘

Siranuš zaštkala, ale nebylo to štkání pláče, spíše křečovitý vzdech zoufalství.

Řekla: ‚Týrám se, mučím, abych neměla síly touhy, abych ztratila schopnost vášně. Stávám se zvednutýma rukama do největší únavy, až přemožena usnu, nebo opakuji tisíckrát bezvýznamné slovo, abych ubila myšlenku, nebo si způsobím tělesnou bolest – uskřípnu se, říznu se, udeřím, abych zkrotila duši. Stará vykladačka karet na Chalki předpověděla mi zmatenost osudu a pak dodala: – Studený polibek. – Toho studeného polibku se dosavad bojím, protože mu nerozumím. Zmatenost osudu bych snad překonala, kdyby se Alexander nikdy již nevrátil.‘“

Slečna Olivová sňala ze skříně krabici, otevřela ji a vyňala několik zežloutlých dopisů a fotografií. Spatřili jsme podobiznu Siranuš, Alexandra i Alily. Mezi listy červenaly se uschlé květy…

Komnatou zachvěla se podivná vůně neznámá, omamující.

Slečna vyhledala tři čtyři listy a položila je pod lampu.

„Přečtu vám úryvky dopisů, které mi psala Siranuš a jež jsou spojením událostí dalších. I Alexander s Alilou několikrát mi psali a poslali obrázky svého obydlí nad mořem…“

Prohlíželi jsme fotografie. Slečna zatím upravovala si dopisy. Konečně začala čísti úryvky s malými přestávkami: „‚Podivíte se, že píši z Cařihradu. Jsem doma, vidím zase drahé moře, ale příčina mého návratu je smutná. Matka stůně na smrt. Celý den jsem u ní a dívám se z malých našich oken na modré vlny moře. Nevím, co učiním, až zemře. A zemře prý jistě. Odjedu asi navždy někam velmi daleko, aby mi život byl snazší, abych byla zbavena strachu, že potkám Alexandra. Co byste řekla myšlence, jež mi přišla včera v noci – chtěla bych se odstěhovati na sever, třebas do Čech. Byla bych vám blízko, vám, které jsem se jediné svěřila. Stará Řekyně, jež matku navštěvuje, přinesla zprávu, že Alila povila děcko – holčičku. Říkají jí Anthusa. Jistě se navždy odstěhuji. Snad ještě dále nežli do Čech, ačkoliv Čechy mi připadají velmi skryté.‘

O měsíc později:

‚Matka je pochována. Jsem docela sama na světě. Zatím zůstanu v našem domku. Je milý alespoň tím, že k nám nikdo nevidí, tak jsme zarostlí větvemi a květy, ale oči našich oken vidí daleko na moře a příkré cesty. Matka odešla velmi tiše a poslední ráno prosila mě klidně, jako by mluvila pouze o rozloučení na týden, abych nenaříkala, až jí tu nebude. Neplakala jsem, ale srdce mi podivně zestydlo. Netěší mne moře a nic. Není příčiny k životu.‘

Za několik dní nato: ‚Netušila jsem, co se událo tam v bílé vile… Vyšla jsem dnes ze zahrady, potkám u přístavu onu stařenu, matčinu známou. Hlavou potřásá, ruku mi hladí, těší. A což prý maminka, už si dožila život, tak mě těšila, duše její je upokojená, ale tam – ukázala vyschlou rukou vzhůru – tam dnes oči Alile zatlačili, mladé, šťastné holubici, děťátko tu nechati musila a odejíti do Ráje, ubohou Anthusu opustiti musila sotva narozenou.

Byla jsem po té zprávě jako smyslu zbavena. První dojem té zvěsti byla hrůza, hrůza… Bylo mi, jako bych se měla vrhnouti do otevřeného hrobu… Bloudila jsem do noci, do noci bičována myšlenkami a štvána touhou jíti k němu, vrhnouti se na kolena před lůžkem spící Anthusy a jemu, jemu líbati ruce a pak stát u rakve mrtvé, státi do umdlení, do vysílení bez spánku, a konečně něčím strašným si vykoupiti příští blaženost… Čím asi, čím? Budu prositi Neznámého, ono velké Tajemství, které nás obklopuje, prosit o vnuknutí. Podrobím se každému příkazu. Smrt Alilina, a za ní kdesi moje, moje blaženost. Bála jsem se velikým zděšením… Ráno po té hrozné, probděné noci ocitla jsem se v údolí Růží. Bylo tam smutné prázdno. Věčné ticho, jako by vymřeli ptáci a srdce a chvění větru a nebylo ozvěn! Nezanechali ozvěn! Prchala jsem domů. Jsem velmi unavena. Nedošla bych ani k jeho prahu. Alilu dnes pochovají, a já jí neuvidím. Ale uzřím Anthusu…‘“

Slečna Olivová zvedla hlavu a zamlčela se. Za chvíli pokračovala: „Psala jsem Siranuš, ale dlouho nedošla odpověď. Minul podzim. Pomýšlela jsem na cestu do Ruska, odkud přišlo několik nabídek ke koncertům. Napsala jsem Siranuš, že se asi uvidíme, že se hodlám zastaviti na zpáteční cestě z Oděsy v Cařihradě. Obratem dostala jsem od ní dopis, chvatný, vzrušený. A nedovedla jsem si opět výkřiky její srovnati s jejím zevnějškem, který míval takovou jistotu dovednosti zachovat určitou míru každému pohybu, ovládnouti sebestrašnější bouři. Přečtu, co psala:

‚Šílím žárlivostí. Nejsem schopna vylíčiti vám, co všecko jsem prožila. Nepsala jsem vám, protože jsem na vás zapomněla. Nevěděla jsem o nikom na světě, kdo jest a byl, jen o něm, o něm jsem věděla. Nepřekročila jsem jeho prahu. Neviděla Anthusy. Jeho jsem však viděla. Čekala. Ó, čekala jsem každý den, že přijde. Nepřišel. Čekala jsem s velikou vírou. Tonula jsem v snění. Až jednou konečně jsem ho spatřila… Potkali jsme se. Podal mi ruku a podíval se stejně jako tenkrát dávno. – Vy jste zde? zeptal se s úsměvem. – Ano, čekám, odpověděla jsem s důrazem. A odchvátala jsem domů. Je třeba zapírati touhy. Ano. To budiž onen můj prostředek vykoupení… Tak jsem si ustanovila. Ale asi za měsíc, nevím, zdali za měsíc, nemám již přehledu času, sedím u okna, které je nejbystřejším okem na naší stráni. Vidím loďku. Vidím v loďce Alexandra… A s ním mladou dívku… Vedle něho. A proti nim stará dáma. Turek vesloval. Pluli, a vidím, jak Alexander hladí a líbá ruku té dívky. Je tomu jistě už dávno, co Alila zemřela. Nepamatuji se již, kdy Alila zemřela. Vykřikla jsem… A noc, která následovala, neměla snů, ale jen rozšklebené tváře mrtvol, šťastných, že necítí a netrpí.

Konečně začala jsem se konejšiti, že se snad mýlím. Dni byly hrozné, k nepřečkání. Šla jsem na loď. Věděla jsem, že se s ním sejdu, když popluje do Stambulu… Ano. Vstoupil a přímo kráčel ke mně. Cosi pružného, veselého měl v pohybech. Usedl vedle mne. Nemohla jsem promluviti, pátrala jsem po něčem, co jsem nedovedla odhadnouti. Začal hovořit, a každé slovo bylo pro mne ranou. Co prý dělám, jsem-li rozhodnuta zůstati v Cařihradě, a tak dále, jako s cizí osobou, s kterou se přetrhl nevinný kdysi flirt. Náhle, slyšíte, náhle, jako by mě plameny byly zachvátily. Ale neviděl jich, on jich nespatřil. Vstala jsem jako socha, upřela jsem na něho oči lstivě a teple a řekla jsem: – Přijďte ke mně. Brzy – ano? – A pak zeptala jsem se, abych nabyla jistoty: – Ta hezká dáma na loďce? – Řekl: – Zdá se, že dojde k sňatku. Tak, nutné rozluštění poměrů.

Věděla jsem, co to všecko znamená. Tedy tak. Plula jsem zpět domů… pokořená a zničená jako zašlápnutá. Usedla jsem k oknu a teď celé dni a noci hledím do strašné modrosti. Nerozeznávám moře od vzduchu. Cosi tančí v prostoru přede mnou. Lež. Lež tančí v prostoru přede mnou. Všecko je lež, a život tone v jejích vírech. Věřím jen v smrt a v hřích. Není ctnosti. Ctnost je plod štěstí, a štěstí je chiméra. Chiméry jsou strašidla, která ztrácejí v slunci masky. A zbudou z nich nazí kostlivci, skřípající zuby…‘“

* * *

Slečna Olivová složila dopisy a zavřela je k rudým květům…

„Konec?“ zeptal se kdosi z nás.

Někdo řekl tiše: „Siranuš zemřela?“

„Ne, ne,“ řekla slečna Olivová, „zapomněli jste na mou fantazii. Poslední věta…“

„Údolí Růží,“ pronesla sentimentálně moje sousedka.

Slečna Olivová nalévala si čaje; připadalo mi, že se vybavuje z únavy, která ji při čtení listu skličovala.

Byla již hluboká noc. Hvězdy příliš rozechvěné třásly se ve tmě. Vltava hučela.

Slečna dále vyprávěla: „Tenkrát sešlo z cesty do Ruska, a tedy i do Cařihradu. Oznámila jsem to Siranuš, ale nedostala jsem odpovědi. Psala jsem jí několikrát, ale marně čekala jsem dopisů od ní. Za rok nato teprve jela jsem na Rus. Po posledním koncertu v Oděse plula jsem k Cařihradu.“

Slečna Olivová, oživená vzpomínkami, neobyčejně nás upoutala. Měla jsem pocit, že vstupuji s ní na loď. Moře bylo tak blízké a živé, jako nejjasnější sen. A světlo, to podivné světlo nad mořem! Minarety vstávaly do perleťově svítícího vzduchu, život hrnul se mosty, ulicemi, po březích, mořem, jako proud nejrudější krve. Obrazy jako vetkané do vzduchu před námi.

A z nich vycházelo všecko to, co slečna vyprávěla zaujata osudem Siranušiným:

„Vystoupila jsem na Galatě z parníku. Černé moře, Bosporus byl za mnou. Zašla jsem do hotelu na Péře a k večeru vydala jsem se k Arnaut Key navštívit Siranuš. Uplynulo zase několik měsíců od té doby, co jsem byla z Čech, bylo opět časné jaro. Co asi dělá Siranuš?

Mám ráda ty břehy, rozvlněné moře, tak modré jako průsvitná obloha.

V Arnaut Key hledala jsem Siranušin skrytý domek. Trochu jsem se ptala, až jsem se octla v zeleni příliš spletité a husté… Šla jsem úzkou pěšinou mezi vrbami a fíky až k malému domku. Veliké ticho bylo vůkol. Keř blízko vrat byl plný zlatých květů. Zazvonila jsem… Za chvíli ozvaly se kroky.

Vrátka se otevřela a – spatřím Siranuš. Nebylo možno nepoznati té tváře! Ale jak se změnila! Bílé vlasy visely jí kolem čela přes ramena v plihých křivkách, černé oči, jako lampy vyhaslé, hleděly ke mně, ruka se pohnula v divném oblouku, rty se otevřely a sevřely… A byla to přece Siranuš… A náhle vzala mě za ruku, vtáhla do šeré síňky a přivřela vrata.

‚Má drahá, pojďte dál, můj vzácný hoste.‘ Tak nápadně pronesla ona slova.

Ze síňky uvedla mě do jasné světnice plné koberců a draperií… Usedly jsme nejdále od okna, že jsme seděly v příjemném stínu draperie a viděly jsme zároveň výplň okna: zeleň jako neproniknutelnou oponu. Pocítila jsem mocnou soustrast se Siranuš, vzala jsem ji za ruce; byly to jen povlečené kosti, chřestící množstvím prstenů, skloněná bílá hlava a vyhublá tvář – bylo cosi hrozného v té změně.

Hledím na ni užaslá, vzrušená, hledím, a bojím se dáti najevo svou hrůzu. Ale ona jako by nevěděla, že zde sedím, jako by docela zapomněla… oči jako zavrtané někam v zemi.

Vzchopila jsem se: ‚Ne, takto nemůžete přece žíti; nemůžete. Pojďte se mnou, pojďte. Odjedeme společně. Setřesete ze sebe všecko, co vás rozbolelo. Vy taková plná odvahy a moudrosti! Ne… Proč se takto ubíjeti! Vždyť život náš není tak dlouhý, aby měl býti násilně zkracován. Pojďte…‘

Vyrušila se a pohlédla na mne udiveně. Vycítila jsem, že je velmi nemocná, v duši nemocná.

Promluvila tajemně a s podivnou určitostí: ‚Ach, vy se mýlíte. Ne. Mně je docela dobře. Pomyslila jste si snad, že nejsem už krásná?‘

Zasmála se, vstala a pateticky zvedla ruce. Podivný černý šat splynul jí v řasách k zemi. A na prsou blýskal se veliký rubín.

‚Jsem krásná právě takto pro něho.‘

Sklonila se až ke mně, přivřela oči a zašeptala velmi tajemně:

‚On je u mne. Zde. Žijeme spolu…‘

Její úsměv byl strašný.

Od té chvíle byla jsem přesvědčena, že myšlenka má, odvésti ji s sebou, byla nevyplnitelna.

Uvědomila jsem si, že mám před sebou nešťastnou šílenou. Ovládla jsem se. Změnila jsem tón. Vstala jsem. Vybídla jsem ji:

‚Pojďme k oknu, uvidíme moře a proveďte mě svým domkem.‘

‚Počkejte,‘ pravila zase tajemně. ‚Dříve vám povím, ach, vám svěřím všecko, jak se to sběhlo… Posaďte se. Všecko dopadlo šťastně. Hleďte, jsem šťastna. Nesmíte se dáti zmýliti mými šedivými vlasy. Stříbro je příbuzné luně. A já se proměňuji v Lunu.‘

‚Ano,‘ přisvědčila jsem a snažila jsem se do tváře vložit úsměv.

Řekla: ‚Vyslechněte mě tedy, ale nebude vám zima?‘

Ubezpečila jsem ji, že je velmi teplé jaro.

‚Ale tady sklepem protéká voda z údolí Růží, samé slzy,‘ řekla opět, tajemně zamhouřivši oči.

Bylo mi pojednou úzko. Zdálo se mi, že cosi slyším, nějaký podivný zvuk, vycházející z hlubin.

‚Povídejte. Mám vyměřený čas,‘ poprosila jsem ji.

‚Tak tedy, sešla jsem se na lodi s Alexandrem. To už víte…‘ Právě těmito slovy začala. ‚Řekla jsem mu, aby přišel, a věděla jsem, že by rád přišel, ale tak neodvisle, aby nebylo zodpovědnosti a připoutání. Viděla jsem nevěstu. Alila byla mrtva. A já měla přece na něho právo po Alile. On však na to nepamatoval. Ale moje srdce, abyste věděla, stalo se žhavým jakýmsi kamenem, jako rozpálené kladivo zvonu, bijící do umučení…

Alexander konečně jednoho dne přišel. Nikdo ho vejíti nespatřil – jsem zde tak ukryta. Otevřela jsem vrata. Bylo zamračeno, polostín a trochu hvězd. Smála jsem se a zase jsem za ním zavřela vrata. Seděl tady u mne a líbal mi ruku. Byl velmi roztomilý a bezstarostný. Přinesla jsem víno, které v písku ve sklepě leželo ještě z dob sultána Murata. Slzy z údolí Růží zpívaly mi na cestu, když jsem láhev vynášela. Kdybyste věděla, jak vykřikla zátka, když ji Alexander vytáhl! Byl vesel a líbal mě, ale já byla studená. Podala jsem mu chalvu, aby jedl, ale nechtěl. S chutí však napil se vína. I já jsem pila. Bylo zázračné. Uznal to… Hrozny jeho rostly na jedné stráni blízko moře, kde lítají ohromní rudí a zlatí motýli a kde leží veliké žluté kameny mezi kořeny rév. –

Slyšíte?‘ vzchopila se náhle, ‚to On šeptá, On se mazlí a povídá, že se blíží noc…‘ Mávla rukou.

‚Neví, že jste u mne,‘ pokračovala a suchými prsty probírala si zálibně prameny bílých vlasů:

‚Té noci bylo divoké objímání. On mluvil chvílemi trochu diplomaticky, aby se mohl zase odpoutat, ale já taky měla své záměry. Miláčku, nikdy už nepohladíš ručky své nové nevěsty. Miláčku, nikdy nebudeš volným, na věky budeš patřiti pouze Siranuš.‘

Vypadala příšerně. A mluvila dále se záhadným přízvukem štěstí:

‚Dívala jsem se na něho, jak zvolna umdlévá. Byl tak milý v tom ubývání sil; vyboulený. Jako děcko odvedla jsem ho do ložnice. Vody jsem mu podala. Nasypala jsem tajně do ní prášku pro spaní. Uložila jsem ho… Pojďte, ukáži vám, kde spal… Tak blaženě spal.‘

Siranuš odvedla mě chodbou do komnaty pološeré s lůžkem pokrytým těžkou hedvábnou látkou se zlatými květy. V rohu proti oknu hořelo světlo v stříbrné lampě s oranžovým sklem.

Siranuš postavila se k lůžku a řekla: ‚On spal. A měsíc svítil.‘

Velmi jemným pohybem ruky odhalila část pokrývky. Opakovala:

‚Tady spal… A měsíc se díval.‘

Vyňala z lůžka dlouhou jehlici, ukončenou tmavou perlou, vroubenou routami.

‚Hleďte,‘ ukázala zmodralým ukazováčkem hrot jehlice, táhnouc mě k oknu, ‚vidíte?‘

Stmívalo se. Siranuš dala těsně hlavu ke mně a jehlici přiblížila mi k očím…

‚Vidíte?‘ šeptala.

‚Nějakou skvrnu, ano,‘ řekla jsem.

‚Podívejte se blíže, je to krev,‘ zašeptala. A dodala se strašným výrazem očí radostně rozevřených: ‚Jeho krev!‘

Vzala jsem jí jehlici z ruky, položila jsem ji na podušku a pokryla jsem rychle lůžko.

‚Ne, proč se tak týráte,‘ řekla jsem bezděčně a chtěla jsem ji odvésti z komnaty.

Tak sama by neměla býti, tak opuštěná! Což není nikoho, kdo by se jí zde ujal? pomyslila jsem si, ale Siranuš velmi živě odpověděla:

‚Tou jehlicí probodla jsem mu srdce.‘

Její oči jako by se byly vznítily, rozevřely se. Prohnula tělo, napjala ruce.

‚Spal… ležel na znaku. Položila jsem ruku na jeho prsa. Srdce jeho bilo mi do dlaně, říkalo: ano, ano, ano. Políbila jsem Alexandra na rty. Cosi zašeptal, jako by opakoval po srdci: ano, ano, ano… Přiblížila jsem ucho k prsům, poslouchala srdce, pak jsem přiložila dlaň, vypátrala určitý bod… A nasadila hrot jehlice… A vnořila vší silou v hlubinu, přímo do srdce, do srdce. Jen se zatřepetalo a konec.‘

Siranuš klesla k zemi; zaskřípala zuby a strašně se zasmála.

Přítomnost šílené a její vyprávění sevřelo mě hrozným strachem. Odejít, odejíti! volal ve mně každý nerv a podlehla jsem tak náladě prostředí, že jsem se začínala chvěti jako v zimnici.

‚Ta křeč poslední, jak se vzepjal a napřímil, jak oči otevřel, navždycky otevřel, byla děsně krásná,‘ řekla Siranuš klečíc. ‚Padla jsem na zem a dlouho jsem nevěděla nic, ale když jsem zase vstala, byl už jako mramor a tichý, nehybný, díval se, díval a byl můj, můj… Navždycky můj,‘ vykřikla poslední slova a vstala. ‚Nikdo ho nespatřil vejíti ani odejíti. Jen já ho viděla, kdy vešel… A setrval. – Zde – ne, zde byl by se měnil a já nechtěla, aby se měnil… Odvlékla jsem ho dolů do komnaty slz a rozkoše. Pojďte k jeho lůžku… Je tam krásně.‘ Rozsvítila svíčku v bronzovém svícnu.

Vyšly jsme do síně. Sevřela mi ruku, jako by tušila, že bych raději odešla z domku.

Otevřela zelenavá vrátka v síni a pozvedla ruku se světlem, druhou rukou ukázala na schody, vedoucí dolů. Chvíli jsem váhala. Šepot jako kanoucích krůpějí z výše přicházel nám vstříc. Konečně jsem vešla a sestupovala vedle Siranuš. Objevilo se sklepení a v něm řada sloupů s korintskými hlavicemi, dole leskla se temně voda, a odněkud ze stropu blíže stěn kanuly praménky jako stříbrné šňůrky. Veliký chlad vanul z hlubiny. Zvolna uvykal zrak cisterně, nepatrně osvětlené, a lépe rozeznával. Dole u tmavé zdi, kde se nalézala obdélníková plocha bez vody, leželo několik nádherných květů japonských azalek.

‚Tady stále čeká pod zemí…‘ řekla Siranuš tiše. ‚Sem přicházím a on mě líbává. Mám rty rozžhavené jeho polibky a srdce k smrti vysílené jeho láskou. Zemřu únavou lásky. Zde vedle na zemi…, u něho… Přinutila jsem ho…‘

Připoutána k tomu úchvatnému obrazu stála jsem na posledním schůdku nad tmavými vodami před nesmírným lesem sloupů jako přimražená.

Siranuš mávla rukou k prostoru, jehož konce nebylo možno uhodnouti: ‚Slyšíte slzy z údolí Růží? Ty všecky prameny jich přicházejí sem až z údolí Růží,‘ řekla záhadně.

Nutila jsem ji k odchodu.

Vystoupily jsme chvatně. Zamířila jsem přímo ke vratům domku. Siranuš podala mi ruce a hleděla na mne s oddaností. Na prsou v řasách černé lehounké látky zableskl se opět rubín. Poznala jsem teprve v tu chvíli, že je to na šňůrce navlečený prsten.

Otevřela jsem vrátka, vyšly jsme ven. Rozloučily jsme se. Sotva jsem učinila několik kroků, zavolala mě úzkostlivým hlasem a běžela za mnou, uchopila mě za ruku a velmi důtklivě mě prosila, abych nijakou dobře míněnou péčí o ni neničila blaženost jejího života, ujistila mě, že nepotřebuje nikoho, nechce nikoho. Opakovala udýchaně a žhavě: ‚Konec života, harmonický konec života.‘

Vzpomněla jsem si, jak Siranuš kdysi vyprávěla o staré vykládačce karet na Chalki a dodala: ‚Toho studeného polibku se dosud bojím, protože mu nerozumím.‘

Dívala jsem se za ní, jak odcházela.

Ještě u vrat se zastavila a kynula mi rukou. Vypadala v černém splývajícím šatě, s bílými, vlajícími vlasy jako probuzena k životu po dlouhém spánku někde v studené hrobce. Prsteny jiskřily na vyhublých prstech a na prsou onen rubín.

Sešla jsem úzkou pěšinou přímo k moři. Parník právě přistál. A zase plula jsem Bosporem k městu. Bílé paláce ztrácely se v modru, moře hučelo. Světla v osadách se množila. V dálce vstávaly mohutné obrysy mešit a minaretů s mozaikou domků, odrážejících se kouzelně v moři.“

Slečna Olivová obrátila se k muži, který z její improvizované skladby vytušil román:

„Přibližuje se to, co jste právě slyšel, vaší představě, která vznikla z mé hudby?“

„Ano,“ řekl, „ale poslední věta ještě není dokončena. Ještě cosi schází.“

„Máte pravdu,“ řekla slečna překvapena a zahrála několik akordů, z nichž vyplynuly volným rytmem proplétající se tóny…

„Cesta Bosporem v pozdním jarním večeru… ano,“ přisvědčil.

Kdosi otevřel okno. Pokoj jako by se naplnil vzdáleným prostorem. Všichni jsme stáli kolem klavíru…

„Je přirozeno, že jsem se cestou k městu zabývala opuštěnou nešťastnou Siranuš v domku v Arnaut Key. To všecko, co jsem tam slyšela, je nemožné, fantazie chorého mozku, Alexander je již asi ženat. Býti tak sama, tak opuštěná! A vzpomněla jsem si, jak Siranuš pevně řekla: ‚Nechci nikoho, nepotřebuji nikoho.‘ Odmítla asi každou radu známých nebo příbuzných. Pomyslila jsem si, což kdybych se náhodou sešla na lodi s Alexandrem zítra nebo ještě dnes! Rozhlédla jsem se po obecenstvu.

Fezy, kotoučky kouře, unavené tváře, tu tam hovor, v odděleném místě kupily se Turkyně, závoji zastřené tváře, proti mně seděla černoška v režném plátěném šatě s náručí levandule, na přídi lodi stál kapitán… Náhle přišlo mi na mysl kapitána se zeptati na Alexandra. Je nemožno, aby ho neznal – bohatého obchodníka, který denně pluje již mnoho let od Arnaut Key k Stambulu a zpět. Mohla bych ovšem vyčkati, zeptati se zítra profesora, který před lety nalézal se ve společnosti, s níž jsem navštívila vilu v Arnaut Key… Jak se rozptýlili ti lidé, o nikom z nich nevím, jediného profesora snad by se mi podařilo vyhledati… Vtom se kapitán obrátil a bral se směrem ke mně, zastavil se zcela blízko. Rozhovořil se s elegantním shrbeným starcem… Patrně jen o všeobecných věcech mluvili, ukazovali si břehy vpravo, vlevo.

Když na chvíli umlkli, oslovila jsem kapitána, sdělila jsem mu, že jsem na cestě z Oděsy, kde jsem koncertovala, a že se zdržím v Cařihradě jen asi dva dni, a právě že mi připadlo zeptati se na jednoho obchodníka, jehož rodinu jsem před několika léty poznala, a času míti nebudu tentokrát jich vyhledati. Jmenovala jsem Alexandra.

Kapitán pohnul velmi živě hlavou: ‚Tam se staly podivné věci,‘ mávl rukou, ‚podivné. Paní zemřela, zůstala po ní holčička.‘

‚Ano, to jsem ještě doslechla.‘

‚A dále ne?‘ upřel na mne kapitán oči. ‚Pán se měl oženiti po druhé. Skvělou partii. A zmizel. Nikdo neví kam.‘

Zůstala jsem nepohnuta, nebyla jsem schopna slova, cítila jsem, jak má tvář zbledla.

‚Nikdo neví, kam, jako by se do země byl propadl. Viděli jsme ho v poledne vystoupiti v Arnaut Key. Doma ještě obědval, k večeru si vyšel do zahrady, neřekl nikomu, že by se chtěl odebrati dále. Pátralo se všude, vyšetřovalo, ale marně. Jestli ho moře odneslo, Bůh ví. Proč by se byl zbavil sám života? Měl před sňatkem, jeho finance byly v pořádku, byl zdráv.‘

‚A z jeho přátel nikdo nedovedl podati zprávy, kam asi tenkrát odešel?‘ řekla jsem velmi neobratně.

‚Ne, nikdo nevěděl. Byla to pouhá procházka, o které se nikdo neuvědomuje. Zkrátka – záhadně zmizel…‘

Nastal šum vystupování a vstupování. Parník zakotvoval. Kapitán pozdravil a chvátal k někomu, jenž právě odcházel…

Tedy poslední věta…“ slečna sáhla na klavír a zahrála konec, úder, při němž levá ruka opakovala chmurnou melodii vyprávění nešťastné Siranuš, a pravá dávala slabé monotónní zvuky, které jako by spadaly z výše a přikrývaly veliké tajemství…

Dívka a námořník

Bílá a tenká šla opatrně v písku po břehu mořském. V ruce měla čínský vějíř. Zasmála se a hodila jej do vln. Běžely, utíkaly, vzaly jej a zase daleko na břeh vyvrhly.

Malý Ajax pro něj chvátal a přinesl jej Kamile v zubech. K čemu vějíř? Moře ho nechce a ona ho nechce, moře samo je vějíř zelený, modrý a bílý…

Smála se a zavrtala se pohodlně do písku. „Ajax!“ volala… On plašil vrány, letěly při zemi, a hlupáček za nimi se hnal jako za vějířem.

Kamila se smála, až slzička jí padla do klína. A pak náhle zvážněla.

„Vždyť mám před sebou moře,“ pronesla důstojně a vstala. Ohlédla se. Napravo, nalevo břeh. Ani živé duše. Ó, je to krása, býti sama z dohledu matek, tet a matron! Sama!

Moře! Přišla k němu velmi zvědava. A ten bílý, bílý břeh ji dráždil. Chtěla více. Tam na moře by chtěla daleko, strašně daleko. Vidí čáru na obloze, jako ukončení, které není ukončením, a za tu čáru nelze vidět. A to pobuřuje její touhu.

Šla dál a dál. Sbírala mušle a sypala si je do kapsy, zvedala medúzy, které moře vyvrhlo do písku na břeh, a stála v úžasu nad vlnami, do kterých je házela! Jak pluje toto průhledné nic, tento zafialovělý klobouček s dlouhými pentličkami, tento tvor, tato jsoucnost života. Potácí se ve vlnách jako člověk na cestách… Snad taky cosi chce. Či nemá vůle?

Kamila chvíli pohlížela na to tiché, fialové víření a pak se napřímila a zahleděla se na malou plachetní loď, jež svítila na konci obzoru.

A náhle si řekla: „Vím, proč je mi smutno, vím, proč je moře takové, že bolí.“

A lehla si na břeh a přikryla si tvář rukama. A jak ležela, viděla jakýsi velmi červený květ vyrůstati na hladině mořské, vykvétat výš a výše jako trs plný rudých zvonů nebo růžic. Co to je? A v dálce modrá přímka mění se v určitý předmět, který se zvedá… Loď, zase loď…

Vstala. Moře bylo opět hladké a tiché. Nebylo památky po tom, co prve spatřila. Ale před ní, jako by ze země vyrostl, objevil se starý námořník s dlouhým, šedým vousem. Nedaleko v slunci rozpjaty sušily se jeho rybářské sítě.

Usmála se, zabořila se zase do písku a hleděla mu do očí.

„Ó, vy jste býval jistě velmi daleko,“ řekla radostně a závistivě.

„Inu, teď odpočívám, jen pro zábavu rybařím, ale celý svět jsem viděl.“

„A já nebyla nikde.“

„Měla byste viděti zeleného papouška v naší chatě. Syn poslal ho z Hamburku.“

„Vidím zeleného papouška, tam na vlnách se houpá,“ řekla rozmarně a položila se na znak.

„Bojíte se smrti?“ otázala se prudce a zvedla hlavu.

„Smrti? Ne, nebojím se smrti… Aniž umím truchliti pro ty, kteří odešli. Dva synové utopili se mi v moři. Nepláču pro ně. Muselo se státi. A já to pokaždé předpověděl. Zjevili se mi.“

„Byla noc?“

„Ne. Byl jasný den. Stojím na prahu. A vidím Jana přicházeti k domku. Vidím a pravím: Odpočívej v pokoji. Jdu do světnice k ženě a pravím: Této chvíle není Jana mezi živými. A tak i bylo. A totéž opakovalo se s Michalem.“

Kamila obrátila se k moři a zamyslila se. Za chvíli vstala, ale námořníka tam již nebylo.

Šla až ku břehu a řekla: „Vím, proč je mi smutno, vím, proč je moře takové, že bolí.“

Zelené řasy a tráva táhly se v písku jako pentličky a svítily jasností chrysolitu.

Kamila ověsila si jimi vlasy přes čelo až k bílým tenkým šatům.

Rozepjala ruce a zamhouřila oči: „Chci milovati, tak milovati, jako žádná žena dosud nemilovala… Vím, že tam kdesi na druhém břehu čeká na mne ten, kterého chci milovati… Vidím jeho stín chvějící se na nebi.“

Obrátila se na západ, kde v dálce procházeli se lázeňští hosté a kde snad byla pohřešována.

Pokrčila rameny: „Ne, z vás nikdo.“ Kolik hloupých řečí již vyslechla! Jakých lichocení! Zvedla ruce, jako by tušila zázračné světlo, padající do jejích dlaní. Moře bylo modré, mírně zvlněné a chvílemi proběhly po vlnách zelené, zářící pruhy.

Blouznila: „On čeká na mne. Nemýlím se. Dám mu tolik krásy, blaženosti! Jen já jediná. Já pro něho určená. On čeká. Vidím jeho hlavu, ponořenou do oblak, vidím ruku, která mi kyne. Ó, já přijdu…“

Viděla cosi neobyčejného tam v prostoru, kde se moře končilo a nekončilo se. Podivné komnaty podepřeny trámy zlatem vykládanými kouzlily tam domov nový a čarovný, alabastrové síně hlídané sfingami hledícími k moři a ohromnými kamennými býky s kroucenými zlatými rohy, zahrady plné kvetoucích stromů, na nichž houpaly se zářící lampiony a zhasínající hvězdy.

Pomalu kráčela po břehu. Vracela se mezi lidi.

A tak denně přicházela na opuštěný břeh, kde se oddávala svým snům. Myšlení, snění o vzdáleném Neviditelném a té chvíle nedostižném stalo se jí utkvělou představou, plnou blažených úvah a radostného života.

A každého dne setkávala se s námořníkem, který usedl do písku vedle ní a živě vyprávěl o svých plavbách, o dalekém světě. Dostával se do kazatelského tónu a zveličoval své ctnosti.

„Ani bouře na moři se nebojíte?“ ptala se ho Kamila, které často unikal obsah jeho výkladů.

„Bouře na moři? Ne, nebojím. Já umím utišiti moře a veleti bouři.“ Vztyčil se jako prorok.

„A kterak?“ podivila se Kamila a zahrabala ruce hluboko do bílého písku.

„Modlitbou čistého svědomí, kterým prošel Bůh…“ Pohladil si dlouhé šedé vousy, upřev na dívku bleděmodré oči se začervenalými víčky.

„A nikdy za vaší přítomnosti neztroskotala loď?“

„Nikdy.“

Sklonila hlavu a řekla tiše: „Jak ráda bych šla s vámi na moře, když jdete lovit!“

„Nedovolili by vás.“

„Ó, já bych se neptala. Nevěděli by.“

Pohladil jí opálenou ruku.

„Kdy poplujete?“

„Časně ráno – za tmy.“

„A vrátíte se?“

„K desáté hodině.“

Vstala a běžela po břehu k domovu.

„Umí tišiti bouři, umí veleti moři! Půjdu s ním! Uvidím dále, dále a spatřím blíže tvář toho, kterého budu milovati. Má oči hluboké jako moře. Hodný starý námořník mě k němu doveze.“ Zasmála se a letěla podél břehu jako vlna…

„Budu šíleně milovat. Usednu k němu a líbati budu jeho ústa, oči… A zítra si vezmu žlutou hedvábnou stuhu kolem pasu, tu nejkrásnější! Jeho paže ovinou se kolem mého těla. Těsně, těsně. Budu jeho. Připlujeme domů kdysi za večera na veliké lodi a řekneme rodičům: Zde jsme. Podejte nevěstě závoj…“

Usmívala se blaženě a chvátala.

„Ale nebude jen doba polibků, chci mu býti stále nejdůvěrnější duší. Duší. Podejte nevěstě závoj… Chci, chci… silně chci…“

Ráno oblékla se do bílých šatů, zlatě žlutou stuhou se opásala a tiše jako dech vyplížila se ven a běžela ku břehu.

Hle, moře… Táhlo se neklidné, tmavé od země k obloze. Slaná vůně prosycovala vzduch. Zelená tráva svěží a vlhká táhla se po břehu, žluté řasy zmítaly se ve vlnách jako živé.

Srdce jí tlouklo, ale nerozeznávala, zdali radostí, či přece strachem a nejistotou.

Hle… námořník stojí u loďky připraven. Sítě, korky, šňůry se slaměnými chocholky, všecko hotovo k odplutí. Stojí jako přikovaný a dívá se, jak ona běží k němu. Vypadá jako duch.

„Vy jste přece přišla?“ ptá se udiveně.

„Ano, ano –“

Usmívala se a mávala rukou. Konečně skočila do loďky a uvelebila se vzadu na dně. Rozepjal starou, vetchou plachtu, vytáhl z písku kotvu a zavesloval.

„Vy jste tušil smrt synů svých; řekněte mi, tušíte dnes něco zlého?“ řekla Kamila vesele.

„Ne, netuším ničeho.“

„Tedy je bezpečno,“ vydechla šťastně a zahleděla se toužebně k hranici mezi nebem a mořem.

A pluli. Moře bylo hladké jako samet a jemné varhánky modraly se tyrkysově jako odleskem světla neviditelného původu. Obloha byla blízká a přátelská. Kamila volala představu drahého Neznámého a říkala si: „Nikde tak silně a jasně nebudu snít o něm jako teď na moři, protože jsem mu nejblíže. Ó jistě, on tam kdesi pod cedrovými klenbami čeká a stejně o mně blouzní jako já o něm…“

Její oči svítily a rty se pohybovaly…

„Milovati, šíleně milovati… Přineste nevěstě závoj!“

Dále a dále pluli. V krajinách, kde se jim břeh ztratil z očí, stávalo se moře neklidným. Stíny přelétaly vlnami jako motýli. Mraky vznikly jako nenadálý strach, a letěly a letěly jako strašidla.

„Ještě hvězdy svítí… A tam již je obloha zkrvavena sluncem. Ono vyjde,“ řekla Kamila.

Námořník vhodil do moře šňůry se slaměnými chocholky. Oranžové skvrny tančily za nimi a křivky ploutví blyštěly se v jasné vodě. Rozepjal sítě. A zadíval se na Kamilu. Jak to dítě hledí vášnivě, jako někam do horečných očí! Díval se na ni. Tak, zcela tak pohlížela děvčata, která dávno zapadla v jeho paměti. Tam v přístavech… Zahučely mu v uších opilé písně, drnkání strun… Vytáhl láhev a dlouhým douškem se napil.

A nespustil očí z Kamily. Uchvátit ji! Je s ní tak sám! Je s ní uprostřed černých vln tak sám. Ďábel se v něm ozval.

„Nebojíte se?“ řekl táhle.

„Čeho! Vždyť vy umíte veleti moři a bouři utišit. A moře ani není příliš zlé. Ale učiňte, prosím vás, ať je ještě tišší. Houpe se mi poněkud hlava.“

Vzhůru, dolů, vzhůru, dolů ubíhala loďka. Kamila vžívala se do čarovného snu, že je sama na moři s milovaným mužem. Oba noří hlavy do šedivého svítání, slibujícího růže. Ona cítí rty jeho na svých, ruce jeho kolem těla, slyší srdce, ó srdce, jeho rytmus chvěje se v jejích prsou, a ví vědomím lásky, že bude mu drahou na věky věkův.

„Přineste nevěstě závoj,“ šeptala u vytržení.

Námořník náhle vhodil sítě do vody a prohnul se jaksi těsně a pohlížel dívce blízko do tváře hrozně začervenalýma, ztrhanýma očima. Velmi blízko.

Poděsila se:

„Co se stalo?“

Vzal ji za ruce.

Nechápala. Vstala, napřímila se a rozhlédla se. Kolem všude moře, moře.

„Co chcete?“ vykřikla.

Moře neklidně vlnilo se a na východě, jako by vytékal z šera pramének krve z neviditelného srdce.

Námořník strhl ji dolů, sevřel její ruce.

„Co se děje?“ vykřikla.

Šedivé poletující vousy dotkly se její tváře. Odvrátila se a trhla tělem. Chtěla se opět vztyčit a vyprostit.

Její otevřená ústa zděšením jako krví zbarvená dráždila ho, jako kdysi před dávnými léty tam na druhé polokouli země ústa, podobná těmto. Kamila zmítala se a opět vykřikla.

Z mraků na východě vyplula část slunce jako žhavé oko, které se dívá z přivřených víček.

Stařec uvolnil její ruce, vrhl se jí k nohám a začal mluviti podivným hlasem a zase vztáhl ruce k jejímu tělu.

Loďka se kolíbala, strašně se kolíbala. Kamila neděsila se vody, jen s úžasem pochopila hrůzu strašných těch paží v samotě moře. Schoulila se na dno loďky, zavřela oči a bila kolem sebe rukama.

Jeho ruce ji však zvedly. Uchvacoval ji. Otevřela oči a křičela, křičela, jako by doufala v příchod zázraku. Loďka se zapotácela. Kamila cítila, že ji uchvátil šílenec, šílenec, a že není nikoho, kdo by ji chránil, kromě moře.

Bránila se strašnými pohyby, které loďku přiváděly v kolísání ještě nebezpečnější. To již nebyla loďka, ale skořápka děsně se potácející. Kamile nastaly chvíle strašlivé.

Necítila nebezpečí hloubky, ale jen křeč zápasu. Prostor – ten jediný může ji vyprostit… Nekonečnost muže skončiti tuto hrůzu…

A konečně, konečně opravdu cítila se nějakým prudkým pohybem vyproštěna z drápů, a v téže chvíli zalila se jí ústa vlnami a jen vlny tlačily ji dolu a dusily a škrtily. Loďky již nebylo, ani námořníka, ani hvězd na nebi – jen modrá, tmavá záplava nekonečných vln, plných krvavých paprsků, jejichž původ oči její nikdy nespatří…

Dagmar Černá

Bylo velmi deštivé léto. Dva tři dni na počátku srpna se vydařily, ale již tenkráte byly lesy příliš modré, pak daleko široko zatáhl se obzor a dalo se do deště, jako by nikdy neměl přestati. Šedivé šňůry od nebe k zemi celé dni a noci… Někdy trochu zjemněly, jako když se tká pouze závoj, ale zase zhoustly, zesílily. Z lesů se kouřilo, louky byly jako jezera, chalupy zmoklé, ptačí hnízda smetená, mladé vlaštovky ležely mrtvé pod římsami. A pršelo bez konce.

Ta hrozná nepohoda sblížila nás, lidi z města, jako společná bolest. Jindy sotva jsme se spolu zastavili na několik zdvořilých slov a často omezili jsme se na pouhý pozdrav.

Jindy rozptýleni po lesích, teď jsme se octli na společném nudném stanovisku, čekajíce, kdy se vyjasní.

Jako slepice v síních jedna vedle druhé, tak my se zoufale směšnými tvářemi, zahaleni v promoklé šátky a pláště, vystávali jsme na verandě hotelu a zkřehlí, omrzelí trousili jsme se do salonku, kde v kamnech zapraskal oheň a dal teprve celé scenerii výjimečný ráz nuceného žaláře.

Vznikly zábavy různého druhu. Kdosi přinesl šachy, a celá skupina sledovala hru dvou, hrálo se na rozladěný klavír, zpívalo se, přišly na řadu anekdoty, hádanky, a za nimi vyprávění příhod, vzpomínek z cest, čtení myšlenek, hádání z ruky, vykládání karet.

Míjel den po dni skoro ve vzrušené náladě, neboť ta nuda měla v sobě cosi zimničního, nervózního. Obloha byla zatměna, a když se zdálo, že se prostor zvyšuje, bledne, když kdesi objevil se bílý terč skrytého slunce, přivalily se nové mraky s novými proudy deště.

Přišel takový smutný zimomřivý večer, bez západu slunce, bezbarevný přechod v noc, déšť zpíval nad střechou a za okny. Byli jsme jako zavřeni v mušli.

Usedla jsem v rohu salonku k záhybu záclony a dívala jsem se chvílemi do jednotvárně temného hučení a chvílemi do neproměnlivého světla komnaty, kde se ve společnosti uhostila mimořádná veselost, přinášející zapomenutí nepříjemné nepohody. Jakási společenská hra – dojista hloupá – sladce je zdětinštěla. Byl v tom opravdu dojemný humor. Vousatí profesoři, růžové slečinky, jejich matky a otcové, starý dvorní rada, příliš delikátní básník se studenýma rukama, všichni v jednom klubku hrozně důležitých zájmů a neodůvodněného smíchu.

Nedaleko klavíru stál v promoklém svrchníku právník Prošek, tak zamračeně, jako by přemýšlel o tom, že vyhodí hospodu s celou společností do neblahého povětří.

Trávil prázdniny u rodičů. Patrně ho také počasí znudilo, že se dostal až k rozladěnému klavíru, nebo zachtělo se mu viděti z blízka tyto lidičky, kterých si jindy nevšímal? Toulal se po lesích vždycky sám a vyhýbal se každému na potkání. Ležíval často u chalupy na sadě s knihou v ruce a kouřil.

Připadalo mi, že kniha ta je vždycky Hamsun. Nevím, proč domnívala jsem se, že čte stále Hamsuna. Mne zajímal právě svou nevšímavostí; připadalo mi také, že se stále něčím určitým v mysli zabývá. A vlastně tato jeho utkvělá, mně neznámá představa mě poutala.

A když jsem na něho pohlédla v onen večer, pomyslila jsem si, že je skoro nutné ho osloviti.

„Nač stále myslíte, pane Prošku?“ řekla jsem bezděčně.

I k této otázce jako by opravňovalo zatažené, smutné nebe.

Přiblížil se, usedl proti mně, a na tváři objevila se mu touha po sdílnosti, jako by byl onoho vyzvání čekal a pro ně mezi nás přišel.

„Na Dagmar Černou,“ pronesl zamračeně a tiše.

„Dagmar, zní tak spřízněně, tak slovansky toto dánské jméno.“

Neodpověděl. Společnost se právě hlučně rozesmála. Ohlédl se, a bylo patrno, že mu hluk ten je milý.

„Povídejte o ní, budu celou duší poslouchati.“

„Ano, vím.“

Vstal, zahleděl se z okna a zase usedl. Hlavu hluboce sklonil.

„Ne, my jsme nebyli rostlí pro tragiku,“ mávl rukou, jako by mluvil pouze k sobě. „Posoudíte a dáte mi za pravdu. Bydlil jsem v Praze s kamarádem Irenem Spitrou. Nedovedete si představiti život takových dvou ničemů, jací jsme byli my. Žili jsme docela tuctový nevázaný život, a bylo nám krásně – a mnohdy hodně mizerně. Za vzrušením kocovina a za rozhazováním peněz hlad a dluhy. Ale což! Všecko bylo by hezké v těch variacích hýření a plýtvání, kdyby nebylo té protivné tragiky, která se plíží zákeřně světem jako strašidlo, a když není očekávána, objeví se jako morová rána.

Přijdu jednou domu a slyším, že vedle v pokoji Iren tluče do zdi, jako by se chtěl stěhovati. Vejdu. Stojí na židli a hází dolů kdejakou baletku a zpěvačku z šantánů, celou sentimentální galerii krásek. Ella ležela na zemi, a jeho oblíbená Mařka s máky za ušima už se viklala na hřebíčku.

‚Člověče, zbláznil jsi se?‘ povídám.

Obrátil se s takovou směšnou tváří, že jsem se rozesmál.

Řekl: ‚Miláčku, aby ses pak tuze nedivil. Přistěhuje se ke mně slečna Černá, slečna Dagmar Černá. Ano.‘

Zakašlal a seskočil ze židle a ke mně, zrovna ke mně se rozkročil. Stál jsem udivený a nechápající.

‚Miláčku,‘ on zase svým lichotivým hlasem, ‚ty nám budeš pomáhat. Vím, že jsi takto velký altruista, vím, že přeješ lyrickým vznětům. Víš, promluvíš s tou naší kočičí francouzskou kvartýrskou, řekneš jí zkrátka, že je Dagmar tvoje příbuzná a že jí přenecháváš svůj pokoj a že budeš zatím u mne.‘

A vypravoval, že v Chýžce o prázdninách poznal Dagmar v zámecké knihovně, kde ji prý starý knihovník Továrnický trpí asi tak jako malé myši, které krmí, aby mu nežraly knih. Dagmar tenkrát prý seděla mezi starými knihami opravdu jako myška. Ale když ji Iren provázel domů, rozsvítily se jí oči a rozepjala kapustově zelený slunečník, který ho dráždil tou jasnou zeleností. Příhoda měla jistý patos, který rozčiloval, a tak se stalo, že tam někde u rybníka, kde voněla voda s rákosím a lekníny, řekl Dagmar, že ji má rád.

‚A tak dále,‘ zasmál se Iren a skákal po pokoji jako opice.

‚Tohle je nadělení,‘ pomyslil jsem si, ale hned navečer hovořil jsem s madame a všecko jsem jí náležitě odůvodnil a vyslechl jsem si dlouhé poučení o kanárech, a jak pokrývá madame na noc klece bílými rouškami, které jsou ráno plny čmelíků.

‚Čert vezmi všecku lyriku,‘ řekl jsem si a konečně šel jsem spát.

Druhého dne večer přijdu domů, a sedí tam již Iren s Dagmar. Pozdravím a hledím z okna do úzké uličky, která se točí jako ještěr, dívám se na vlhké střechy šupinaté a vroubkované, plné záhybů a výstupků. Znáte kouty Malé Strany a víte, jak přiléhají k některým náladám.

Abyste dlouho nebyla v nejistotě: Dagmar byla docela nevhodná bytost do našeho rozhýřeného prostředí. Na první pohled jsem poznal, že je sentimentálně vážná. Byla podivně hezká. Záhadné oči, pleť, vlasy – všecko byly odstíny téže olivové barvy a všecko plno duše.

Právě Irenovi něco vyprávěla, mluvila tiše, téměř jednotvárně:

‚Řekla jsem Gertrudě: Třeba využitkovati svobody. Víš ty, co je svoboda? Žilas někdy? Ne, tys od narození byla chůvou dětí. Už jako děcko v peřince mělas péči o jiné cizí děti, proto máš bílé oči! – Bděním nad nevinností…‘

Jak se jí divně hlas chvěl!

Vyrozuměl jsem, že Gertruda byla její stará chůva. Řekl jsem, že ještě na chvíli odejdu.

‚Nu, far well,‘ zamhouřil Iren koketně oči a vzal Dagmar za ruku.

Vyběhl jsem na ulici. Byl vlhký chlad, dláždění lesklo se černým blátem, chvílemi vítr přinášel déšť. Oblaky letěly nad střechami, měsíc jimi probleskoval a zase mizel.

Chodil jsem ponurou nocí jako odsouzený k bdění. Viděl jsem na obloze bílou mrtvolu v říze oblaků a dvě ústa připravená k polibku. Byl jsem vzrušen a nechtěl jsem si toho přiznati.

Takto nepředstavoval jsem si dívku, která měla na chvíli vystřídati rozmarnou zpěvačku. Naplnilo mě to vědomí jakýmsi trapným pocitem zodpovědnosti. Ale jakmile jsem onen duševní stav vyciťoval, ihned jsem jej odmítal ironickým posměchem. Ano, tato divagace všelijak skončí – nejen všedním adieu, říkal jsem si.

Ale co mi je po tom! Budu se vyhýbati každému účastenství. Ale i to je nepříjemné – hleděti románu do očí. Vezmi čert Irena se vší erotikou.

Podivná žena. Stále jsem uvažoval. Jaké má nervózní ruce. A pohled jako by člověka škrtil. Cosi v něm děsí. A dopustit se takového bláznovství! Tak vážná a zároveň ztřeštěná! Je cosi divně krásného v té ženě. A Iren! Iren! Co od něho očekává? Ale má Iren štěstí u ženských! Jaké je asi tajemství jeho kouzla? Taková Dagmar mu podlehne! V její duši je mnoho podivuhodného, s čím se člověk tak snadno nepotká.“

Prošek zapálil si cigaretu a zamlčel se, jako by utonul ve vzpomínání.

„Začal jste žárliti,“ řekla jsem, abych ho probudila k dalšímu vyprávění.

„Ano, první pocit můj k té ženě byla žárlivost, vztek proti Irenovi, protože neměl dosti vkusu (bojím se říci: svědomí) nedopustit se tohoto činu, neboť on nebyl schopen lásky, to jsem věděl bezpečně.

První dva, tři týdny jsem jich doma skoro neviděl, vyhýbal jsem se jim, ale zpozoroval jsem přes to, že se Dagmar nutí zdůvodniti svůj pobyt u nás. Navštěvovala univerzitní přednášky, psala článek o dnešní morálce.

Co bylo nejpodivnější v jejím poměru, že nejevila v ničem ani nejmenší nejistotu nebo rozpaky a byla zároveň úchvatně něžná. Všecko, co konala, jako by bylo její radostnou vůlí. To dalo takovou pečeť vznešenosti jejímu výrazu, že si získala šetrnosti i naší velmi počestné madame.

Jednoho večera vyzvali mě, abych s nimi vypil číšku čaje. Usmívali se jako velmi šťastní lidé. Dagmar vykládala rozjařeně, jak včera při psaní – pohlížejíc déle na malou, jemnou housenku, která se kroutila v mihotavém podráždění – měla určitý dojem, že hledí na úsilné, hadí, omamující ženské tělo. A jakou prý jevila energii vůle ta polobytost, jež taky chtěla, cosi chtěla. Dagmar zatarasila jí cestu, a ona se vracela, netrpělivě a houževnatě vracela. Chtěla cosi, chtěla někam. – Ale kam…

‚Jest cíl její jistější nežli náš?‘ řekla Dagmar.

Odpověděl jsem duchaplně: ‚My lidé stejně směšně lezeme do marností po hroudě zemské.‘

Usmála se a pohlédla mi přímo do očí. Nerozeznal jsem, vysmívá-li se mi, nebo mně i sobě, ale tenkrát po prvé tak upřeně a dlouze na mne pohlédla. Za chvíli řekla:

‚Žijeme v úpadku pýchy. Cítím to na sobě.‘

Proč tenkrát pronesla tato slova? Řekl jsem trpce:

‚Raněný pozbývá síly k hrdosti.‘

Iren nás přerušil: ‚Prosím vás, mluvte rozumně.‘

‚Žíti silně, úrodně, velce!‘ zvolala ‚Ale čehosi se nedostává…‘

Připadalo mi, jako bychom se byli sblížili. Odhodlal jsem se ještě k otázce: ‚A věříte v to krásné, co žijete? I když se čehosi nedostává?‘

Zasmála se zase, zvážněla.

‚Jsem pouze klidná. Nebojím se zítřku. Prožila jsem trýzeň nenávisti a bolest lhostejnosti již jako dítě, a to mě učinilo připravenou na všecko, snad i odhodlanou. Budoucnost je mi snem, kterého se zřeknu, jakmile bude třeba.‘

Iren stal se netrpělivým a začal vyprávěti hloupou anekdotu.

A od té chvíle jsem Dagmar měl rád.“

Prošek zase učinil přestávku a zadíval se ven, kde hučel příval deště temně, jako příboj moře. Společnost stupňovala své výbuchy veselosti.

„A od té chvíle jsem Dagmar měl rád.“

Znělo to divně z jeho úst. Taková opravdovost citová! Viděla jsem Dagmar před sebou tak živě, jako bych ji byla znala.

„A co se s ní stalo? Kde jest?“ řekla jsem bezděky.

„Ne, ne,“ mávl rukou.

A vyprávěl:

„Víte, bylo mi volněji, když jsem býval pak sám. Vzpomínám na strýce Adeodata, jak rád říkával: Nikdy nejsem více sám, nežli když nejsem sám. Mně bylo tak. Lidé ve slunečném víření stáli mezi mnou a ní. Ano. Všichni. Byl jsem docela hloupě zamilován. Smích, radosti, důvěrnost, jejich spěch – to vše mučilo. Schoulil jsem se na pohovce a odháněl světlo, jako nepřítele svého osamocení. Ku štěstí je potřebí málo, a k neštěstí ještě míň! I to říkal Adeodat. Viděl jsem jednoho dne Dagmar zářící štěstím, jakýmsi vnitřním ohněm, který vznítil Iren v nějakém zápalu své měkce nastíněné lži.

Ale pak Dagmar sedávala častěji sama doma. Psávala nebo četla. Také dlouze přecházela po pokoji. Iren začal se toulat a nepřicházel.

A když se vrátil, býval stručný a mrzutý. Toto málo stačilo k jejímu neštěstí. Jistě bylo to málo – ztrácet Irena.

Pootevřela někdy dveře ke mně, a stojíc na prahu tiše, pronesla několik slov jako omluvu, že přichází. Jaké měla zamyšlené, smutné ty své olivové oči! Míval jsem v tu dobu pocit, že jsem řetězy připoután k nějaké tvrdé, neznámé povinnosti, zrovna fyzicky jsem cítil studenou svíravost kovu na těle. Ji uchvátit, ji přesvědčiti, že ve mně začíná teprve její štěstí…!

Ale neměl jsem práva ani odvahy. Cítil jsem, že mne vyhledává v úzkosti, která ji přepadala. Všecka její zdánlivá pevnost rozbíjela se o vznikající pochybnosti o Irenově lásce.

Přestala pracovati, psáti, čísti, a jen nepokojně přecházela pokojem a hleděla dolů do zvlněné uličky.

A přežili jsme zimu.

Dagmar a Iren nevypadali již jako milenci, ale pouze jako lidé žijící v společných poměrech. Ona stále jako by ještě čekala obrat, něco určitého, jako by nebyla v něčem rozhodnuta. Podívala se na mne někdy, jako by doufala, že jí všecko vysvětlím nebo snad poradím, aby odešla.

Řekla: ‚U nás již taky začíná jaro. U rybníka již vrby jsou hodně zelené. V mlhách tančí světla.‘

A dál: ‚Gertrudě se asi stýská. To je snad jediná duše, která mě má trochu ráda.‘

Věděl jsem, že bylo by lépe, kdyby odešla. Irena opustilo nadšení, a byl již jinde. Vyměnil se. Stal se milenkou jiných žen. Ne, Dagmar nikdy nebyla jeho milenkou, ale on byl milenkou její, v níž se zklamala. Jak to bylo prosté!

Jednoho večera přišel Iren veselý a stále mluvil mnoho a zbytečně, kde s kterým hercem se bavil a s kterou zpěvačkou se procházel. A povídal mnoho divadelních klepů.

‚Tak jsem si vás nepředstavovala,‘ opakovala Dagmar několikrát a sklonila hlavu.

A tak vidím Dagmar sedící stále doma u okna a dívající se do křivé uličky deštivé, uplakané, jako tyto ponuré dni. Takové líné dni byly a neživé… Jednou k večeru zaklepala na mé dveře. Chvatně otevřu. Stojí přede mnou bledá.

‚Co se stalo?‘ ptám se polekán.

Řekla křečovitým hlasem:

‚Iren již nepřijde!‘

Ano, nepřijde. Nebyl doma několik dní a konečně poslal dopis z cesty. Odjíždí prý do Paříže, do Londýna. Podávala mi dopis.

Rána byla strašná, že Dagmar nebyla schopna činu. Poznal jsem teprve, jak všecky zlé okolnosti málo ji na tento nutný okamžik připravily. Hleděla do prázdna jako zbavena rozumu. A přece jako by stále ještě cosi čekala. Neodhodlávala se k odchodu.

Míjely dni. Opatroval jsem ji jako nemocnou. A byla opravdu nemocná. K večeru se jí obyčejně uvolnilo.

‚Kdyby nebylo dní, lehčeji přežila bych život,‘ řekla jednoho večera.

Ne, nemohu zde vypravovati dále,“ řekl náhle Prošek rozčileně.

Mladá dívka velmi červených tváří usedla právě ke klavíru a hrála Griegovu Erotik.

Vyšli jsme na verandu. Déšť zpíval přitlumeně do černé neproniknutelné tmy.

„Doprovodím vás domů a cestou povím ostatek!“ Šli jsme. Jeho hlas zimničně se chvěl. Mluvil rychleji, jako by mu mnoho záleželo na tom dopovědět, a jako by měl strach, že ho cosi neočekávaného přeruší.

„Člověka někdy chytí křeč lyrické bolesti,“ řekl, zřetelně omlouvaje své rozechvění.

„Dnes v tom strašném dešti stále musil jsem vzpomínati toho divného večera, o kterém vám chci povídati. Byl jsem šílený toho večera. Dagmar také. Něco zrovna vyzývavého hrnulo se k nám otevřenými okny. Dagmar to vzrušilo jako mne.

Přinutil jsem Dagmar po večeři, že pila trochu vína. Velmi se setmělo. Neurčitý zvuk ulic a řeky naplnil pokoj.

‚Bude bouřka,‘ řekla Dagmar.

Od zámku přicházely těžké mraky. Bouřka! Věděl jsem, že kdysi za veliké bouřky tam v paviloně parku v její krajině, v jejím domově Iren po prvé ji políbil a rozhodl se osud – její osud. A věděl jsem, že vzpomíná na ty okamžiky prvního opojného odevzdání se jeho vůli.

To mi bolestně drásalo srdce, že vzpomíná.

‚Budou blesky,‘ řekla podrážděně a vstala. První prořízl v té chvíli modravě a vášnivě tmu.

Měla horké ruce a nepatrně se chvěla.

‚Ještě příliš daleko,‘ řekla jako v zamyšlení, ‚půjdeme spát, je tak úzko.‘

Líbal jsem jí ruce a šel jsem. Ale ode dveří vrátil jsem se a řekl odhodlaně: ‚Dagmar, já vás mám rád. Strašně rád.‘

Zůstala nepohnuta, jako by mne neslyšela, a přece se upřeně dívala, ale tak nějak neživě, jako mrtvá. Kamsi daleko…

Zavřel jsem dveře. Hučení města, tma. A přišla noc. Blesky rozsvěcovaly pokoj, a následoval delší a silnější rachot. Blížila se bouře, rostla, až konečně hrozně rozpoutala se nad námi. Blesky projížděly, hrom řval, déšť se lil a svištivě tloukl do oken.

Zaklepal jsem na její dveře. Nesměle jsem vešel. Po prvé tak pozdě vstoupil jsem k ní. Seděla na lůžku. Neodehnala mne, ale vztáhla beze slova ruce. Ach, to bylo strašné. Ptal jsem se, bojí-li se bouřky.

Řekla: ‚Ne, je úzko: bouřky ne, bojím se čehosi. Ó, kdyby zabila!‘

Vzal jsem její ruce a klekl jsem k ní.

Dívala se blouznivýma očima zcela proměněna. Něco strašného bylo v té chvíli. Taková tma a žhavý dech a blesky a tlukot srdcí. I v Dagmar bylo něco strašného. Hleděla vytrženě jako nepříčetná.

Políbil jsem ji. Nebránila se. Líbal jsem ji zoufale. Přijímala mé divoké polibky s vláčnou poddajností. Bylo to hrozné jako zločin a krásné jako vysvobození z agonie. Ta bouřlivá noc byla velikým šílením mého srdce. Ona byla asi zachvácena těmitéž vlnami. V jejím dechu stále jsem však slyšel slova pronesená na začátku: Kdyby zabila!“

Prošek se na chvíli zamlčel, zastavil se a přikryl si rukama tvář. A opět pokračoval:

„Ona noc skončila studeným, zmateným ránem. Vyšel jsem do ulic a chodil jsem velmi spěšně. Všecky mé pochůzky týkaly se Dagmar. Chvílemi přepadala mě úzkost a stesk po ní, jako bych jí byl dávno neviděl.

‚Dagmar, Dagmar!‘ řekl jsem několikrát nahlas.

Po desáté hodině vrátil jsem se domu. Vedle v pokoji bylo ještě ticho. Až ji uvidím, jaká bude? Co promluvíme? Čím si budeme?

Přecházím od oken ke dveřím. Což je možné, že by byla někam odešla? Snad ještě spí. Dojista spí…

Hleděl jsem z okna. Paláce a chrámy byly nějak tmavé jako smuteční samet, a věže ponuře vstávaly k nebi z mlhy. Nové mraky pluly, letěly. Večerní bouřka nerozjasnila oblohy a vzduchu. Slunce oranžově dívalo se do řeky a do zastíněných ulic jako oko zralé slunečnice. Mlha jako vlasy utopených chytala se topolů a jako slzy neviditelných očí usedla na zelených kopulích. Nedivte se, nedivte se, že popisuji ono ráno. Nedivte se, že takto popisuji ono ráno.

Náhle jsem pocítil strach, podivný strach. A zaklepal jsem odhodlaně, až prudce, na její dveře. Nic. Což byla by opravdu již odešla? Aby mi byla odešla pohněvána a nechtěla se vrátit! Cítil jsem dosud horké stisknutí jejích rukou.

Otevřel jsem dveře. Pokoj byl prázdný. Nebylo jí tam. Hned spatřil jsem na stole bílý lístek. Chvěl jsem se rozčilením. Útržek papíru a na něm její rukou napsáno nějak chvatně, jako v úžasu a hrůze: ‚Nenávidím vás.‘

To napsala Dagmar pro mne. A odešla ode mne. To bylo mi jasné. Všecko se zbořilo. Nuže, odešla. Dagmar, Dagmar odešla. Dagmar mne nenávidí.

Celý den jsem čekal. Nevím, nač jsem čekal. Dagmar nepřišla.

Druhého dne zase jsem stál u okna. Náhle ve zmatku představ a rozbitých úvah vykřikla jediná myšlenka bolestně a poděšeně: ona odešla nešťastná, nešťastná! A zároveň nabyl jsem jistoty, že odešla domu, ke Gertrudě, k rybníku, který měla tak ráda a který se právě opásával jarní zelení.

Rychle jsem se rozhodl. Jel jsem za ní. Pocítil jsem náhle sílu zlomiti její nenávist, proměnit ji v lásku; řekl jsem si, že stvořím v ní víru v život, že ji přesvědčím o absolutnosti poslední noci, o velikém právu na štěstí nás obou; že ji sevřu v náruč a vylíbám všecky hrůzy z jejích očí a úst, které se bojí zklamání, a proto se mi zavřely. To není pravda, co napsala, vždyť jsem cítil stále na rtech její polibek, vždyť jsem slyšel její vzdechy oddané a vášnivé. Ó, tento její výkřik byl krásnou, šílenou lží. Horšil jsem se na sebe, že jsem otáleje ztratil den, že jsem okamžitě nejel za ní! Byl jsem si jist, že ji naleznu. Uchvátila mě veliká netrpělivost.

Vystoupil jsem na stanici. Měl jsem před sebou ještě dobré dvě hodiny. Vydal jsem se na cestu pěšky. I ona snad se ubírala touto cestou.

Vyhledám Gertrudu a naleznu Dagmar.

Den zrovna svítil a zpíval. Ale mne to modré jasno tlačilo jako můra. Jako by mi to světlo bralo naději, že ji naleznu.

Došel jsem konečně ke vsi příznačně chudé a jako zakleté. U kostela stálo několik žen jako zkamenělých, jako by někam hleděly a mne neviděly. Minul jsem je a cítil jsem, že se ohlížely za mnou, za mým osudem.

Došel jsem ke zdi nějakého parku. Tam asi někde bydlí Dagmar. Otec je správcem panství.

Jdu, a tam na drnu u zdi sedí malé, asi šestileté děvčátko s bílými vlasy. A dívá se na mne. Zeptal jsem se jí, kudy dostanu se do parku a k zámku.

‚Nedaleko jsou vrata,‘ mávla dívka rukou jako dospělá osoba. Upřela na mne oči a pronesla tajemně: ‚Ale včera se tam utopila slečna.‘“

Prošek se zastavil, jako by se ve tmě byl udeřil o neviditelnou skálu nebo o strom.

Tedy to sdělilo mu děvčátko.

Představila jsem si ho, jak sevřel raménko toho dítěte, jak přiblížil oči k jejímu obličeji, že ulekané zaplakalo. A strašně se ptal, ptal, cosi ptal. A dítě řeklo: „Ano, ano, ano.“

A s hrůzou pak od toho neznámého člověka prchalo jako od strašidla a plakalo, plakalo.

„Došel jsem k nevelkému rybníku, světlému jako zrcadlo, tichému jako němé neštěstí.

Stálo tam zase několik žen jako sochy se strnulýma očima. I jejich volné pohyby mluvily o neštěstí.

Díval jsem se na ten zelený břeh.

A jako stroj ubíral jsem se k nedalekému nízkému domu.

Ne, nevejdu, nevejdu. K čemu? Jen okolo půjdu.“

Prošek byl velmi bledý. Opřel se o strom.

„Ano, vím, že tam byla Dagmar,“ řekla jsem tiše.

Pokračoval stručně, skoro lhostejným hlasem:

„Spatřil jsem otevřená okna. Stál u nich hlouček dětí, dívajících se zvědavě dovnitř. I já jsem se díval. Díval… A pak kolísavým krokem vlekl jsem se dál a dál zpět starou cestou.“

Zase dlouhá přestávka. Došli jsme až k chalupě, kde jsem bydlila, do rozsvícené bílé síně.

Od hostince zazněly výkřiky rozptylující se společnosti. Kdosi volal: „Zítra na shledanou – konečně v slunci.“

„A mně je právě vhod, když zaleze,“ řekl Prošek, „já se pak alespoň nerušeně dívám nahoru a nemusím hleděti do země.“

Odcházel do tmy rychle, jako by se chtěl vyhnouti možnému setkání se společností.

Vešla jsem do svého pokoje, ale nerozsvítila jsem toho večera.

Epizody na tichém břehu

„Tak krásně jsi to řekl: – Ještě nás dělí dvacet pět dní. Jak nám uběhly, když jsme je nazývali posledními, a teď každý koketuje s věčností. – Ano, tajemství času, neproniknutelnost věčnosti!

Jako dítě často zavírajíc oči přemítala jsem: věčnost, co je věčnost? Co je bez konce? Co je nekonečné? V noci mívala jsem horečky a v nich cítila jsem cosi nevýslovně podivného, jakési strašné, ohromné kroužení v nekonečném prostoru a v tom snění říkala jsem si: toto je věčnost. Ale když ve dne vzpomínala jsem onoho horečného snu, plného halucinací, nedovedla jsem zachytiti jeho obsahu. Byla jsem si toho plně vědoma, když začínal, a moje vůle poznati ono cosi byla docela zřetelná, já chtěla – a v přítomnosti snění domnívala jsem se, že si přinesu do bdění to divné, co jsem viděla, to jasné poznání velikého tajemství. Ale marně. Bylo to jen cítění věčnosti… A cítit je snadnější a jistější nežli věděti. – Jsi daleko, všude mi scházíš. Ale všecky dni zde jsou plny tebe, protože slyším, jak mě voláš, cítím přítomnost tvé touhy. A proto naše dni jen koketují s věčností, neboť každá příští noc je bližší luně, která nás spojí v objetí slyšitelných vzdechů a splývání duší.

Ale poznala jsem den věčnosti nesnesitelné, kdy vteřina stává se stoletím. Ale dříve ti vzpomenu několik drahých dní našeho života. Dleli jsme spolu v cizím domě v neznámé krajině, obklíčeni nahodilým nedostatkem. Jaké bohatství vzrušení a nezapomenutelného spřátelení duší sepjalo nás v těchto letních nocech! Pamatuješ?

A teď teprve po vzpomínce na ně povím ti o dni věčnosti hrozné, vysávající, mučivé. Nic mi nechybělo, seděla jsem v komnatě, kde svítil důvěrně náš krb a zářilo vesele slunce, ale nebyl jsi tam ty, ty. Opravdu nepřítomný. Podnes nevím, co stalo se tenkráte s tebou, že v ten jediný den jsi zmizel, bolestně zmizel. Které hrozné temné ruce asi stiskly tvé srdce, že přestalo bíti pro mne? Vytřeštěnýma očima hleděla jsem v bílé vlny právě kvetoucího sadu, potok tam žalostně zpíval. Znáš-li onu píseň s refrénem: Prchající vlny pláč? Zpívala jsem ji kdysi u klavíru, a tys mě pak velmi žhavě líbal.

Bez přítomnosti tvé lásky byla by každá hodina nekonečnou nudou a trýzní nudy, nebylo by zájmu, nudilo by nebe, květy, krása, umění, knihy, život. Nesnesitelnou věčností stala by se každá vteřina, zoufalou věčností, která by strašila pokračováním. To jsem si uvědomila v onen nešťastný den.

A vystoupila jsem u nás na vysokou věž a dívala jsem se propastí modrého vzduchu dolů, kde vypadaly kvetoucí máky jako tratoliště krve.

A v tu chvíli, kdy jsem hleděla dolů, kdy jímala mě závrať, vešel jsi ke mně. Tvá láska byla podivná a nesmírná, tak patrná z každého tvého pohledu, pohybu i slova.

Mé hoře zmizelo, ale přece zůstalo cosi po něm v mých prsou jako zkamenělá slza.

Nevím, proč byl onen zlý, velmi zlý den.

Víš, mně připadá někdy, že jsem příliš, až hříšně šťastná. A svírá mě strach před zkázou, neboť pověz, ukaž, kde na světě trvalo štěstí? Míti tebe – v tom je více blaženosti, nežli může unésti malá duše ženina. V krásném vědomí, že mě máš rád, chtěla bych zemříti, nežli přijde nějaká pohroma, která mi všecko vezme.

Hleď – i moje jsoucnost jest prchající věčnost. Jen ještě rozdíl tu tam dvaceti pěti dní, které koketují s věčností a nebyli bychom se nalezli tu na světě. Co je desítiletí? Co je sto let? Co je vteřina? Proti lásce, viď!

Já jsem tvé století! Já jsem tvá vteřina! Věčnost.

Když je bouře, vzývám mračna, aby mě blesk zabil. Když pluji po moři, vztahuji ruce k vlnám, aby mě potopily, neboť bojím se budoucnosti vědomím svého přítomného štěstí. Není v tom nedůvěra k tobě, ale toliko strach před okolnostmi a dojmy, které porážejí i zázraky.“

Takto hovořila v duchu Berta, sedíc v bílém písku na břehu a pohlížejíc na modré, pokojné moře, plné podivuhodných stínů a světel. Na obzoru stály plachetní lodi jako zakotvené. Průsvitným vzduchem vysoko nesly se labuti. Celé veliké hejno labutí! Dvě čety tvořící úhel, jehož pravé rameno šroubovalo vzduch spirálovitě se svíjejíc, a levé zůstávalo klidnou přímkou. Pohyblivý klín křídel, rozrážející vzduch, nesl se dál a dále jako přízrak.

Vedle Berty seděla krásná paní Klára v bílém flanelovém šatě a upírala černé zamyšlené oči k moři.

Náhle se zasmála: „Pohleďte na paní Truxovou. Vypadá jako opice, modlící se k slunci.“

„Přejte jí toho,“ usmála se Berta.

„Ze srdce. Ale povězte, co jste ráno chtěla vyprávěti, když vás vyrušila paní Truxová?“

„Nic zvláštního. Že jsem byla onehdy na hřbitově. Vypadá jako park. Jen tu a tam někde u cypřiše hrob, někde v trávníku kříž nebo větrem nachýlený sloup, a pak dále za jilmovou alejí řada čerstvých hrobů, plných aster. A ty staré hroby jsou pokryty břečťanem, vinoucím se vzhůru do korun stromů. Došla jsem až ke konci. Spatřila jsem dole moře, žitná pole a cesty, pozlacené kručinkou, a větrné mlýny, nepohnutě stojící jako ramena, zdvižená k objetí nebo k tanci. Právě připlula loď. Dívám se. Lidé vystupují. Slunce svítilo velmi prudce. Tváře občanů byly mi tak nějak jasně blízké, jako bych se dívala podivuhodnou lupou – výraz, vrásky, úsměvy, úšklebky. Vystupovali. Kráčeli dole širokou cestou. Nevím, čím se stalo, že tak určitě z karikatur tváří četla jsem jejich jednu společnou myšlenku. Věřte, že jsem se nemýlila. Byli směšní. Naparovali se každý jiným způsobem, ale všichni ve svorně radostném vědomí, že vystoupila velmi důležitá osoba z lodi Fortuna na suchou zemi. A já jsem stála na hřbitově, kde pod zemí leželi jejich předkové: všichni ruce sepjaté, oči mrtvé, vzhůru obrácené…“

Berta umlkla.

„Jakési směšné štěstí,“ řekla Klára. „Škoda, že mezi nimi nebyl také rybář Erban! Víte, onehdy mi vykládal, že nechodí do kostela, protože je mnohem větší učenec nežli pastor, který přebírá stále jen jedinou knihu, kterou zná Erban zpaměti. Ten člověk přece proplul celý svět, když byl kormidelníkem. Poznal život a jeho marnosti, svět a pomíjejícnost všeho. A dnes stojí u svého člunu, jako by vládl mořem a oblohou. Hlupák!

Ale ráda bych vám pověděla něco o svojí pýše,“ zvedla se Klára.

„Povídejte.“

„Četla jsem kdesi, že ctnostné ženy nemají románů. To není pravda. Můj život je román, a jsem ctnostná. Neusmívejte se.“

„Povězte mi však, které ženy jmenujete ctnostnými.“ Klára v rozpacích upřela na Bertu oči.

„Ne, nechtějte ode mne definic, ani vůbec něco určitě vymezeného. Užila jsem banálního slova. Ale to chci říci: můj román zavinila pýcha. Každý má mě za velmi skromnou. Ale jsem taky bolestně pyšná. Ne ovšem jako starý Erban, jenž krotí mlasknutím žraloky a chvástá se neporušitelností svědomí, ani jako občané vystupující z lodi Fortuny. Ve mně je to cosi hříšného v krvi. Uvědomila jsem si to dosti pozdě. Řekla jsem, že jsem ctnostná. Ale není to horoucí ctnost lásky, ale studená ctnost pýchy. Je mnoho bouřlivého ve mně, ale v krajním nebezpečí nejkritičtějších chvil zvítězila vždy moje pýcha. Budu vám jednou vyprávěti svůj osud. Věřte, byla bych schopna veliké pokory a oddanosti.“

Klára hleděla k nehybné daleké ploše moře, slzy tekly jí po tvářích. Na obzoru objevily se opět labuti. A mizely v opálově zamodralém vzduchu.

Klára odešla, a Berta hovořila s vidinou v dáli: „Miláčku, tebe bolívají tvé sny. Býváš raněn pochybnostmi o jejich vyplnění. Ty cosi chceš a nevěříš ve vyvrcholení svých cílů. Říkáš si bolestná slova skepse, ironizuješ své touhy a házíš pyšně kamením na svoji práci. Čeho tím dosáhneš? Splínu, sklíčenosti. Kdybys byl sám zde na tom pustém břehu a hleděl do hry vln, do proměnlivé pouti oblak, kdybys poslouchal hučení bouře a viděl tiché záření hvězd!

Pochopil bys, že nic nezáleží na jednotlivci, čím se stane, a zdá se mi, o to jediné že by měl pečovati každý, aby vyvrcholil své štěstí. A bojíš-li se toho slova, rci svou jasnost, klid, rovnováhu v krátkém životě, a řekni třebas dobrotu. I v tom posledním je krása, byť velmi zastaralá. Ale budeš-li dobrý, bude-li tě těšiti má radost, mé štěstí, bude-li tvůj život mým bohatstvím, čeho žádáš více?“

Byl večer. Lesy nad mořem velmi ztemněly.

* * *

„Ano, před vámi mohu nahlas mysliti,“ řekla Klára kteréhosi odpůldne, když byly břehy opuštěné a moře tmavě hučelo v nepřetržitých úderech. „Za dva dny odjedu a nikdy se asi nesejdeme. Mám potřebu zpovědi.“

„Vypravujte, poslouchám s mořem.“

Klára upřela oči k moři, zaryla ruce do bílého písku a začala:

„A dnes ani nemám nálady pýchy, v které žiji, zrovna hymnicky zpívala bych jen o své lásce. Když nás vídáte – mého muže a mne, jak kráčíme podél břehu, on nešťastný, nemocný člověk, a já vedle něho usměvavá, laskavá, zdali jste si někdy pomyslila, že jsem nevěrná každou myšlenkou, která se rozvíjí v mé duši, každým záchvěvem srdce?

Vidíte, a já jdu s ním, podporuji těžký jeho krok, ošetřuji jeho zlé dny a noci a při tom se opíjím sny o jednom člověku, kterého již asi nikdy neuvidím, ale který ve mně žije. Má láska je směšná, směšná.“

Učinila pomlčku a pokračovala značně klidněji:

„Tedy víte hlavní, že Gustav, můj muž a já… ale povím vám začátek svého osudu. Představte si tichou, chudou měšťáckou rodinu, u které každý polibek mimo velké mateřské svolení znamená nemravnost a kde určité chování, odměřené pravítkem moudrosti průměrných lidiček, tvoří ctnost. Byla jsem dvacetiletá, dávala jsem hodiny na klavír, a když jsem večer přicházela domů, sedával na červené pohovce vedle otce náš soused pan Gustav Eyem. Byl velmi milý a mé duši blízký. Nosil mi knihy, dával mi noty a vyprávěl mi tichým, přátelským hlasem o světě, o knihách, které jsem četla, o životě, kterého jsem neznala. Bylo to všecko velmi krásné. Takový soulad a klid, laskavost a společný úsměv. Připadá mi ve vzpomínkách ten náš chudý pokoj s velmi světlými okny vystlaný romantickými růžemi.

Tak podle verše: Stell auf den Tisch die duftenden Reseden. Víte?

Nic nevadilo, že pan Gustav Eyem byl neduživý člověk, byl milý a právě jeho nevyhojitelná nemoc vzbuzovala soucit a důvěru. Nevím, co a jak bylo mezi ním i rodiči umluveno, ale jednoho dne přišla maminka a usedla vedle mne k pianu. Byla neděle, improvizovala jsem cosi divokého, a náhle jsem přestala…

Bylo velmi mnoho okolků, rozpaků a slov a ujišťování.

A koneckonců vdala jsem se za pana Gustava Eyema. Opravdu dobrovolně a s plným přesvědčením krásného skutku. A stala jsem se velmi bohatou paní. Jistě každý z nás zúčastněných byl si vědom správnosti a odůvodněnosti toho kroku. Snad jediný Gustav měl jakési pochybnosti, ale ty rozptýlila matka:

‚Klára je dívka dobrá, nevinná, bude vám celou duší a tělem věrná, bude vám sloužiti jako Pánu Bohu, na nějaké špatnosti ona nemá ani pomyšlení, ona je povznesena nade všecku všednost.‘

Je povznesena nade všecku všednost – tu větu lidé rádi vyslovují v rozmanitém vztahu, ale vždycky má příchuť hlouposti. Cítila jsem s matkou, že je to neomylná pravda. Byla jsem neprobuzená, tiše přátelská a romantická. Když jsme se vzali, odešla jsem s ním do nádherného domu a do řetězu poznání. Jste žena, není třeba vám naznačiti zřetelněji dalších osudů manželství s Gustavem…

Ale to podivné vám povím, že nikdy nikdo, ani on, nevytušil ohromného mého zklamání, strašného prohlédnutí a rozčarování.

I v tom vězí moje pýcha. Vidím se jako malé pětileté děvčátko na zahradě uprostřed několika hochů. Měla jsem bílé šatečky a seděla jsem na kameni pod bezem. Hoši chtěli, abych si šla s nimi hrát; mračila jsem se a zvedala nosík a volala: Nechci, jděte pryč!

A nešla jsem, protože ten nejhezčí hoch mi neříkal a stál nevšímavě opodál.

Pýcha byla odevždy zaryta v moje srdce a šla a jde se mnou životem.

Jednou v lázních u moře sešli jsme se s mladým lékařem, který byl Gustavovi doporučen. Léčil ho s poměrným úspěchem. Gustav si ho velmi oblíbil…

Byl to muž, o kterém jsem se vám svěřila, že ho miluji… Milovala jsem ho od prvního pohledu a má láska se stupňovala každým potkáním a každým slovem, které se mnou promluvil. Bylo to něco osudného, velikého. Chodil s námi stále a mezi ním a mnou vzniklo tajemné spojení, plné záhadné krásy a strašného napětí. Jako nepříčetní jsme hleděli do prázdného vzduchu, bylo to zde, zde… a proto tak vzpomínám.

Naše vzrušení nemohl Gustav nezpozorovati; byli jsme opojeni, šíleni nemožností spojiti se, splynouti. My jsme splývali pouhým pohledem, podáním ruky. Pochopíte, jak žhavé to byly pohledy, jak strašné podání ruky, co v tom doteku dlaní a prstu srůstalo v té vteřině záchvěvu a křečí!

Kdysi časně ráno vyšla jsem na břeh bez Gustava v jistotě, že se sejdu s doktorem.

Stál přímý, jakoby čekající u loďky rybáře Erbana. Chvěla jsem se zimou. Břeh byl pustý, jen ptáci lítali nízko nad vlnami a slunce vycházelo veliké, rudé, smutné. Vzal mě za ruku a přitáhl ji k srdci.“

Klára umlkla a podala Bertě ruku studenou jako led. Pokračovala:

„On řekl: ‚Buď má!‘ – a za chvíli: ‚Pojď do lesa, tam – pojď…‘

Práh lesa modral se mlčelivý a důvěrný jako drahá komnata. Byla to chvíle, na niž nikdy nezapomenu a kterou si budu věčně opakovati jako nejkrásnější okamžik života. Dívala jsem se mu do očí blízko a cítila jsem nepochopitelné štěstí. Přivinul mě k sobě a líbal mě… Opakoval jako smyslů zbavený: ‚Pojď tam…‘ Nevím, co se stalo ve mně, ale něco náhlého, jasného proniklo mi srdcem, všecko falešné jako by zmizelo: ostych, společenská forma, předsudek. Vykřikla ve mně veliká touha po trvalém, silném štěstí: býti jeho, býti jeho jako on mým, nic méně já jeho nežli on mým… Nabývala jsem rovnováhy tímto horoucím chtěním a řekla jsem klidně, klidněji mnohem, nežli jsem s ním hovořívala v Gustavově přítomnosti: ‚Budu tvojí, ale pojď ke Gustavovi a přiznejme se mu, že se máme rádi. A půjdu pak s tebou, kam budeš chtíti.‘ Taková jasnost rozlila se mým nitrem, jásavá jasnost.

‚Pojď, on nás pochopí, je velmi dobrý, a snad nebude ani tak příliš trpěti…‘

Pohlédl na mne s úžasem… A pak řekl: ‚Ale dříve pojď tam, tam. Buď mojí.‘

Měla jsem jíti, snad měla jsem jíti. Nevím. Ale taková strašná jasnost vědomí mě spoutala.

‚Ne, dříve pojďme k němu, ať máme závratné právo k štěstí.‘

‚Nebojíš se?‘ zeptal se tiše.

‚Jsem rozhodnuta, odhodlána.‘

Stál bledý přede mnou. Slunce rozlilo červené skvrny po daleké ploše moře. Hleděli jsme chvíli oba na to zázračné světlo… Konečně řekl velmi měkce: ‚To bylo by příliš kruté, necítíš, jak by to bylo kruté?‘

Necítila jsem, jak by to bylo kruté. Já chtěla jasnost lásky. A on chtěl mne, mne. Chvíli jsme zápasili skoro beze slov. A pak jsme se vraceli, vlastně já jsem se vracela, on kráčel za mnou. Já šla ke Gustavovi a on cestou mi vyčítal prudce necitelnost, bezohlednost, neženskost. Nemám soucitu k člověku nemocnému, nešťastnému, ani k němu, jenž mě miluje.

A stále držela jsem jeho ruku a třásla jsem se zimou, zuby mi chvílemi cvakaly jako v zimnici.

‚Věřím Gustavovi,‘ opakovala jsem neústupně.

Ta cesta byla strašná. Téměř u plovárny řekl vášnivě a tvrdě zároveň:

‚Nechci, abyste říkala Gustavovi. Nemáte srdce…‘ A opakoval: ‚Nechci, rozumíte, nechci.‘

Doběhli jsme k vilám a rozešli jsme se jako opilí. Měla jsem pocit, jako by mě někdo druhý udeřil do hlavy bolestně, smrtelně. Gustav mě přivítal netrpělivě a starostlivě. Sedla jsem na pohovku a řekla jsem sklesle: ‚Je velmi zima, půjdeme až k polednímu ven.‘

Vzal mě za ruku: ‚Vidíš, jsi jiná nežli jindy, cosi děje se s tebou. Svěř se mi a důvěřuj mi. Já, já, nevíš ani, jak mnoho si vyčítám. Zdá se mi však, že všecko by se dalo ještě upraviti. Kláro, Kláro. Mnoho na tebe myslím, když v noci bdím. Kláro, já bych dovedl i tebe – dáti – tak, šťastnu tě učiniti. Rozumíš mi? Změniti náš poměr, učiniti tě něčím jiným a neztratit tě…‘ Tak mluvil a já věděla, že myslí na doktora, že takto by byl promluvil, kdybychom byli přišli oba. Ale byla jsem sama. A cítila jsem krutou pravdu, že navždy budu sama. Byl to jistě záchvat, co následovalo. V hrozném pláči slibovala jsem mu věrnost a odříkala jsem se prudce a vášnivě všeho, co by rušilo náš svazek. Zapřela jsem všecko, všecko, a zapřela jsem to i sobě.

Gustav skláněl se ke mně s takovou dojemnou vděčností, že jsem měla pocit velikého studu. Když jsme se k večeru sešli s doktorem, byla jsem upjatější a rozhodnuta.

Ještě jednou se mi doktor přiblížil před Gustavem s naléhavou, vášnivou prosbou, když tento hovořil s kýmsi u oběda.

Klamati nebudu Gustava, nebudu, nebudu.

To jsem mu odpověděla a to jsem si slíbila vášnivě a bolestně pro všecky časy.

Za několik dní nato odjeli jsme a nikdy jsem se s doktorem nesešla. Je tomu dávno, dávno. Všecko, co se stalo tenkrát, označil by snad někdo romanticky mým hrdinstvím, ale mýlil by se. Ne, já byla bych Gustava opustila, ale byla jsem pyšná zabřísti v kompromis lásky. Bolest byla bych mu dovedla způsobit, ale sobě štěstí skrývané, necelé, zbabělé, nikoliv. Ne, neomlouvejte mne.

A kdybyste věděla, jak muži provokují mé city! A jak já často slábnu vůči jejich vyzývavosti. Ale pýcha mě chrání. Čili hubí. Kdož ví? A celý můj život je snad omyl.“

Bertě nastala chvíle rozpaků, jak odpověděti ke Klářině zpovědi?

Cosi podivného třáslo se jí v srdci. Nedovedla si zodpověděti příčinu.

Konečně řekla: „Ano, to je román.“

Klára dodala tiše: „Myšlenky jaksi nepobuřují, a přece myšlenka, slovo, čin – nejsou-li stejně zodpovědné?“

„Jistě ne.“

„Alespoň v mém případě ano. Pomyslete si: stále ho klamu představami, stále se vracím tam, tam, kde se tenkrát rozlilo to rudé slunce. A myslím na člověka, který dávno zapomněl. Opakuji si věty, které pronesl, když s námi chodíval, jeho výroky mám všecky zapsány jako svaté, a jeho polibky zavírají mi oči a v noci probouzejí mě ze sna a vztahuji po něm ruce jako šílená. A povím vám ještě něco: Když se mi přibližují jiní a chtějí mě strhnouti, zavírám v závrati oči a říkám si: to je on, on…

A držím se pevně svého řetězu pýchy…“

Klára vstala, rozloučila se. Odcházela po břehu bílá, jemně prohnutá, rozechvěná.

Za chvíli viděla Berta, jak vede Klára svého muže, živě mu cosi vypravujíc a podpírajíc jeho nemocné tělo a zadržujíc svůj dívčí krok vedle jeho těžké chůze.

Zakývla rukou na Bertu a jasně se zasmála, jako by byla velmi šťastna.

„A snad je šťastna,“ řekla si Berta a sledovala je dlouhým pohledem.

„Takto dlouhá léta přijímat oběť je strašné. Skličující. Klára žije v pyšné póze bolestného odříkání a tím se udržuje, ale jak je to všecko zbytečné a zvrácené!

Když on vycítil – bezúčelnost a bezradnost toho spojení – což nepochopil, jak je to pro něho ponižující?“

Berta vstala a vešla do vln moře. Slunce zapadalo, bílé lodi stály na obzoru. Moře bylo zase klidnější, místy jako těžký modrý samet. Hladila jemné záhyby a ponořovala se do jeho průsvitné hloubky. Plovala daleko a nechala se unášeti sotva znatelným přílivem. Ohromnost obzoru činila její dojmy silnějšími a její duši naplňovala pokorou.

Připadalo jí, že vlny září, že vzduch zpívá a jedno vzdálené srdce tluče v jejích prsou. Pohlížejíc na své mramorově bílé ruce, hladila modrý povrch a hovořila opět s vidinou v dáli: „Neobyčejná síla je v mé duši! Jsem si vědoma své ceny. A přece leží cosi těžkého na mých nadějích. Přítomnost je krásná, ale i tu cosi tísní. Vím: jest to onen den! Jakýsi jediný minulý den. Zkamenělá slza. A proto chtěla bych celým vědomím duše i těla cítiti tvou jsoucnost, přijímati tvou velikou lásku v opojném svrchovaném štěstí, a v tom stavu nesmírného ujištění blaha zmizeti, nebýti dále, nečekati na bolestnou možnost pravdy.

Snad i v tom je kus bolestné pýchy, o níž mluvila Klára, ale nepřijala bych ani vteřinu oběti tvého života. Vůči tobě, který miluješ, nemám pýchy, ale kdybych vycítila zhasínání! Ty jsi podivně dobrý, tak nevšedně dobrý, že skrýváš a seškrtáváš své nejedno krásné gesto, aby zůstala utajena záře tvé duše. Ale já znám tě do hlubin srdce. A bojím se, abych někdy nepřijímala jako Gustav od Kláry místo lásky pouze dobrotivost. Ne, ne, to by nesnesla žena. Jsem pokorná pouze vůči lásce, svrchované, neomezené lásce… Ach, kolik dní nás ještě dělí?“

Bledě modré záření letělo po nízkých hřebenech vln jako odlesk nepřítomné luny.

Berta stála vzpřímená ve vlnách, jež přicházely a bily tříštivě do jejích prsou, a jak se přihrnuly, zmizela její hlava a zase vynořila se jako sfinx.

„Ty všecko chápeš a tak podivně mě miluješ,“ řekla nahlas, vystupujíc na břeh, a pohlédla k oblakům, jež plula tiše, a vítr určoval jejich cíl.

„Nemíti tebe, tvou přítomnost v srdci, nemíti tebe?“

Veliká bolest ji stísnila. Zjevila se jí v duchu ona vysoká věž, kde tehdy prodlévala nad modrou propastí vzduchu.

A dole ty rudé máky! Jako by je zase viděla. A nelze jich rozeznati…

A dlouho zamyšleně hleděla k moři, ku věčnosti vln.

Pravdivá historie kamenné sochy

Rameno uličky, stočené jako k objetí; a v posledním domě nahoře pod šupinatou střechou otevřel po prvé okno Hypolit. Co spatřil, co spatřil: Zahrady daleké, nepřehledné, plny mandloňových květů a zelených ztrácejících se cest… A domečky, paláce jako v pohádkách, a věže. Věže jako z tyrkysu vytesané, a blízké, krásné. Zavřel oči a viděl vše jako ve snu. A opět se díval. Naproti ten barokový dům, jak tone v žlutých světlech večera! U jednoho okna hezká dívka prohlíží v kořenáči alpské fialky, hle, trochu koketuje, usmívá se, má krásné modré oči. Zase odletěla, ale za chvíli znovu se objevila, jako by se z oblak vynořila. Krmí holuby s okrouhlými zelenavými vějíři ocasů a směje se rozmarně.

Hypolit byl spokojen se svým novým bytem. Kdesi v třetím domě hrává někdo večer tiše, rozteskněně na starý šeptavý spinet, a spíše vzdychá, nežli zpívá vždycky tutéž píseň, jednu a vždy tutéž. Začíná: „Soumrak slíbí hvězdy zlaté…“

Z protějších oken uličky brzy zpozorován byl Hypolit: bledý, skoro křídově bílý s dlouhým převislým nosem a černýma, pátravýma očima, s vlasy temnými jako japonský lak, rozdělenými uprostřed bílou pěšinkou. Stojí u okna, jako by cosi hledal, chtěl.

Kteréhosi dne, stmívajícího se jako za hustými cypřiši, spatřil Hypolit v protějším okně opět v jiném bytě nový, dosud nespatřený stín. Mihnul se čarovně v blízkosti světla, ztratil se v pozadí kdesi v černé skvrně tmy jako za oponou. Bylo to cosi příliš krásného! Hypolit stál a čekal. Druhého dne konečně stal se stín patrným: přiblížila se k oknu neznámá dívka s úzkýma podlouhlýma očima a táhlými splývavými vlasy, zapletenými v copy, barvy starého zlata. Její pohled zabloudil k Hypolitovi a setrval.

Ten jediný pohled stačil, aby si porozuměli, že dlouho na sebe čekali. Oblaky nad střechami chvátaly, a oni dva hleděli na sebe jako učarovaní. Hypolit se vzpamatoval, postavil na okno vázu s narcisy a poklonil se protější dívce jako na plesu. Usmála se, pokynula rukou. A tak byli seznámeni a jaksi rozmarně spojeni.

Ona oblékala rozkošná roucha jemná, hedvábná, splývavá, plna řas a svůdných křivek, a dívala se k Hypolitovi, jako by ho volala.

Jednou ji potkal na ulici ve společnosti důstojné matrony, zlatý vůz s panem arcibiskupem rachotil od paláce k bílému královskému hradu, zástupy stařen a zvědavých dětí vlnily se pohybem vznešeného kočáru, jako by byly jeho vlečkou – – a tam kdesi pod zápasícími obry v bráně ku hradu stála ona, taková usměvavá, mlčící a blízká.

Hypolit si pomyslil, jak by to bylo podivné, kdyby měl cosi promluviti, nebo ona kdyby promluvila. Přežil by dotknutí její ruky? Jejích úst? Jeho tak strašně rozčiloval její vzdálený pohled, vyznání očima. Pozdravil dvorně a sestupoval ke svému domovu – – Jeho věrná drahá milenka! Jaké záchvaty rozkoše mu dávala!

Usedla do křesla, držela se těžké, indické draperie a dívala se odevzdaně na něho a podávala mu své rty. Rty její svítily krví jako drahokamy, Hypolit cítil jejich vlhkost a vášnivost modrým prostorem vzduchu.

Napadlo ho cosi směšného: napsati jí na skleněnou tabuli, nebo lépe řečeno do vzduchu prstem své vyznání, přece tedy slova, slova, která podceňoval, vysmívaje se jim, zbytečným.

„Hledal jsem tě a nalezl, miluji tě, hvězdo soumraku mého života.“

Odpověděla mu jemným, velmi pomalým písmem na skle: „Můj vyvolený…“

Vzpřímil se nesmírným štěstím a ruku přiložil k srdci.

A psal: „Jmenuji se Hypolit, a ty?“

„Irena.“

„Irena,“ šeptal, zavíraje v závrati oči, a napsal s výrazem veliké blaženosti: „Záhadné štěstí, dotýkám se tě a přijímám záření tvých rtů, tvých očí, tvých ňader…“

Za každým slovem byla pomlčka vyplněna vášnivými pohyby.

Irena odpověděla pateticky: „Chci býti tvým věčným světlem.“

„Zdroji mého života, Ireno, srdce mé se zpovídá a zaslibuje se ti.“

„Slyším jeho zpěv, Hypolite, a rozumím a přijímám.“

„Splývám s tebou v rozkoš nadvědomých slastí.“

„Jsme oba jedno, tajemně nerozlučné, v životě i smrti.“

Dlouhá pomlčka, vyplněná extází.

Zmizel od okna, a dívka polo omdlelá ležela v lenošce. Její šedý atlasový šat s růžovými karafiáty táhl se unyle po zemi a vlasy třpytily se jako zlato.

Kdysi stály sousedky u oken a pozorovaly Hypolita, jinde sousedky stály u oken a pozorovaly krásnou dámu. A velmi se bavily. Ptáci lítali z větví na římsy a rozpustile se smáli, obláčky přelétaly a měly úsměv na bílých křídlech, kamenné panny na obou protějších domech změnily místo i postoj. Rty byly protaženy smíchem, oči posunuty sem, tam, a gesta velmi veselá.

Hypolit a Irena se tedy milovali vzduchem, třásli se touhou, žhavěli v extázi, div neumírali v křečích. A byli velmi šťastni. On stál u okna a psal na skle, psal s virtuózní rychlostí a přijímal odpovědi, plné zápalu. Stromy kvetly a ptáci stavěli hnízda.

Irena psala: „Chci býti stále jen s tebou. Vše ostatní ztratilo mou účast. Nebudu vycházeti.“

A kteréhosi bílého rána dala si přenésti lůžko blízko k oknu, s podivnou rozkoší ulehla a již nevstala. Lůžko bylo ze zlatých prutů a samá krajka, vyšívání a stuha. A tam ležela jako svatá ve vytržení lásky.

Hypolit v stupňovaném nadšení byl den ode dne bledší a průsvitnější, také nevycházel, stál u okna, psal ve vzduchu, vrtěl hlavou, posílal polibky, rozsvěcoval zelené, rudé a modré lampičky ve stínu svého pokoje, dával do váz nové a nové květiny a klečel dlouze u otevřeného okna jako před oltářem. A když se usmál, tenké jeho rty odhalily dvě řady velikých, bílých zubů, takže vypadal jako živý kostlivec.

Irena měla bledou, sladce zmučenou tvář a jasný úsměv, plný čarovných slibů. Oddávala se mu vášnivě jako oblak větru, jako mušle nesmírnému moři.

„Umírám,“ napsala kdysi na sklonku dne tenkým, bílým prstem.

„Umřu s tebou,“ odpověděl Hypolit. Přinesl rudé růže a postavil je na okno; líbal je a zase zvedl hlavu.

„Ano, díky, saji jejich vůni a s ní tvé polibky.“

„Chci tvé rty.“

„Líbej,“ odpověděla.

Přimhouřil oči a přijímal její rty dálkou.

Sousedky se velmi smály a bavily se jako na divadle. Ale v divadle byly by snad plakaly, doma se smály, a to bylo předností vzácného požitku.

Vrabci pištěli, slunce vtíravě přicházelo do všech skulin bytů. A vůně květin protějších oken se mísily.

Oblaky letěly velmi rychle, z věže nesly se slavnostní písně.

Hypolit a Irena neviděli nikoho mimo sebe.

Jeden zasmušilý student, který bydlel vysoko v podkrovní komůrce, viděl oba – Hypolita v jednom okně, Irenu v druhém, a viděl mnohé věže a řeku a kvetoucí stráně.

Řekl si vážně: „Tak by měl každý člověk žíti. Třebas frašku nebo drama, ale vždy plně a neostýchavě, nevidět oken ani dveří, ani všetečných skulin, ani mrtvých zdí, v kterých straší slídivé oči a uši.“ Byl to velmi romantický hoch.

Irena byla den ode dne bledší a bledší. Chvílemi kdosi zastřel záclonami okno, a krásná Irena stala se neviditelnou, ztratila se jako luna v oblacích. Ale opět bylo okno odhaleno, a Hypolit věrně čekající spatřil svou milenku.

Kteréhosi večera protáhly se jeho roztoužené ruce do značné dálky, ale přece nedosáhly protějších oken.

Byla noc. Jaká byla noc! I barvy stávaly se znatelnými v její bílé jasnosti. Hrad zářil jako z mramoru vytesaný, a věže význačné jako stříbrné vztyčovaly se k moudrosti prostoru, po výškách i v hlubinách města tkvěla rozptýlená světla s dlouhými pohyblivými paprsky.

Irena byla opět sama v komnatě. Hypolit díval se na ni, stále se díval, jako by s ní srůstal. Měla otevřené oči a rukou mu kynula, jako by se chtěla loučiti. Nepozvedla hlavy, neusmála se jako jindy.

Hypolit nakláněl se k ní z okna, házeje do průsvitné tmy rudé růže.

Ale Irena zůstala nějak nehybnou, úděsně nehybnou.

Světlo u její hlavy modravě zářilo, přibližujíc Hypolitovi její otevřené, nehybné oči, odhodlaně k němu upřené – – –

Hypolit s výkřikem klesl k zemi v hrozném záchvatu lásky. A dlouho, dlouho neprocitl – –

A když se vzpamatoval, spatřil cosi neočekávaného: protější komnata byla vyzdobena černými draperiemi, a Irena ležela u okna v skleněné rakvi studená, bílá, bílá, veliké zelené smaragdy svítily jí na prsou, a zlaté vlasy třpytily se rozptýlené po atlase roucha.

Jaká úchvatná krása! Jako mořskými vlnami zastřená spí pod skleněným víkem rakve!

Vyklonil se z okna a hleděl strnule k mrtvé milence.

Sousedky se také dívaly a velmi se divily.

Vzduch byl ve dne plný slunce a v noci plný luny.

Hypolit postavil na okno veliká kola mučenek v květu a v pokoji rozsvítil žlutou voskovici s pomněnkovým věnečkem, která kdysi hořela u hlavy jeho nebožky matky.

Táhly vzduchem sotva slyšitelné písně, tak, že nezanechaly ozvěn. A umíráčky slétly se jako noční motýlové z blízkých věží. A Hypolit stál, stál… nehybný a hleděl strnule k mrtvé milence.

Měsíc velmi jasně svítil.

Hypolit bledý a studený vyšinul se v nepřemožitelné touze z okna, usedl na širokou okenní římsu vedle šedivé staré sochy, která měla ruku napřaženou k protějšímu domu. Ach, jak blízko byl Hypolit své milence! A jak ty sochy s ním cílí!

Chlad noci jej ovanul, stříbro světla jej polilo. Opřel se o šedý výstupek, vypjal hlavu co nejvíce vpřed, aby blízkost mrtvé byla mu ještě bližší…

Tak, v oné póze naprostého odevzdání se nehybnosti, která v protějším okně byla zosobněna v mrtvé drahé Ireně, spatřil Hypolita oknem smutný hoch nahoře z vikýře. Hleděl udiven dlouho, dlouho, nemohl pochopit ono mimo svět a život – až se světlo proměňovalo, a bílé mlhy jako závoje padaly do trav. Hodiny odbíjely, kdesi zvony krátce zazněly a umlkly…

A když se šedivě rozednilo, s úžasem poznal onen student nahoře, že na barokovém domku v zahradě přibyla socha, opravdu socha, jako by se smutek lásky byl vtělil v kámen. Sešel chvatně dolů a prohlížel novou sochu – poznal v ní snadně muže, onoho známého, který s nesmírným výrazem lásky zkamenělý, ruku na srdci, hledí do rozevřeného okna, kde leží obklíčena hořícími svíčkami v skleněné rakvi jeho milá…

Rozednilo se. A také sousedky vstaly a sousedky z celé ulice sběhly se – ku zkamenělému milenci, k onomu, který je za živa tolik bavíval. Bylo mnoho povídání a rokování, ale to bylo jisté, že bledý Hypolit zkameněl a podnes sedí, ruku na srdci, s vypjatou hlavou do modrého vzduchu, na římse starého domu nad útulným mandlovníkovým sadem.

Irenu dávno pochovali pod žulový náhrobek, na kterém vadnou často věnce z lilií. A proměněný v kámen stále hledí Hypolit – zbožňující milenec do nepřístupné komnaty lásky… Dávno opuštěné.

A milenci, kteří bloudívají pod kvetoucími větvemi sadu, ukazují si rádi starou, přívětivě omšenou sochu s úsměvem smutně šťastným.

Samota

Smutek se jí do duše provalil jako těžký oblak, takový smutek mládí, jara, pochyb, nedočkavosti, bezpředmětné touhy, osamocení. Nebylo slunce, ku kterému by květy té duše se obracely, v němž by se slavnými barvami rozjásaly a uplatnily svou krásu pro věčnost. Oči jí svítily neprolitými slzami, na rtech třásla se jí slova, která neměla ke komu promluviti.

Právě teď, náhle pocítila dotek samoty, zrovna fyzický dotek neviditelných strnulých prstů. Ohlížela se poděšeně po dlouhých, prázdných chodbách, kde duněly její kroky jako ve studené hrobce, ale neviděla těch prstů, nespatřila těch zakalených, upřených očí samoty.

Vešla do prázdné třídy, kde se ještě chvěl dětský dech, ale prázdné lavice nepohnutě a smutně zely, obrazy nehybně visely na bílých stěnách, nad stupínkem se tměl dřevěný krucifix s Kristem, v jehož bolestných rysech nic se nepohnulo, nezašuměly ani kroky té záhadné bytosti, jež napřahovala po ní studené, kostnaté, lačné ruce. Ale cítila, jako by šla zosobněná samota za ní, šla za ní, když sestupovala po dutých schodech, a vešla i s ní do její světnice. Natálka přibouchla dveře a otočila klíčem. Tam kdesi vzadu jako by ještě zašeptaly kroky, a ona zavřela, chtějíc jim uniknouti. Ale mýlila se: ona byla s ní. Samota byla s ní. Natálka násilně veselým hlasem zazpívala, rozevřela při tom mladé své rty, jako by chtěla někoho zavolati, smutek rozplašiti. Věta její písně roztříštila se o vysoké stěny a zamračený strop a kanula dolů, dolů k zemi jako přetrhaná šňůra perel, které se rozkutálely do tmavých koutů světnice, zmizely, zapadly. Natálka stála se svislýma rukama uprostřed pokoje a dívala se do vybledlých květů záclon.

„Jak je podivná škola, když děti odejdou,“ řekla nahlas a pomyslila si, proč že by nemluvila nahlas, ačkoliv je sama? Ano, bude hovořiti, jako by nebyla sama. Ale hned ji napadlo, že to není její hlas, kterým promluvila, že zněl cize a nepřirozeně. Se samotou by hovořila.

Ostatně k čemu hovořit, uvažovala, budu raději čísti, mamince psáti, pro svoje školní děti pracovati.

Ale teď, teď, tato chvíle ji přepadla zákeřně jako nemoc. Co jí chce ta samota, že na ni tak dolehla? Natálka rozevřela knihu. Ne, dnes čísti nemůže, nic nemůže, jen nechat se mučiti tou tvrdou, prázdnou chvílí, tím podivným kvílením v duši.

Upjala myšlenky k mamince: její modré poctivé oči si představila, její hladce přičísnuté hnědé vlasy, její drahými, posvátnými vráskami nastíněný obličej. A připomínala si snivě pozlacené dny svého dětství, jak plynuly, vyzařovaly, zrály a zmizely navždy. Kam odešly, kam? Jejich horoucí stopy naříkají teď v jejím srdci. A všecko, co se v ní chvěje, touží, vznáší, jsou vlivy a činy její matky, všecko má z ní – z té bytosti sladké a svaté. Natálce, dítěti svému, dala svou krev, své tělo mu dala za pokrm a od začátku bez mezí a stále dávala mu svou duši. Natálka byla by se vrhla té chvíle k jejím zemdleným nohám, aby zlíbala jejich naběhlé, mnohým utrpením ztrhané žíly, byla by ráda položila hlavu na její laskavá, dobrotivá prsa, aby zaslechla tepot toho drahocenného srdce. Ale samota posměšně a tvrdě odstrčila její rozpjaté ruce. Jedno jedinké políbení kdyby mohla přivolati, ne, třebas jen dotek její ruky, té teplé, zatvrdlé ruky, tak bezpečně věrné a důvěrně známé. Dá Bůh, zas ji uvidí, zase uslyší, zase ucítí její jasnou přítomnost… Ale což až jí nebude, až se zavřou ty modré oči, umlkne to srdce, vychladnou ty ruce? Ó, bude to, bude? Je to nutné? Neodvratné? Kdo potom potěší, kdo pochopí jako ona?

Natálka si otřela oči a sepjala ruce. Klečívá každého večera u pelesti svého lože a modlívá se za život a zdraví své matky. Smutné myšlenky, které vletěly do její duše jako ustrašení ptáci, byly také poslány samotou.

„Tak, nějakou živou bytost si opatřím, poprosím maminku o kanárka nebo hrdličku, o rybičky a tak,“ vyhlédla oknem. Baruška, malinká její žačka, na ulici se kmitla, chovala sestřičku a cosi jí rozšafně povídala jako dospělá osoba. Něco divného zachvělo se Natálčiným srdcem, myšlenka nová prošlehla jí hlavou, takže ji sklonila a hned nato se vzpřímila: kdyby tu ve svém pokojíku měla děcko! Nejkrásnější, co si dovedla představit, bylo děťátko. Kdyby byla mladší, stačila by jí panna. Milovala druhdy své panny, a ještě nedávno když ve výkladech hračkářských krámů vídala panny, bývala v pokušení jednu tmavovlasou krasavici si koupit a posaditi si ji na stolek, kde bude úkoly opravovat, čítanky probírat, z mnohých knih se učiti. Což neosvěžuje pohled na takovou milou modrookou pannu s drobounkými zoubky? Ale teď už by jí panna nestačila. Vyrostla, dospěla, odloučena od maminky, touží po tepotu živého srdce, milující duše. Ano – dítě. Jsou to nemožné myšlenky? Její duše se obsypala bílými květy, jako když třešeň na jaře rozkvete.

Ano, přijde do třídy mezi své děti, bude šťastna, velela to své vůli – bude blažena, vždycky plna vroucnosti a lásky. Ach, krásné chvíle, ale přece tady – teď míti kolébku s děťátkem, byly by nad ně krásnější. Chtěla by míti zde tu andělskou společnost, radostnou starost a péči. A v době vyučování? Však by školníkova Stázička dohlédla, nakrmila je. Nakrmila? Což má na mysli určité děcko? Ano, ano, zná chlapečka droboučkého, chudáčka zlatého, chodívá k jeho proutěné kolébce a miluje velké, nebeské jeho oči, bloudící, světlé, hluboké, rozumné, jakoby rozumnější nežli lidské. A ten hošíček malý, tichý, leží stále sám a sám tam v domku vlevo od zámku v bílém prázdném pokoji, malou pusinkou saje šidítko a leží a dívá se. Natálka ho hubičkuje každý den, a Natálka je proto často smutná, že ten brouček slaboučký, tichý – není její. Líto je jí ho, jak tak bezmocně leží a nepláče, nenaříká, nepoví, co ho bolí a trápí a mučí. Venoušek sladký! Rozkoš, lidské utrpení, otázka života. Proč by jí Venouška nedali? Což nebývá skoro vždycky sám? Čí je ten Venoušek? Na vychování si ho přivezla stařena Hofmanová, která nemá zdroje mléka, nemá života pro něho. Přinesla ho odněkud z daleka a do kolébky položila, po práci odešla. Kdo svěřil Venouška stařeně Hofmanové? Stařeně kamenné, tvrdé a mlčící? Ach, Venouška se taky dotýkají neviditelné ruce samoty, která slabý život jeho zadusí. Ach, samota zadusí, usmrtí. Natálka Venouška vysvobodí a sebe vysvobodí. Dají Venouška! Jak bude pečovat o toho andílka drahého! Chce ho, milovat ho bude, oddá se mu péčí tak vroucí, jako by mu byla vlastní matkou. On rozkvete, zabrouká, zapláče, jak krásně zapláče, rozveselí se, ručkama zamává, vykřikne, s rozkazem skryté zmužilosti vykřikne, poroučet bude, zasměje se, pozná ji, přilne k ní, ach, jakým synáčkem bude dobrým a milým a jedináčkem zlatým! Venoušek!

Docela se vmyslila Natálka do své pohádky, přeběhla pokojík, uchvátila klobouk a vyběhla ven. Tam venku široká, mlčenlivá tekla řeka, neslyšně tekla mezi zelenými břehy zkadeřenými křovím vrb, a nad ní stály šedivé, tvrdé skály s rovným dalekým hřbetem, rovným, neobydleným. Na jiném pahorku hájem zarostlém kostelíček se zvedal do modré oblohy. Ptáci připraveni k cestě na jih lítali teplým, slunečným vzduchem, obklopovali Natálku, takže chvílemi kráčela v jejich mlhavém zástupu, jako by v rukou třímala neviditelné otěže, připoutané k jejich křídlům, a jako by ji měli oni vyzvednout k modrosti výšek. Ta pomalá řeka jako by stála a na něco čekala. Děti s jásotem vyběhly z teplých podzimních vod a utíkaly za opony vrb. A ptáci ulétali. V sadě sluncem žhavě vybarvená těžce visela jablka z požehnaných větví. Před hlídačovou boudou červenaly se lákavé hromady ovoce.

Hned za sadem stojí bílý dům. Tam leží v proutěné kolébce Venoušek. Ach, on zabrouká, vesele se usměje, pozná ji.

Otevřela vrátka, trávník s astrami a hvězdičkami starčku minula, do domu veběhla. Medová vůně čerstvě pečeného chleba ji ovanula. „Chléb náš vezdejší dejž nám dnes,“ řekla si a kráčela dál síňkou. Nikoho se nezeptá, všecko mine a k Venouškovi vejde. Zaslechla hlasy v kuchyni, ale bez ohlášení do světnice veběhla… ku kolébce běžela… Ale kde je Venoušek, kde je? Snad ho nechová někdo? Kdo? Kdo by ho choval? Hodiny někde bijí, v síni někdo promluvil, a dveře bouchly. Venoušek opravdu není v kolébce. Prázdná stojí, jako by se nikdy nebyla zakývala, jako by v ní dítěte nikdy nebylo. I peřinka je pryč. Natálka se poděšeně rozhlédla, na stůl pohlédla, utkvěla na té podezřelé vyvýšenině, bíle přikryté. Co by to bylo?

Pozvedla plátno chvějící se rukou a strnula bolestnou hrůzou, zapotácela se, zbledla: Venoušek v rakvičce leží zamodrale siný, zavřená očička, ústa přimknutá, ručičky sepjaté nad křížkem, ztuhlý, zmučeně stařecký, vážný, hrobově už tichý. Hle – člověk trpitel sám a sám. Samota zašeptala někde ode dveří šoupavým krokem a sáhla na Natálku strnulými prsty, kterými se dotýkala studené malé mrtvoly. Natálka se nemohla vzpamatovat. Opravdu nikoli v kolébce – v rakvičce leží Venoušek a neotevře nikdy již velkých, rozumných, nebeských očí…

„Nechte maličkých přijíti ke mně!“ dávno kdysi řekl Kristus. A přicházejí za ním…

Brány nebeské, zdvojnásobněte světla svá, když maličký přichází k vám, posypejte se růžemi bez trnů cesty, po kterých nevinný kráčí se závojem smutku, a světice boží sejměte z něho ty těžké závoje světa a podejte mu dech křídel andělských, oblažte jej blažeností nebes!

Natálka vracela se zarmoucená plačíc do své prázdné, osamotnělé světnice. Venoušek zahynul jako ptáček z hnízda vypadlý. A její pokojík je také hnízdo studené a nevystlané peřím útulnosti a nebude tam proutěné kolébky, nebude tam nejkrásnější krásy života a nejrozkošnější rozkoše.

Natálka byla vzrušená a roztoužená, jako by z dalekých končin světa volala lásku.

A když konečně usnula, spatřila ve snu řeku modrou jako ztemněný azur a zazlacenou sluncem. Přišla po jejím rozkvetlém břehu k nesmírné louce, která se táhla jako koberec až k obzoru. Na té louce třpytil se oslňující mozaikou drahokamů boží trůn, rajskými liliemi ověnčený a nebeským ptactvem obklopený. Bůh Otec milostivě seděl na nejvyšším zlatém stupni trůnu pod baldachýnem z červánků, a dole, dole po té louce vůni dýchající běhaly v bílých košilkách a pestrých šatečkách děti – nesly panny a koně dřevěné s vozíky táhly, na houpacích koních seděly a zpívaly a výskaly a bičíky práskaly a věnečky do vzduchu házely a balonky vypouštěly, ovoce sladké a bohaté rozhazovaly, motýly chytaly, ptáky z ruček posílaly k nebi a smály se všecky, až do trav vysokých padaly, kutálely se po stráních a vyskakovaly a potokem stříbrným se brouzdaly.

A Bůh Otec, stařeček dobrotivě krásný s bílým vousem a vlasem, usmíval se blaženě a dětem kynul.

A náhle se všecky utišily a rozestouply: nový andělíček v rubáši modrém, s nalepenými zlatými hvězdičkami se mezi nimi objevil, v ručičce křížek nesl a unésti ho nemohl, div neklesl a byl sláb, sotva že pozvedl schýlenou hlavičku k trůnu.

A ejhle: Bůh Otec milostivě sestoupil z místa svého, dotkl se jeho hlavičky a pokynul vpravo k zeleným loubím a k hájům nebeských růží. A jak rukou pokynul, vyběhly dětičky veselé a větší a radostně v náručí nesly plody nádherné, hroznům podobné, z nichž prýštilo teplé, nejsladší mléko.

„Napojte ho,“ velel Bůh Otec.

„Poslal jsem ho na svět,“ řekl za chvíli, „aby dospěv lidem na zemi vykouzlil ráje, vložilť jsem do jeho duše veliký dar, aby dovedl hudbou rozechvěti struny jako málokterý smrtelník. Svěřil jsem jeho srdci naše nebeské písně. Chudým lidem jsem ho poslal, ale nerozuměli daru mému, protože ho nenamakali. A děťátko, tys přišlo sem! Já jsem tě nevolal!“

„Bude naším virtuosem!“ volali hoši a děvčata kupila se kolem nového občánka nebeského, všichni dotýkali se jeho hubených ruček a líbali jeho vlásky. Vyjasnil se pohled Venouškův, sál z mléčných hroznů šťávu nesmrtelnosti…

Zrůžověly jeho tvářičky a rozběhl se vesele nebeskými zahradami, kterými se rozjásala zvláštní hudba. Nebyli to slavíci ani drozdi, ani vlaštovky, ani sedmihláskové, a přece zpívali v té hudbě všichni ptáci nejlepšími tóny a nejvřelejším nadšením a kouzlem: byly to housle Venouškovy.

Natálka probudivši se zadívala se z okna do tichých stínů školní zahrady, z měsíce řinuly se alabastrové proudy světel jako z nekonečné vázy. A připadalo jí, že rozeznává zveselený, štěstím lepších končin rozradostněný obličej Venouškův; a v ručkách třímal droboučké housličky.

* * *

Natálka byla přesvědčena, že její sen byl zjevením božím. Když ráno vkročila mezi svoje děvčátka, vzpomněla si na starého, dobrého kněze, který druhdy vstupuje po prvé do třídy mezi malé chlapce, takto k nim promluvil: „Vítám vás, prelátové, zámečníci, dělníci, lékaři, umělci, truhláři, kupci, nádeníčkové, rukavičkáři… a všichni bratří v Kristu…“ Hle, neviděl on spravedlivýma očima mladý svůj národ pod rukama svýma? Dospělí usmívali se posměšně jeho uvítání, ale děti hleděly vážně a radostně. Každý z těch maličkých má svůj ideál budoucnosti, a jistě poctivě v něj věří, ale osud nevyzpytatelný určuje dráhu všech a vkládá mnohdy netušené poklady v duše nejzavrženějších, nejponíženějších.

Ale Natálka měla dívky před sebou a zamyslila se nad nimi: Dorostete, zkrásníte mnohé, budete přijímati lásku a vydávati štěstí i mnoho trpěti. Bůh vás žehnej, abyste byly dobrými matkami. Všecky abyste byly dobrými matkami. Usmála se své myšlence spojené se vzpomínkou na starého kněze. On byl by je uvítal: „Vítám vás, maminky,“ a děvčátka by se byla zcela vážně dívala do jeho očí a byla by mu vyprávěla, kolik má každá doma panenek a jak se jmenují. Malá Vojtíšková by z kapsy vytáhla svoji panenku z hadru a pochovala by ji a ihned uspala.

A léta přeletí jako pavučiny a budou seděti tady opravdu děti těch, které zde sedí dnes.

Natálka když zase od nich odcházela, zašla ještě jednou k Venouškovi, ale rakvička byla již zavřena.

V síni potkala jeho pěstounku, stařenu Hofmanovou s tvrdým výrazem v studeném pohledu.

„Napište matce Venouškově, že byl by se stal z jejího syna slavný umělec. Pán Bůh mi to zjevil a je to jisté,“ řekla Natálka, odcházejíc do luk, tam, kde pomalu tekla tichá, hluboká řeka jako věčnost.

„Ne samota, opuštění, ale plnost života, lásky síla, radost a trvání,“ mluvila cestou, kde ze stromů svítila bohatá úroda zralého ovoce.

„Chci trpěti, pokornou býti, nemám zvláštních nároků, netoužím po statcích pozemských, ale Bože, ať v záhonech mých cest vyrostou květy, které neuvadnou a vůni nevydýchají…“

A na rozcestí pod vysokou šedou skálou, neobydlenou ve výškách rovného, dalekého temene, potkala Natálka hocha, kterému ráda hleděla ve hluboce dobré oči. Usmáli se na sebe a podali si důvěrně ruce a šli spolu dlouho a daleko.

Když se vrátila Natálka do své světnice, sklonila hlavu do dlaní a srdce se jí naplnilo vzrušením láskyplných divin, a neviditelná samota studeně přísná zlehka otevřela dveře a neslyšitelně se vzdalovala, vzdalovala od Natálčina prahu…

Ženy

Bouřka přenesla se žhavě a smrtelně. Ublížila dvěma hochům, kteří se ukryli pod jilmem. Leželi popáleni mrtvi na márách, když jsem kráčela mimo. Celá vesnice stála shromážděna kolem nich. Jedna žena němě klečela u már s hlavou přitisknutou k zemi, jako mrtvá, druhá měla zděšením tvář vztyčenou k nebi a vyrážela ze sebe hrozné zvuky…

Všecky postavy venkovanů měly cosi ponurého v držení, pohyby pomalé, strnulé…

Takový úder z modrého nebe, taková pohroma! – Omráčila je. – Stáli, stáli, až se máry konečně vybavily z bolestného sevření nešťastné matky a zvolna se pohybovaly ke kostelu… A za nimi táhla se skupina udivených lidí. Vzduch byl plný vůně, jako omlazený. V sadech visely větve přetíženy ovocem, které svítilo modří, šarlatem a zlatem a vonělo, jako by se póry jeho byly rozšířily. Potok hlasitě hučel zesíleným proudem. Všecko dýchalo plností života a velikou úrodou, jako by celá země oddychovala v požehnaném stavu.

Ubírala jsem se k bílému domku na konci údolí. Jeho okna perleťově svítila v západním slunci. V zahradě jako socha stála opřena o plot slečna Mína. Obloha nad těmi místy byla tak temně modrá, jako bývá v noci, když zmizí luna. Mnoho bělásků vyletělo z úkrytu a pletli se před mými kroky jako v tanci. Otevřela jsem vrátka…

Mína byla krásná – mramorově bledá, skoro nehybná, jen v očích hluboce modrých planul žár. Pouze chvílemi pohnula těžkými víčky. Její ruce byly bledé, studené a nervózně svíraly plot.

Slunce zapadalo v jantarové záplavě pod mlýnem v řece zlaté, zlaté a liché, jako ukolébané.

Mína promluvila:

„Znala jste tetu Polyxenu? Neznala? Pamatuji se na ni. Takto zde stávala každého večera a dívala se, jak slunce odchází. Milovala západy. I já je budu milovati…

Tenkrát, když se dívala, jak barvy mizejí, byla jsem pětiletá a sedávala jsem u vchodu pod kamennou vázou. Teta byla krásná. Dnes už je legendou… Prožívala v této zahradě velikou lásku. Jezdil za ní na černém koni její vyvolený, milovaný.

A opustil ji. Ona od té doby již nikdy nevyšla z této zahrady a nikdy s nikým nepromluvila… Když se jí někdo něco zeptal, odvrátila hlavu, upřela oči do dálky a šla po svém.“

Mína položila mi ruku na rameno a tiše zaplakala…

„Vzpamatuji se – chci býti silná,“ řekla hlubokým hlasem.

Pohlédla jsem tázavě na ni.

„Je třeba promluviti, nezávazně promluviti, tak jako vzduchu, nebi, prostoru se vyznat, abych se nezalkla. Ale pak dost. Zachytím se vaší ruky, budu-li někdy klesati…“

„Mluvíte velmi vážně a vzrušeně.“

„Ano, a chci zachovati naprostý klid. Chci… Vidím celý život před sebou v tomto dnešním západu. Celý život… Ani jediný den nebude se již lišit od tohoto dne, od tohoto večera. Vždycky tentýž západ…“

„Stalo se?“

„Ano. Znala jste Jana Ulricha? Vídala jste nás spolu v zahradě a v polích! Miluji ho. Prožila jsem velikou lásku. Rozešli jsme se. Vyprávěti, proč se tak stalo? Nikdo by nepochopil. Ale můj život zde se končí. Teď už budu jen choditi sem tam jako bez života… V této zahradě jako zakletá či jako vracející se teta Polyxena budu blouditi… Pochybuji, že si naleznu nějaký účel života. Pomyslete si bez účelu dni, řetězy dní, let. Nemám mučednických sklonů, abych hledala útěchu v jakémsi obětování se, nejsem veselá, aby byla nasnadě možnost v zábavách nalézti zapomenutí a náhradu. Budu se smrtelně nuditi. Není práce, které bych usoudila důležitost v životě tak prohraném, jako je můj!“

„Jste roztrpčená.“

„Nejsem.“

„Tedy smutna.“

„Na věky věkův. Sluší ještě dodati amen. Vidíte, že se vzmohu i na hloupé vtipkování. Proč z modrého nebe ke mně nepřišel Posel boží, jak říkají naši lidé? Dva hochy zabil. A jak mně by patřil rubáš! Není sentimentálnosti, a právě proto bude strašná nuda a snad i smrt…“

„Všecko se rozřeší lépe, nežli doufáte.“

Rozesmála se zlým, krátkým smíchem:

„Ne, jak mě divně posuzujete. Smrt… nejspíše smrt…“

„Ve vás je přece tolik života.“

„Bylo, ale udusilo se. Snad lépe řečeno: vyžilo se.“

„A nemohla jste zadržeti jeho ruky?“

„Mohla, zajisté mohla. Nechtěla jsem však. A zadržeti ho? Což by měl cenu?“

„A ony – tam, které vás tolik milují?“

„Matka, sestra…? Ano, jistě vědí, ale nesmí se hovořiti. O lásce možno jen zpívat – a pak uzavříti ji v srdci. Každé usuzování, střízlivé vměšování se ji sníží. Nic na světě se nedá tak znesvětiti jako láska. Nechci nic. Přijdete-li za deset dvacet let v tato místa, budu-li živa, uvidíte mě tu státi před západem slunce jako dnes. Nebylo by divné, kdyby zde zapustily moje nohy kořeny a proměnila jsem se v strom, hodně legendární, třebas v cypřiš, vrbu, kalinu nebo v cosi originálnějšího.“

„Jak jste statečně klidná!“

„I večer dnešní je klidný. A víte, co bylo před hodinou?“

„Ano, strašná bouře.“

Slečna Mína upřeně hleděla do žlutých září a po chvíli vydechla, jako by odpovídala někomu velmi vzdálenému: „Jsem nešťastna, nešťastna.“

A náhle se obrátila, podala mi ruku a odcházela. Dívala jsem se, jak se vzdaluje po zelené trávě sadu k domu, kde zmizela…

Před domkem zastavil té chvíle kočár tažený dvěma pony; ani jsem ho neslyšela zahrčeti po silnici, jako by z nebe byl spadl.

Veselý smích dětský se mísil s voláním a výkřiky…

Sestra Mínina Egida přijížděla s dětmi Violou a Arnoštem.

Babička vyšla z domu.

„Už po bouřce jsme vyjeli podívat se, jste-li tu živi a zdrávi,“ oznamovala Egida, zářící mládím a krásnou pohodou života.

Viola táhla z kočáru pannu, Arnošt koně. Jejich hlásky se rozléhaly zahradou jako monotónní píseň.

Slečna Mína se objevila v prvním patře u okna a zase zmizela.

Stará paní vedla dceru s vnoučaty do zahrady. „Je nejkrásnější posedění za večera po dešti vzadu na verandě.“

Celý kraj zamodral se soumrakem plným hasnoucího zlata.

Volně ubírala jsem se k verandě. Slyšela jsem, že se hovoří o dvou dětech, které zabil hrom.

Egida běžela mi vstříc. Viola seděla s pannou v náručí vedle babičky, tváříc se mateřsky starostlivě. Arnoštek švihal koníka, jako by ještě dnes měl dojeti do Prahy.

Usedli jsme.

Egida měla v pohybech cosi dráždivého.

„Míny není ani viděti,“ řekla po chvíli, „chtěla bych s ní mluvit.“

Stará paní řekla: „Mína je bez sebe, skleslá, prožila krizi. Doufám však, že se brzy vzpamatuje a docela uklidní. Jsem ráda tomu rozuzlení.“ Egida vzrušena se zvedla: „Mluviti bych s ní chtěla, celé dny na ni myslím.“

Obrátila se ke mně: „V podstatě všední věc. Rozchod. Ale v hlubinách to značí přerod celého člověka. Mína, ano, Mína…!“

Stará paní položila ruku na kypré Egidino rámě: „Víš, nekresli to tak černě, Mína je krásná.“

Egida zavrtěla hlavou: „Mína, maminko, nezapomene.“

„Odvezu ji odtud. Provdám ji. Podaří se mi to. Podívej se, tvé děti a ty, ty. Jak je ti dobře. Mně se ostatně Ulrich ani nelíbil.“

„Ach, maminko,“ vydechla Egida a vstala, „půjdu k ní.“ Ale neodcházela…

Soumrak se stal temnějším a nad námi ozval se klavír… Schubertovo Impromptu B-dur s variacemi.

„Strýček Albín hraje,“ zvolala Viola.

„On je doma, půjdu k němu,“ vykřikl hoch a odšoupl koně…

„Dnes bylo hrozné vedro,“ řekla stará paní.

Egida stála na prvním schodu, jen sejíti do zahrady. „Nechoď, maminko, do úpalu v takový den,“ obrátila se Egida, „víš, jak je to pro tebe nebezpečné.“

Náhle se Mína objevila opět v zahradě. Ubírala se pěšinou mezi setmělými keři, jako by se neslyšně nesla nad zemí, bílé šaty splývaly až k barvínkovému lemu cesty. Kupodivu! Egida spatřivši Mínu neběžela za ní, ale opřela se o květinový rám. „Je krásné milovati,“ řekla a hleděla za sestrou, „i když přijde takový rozchod…“

„Mluvíš nerozumně,“ namítla stará paní s úsměvem.

„Ne, jakou krásu smutku bude teď Mína prožívati po hýření štěstí! Tisíckrát silnější bude ta rozkoš v nenávratné vzpomínce. Ne, teď jí nebudu vyrušovati…,“ řekla Egida.

„Pošetilá,“ pravila matka.

„Ty to ani nechápeš, ty, maminko, která jsi žila pouze střízlivý manželský život. Všecko podle běžných zákonů. Ale Mína jako královna lásky zbavená koruny bude teď blouditi sadem a údolím a bude vystupovat až k oblakům po neviditelných stupních. A tam v nepřístupných výškách bude slaviti k šílení stupňovaná objetí, minulá, nejsoucí…“

„Egido, blábolíš za sebe i za Mínu nepřípustné věci, jako by Mína byla prožila ne pouze způsobné dvoření pana Ulricha, ale více…“

„Litovala bych Míny, kdyby byla málo žila,“ pokývla hlavou Egida, „nepochybuji však, že obsáhla celou lásku žhavě a závratně… A cítím zrovna magicky, jak se její duše rozvila a jak se vznáší.“

„Egido,“ řekla paní přísně a vzrušeně povstala, „raději viděla bych Mínu mrtvou,“ dodala přidušeně.

Právě v té chvíli vracela se Mína ze zahrady jako duch… Pohledy nás všech – i dětí – byly soustředěny k ní.

Nikdo nepromluvil, jako by se všem zatajil dech. Byla opravdu jako přízrak. Všecko tak vzdušně bílé, jen oči zářily modrou tmou…

„Teto Míno, teto Míno,“ zvolaly konečně děti, jak se zaslavila na verandě mezi námi, a zachytly řasy jejího roucha.

„Míno,“ vydechla stará paní třesoucím se hlasem, „tvá sestra tu mluvila rouhavé řeči.“

„Egida? Ta mluví vždycky pravdu. Se vším souhlasím, co ona řekla,“ pronesla Mína jasným hlasem, v němž se chvělo mnoho přemáhaného smutku.

Stará paní přistoupla k Míně. Tvář její stala se hnědě rudou, jako z temné hlíny vyhnětená.

„Ale, maminko, nic dále, ne, ne,“ zvolala Egida, „přenáhlila jsem se v důvěrném povídání, nepitvejte duše!“

„Duše?“ vydechla Mína.

To všecko byl okamžik…

„Tys přece, Míno, nedala nic ze své důstojnosti tomu člověku,“ začla opět stará paní… „Ulrichovi…“

„Rozumím,“ řekla Mína, a tvář její se stala ještě průsvitnější a zkřivila se jako v křeči; „není nikoho, nikoho…,“ řekla rozechvěně, „kdo by měl právo vnikati, kdo by měl právo dotýkati se mých citů a rozrušení mé lásky, ale nebojím se pohrdání.“

Zamlčela se a po chvíli řekla tiše: „Ano – dala jsem všecko, všecko své lásce – jemu – Janu Ulrichovi; a nechci nic od nikoho,“ dodala zesláble a klesla na židli…

V té chvíli stará paní zamávla rukama, jako by se bránila zadušení, a její tvář ještě více zrudla, jako by se byla zvětšila. Svaly se zaškubaly. A majestátní postava těžce klesala. Egida, Mína a já jsme ji zachytly… Nastal zmatek, výkřiky a v ně vmísilo se příšerné chroptění…

Byl to jen strašný okamžik – a byl konec. Kdosi z čeledi jel po silnici pro lékaře. Ale v té chvíli ležela již stará paní mrtva v lenošce… Mína stála vedle ní vzpřímená, bílá, jako strnulá, Egida klečela s hlavou zabořenou v klín mrtvé matky, děti schoulené k sobě seděly na zemi pod květinami a vyrážely hlasité, táhlé zvuky zděšení.

Hřích

Tesař Norbert Hájek dokončil v Lipínově u Boučků nová vrata ku stodole, bílá jako sníh, skoro bez suků, uhlazená jako hedvábí a pevná jako do hradu. Hájek celý den téměř nejedl a teď na zastávce v třešňové zahradě u Pinskerů, ani kus chleba nepřikousnuv, jsa žízniv, naráz vypil dva džbánky zasládlého piva z panského pivovaru. A ubíral se domů.

Ves opuštěná, jako ze světa vyběhlá, ležela před ním tichá, spokojená, žlutě rozsvícená zazlacenými plachtami polí. Aj, vida, jeřabiny ve stromořadí, kterým Hájek kráčí, kupodivu dozrály za poslední tři dny, zrovna hoří ty korále jako sluncem zapálené, a rybník div horkem nevyschne, den ode dne se ztrácí, jako by jej země vypíjela. Hle, na Kroužilce sbírají ještě klasy, a hemží se tam více dětí nežli dospělých; ta drobotina div zemi nevybídne ke druhému květu a zrání. Do myšlenek Hájkových zalehl zpěv cvrčků. Co si ta zvířátka veselá asi myslí, že zpívají celý boží den, jako by je ten vřískot živil. Aj, husy jako růže na rybníce tvoří ostrůvky po světlých polích, a ve vzduchu se třpytí plno vlaštovek. Z lesů se kouří: nový milíř postavili právě u rybníka. Padla rána. Kdo asi vystřelil, a kam kulka zaběhla? Do boku srnčičky nebo kačeny? Ach, kačena smutně zaplakala, padla do rákosí. Voda šplouchá, usměvavě šplouchá, ale střelce viděti není, jen rána houkla, a jen kačeny vzlykajíce, ulétají k lesu.

Nu, však ta nová vrata v Lipínově, právě dokončená, jsou pevná, jako by vedla k pokladům, a tak heboučká, jen je pohladit. Ve vsi již komíny vykuřují, večeře se vaří, ale u Žáků je chládek, straší ta nahá kostra jejich chalupy. Ale což, z jara bude se naparovati mezi zplesnivělými střechami nová, radostná jako mládeneček, vyšvihnutý k námluvám. Je to přece štěstí a boží požehnání – vyhořet a dostati krásné peníze od pojišťovny, vystavěti pohodlně nanovo a ještě si zacinkati penízky v kapse! Proč by vlastně byly takové humánní ústavy na světě (humánní pojmenovali mu je, když se dal pojistit), nežli aby vyplácely pojistné? Kolik tisíc lidí jim zbůhdarma platí, a jakživa jim střecha nad hlavou nechytí, ani věchet slámy neshoří! Ochudí se ústav výplatou pojistného po požáru? Aj, kde! Pánům je výborně v bezpečí a v teple za těmi hladkými pulty, nic nedělají, leda peníze do Vertheimek zavírají, aby jim neshořely, kdyby v domě chytilo. Ale chalupy na vsích nejsou Vertheimky, a když chytí, tak chytí a slavně shoří do základů jako stoh slámy.

Vida, vida, zastavil se Hájek v přemýšlení. Kachničky Jedličků, žluté jako dukáty se brouzdaly na kraji rybníků, a jako hromádka důvěrná, spojená kolíbají se cestičkou k domovu. Zastavují se, zaštěbetají, zakolísají, jeden ptáček do druhého strká, a zase jdou dál kolíbavě, pohodlně a rovnou domů, jako by již měly Bůh ví jakou zkušenost.

Hájek došel k Rožánků chalupě. Kočárek s malým Adičkem stojí na dvorku. Michálek jim postrkuje, aby měl Adiček radost. Adiček je tlustý jako andělíčkové na lipínské kazatelně a ručičkama hází, jako by trávu již od narození po lukách žal. Michálek se rozesmál na Hájka: „Pantáto, víte-li co nového?“

„A co, chlapče?“

„Náš, náš Adiček má zoubek. Já mu ho dnes ráno našel…“ A tvář jeho se rozšířila v blaženosti.

„Ale, ale, ale! Tedy zoubek. Pán Bůh ti pomáhej, chlapče.“

Michálek byl mrzák, nohu vlekl, sotva se pohyboval. Někde v továrně v Praze mu ji stroj rozmačkal, a vyléčeného chlapce poslali na domovskou obec. A teď u starostů hlídá Adička, mazlí se s Adičkem, miluje Adička.

U krámu Saffrů zacilinkal zvonek, starý Hájek si doutníček koupil, který mu zpříjemňoval tiché, zamyšlené večery na zápraží. A pak již byl Hájek za minutku doma u své chalupy.

Starý žebrák Zvoníček se šoural v prachu po silnici a mošničkou pohazoval, tak byla nějak prázdná a smutná. Někdo ho právě podaroval, a Zvoníček volal nadšeně: „Aby jim to Pánbůh na stotisíckrát odplatiti ráčil, aby jim dal požehnání a štěstí na zemi a radost věčnou, na stotisíckrát, na stotisíckrát…“

Hájek ohlédl se po své chalupě, jak šindele vetšejí, a divně rukou zamávl.

„Však ti nic nepřidám,“ zasteskle vzdychl do vousků, uvelebiv se na zápraží na lavici. Kubo vytáhl, čiperně přikrojil, sirkou o kalhotu škrtl, přidržel, zabafal, a již cigárko zaplanulo, a kouř se zakudrnatil nad zesivělou tváří starcovou, do vrásek milostně zalézal a polibky je vyhlazoval. Hájek přimhouřil oči a zadumal se. Čermáci na plotu naposledy zaklapali, konipáskové u potoka vykřikli a ocásky houpali, a v temné modrosti večera tančily vlaštovky, opilé vzduchem a radostí.

Od lesa třpytilo se zlatorudé světlo jako rozptýlená záře nějakého světce, který stojí nehybně a láskyplně tam na cestě ke Konvínu a dívá se zavlhlým zrakem na tichou, upracovanou ves. A vidí, jak všichni se scházejí jako ta drůbež domů, na zápraží a v sednicích usedají, chleba rozkrojují, svatým křížem se žehnají, dobytek obsluhují, dvůrky zavírají, děti svolávají, k modlitbě vybízejí a do zazelenalé, světlé oblohy zírají ve chvílích, kdy ruce prací těžké ve klínu spočívají a myšlenky se rozletí do toho milého blankytu, kde první hvězdičky se usmějí. A také ten svatý vidí, jak starý Hájek sám na lavici sedě, pokuřuje, utržený lístek muškátu mezi prsty mne a zamhuřuje oči. Aj, z toho nastřádaného obilíčka ve vsi voní, voní již chléb. Z polí hedvábně to šustilo ke každé chalupě vlečkou klasů zpod plných vozů, a stodoly tíží vzdychaly. A chléb voní…

Ba, nikdo z celé vsi není bohat, ale Pán Bůh přece tolik nadělil, že bude od čeho žíti.

A ta rudozlatá záře svatého pohasíná, les se zatemnívá, a všem ve vsi dole je nějak mile slabo, a únava je táhne na lože. Noc je volá.

Ale starý Hájek dokončiv, hledí zpytavě do soumraku a zamyšleně poslouchá, jak zdola od rybníku psi vyjí, a zdá se mu, že pod okny chalupy mezi brotanem a měsíčky něco zašustilo. Vstal, poohlédl se, ale nic. Mýlil se. Nebo čermáci v hnízdě něco na zítřek umlouvali.

A Hájek zase usedl. Cestou kolem chalupy ubírala se ještě Pecánková s nůší trávy. Bože, jak je ta osoba pracovitá, div se nepřetrhá! A pak už nikdo nešel. Nějaký chasník se uhnul cestou ke zvonici, asi tam měl smluvenou schůzku s děvčetem.

Hájek vysedal ještě, a myšlenky se mu energicky zapalovaly v hlavě:

„Rozhodně – chalupu bych přestavěl. Až by se Kristýnka z Prahy vrátila, ať by se vdala a zbyl by nám ještě pěkný groš. Pane! Já bych si nadělal šindelí! Josífek Pinskerů by mi dříví za babku prodal, a já bych přestávku věru lacino pořídil. Zbylo by, zbylo! Je třeba peněz. Kristýnka by si leccos koupila. Vím, že má Lojzka ráda, a to jeho řemesílko je mi taky vhod. Jen aby mi dal Pán Bůh k podniku tomu štěstí a síly.

Hřích?! Hřích?! Božínku, co to těm pánům udělá, když chudému dají pár zlatých? Dobrodiní prokážou, a já se budu modlit na holých kolenou každý den, aby jim Bůh požehnal a mně hřešícímu odpustil a Kristýnce se nemstil. Kristýnka je milá dívčina a zasluhuje věru, aby byla šťastna. Proč by jí člověk nepomohl, když je to možná? Je-li tam ve Vertheimce o nějaké sto víc nebo míň. Však ani ze svého nedají, z našeho, z našich peněz dají. Nikdo nezchudne, nikdo nebude zkrácen. A jsem přesvědčen, že Žák tomu kohoutu na střechu taky pomohl. A proč by nepomohl? Já platím už asekurací pět let pro nic za nic. Proč pak platím? Ano, když ostatní neplatí, peněz nevydávají, věřím, že jim na mysl nepřijde založit oheň. Chraň nás Pán Bůh před ohněm!“ vydechl Hájek s hrůzou.

„Ale což, když všechno všudy napřed opatřím? Kristýnka má peřiny v Praze u tety uloženy, dobře jsem ji donutil, aby si je odvezla! Hloupé mládě, ani pochopiti nechtěla, proč. A co mi shoří? Co? Leda starý kabát, a ten uschovám do sklepa. Však jsem opatrný.“

Zazrzlá kočka zamňoukavši, provlékla se pod jeho nohama.

„Nelez dnes na půdu, zrzavá!“ zamumlal do vousů. „Aby ses…“

Soumrak zhoustl v tmu, hvězdy se v cípku nad chalupou rozbleskly, ale od lesů zatáhlo se nebe smutnou oponou. A tak nějak se náhle mnoho setmělo, všecko ve vsi bolestně zčernalo, barvy mizely jako v slepotě.

Kolem Hájkovy chalupy klecatým, těžkým krokem bral se starý soused Vesecký. Jistě se v Konvíně pozdržel v hospodě, rád si přihne a miluje dno sklenice. Jeho krok duní jako na dlažbě v ohromném kostele.

„Dobrou noc, Vesecký, zrovna zavírám a jdu ležet,“ promluvil Hájek.

„A já už taky jdu ležet,“ zavrávoral Vesecký a zapadal do šedivé tmy, v dálce ještě prozelenalé.

Potok šuměl. Jen potok ještě se hlásil. A pak někde v poli vykřiklo něco nebo jen povzdechlo, snad zvíře, nebo jen strom. Kdož pochopí hlasů noci, když bdí?

Hájek ještě bdí. Stál jako sloup na dvůrku, a pak konečně zašel do chalupy, ale nezavřel za sebou. Rozsvítil, chodil jako náměsíční po sednici a hledal něco ve stolku. A zase vyšel ven. A do sklepa zašel. Vyšed, zase rozhlédl se po dvůrku, nahnul se přes plot. Nikde nic. Ani živé duše.

„Zrzavá,“ protáhl tiše. Kočka se připlížila a zamňoukala. Chytil ji a chtěl ji hodit do kuchyně.

„I což,“ vzpomněl si a pustil ji zase, „nechtěl jsem si tě vzít s sebou, ale však jsi živá a zachráníš se – a vy taky,“ ohlédl se po hnízdě čermáků, „odletíte, viďte?“

A zašel do chalupy a pokřižoval se.

„Nu, všecko, jak to zde stojí, si lehko pořídím. To všecko je pár kousků dřeva, červotočinou prolezlého. Žižku to pamatuje. Pinsker mi dříví lacino prodá. Tak tedy s pomocí boží! Ano.“

A zastavil se uprostřed světnice jako zkamenělý. Hleděl do kouta, kde žena jeho, ležíc, umírala, a vytřeštil zrak, tak se mu zřetelně ukázala, a nevolá ho k sobě? Nevaruje? Bývala odjakživa taková podivínská!

„Celá ves spí,“ řekl zastrašeně a zhasl malou petrolejovou lampu a v témž okamžiku sáhl do náprsní kapsy pro škatulku zápalek.

A stál ve tmě. Jeho tělem zatřásla zimnice, jen ho uškrtit. Roztřásl se, zuby zajektal a zavzdychal: „Pane Bože všemohoucí, pomoz mi!“

„Aj, však to není snad nic tak hrozného,“ zasmál se konejšivě, ale jeho duše schoulila se před tím smíchem jako zbité zvíře. Pohnul sebou a sáhl na stůl pro lahvičku. „Posilním se,“ řekl, napiv se kořalky.

Usedl k oknu a zadíval se ven.

Kam se ty hvězdy poděly? Ani jediné po celém nebi. Ale tím lépe. Tma je tma. Někdy tma dobrá.

„Hříchu dobrá,“ ulekl se.

„Ale již by snad byl čas,“ napomínal svou liknavost. „Proč otálet? Váhat? Rozhodně líp začít dříve. Pravda. Omylem třebas starý Vesecký, jda kolem, odhodil sirku, oharek, neb co – také jiný noční chodec to snad učinil.“

Hájek se v těch úvahách zvedl a vyšel ven. Tiše vyšel jako duch. Bylo mu divně, jen omdlít.

„Jsem hlupák. Žák byl jistě silnější. Jaké rozpaky? Hloupá střecha chytne a bude hořet, sousedé se sběhnou, dobře, a za chvíli zase zhasne a bude šťastně konec. Bože, Bože, jak se to jen stalo, abych tak byl uhořel, budu naříkat, div že jsem se zavčas zachránil! Spím a najednou praskot slyším a dusno cítím. Svatý Jene Nepomucký! Vyskočím, a nade mnou plameny! Chvála Bohu, že jsem se probudil. To by mi stála ta mizerná pojistka za to, abych byl za živa uhořel! Ale tak, když vyplatí, tedy dobře. Jsem rád, že jsem se pojistit dal.“

To všecko už si Hájek napřed odříkával, pomýšlel, jak se bude vyhořelý tvářit.

Zavrtal pohled do střechy s dozrálým úmyslem. Již včera připravil na kraj šindelů věchýtek v petroleji namočené slámy, aby se střecha bezpečně rychle vzňala.

Zase sáhl na škatulku zápalek a křečovitě ji sevřel.

„A což, abych to nechal na zítřek a dnes ještě šel spát,“ opět zaváhal.

„Ne, ne, dnes je příhodná doba, proč slabošsky odkládat? Nebo vůbec toho nechat? Ať si zapálil Žák, ať si shrábl pojistné, ať si zapálil, kdo chtěl a kdy chtěl. Ano. A mohli by mi říci: Vy jste oheň založil? To ne! Jak by mohli? Já spal a dost, ještě jsem Veseckému dával dobrou noc. – A není to hřích proti Pánu Bohu – zapalovat si vlastní střechu, ničit krov otců a chtít ještě za ten ničivý skutek odměnu? Ba, ničiti pro tu odměnu? Ničit! Vždyť nebudu ničit, ale chci stavět. Zapálení je jako rozbourání, a vystavím lepší, v každém ohledu lepší! Tedy běží tu jen o ty peníze, že je neprávem vezmu. Ale uškodím někomu? Ne! Nenaplatíme se dost? Ano! Tedy, Hájku, nebuď baba. Baba, baba,“ jektaly jeho zuby. „Kdyby mne tu Žák viděl, jak se krčím a třesu, usmál by se, obrátil by se ode mne s pohrdáním. Věru, k ničemu nejsem, ale povídám a chci a bude to! Zapálím barák. Zapálit chci! Chci mít lepší kvůli Kristýnce. Tak tedy!“

Sáhl na zápalky a vytáhl je. Skočil skrčeným pohybem šelmy pod střechu k věchýtku, na šindelích připevněnému, rozškrtnul zápalku, hodil ji na střechu v zoufalém bezmyšlenkovitém pohybu, jako by míč vyhodil, a utíkal do sednice. Lehl na postel a zase šíleně se vztyčil, běhal po sednici, krev mu ve spáncích bušila údery poplašného signálu. Svištělo něco venku. Ne. Ano, hučí to! Kriste Ježíši! Cos to učinil, člověče, cos to učinil! Už je hotovo: hoří, hoří, hoří…

Vyběhl z chalupy. Ze střechy hřích vyplazuje pekelně rudé jazyky, běžely, běžely ve plazivém šumu vzhůru, dolů, a ve chvíli celá chalupa v jednom růžovém ohni!

A v dálce zahřmělo. Bože, což dříve nepozoroval nad lesem ten těžký mrak, který jeho chalupa barví svou krví? Ona krvácí. Ty pramínky, to je její krev a již je celá polita a kouří se z ní k nebi. Již, již – tak záhy – z chalup vybíhají sousedé, ženy křičí, ruce se vztyčují, jako v zoufalství. Proč, proč? Co jim je do jeho chalupy?

Vítr zahučel, plameny rozčechral jako chmýří, ohnivé chmýří, a zasténal, jako když někdo veliký, hrozný vzdychne. Teď, teď hoří celá chalupa jako hranice mučednická. Hle, sednice je osvětlena, i ten kout, kde zemřela jeho nebožka žena, a teď – se zřítilo něco a přikrylo ten památný kout. Ach, už kdyby byl konec! A teď – teď – co se to děje? Rozfouklo se to plamenné chmýří, jako semena květů, když na jinou půdu přeletí. Kriste Ježíši – a na střeše Urbánků se uchytilo. Již hoří střecha Urbánků. Ó, vítr, vítr chce rozhazovati semena požáru. Kdo mu povelel, aby spící náhle vstal a řádil?

Ach, teď zvonek na zvonici vykřikl a zvoní, zvoní, jako když jeho nebožce ženě hodinku vyzváněl, právě tak trhavě jako tenkrát pláče, a jistě, že blbý Emánek zvoní. Ach, blbý Emánek nemá chalupu a zvoní.

Hájek běžel na hráz rybníku a vytřeštěným zrakem hleděl ke vsi, která se krvavě zjasnila, takže by člověk na silnici špendlík spatřil. Kde se vzal ten vítr? Vstal jako rozlícená šelma, vyřítivší se z toho záludného mraku, který se plížil po nebi přízrakem neštěstí. Jiskry lítaly, plameny šuměly, vzdychaly, žhavé jiskry lítaly v kouři jako z ohnivé pece čarodějnic. Ach, vítr chce rozsévati semena požáru! Chce! Už zase chmýří přeletělo, jako celý krvavý věnec by padl na černý hrob, který se rozplamenil, a jiná chalupa se vzňala a hoří.

Starý Hájek s vytřeštěným zrakem na hrázi stojí jako umrlec. Vidí roditi se hrůzu neštěstí ze své hříšné ruky, slyší stony, nářek, výkřiky, celá ves rve se s tím strašným nepřítelem, kterého on jí pozval. Člověk zápasí. Nepřítel uchvacuje.

Překvapení a strnulost jeho jsou hrozné: jeho chalupa dohasíná, ale ve vsi hoří, hoří, stále dále hoří. Ves chytá jako papírová, chalupy, stodůlky, obilí nashromážděné, jejich práce potem skropená, úroda Bohem žehnaná, úspory, živobytí, všecko.

Ani pojištěni mnozí nejsou, jen málokterý soused platí si, v důvěře, že mu hořeti nebude. Co asi počne vdova Hubáčkova s malou Kačenkou? Kam položí unavenou hlavu starý Novák? A soused Víteček má devět dětí jako mravenečků. A všichni nešťastníci nešťastní! Plameny zpívají strašné chorály a žalmy, a hrom zařval, mrak se otevřel a ukázal Hájkovi ohnivou metlu a rozšklebený, hrozný obličej jako zloděje, vraha.

„Já, já, já!“ jektal Hájek zimničně zuby, a ústa mu zůstala otevřená.

Jeho chalupa již jen v posledních křečích se stahuje, vydychuje, a jen tak smutný oharek zasrší v kotouči kouře. Ale ves, ves hoří, mlýn hoří, chalupy krvácejí jako oranžové rozříznuté jahody s červenými okraji, podle silnice protahují se jimi rudé žíly a pod lesem se plamen zamodral jako nádherné kolo chrp. Zlaté posýpátko mouky vyhrnulo se do luk, a lidé černají se v tom krvavém víření a třeštění plamenů jako obři. Křik lidí a vytí psů, bučení a řvaní dobytka mísí se s praskotem a supěním požáru a padá do vyděšené hrůzné noci. A čpavý dým se rozlézá daleko široko.

Slova a celé věty doléhají až k rybníku.

„Vyveďte krávy!“ „Kriste Ježíši, kde je Josífek?“ „Maminko, maminko, maminko!“ „Trávníčků chalupa chytá!“ „Vodu, vodu!“ „Pomozte!“ „Pozor, pozor!“

Děti naříkají, ptáci vyděšení lítají a s křikem padají do trav. Celá krajina je zruměněná, rozsvícená jako krvavý sál: rybník krvavý, smutné lesy rozplameněné, luka žhavá.

Stříkačky ze vzdálených osad brčí, trubky žalostně, umučeně výskají, voda šumí a syčí, vítr kvílí, kouř se válí strašidelně černý a rudý.

Hájek udeřil hlavou o kmen temné staré olše a zařval. Oběhl zoufale celou ves. Horko, strašně, úžasně, všude! Cos učinil! Cos spáchal!

Ves v plamenech, hle, šílení vesničanů a zvířat a plamenů a vody! Hájek už nic nerozlišuje, nerozeznává, jen slyší úpění a vidí zmítající se opilou, náruživou zkázu, a cítí, že i k jeho mozku skočilo seménko požáru, v mozku se uchytilo a plameny že vybíhají z lebky jeho a jako žhavé biče šlehají mu duši. Mučit, mučit, mučit ji musejí, potrestat, k smrti sešlehat!

Zvedl ruce k nebi a zalomil jimi ve strašném pláči. Ano, musí… půjde mezi ty veliké stíny sousedů a žen a matek a starců a dětí a nemluvňátek a mrzáků a po kolenou plazící půjde a řekne: „Zde mne máte. Já zapálil kvůli mrzkému zisku, já vás do neštěstí stáhnul! Sousedé, potrestejte, utlučte zločince, vrhněte do plamenů bídného žháře.“ Všichni strnou a každý zvedne ze silnice kámen a hodí jím po něm jako po psu. Po psu? Ne – pes je dobré, věrné zvíře. Psi odplíží se stranou od něho s opovržením a zavyjí hrůzou. Žhář! Bídník! Zloděj! Vrah! Všecko ohrozil: majetek, životy. Ach, přede všemi do prachu pokořen, vejde do plamenů, do plamenů sám vejde a klečet bude v ohni a prositi sepjatýma rukama o milosrdenství boží a útrpnost dobrých lidí jen pro svou nešťastnou, bídnou duši.

Veliké slzy zestydly na jeho tváři a cítil náhle nesmírnou skleslost a únavu.

Ves dohořívala, vnitřky posledních chalup zářily jako ke mším osvětlené kostelíčky. Jako by chroptění umírajících doléhalo k jeho sluchu z těch rozžhavených koster.

Kriste Ježíši – a zase ten svatý – podivný, nesmírný – jako z večera objevil se u lesa nade vsí. Oči jeho, modře plamenné oči, upíraly se na Hájka, chtějíce ho přimraziti k zemi. Svatý stál a stál, do očí mu zíraje, a hle – mrak nevisel již nad lesem, vítr uletěl, mrak se vzdálil, hrom utichl.

Ach, jak by bylo teď příjemno doma v sednici chudé chalupy s chatrnými šindelemi!

A Kristýnka, co řekne milá Kristýnka, až sousedé jí sdělí: „Tady tvůj táta, kleče v prachu, vyznal se ze žhářství. Zahubil nás. A ty, jeho krev – buď prokleta na věky!“

To jí o něm řeknou, i když poklekne a v plamenech zaživa shoří. Tohle Kristýnce udělal, svému jedinému dítěti udělal. Ani Lojzík nebude chtít – dceru žhářovu. Do světa vypuzená ubohá ovečka bez domova, bez otce, bez přátel, bez věrného srdce!

A zase Hájek o olši hlavou udeřil, div se nerozskočila.

Oheň uhašen, jen rozžhavené kostry chalup se temně kouří, a čmoud dusí, čpí, proniká jako morová rána.

Zanaříkal pláč dětský, zavyli psi, ptáci zatíkali. Černé postavy ještě pracují.

Noc je teplá, ale smutná jako hodina smrti. Hvězdy svítí. A Hájek strnule hledí ke kouřícím se kostrám vsi.

Není již plamene, do něhož by šel zahynout, a prach, v němž toužil pokleknouti, je skropen vodou a slzami. Zmalátněly ruce, které se k prosbě o milosrdenství chtěly zvednouti, zakalila se duše, která toužila dojíti spasení. Byl studený, ztuhlý a držel se zoufale staré olše.

* * *

Ráno bílé, prochladlé, orosené přišlo a smutně dotklo se zachmuřeného koutku země. Slunce ještě neproblesklo, a bílá pára stoupala ze spáleniště jako z uříceného koně. Tak bílé bylo všecko, louky, lesy, obloha, a smutek se vlnil těmi požatými poli, jako bílé plátno, přikrývající mrtvolu.

Prázdné, strašné stály chalupy, celá ves, jako kostra zabitého člověka, ohlodaná červy a hmyzem, čmoud pronikal vzduchem a ponurý kouř vlekl a plazil se k zemi jako z Kainovy obětní hranice. K ohořelým višním přivázaný dobytek ležel schvácený strachem, slepice seděly spící na spálených větvích, a lidé v hloučcích zmučeni, zdrceni, přimknuti k sobě leželi na zvlhlých rancích šatstva a peřin: matky přimknuté kojence k prsům, děti ve vyděšeném spánku, starci třesoucí se a bdící, muži jako odsouzenci přecházející troskami zdí a doutnajících trámů. Bílé ráno řezalo do jejich hrdel a škrtilo je, div se nezalknuli. Bílé ráno vztyčuje prst a volá: „Ejhle žebráci!“

A všichni bdící a spící žhavě cítí v tom studeně bledém ránu před čmoudícími troskami svých shořelých obydlí, úrod a prací: jsme žebráci.

A tam na staré olši bezvládně a těžce se svislýma rukama visí ztuhlé tělo Hájkovo a jeho vytřeštěné oči oběšencovy, sivé, strhané dívají se upřeně na vyhořelou, ožebračenou ves, dívají se ve sloup obrácené, zoufalé, strašné, mrtvé.

Cizinec

Jsem smutná z podivnosti svého osudu. A sklíčena nepřemožitelným strachem. Je třeba vyprostiti se z těchto pout, jinak cítím, že bych podlehla tomu, čemu říkají naši podle lékařského názoru psychóza.

Ale oni všichni pozorují stav mé duše pouze jako výsledek neznámých jim příčin, a ještě jen skulinami řídkých nevyhnutelných styků se mnou. Jejich úsudky jsou mylné a rady zbytečné. Jediná já znám původ bolesti, kterou chci překonat, a podstatu strachu, jehož se toužím zbaviti.

Dospěla jsem vědomí, že dovedu žíti kvůli Valentinovi, odpoutám-li se od přízraku, který mě děsí. Chci život vyplniti láskou k němu. Mám pocit, že otvírám okno vstříc dalekému vzduchu, plnému soumračného slunce – – – a že moje zpověď dojde vyslyšení.

Ano: zpověď – vyslyšení. Pak teprve oddechnu si po dlouhých mukách, nebudu se lekati každého zazvonění u vrat svého domu, každého zaskřípění kroků dole v písku, nebudu si ráno říkati osudné: dnes, dnes… přijde…

Ale budu pak všechny myšlenky a skutky soustřeďovati k Valentinovi, svému synu, a chvíle samoty oblažovati vzpomínáním…

Způsob svého života ovšem nezměním, ale výraz strachu zmizí a s ním i ono těžké prožívání dnů. V to doufám.

Před několika dny vznikla ve mně spasitelná myšlenka otevříti srdce dálkám, otevříti, aby bylo v bezpečí. Tedy otevříti, volati do nesmírného prostoru svou úzkost… Aby se mi vrátila proměněna v mír. Po něm toužím, bolestně toužím.

Vím, kam posílám svou zpověď a kdo ji vyslyší.

* * *

Provdala jsem se za Vincence Herolda. Byla jsem velmi veselá a šťastná. Nepřemožitelná veselost pronikala všecky mé city. On mě velmi miloval.

Řekl: „Konečně se zastavuji u něčeho celým životem – u tvého srdce, chci je učiniti šťastným.“ Měla jsem blažený pocit své krásy, podmanivé krásy. Jak jsem se mu zalíbila! Byl vážný muž, profesor na malířské akademii, a já zcela chudá, mladá, sotva se rozhlížející životem.

Druhý rok jsem učila na venkovské škole, když jsme se setkali v Praze. A záhy došlo k sňatku. Rodiče se radovali, sestra Klára, ta zamyšlená, tichá, drahá Klára se rozjasnila v mém štěstí.

„To učinily tvé oči,“ řekla, „tvé oči, Hano, které se dívají příliš daleko, kamsi mimo svět, a proto poutají!“

Ó, Kláro! Ty mě i dnes pochopíš a vysvobodíš!

Všecko, čeho je potřebí k životu rodinnému, všecko, po čem se mi kdy zachtělo, dal mi Vincenc. Zahrnul mě péčí, laskavostí, dobrotou. Bylo dojemné, jak na vše myslil, všecko obsáhl svojí láskou. Byly velmi utěšené dni. Jemu se všecko na mně líbilo, začínal mě i malovat a říkal: „Pouze skicu, zradil jsem dávno umění, jsem neschopen,“ a opět váhal: „Ne, dost, nemohu, znesvětil bych tyto božské rysy.“

Odpovídala jsem mu veselostí, která mě všecku naplňovala, jako naše komnaty slunce.

Jednou začal mi vyprávět o svých minulých láskách. Byla jich hezká řada. Velmi mě bavil a já ho opět bavívala poznámkami a radostnými polibky.

„A ty, ty?“ ptal se rozjařeně.

„Já též milovala,“ řekla jsem velmi vážně.

Jako dnes vidím veselé jeho oči, modré, poctivé oči plné lásky, jak se na mne zkoumavě upřely.

„Povídej, povídej, Haničko.“

Začala jsem: „Má láska není z tohoto světa.“ Zasmál se.

„Vyrušovati mne nesmíš.“

„Nebudu, nebudu, jsem už velmi vážný. A povídám, že už napřed ti všecko odpouštím.“

„Milostivý králi, vida!“ řekla jsem zpupně. „Tak tedy ano, milovala jsem podivný sen. Bloudila jsem s ním jako s osudným příkazem v srdci. Kdybych byla malíř, vyobrazila bych jeho podobu. Můj sen rovnal se skutečnosti. Ne, krásný nebyl,“ odmítla jsem jeho poznámku, „ale můj, jedinečně můj!“

„Vylič mi ho a budu kresliti,“ zasmál se Vincenc.

„Ne, ne, dost. To nelze.“ Náhle bylo mi nějak úzko, ale zasmála jsem se:

„Vidíš, nejen ty, i já jsem milovala,“ řekla jsem dětinsky, vynášivě. „Ó, bývala jsem zrovna nepřítomná, nepřítomná, když se mi po prvé ve snu zjevil. Jen jeho jsem nosila v srdci, a jen o něm jsem blouznila.“

Vincenc se rozesmál: „Vidíš, ani zažárlit nemohu na takovou jen iluzi.“

Toho večera chodili jsme dlouho ve Stromovce.

Bylo útulno tak ve dvou na stinných pěšinách, a pak doma otevřeli jsme okna a hleděli jsme na rozsvícené město s hvězdami… A pamatuji se na oblaky, jak pluly tiše a proměnlivě nad střechami zešeřených uliček a zahrad.

* * *

Odjeli jsme do mužova rodného města. Měli jsme pěkný domek s terasou blízko řeky a lesa. Tenkrát blouznil Vincenc mnoho o umění. Zastavovala jsem se často udivena před jeho žalobami. Chápala jsem: touží marně po tvůrčí mohutnosti. Zklamal se sám v sobě.

Napadlo mě jednou odpovídati k jeho steskům: „Býti malířem já – mnoho, mnoho bych se nejprve učila, abych dovedla dokonale vládnouti rukou, abych měla techniku úplně v moci – a pak bych začala tvořit a komponovati barvy, chtěla bych vytvořiti, co vidím nejen kolem sebe, ale přetvořeno v sobě, jako to dělají včely. Sbírají šťávu z bylin a stvoří z ní med. Přerod. Umění je přerod skutečnosti. A barvy, ach, tvořila bych barvy, okultní záchvěvy byly by v nich, tajemství mých soumraků a zázračných nocí… Všecko bych musila vědět a znát o svém umění, a mimo to míti ještě celý obraz tajemství nepoznaného a touženého, a pak bych začala tvořiti. Stíny a světla, rozmanitá světla přicházela by ke mně v ty chvíle…“

Vím, že jsem blábolila tenkrát nepředložené hlouposti, ale Vincenc je bral vážně a začal mluviti pohřební řeči svému umění.

Ale připadalo mi to velmi marné, protože jsem se nikdy nedomýšlela, že je Vincenc umělec, ale profesor malířství. Nářek pro něco nedostižného, k čemu to? Mohl by padnouti do prachu každý mimo tisící smrtelník a plakati, že není géniem. A génius asi nejméně ví, že jím jest. Jak jsme my lidé směšní snaživci a zoufalci!

Ale tenkrát vybídla jsem Vincence na procházku lukami k řece, a podařilo se mi rozveseliti ho. Mnoho květin jsme nesli domů, a Vincenc si hvízdal nějakou neznámou píseň z opery, kterou kdysi slyšel a při níž se snad i bavil.

Ale já slyšela hučení lesů a vody a podivné vzdálené tóny, které zapadaly do trav jako vzdechy. A toho večera Vincenc po prvé blouznil nahlas o dítěti. Zrovna horečné touhy vznikaly.

* * *

Bylo po obědě. Vincenc usnul na pohovce. Odešla jsem s knihou na terasu, usedla jsem líně do houpací židle, abych četla. Ale vzduch byl rozechvěný, horký, plný tichého bzučení a jednotvárného šumění. Uspával… Měla jsem knihu na klíně a zavřela jsem oči. Ani jsem snad nespala, jen dřímota se snesla na moje víčka jako tíha vzduchu… Světlo bylo tlumeno zelenými stíny stromů a loubince. Bylo mi jako v sladké mdlobě…

Nevím, jak dlouho jsem tak seděla. Ale když jsem otevřela oči, stál přede mnou on… Ne Vincenc, ale opravdu ten muž, o kterém se mi kdysi dávno zdálo ve spaní, skoro dětském, a který se mi pak často vynořoval z duše a jehož jsem milovala. Můj sen.

Hleděla jsem s úžasem na ono zjevení. Nebyla jsem si vědoma, sním-li dosud. On hleděl na mne upjatě a také překvapen. Uvědomila jsem si náhle, že ten pohled mě probudil – a vstala jsem.

Cizinec učinil krok vpřed, uklonil se – představil se, prochvělo mým vědomím pouze jméno Valentin. Promluvil jakousi neobratnou omluvu. Hledá profesora Herolda, vešel bezprostředně na terasu ze zahrady, nikoho nikde nepotkal…

Byla jsem asi velmi bledá a zmatená, protože se znovu omlouval, ale vtom přicházel již muž a zbavil mě tísně.

Vzpamatovala jsem se. Cizí muž je malíř, zabloudil na svých cestách do Prahy, zajel na náš venkov, byl doporučen mému muži.

To bylo všecko zcela prosté, ale já jsem cílila v tom osudnou spojitost této události se svojí vidinou. Zde nebylo omylu, nebylo ani možného vysvětlení, snad podrážděnou fantazií. Muž, který mě před lety navštěvoval jako sen, nebyl, nebyl pouhým přeludem! Přišel a hleděl na mne zrakem, který mě proměňoval, mé nitro proměňoval. Cítila jsem ho s nesmírnou jasností, ačkoli myšlení mé bylo jakoby obestřeno mlhou.

* * *

Znala jsem ho dříve, nežli jsem ho spatřila. Je to cosi mimo představu o skutečnosti. Vzrušila jsem se v jakési nepřipravené, bezděčné štěstí, pro život neodůvodněné. Nepřemýšlela jsem prvního večera, cítila jsem pouze, že všecko mé právě zrozené – nevím, jak nazvat onen stav – soustřeďuje se v mých očích, ve chvění nervů a záření pleti, a že on vše pochopuje a přijímá stejně překvapen jako já.

Ukazoval nám skici, studie. Žasla jsem, jak všecko bylo nové, a přece mně známé, mému snění známé. On neokrádal přírodu o její skutečnost, on z ní tvořil legendy krajin a tváří. Jeho stromy rostly nad cestami plnými dramatických stínů pod nebem, které k nim patřilo. Jeho lidé byli vyprávěči nitra, v klidných jejich pózách byla gesta duší. Maloval barvy, které mě rozčilovaly a zároveň naplňovaly jakýmsi ovládáním sebe. Ta zázračná oranžová svítí mi stále před očima jako odlesk začarovaného slunce, velmi vzdáleného, takže již pro mne přestává býti sluncem.

Vincenc byl zcela upoután cizím umělcem a zval ho srdečně k delšímu pobytu u nás.

Nastaly krásné, důvěrné chvíle společných obědů a vycházek, výměny myšlenek. Jak bledl minulý můj život! Jako neprožité byly mi dni před onou osudnou chvílí jeho příchodu.

* * *

Přišly však záhy též strašné výčitky. On je cizinec a já se prohřešuji na svém muži každým pohledem a všemi myšlenkami. Dni mé i noci byly spleteny ze vzpomínání na něho, z přijímání jeho tlumené vroucnosti, z hříšné radosti z jeho přítomnosti, z hrůzy budoucích dní. Všecko, co žila má duše, byl On.

V samotě snažila jsem se nabýti rovnováhy, nikoli zbaviti se svého stoupajícího citu, ale ovládati ho, býti jeho paní, abych se nikdy neoctla v nebezpečí, že poruším klid svého muže. Opakovala jsem si neustále všecky jeho ctnosti, jeho dobrotu, kterou mě zahrnoval, jeho velikou lásku. Někdy měla jsem již pootevřené rty k prosbě: „Zavři dveře tomu člověku, ujeďme, ochraň mne!“ Ale jediný pohled Valentinův, ať skutečný, ať vzpomínkou vyvolaný, zmátl mé úmysly.

* * *

Vyslovil přání malovati mě. Vincenc souhlasil s velikou radostí.

V naší mansardě bylo světlo tlumené vysokým ořechem a na okně visely bílé mušelínové záclony. Ačkoli byl zvyklý pracovati ve volném vzduchu, zvolil tuto mansardu.

Sedávali jsme tam k večeru. Řekl, že tam je pro moji tvář nejvýhodnější světlo. Oblékla jsem bílé, volné roucho, v kterém mě po prvé spatřil na terase. Bylo dojista lhostejno pro jeho práci, jaký šat zvolím, ale bylo mi, jako bych se v tomto obleku jemu nejméně vzdalovala.

Věděla jsem, že nenamaluje portrét jako zušlechtěnou fotografii, věděla jsem, že v tom, co vytvoří, budu já skryta, kterou nikdo nezná a nesmí znát, a kterou On dojista vidí. A věděla jsem, že Vincenc nebude spokojen, že se čehosi hrozí, a protože nebude si vědom čeho, řekne, že tohoto způsobu tvoření. Ó, já často vycítila jeho revolty střízlivého profesora malíře, když prohlížel studie tohoto svrchovaného umělce.

A nedovedla jsem někdy utlumiti pohrdavého úsměvu, který však mi připadal hříchem.

Valentin pracoval podivně. Dříve si stvořil barvy, nežli nahodil skicu. Vidím jeho paletu, v ní dvě barvy se snoubily: fialová, oranžová.

Pozorovala jsem kdysi z vysokého vrchu v severních Čechách západ slunce: tyto dvě barvy se tam rozhořely v nesmírném kontrastu a harmonii krásy. Jako nejčarovnější ametyst a nejzářivější topas. Tenkrát již myslila jsem na Valentina a neznala jsem ho.

* * *

Naše seance byly klidné. On tvořil. S úžasem poznávala jsem, že uchvacuje svým dílem celou mou duši, mé myšlenky, mé tajemství…

Bylo ujednáno, že si Valentin obraz odnese. Byla jsem tomu ráda, protože alespoň nikdy nezapomene. Ani slovem jsme se nedorozuměli, a přece všecko bylo mezi námi zřejmé. Nikdy se v nepřítomnosti mužově nedotkl ani mé ruky. Hlas jeho zněl tiše a monotónně, když mi vyprávěl o svém životě, o svých názorech uměleckých – i když jsme trochu filozofovali. Ach, kdož nefilozofuje? A každý se domnívá míti pravdu. A přece nic není méně skutečného nežli pravda.

Stalo se, že muž odešel na procházku dolů k řece. Valentin dokončoval můj portrét. Jindy býval muž v ateliéru, v saloně nebo dole v zahradě, ale tentokrát po prvé odešel dále. Náš hovor ostýchavě váznul. Samota nás skličovala. Cosi se chvělo ve vzduchu jako neviditelné ruce, které se nás obou dotýkaly. Měla jsem určitý pocit, že nás to tajemné oba strhuje k těm rostoucím oranžovým a fialovým zářícím stínům.

Valentin položil náhle štětec. Hleděla jsem upřeně na paletu, na ty dvě barvy: fialovou, oranžovou. –

Přistoupil ke mně… Vzal mě za ruce a beze slova mě políbil. Sevřel mě v náruč, líbal mě, šíleně mě líbal a já jsem skoro umdlévala v opojení.

Ale vzpamatoval se, on se vzpamatoval, zvedl mou hlavu, nabyl rovnováhy. A v tom okamžiku vykřikla ve mně hrůza nutného rozchodu.

Mluvili jsme nesouvislé věty, které nás spojovaly jako zaslíbení a zároveň rozlučovaly. A končily se takto: „Jdi za ním, jdi za ním.“ „Odjedu, ano odjedu.“ „Ano, odjedeš.“

Odešel za Vincencem. A já chvátala do svého pokoje v hrozném neklidu…

Vraceli se spolu. Ale ke mně vešel pouze muž. Oznamoval: náš přítel dostal dopis, že se žena jeho rozstonala, odjede nočním vlakem… Je velmi dojat.

Hleděla jsem muži do očí jako nepříčetná, s velikým, smrtelným klidem.

Nepovšiml si a odešel opět za Valentinem.

Vše dělo se toho večera ve spěchu… Valentin poslal svá zavazadla na nádraží. Večeřeli jsme naposledy společně.

Valentin odepjal turmalínový přívěsek a dal mi jej. Je to kámen s podivuhodnými světly: fialový a v jednom záhybu broušení svítí oranžovou…

Valentin řekl ve chvíli, když muž naléval vína: „Kdykoli jej vezmete do levé ruky, aby se dotkl prstu, na němž nosíte snubní prsten, zapomenete na mne. Je to kouzelný kámen po mé prabábě, která se vyznala v magii.“

Rozloučili jsme se s bolestným chvatem… Muž provázel ho na nádraží. Hleděla jsem za nimi do tmy. Proužek světla z lucerny plul, v černu plul, až zmizel.

Stála jsem dlouho u okna. Život můj odcházel. A čekala jsem, že se vrátí muž, který mi dává lásku. A já ho zrazuji. A přece jsem nechala i v té chvíli zarůstati do hlubin své bytosti polibky člověka cizince, který navždy odchází…

Ulehla jsem… Ustanovila jsem si: Až se vrátí Vincenc, budu tichá, nepohnu se, jako spící, jako nepřítomná.

* * *

Ale vrátil se a přistoupil ke mně. Dotkl se mne rukou.

„Už odejel. Ubohý. Žena mu stůně.“

„Ano.“

Vincenc byl rozněžnělý a skoro vášnivý. Rozsvítil a opět zhasl. Otevřel okno a přistoupil ke mně. Začal hovořiti o příteli. A tolik dobrých slov promluvil. Hleděla jsem rozevřenýma očima do tmy. Viděla jsem před sebou Valentina, jen Valentina…

Muž mne objímal… Opakoval, jak jsem mu drahá…

Chtěla jsem povstati, přiznati se. A náhle řekl: „Bože, nepřežil bych ztrátu jediné tvé důvěrnosti.“

A v té noci mě pevně přitiskl Vincenc k srdci – v objetí… A já viděla ve tmě Valentina…

* * *

To strašné přišlo, jako rána osudu…

Byli jsme již v Praze. Stala jsem se smutnou, málomluvnou, ale Vincenc nepostrádal zmizelé mé veselosti: věděl, že se splňuje jedna jeho veliká touha. Té noci, té podivné noci odchodu Valentinova objetí Vincencovo… Ano, jistě té noci, kdy jsem ve tmě viděla před sebou odcházející štěstí – –

„Drahá ženo,“ líbával mě Vincenc v ústa se šťastnou jistotou splnění svého přání, „ty mi dáš nesmrtelnost, ty zachráníš mé stáří před reptáním.“

S tímto útěšným štěstím na rtech přicházel domů, podával mi ruce, usedal ke mně. Ten člověk mě tak miloval…

A jednoho dne se vrátil zvláště rozjařen. Byl si tak jist příštích krásných dnů!

A náhle – to strašné přišlo, jako rána osudu. Je tak všední, tak prosté umříti – –

A přece překvapí to jako mimořádný osud, když smrt náhle dotkne se někoho blízkého. Byl večer. Vincenc vesele přecházel komnatami, hovořil, připravoval si práci na příští den. A náhle se mu udělalo nevolno. Rychle sháněla jsem prostředky k úlevě, služka odchvátala pro lékaře. Ale všecko bylo marně: jeho tvář zrudla, zmodrala a změnila se výrazem děsné úzkosti. Zamával rukama, jako by se chtěl něčeho zadržeti, čeho nemohl nalézti, zachroptěl mé jméno… V té nejhroznější chvíli vydechla jsem přísahu věčné věrnosti jeho lásce… To všecko trvalo sotva dvě minuty… Nevím, zdali rozuměl, chápal, ale zachytla jsem cosi jako úsměv v křečovitých pohybech jeho rtů.

Tak snadno je ve světě nesejíti se nikdy, nikdy. A zvláště když člověk chce. Vincenc zemřel a po jeho smrti narodil se jeho syn, zplozený té osudné noci, která následovala po onom večeru, když jsem přijímala polibky cizího muže. Valentin vlíbal mi život na rty a Vincenc zplodil člověka… Nebylo nevěry v pravém slova významu. Ale nebyl-li přítomen onen… tehda ve tmě – v mém srdci…?

A dnes, dnes, když oddělena ode všeho, vzdálena světa, žiji se svým synem Valentinem – tak jsem ho pojmenovala k podivení všeho příbuzenstva – vím, že účasten byl onoho tajemného aktu i On, nepřítomný Valentin, neboť hoch má jeho tvář – jeho rysy, jeho oči…

Ó, z nevěry usvědčil by mě tento obraz, z nevěry, kterou jsem vinna cítěním, ale nikoliv skutečností. Malý Valentin je Vincencovo dítě… A má podobu Valentinovu. Ó, není-liž to štěstí pro Vincence, že se nedočkal tohoto zázraku? Byl by mi uvěřil? Pochopil? A bylo by trvalo jeho štěstí?

A vím, že se můj syn Valentin potká v životě s tím, kterého miluji. Jejich cesty se zkříží, a On v něm pozná sebe. Kterak moudře vysvětlí tuto přírodu? Já budu mimo, nezúčastněna jejich úžasu.

Říkají, že jsem duševně chorá. Jak snadno a povrchně vysvětliti záhadu života!

Odstěhovala jsem se do této krásné krajiny, koupila dům, zavřela železnými vraty vstup do naší zahrady. Přicházel strach před příchodem Valentinovým. On byl předpověděn v mé duši. Patříme sobě… Jak bylo by možno, aby nepřišel? Třebas zdánlivě čirou náhodou? Řekl: Nikdy se nevrátím! Ale možnost je, že by přišel do mého domu, nevěda, kam vchází.

* * *

Uplynulo šest let od smrti Vincencovy. Malý Valentin roste stále do věrnější podoby Valentinovy. Sevřela jsem již několikrát turmalín v levé ruce, aby až k srdci dospěla má vůle zapomenouti na něho, ale nezdařilo se.

Obešly mne pouze mrákoty a kámen vypadl z ruky.

Srdce nechce zapomenouti.

Valentin je rozkošné dítě a jeho jsoucnost stačila by mi k životu, byť smutnému a zamyšlenému, ale krásnému životu. Vždyť jím vrátil se ke mně On.

Píši sestře Kláře tuto zpověď.

Ona všecko pochopí a dobře rozhodne, kterak třeba mé tajemství rozřešiti. Nechci, nechci, aby se Valentin vrátil. Jsem vázána přísahou mrtvému, na kterého zbožně a vroucně vzpomínám. Možná, že jsou hrůzy mé zbytečné, že Valentin je unášen dávno jinými vztahy a nepomyslí na mne. Byla bych i s tím spokojena, ale nevěřím tomu. Bylo setkání naše příliš mimořádné. On by přišel… I kdyby nevěděl, kam vchází… Nebudu zbavena hrůz nejistoty, dokud On nezví mou vůli, rozsah mého strachu… a neslíbí, že nikdy nepřijde, nikdy, nikdy. Neboť kdyby přišel, podlehla bych mu, nebylo by ve mně ani jediného nervu, který by se dovedl vzepříti jeho touze. A zemřela bych. Tím jsem povinna tomu, který odešel… Musela bych zemříti, a syn byl by opuštěn. A pro něho je mi třeba žíti. Chci pro něho míti klid a bezpečnost do konce života…

Doufám, že budu vyslyšena.

Proto jsem se zpovídala…

Těkám zahradou, nešťastná matka, stíhaná strachem o budoucnost svého dítěte…

Až se otevřou vrátka u bezových keřů a přijde sestra Klára a řekne: „Poselství vykonáno. Buď klidna, nikdy v životě nepřijde do tvé cesty.“

Zmizí hrůza strachu…

Zúčtuji se svým životem; srovnám všecko, smířím tragiku, táhnoucí se dlouhými stíny, jež vrhá má bytost na bílé cesty, po kterých kráčím, dlouhé stíny, jako by byl stále velmi slunečný večer.

Chodím po zahradě s malým Valentinem, který se usmívá, běhá za motýly a diví se velmi oblakům, když plují nad námi a proměňují se v podivné přízraky.

Mimo svět

Setmělo se, a mlha zatáhla kraj jako oponou. Bylo to na hranicích Čech. Celní prohlídka, křik a hlomoz nádražní, a vlak s jednotvárným hukotem konečně letěl dál.

„Právě zde poznala jsem Terezu Elinsonovou,“ řekla Marta v rohu útulného kupé.

Odpověděla jsem: „Kdo je Tereza Elinsonová? Nepamatuji se, že byste kdy byla o ní mluvila.“

„Ne, nikdy. Jakési dobrodružství. Právě tak jako teď řítil se vlak do tmy, v níž lítaly rudé jiskry a míhala se světla, rozptýlená v mlze…

Jela jsem tenkráte z Norimberka a zde přistoupila slečna Tereza Elinsonová. Vysoká, vzpřímená vešla, pozdravila, odložila klobouk, usedla proti mně a upřela na mne pronikavé temné oči. Dívala jsem se stále ven, ale cítila jsem její pohled. Byla jsem duševně značně stísněna i umiňovala jsem si, že se nedám do hovoru s neznámou dámou, která patrně čeká na nejmenší příležitost, aby se pobavila… Hleděla jsem zatvrzele z okénka. Ale dáma náhle promluvila s prudkostí a vřelostí, která mě překvapila a úplně pomátla mé úmysly. Úsečnými větami jala se mě obdivovat a ukončila nadšení přáním moci mě malovat a dodala rozechvěným hlasem: ‚Jste duši mé blízkou. Pravím to bez úvodu, neomylně!‘

Odpověděla jsem jí několika rozpačitými nejasnými slovy, která se smazala v hlomozu vlaku.“

Marta se odmlčela, zavřela oči, jako by stíhala dávný, vybledlý obraz.

Konečně promluvila, pokračujíc ve svých myšlenkách: „Byla to podivná žena, ale ostatně snad podivná pouze pro mne. Byla jsem tak naprosto neschopna přiblížiti se její duši.“

Zeptala jsem se: „Neseznámily jste se blíže?“

„Ano. Hned ve vlaku jsme mnoho rozmlouvaly. A v Praze jsme se rozloučily se slibem, že Terezu Elinsonovou navštívím v jejím osamělém zámečku. Má krásné jméno ten zámeček. Mimo svět…“

Byla jsem ráda, že se Marta dává do vyprávění. Nic příjemnějšího na dlouhé cestě.

„A záhy potom jste navštívila slečnu Elinsovou?“ zeptala jsem se.

Marta se zvedla, zabalila se pevněji do plédu, naklonila hlavu vpřed, takže bledá její tvář zrovna perleťově zasvítila v pološeru.

„Je tu skoro intimně, že se bude dobře vzpomínati na to zapadlé hnízdo. Nu tedy. Ano, asi za týden po našem seznámení přijela Tereza pro mne do Prahy. Bylo mnoho patosu v každé její větě a v každém sebeprostším pohybu, jako by je dříve připravila i zkrášlila, ale měla zároveň v podivném odporu k této vlastnosti způsoby téměř rozkazující nadvlády, cosi tvrdého, jakým byl i její zjev.

Když mě vybídla k návštěvě, řekla: ‚Ale na dlouho, chcete-li navždy.‘

Zasmála jsem se tomu.

Kývla hlavou: ‚Mají tam přístup jen luna, hvězdy, slunce, lichá oblaka a přátelští ptáci.‘

Byl tichý zimní den plný slunce. Jely jsme z Prahy tři hodiny vlakem. Pozornost slečny Elinsonové ke mně byla bez mezí a stupňovala se chvílemi ve výbuch radostné vřelosti, ke které já sklíčeně odpovídala otázkami: Malujete krajiny? Pěstujete květiny? Chodíváte daleko na procházky? A vyčítala jsem si v duchu, že jsem velmi nespolečenský tvor.

Ze stanice, kde jsme vystoupily, šly jsme asi čtvrt hodiny polní cestou k silnici, podél níž se táhl smrkový plot parku. Prošly jsme malými vrátky. Stromořadí a průsvitné cesty zatřpytily se zlatými skvrnami, a nízký empírový zámeček objevil se v jasném světle bílého odpůldne.

Služebnictvo slečny Elinsonové bylo diskrétní: starý zamračený zahradník a několik žen, z nichž jedna stařena vypadala jako kostlivec, obličej neměl svalů, jen zažloutlé povlečené kosti a v očních důlcích se chvělo cosi jako tma. Ta žena mě trochu upoutala, takže jsem se bezděky zastavila, pohlížejíc na ni.

‚Té se zvykne, to je moje Nany; je mi velmi užitečná, udržuje komnaty ve velkém pořádku,‘ řekla slečna Elinsonová, uvádějíc mě do pokoje pro mne určeného. Byl plný odstínů žlutých barev, které velmi miluji. Patrně jsem se náhodou o tom slečně zmínila. Nad ložem visela rytina Correggiovy Dívky s labutí. Na černém mramorovém stolku pod benátským zrcadlem stála stará tyrkysově modrá váza z fajáns s kyticí rozkvetlých čemeřic. Oknem dívala se daleká zářivá plocha zamrzlého rybníka jako ohromná perleť plná duhových křivek.

Po obědě ukázala mi Tereza Elinsonová celý zámeček – komnaty intimní s mnohými vzácnými knihami a uměleckými předměty, načež jsme se odebraly do parku. Tam vybavovala jsem se pomalu ze sklíčenosti, které snadno podléhám, když cítím jistou povinnost obřadné zdvořilosti. Takové kouzelné perspektivy otvíraly se do kraje, a zase milé záhyby cest s prostými dřevěnými lavičkami a besídkami tvořily důvěrné scenerie k románům, které tu dojista byly prožity.

Ptáci přilétali nám na ruce a lítali s výkřiky nad našimi hlavami. Rozveselila jsem se s nimi a pocítila jsem konečně potěšení z té zimní návštěvy. Vzduch zrovna jiskřil, sníh se třpytil, a slunce prostupovalo vším, jako tělem probíhá krev.

‚Chci, abyste tu byla šťastná,‘ řekla Tereza s přízvukem veselé srdečnosti, ‚čiňte, co vám libo, přijďte ke mně, kdy budete chtíti, čtěte, hrajte, procházejte se parkem, pište verše, skládejte symfonie, malujte Madonny, počítejte dráhy hvězd, filozofujte o účelnosti bezúčelného života, jen se mi tu nenuďte. A kdybyste se přece nudila, svěřte se mi, a odjedeme, kam vám bude libo; na vysoké hory k ledovcům, nebo k modrému moři mezi cypřiše a palmy.‘

‚Tvoříte pohádky,‘ zasmála jsem se.

‚Ne, vy ode mne už neodejdete,‘ pronesla podmanivě hlubokým hlasem, jako by prosila a rozkazovala zároveň, stiskla mi pevně ruku a políbila na rty.

‚Jak by to bylo možné?‘ řekla jsem nesměle.

‚Mimo svět je krásně žíti,‘ vydechla Tereza zamyšleně.

Vrátily jsme se do zámku. Tereza otevřela klavír. Chvíli se na mne vzrušeně dívala, načež začala hráti Beethovenovu sonátu Rozloučení. Její hra překvapila mě nejen vyspělostí techniky, ale i produševněním výrazu, zvláště Návrat přednesla s prudkou silou radosti. Ukončivši obrátila se ke mně: pozorovala, že mě dojala její hra.

‚Tak málo mluvíte,‘ řekla tiše, ale to je právě krásné. ‚Návrat…,‘ přivřela oči, ‚vámi vrací se mi zase život, ani netušíte, že vámi.‘ A řekla velmi tiše: ‚Budete-li mě míti ráda?‘

Slyšela jsem té chvíle zcela zřetelně umlklé tóny právě doznělé, jako by se v ozvěně ještě chvěly komnatou, nepřemožitelná úzkost sevřela mi hrdlo, oči Tereziny upřely se ke mně v naléhavém očekávání, takže jsem vycítila podvědomě, že otázka její nebyla prostou srdečností ženy, které jsem sympatickou a která touží po mém přátelství. Cosi divného vyznívalo z toho tónu, snad účel celého života, ale mně nepochopitelného.

‚Nejsem si dosti vědoma rozsahu toho slova,‘ řekla jsem s nuceným úsměvem, ‚je tak nesnadno zjistiti city, tím méně je předurčiti.‘

‚Ne, nemluvte, nemluvte…‘ zvolala netrpělivě a bolestně.

Vstala jsem za chvíli, abych přerušila trapné ticho. Tereza seděla u klavíru jako socha.

‚Ukážete mi svůj ateliér?‘ zeptala jsem se.

‚Moje práce vás zklamou,‘ mávla rukou, ‚umění, to jsou mé zapadlé sny. Jediná já, Marto, nikdy bych vás nezklamala. Známe se ještě tak málo, ale chtěla bych vás míti tak blízkou, jako bývala Berta. Ó, vy mě pochopíte, vy si dosud neuvědomujete, že jsme se proto potkaly, abychom si patřily navždy. Jak šťastný bude náš život, Marto…‘

‚Kdo byla Berta?‘ zeptala jsem se stísněně.

‚Až zítra vám budu o ní vyprávěti. Dnes chci jen přítomnost, náladu očekávání. Vaši ruku mám ve své.‘

Vešla Nany a vybídla nás k večeři.

‚Zvyknete jí,‘ pohnula Tereza opět hlavou jako při prvním vstupu do zámečku.

Po večeři vyslovila jsem přání odejíti do svého pokoje. Tereza nerada mne propustila a loučila se, žhavě mě líbajíc.

Ulevilo se mi, když jsem osaměla. Brzy zhasla jsem světlo, usednuvši k oknu zadívala jsem se do bílé měsíčné noci. V pokoji nade mnou, v Terezině ložnici, ozvaly se kroky tlumené kobercem a počaly se jednotvárně vracet od stěny a neustávaly jako přecházení člověka, který zapuzuje tím opakovaným pohybem bolest nebo starost. Tereza chodí po komnatě. Napjatě jsem poslouchala. Kroky neustávaly a jako by se zároveň ozvalo přidušené štkaní. Co to vše znamená?

Vstala jsem vzrušena. První myšlenka mi připadla – běžeti nahoru k ní, zeptati se, co se přihodilo, utišiti její pláč… Ale váhavě jsem se opět vrátila k oknu. Má-li nějaký prudký záchvat žalu, nelze ho zadržeti. Kroky konečně ustaly, ale ozývalo se chvílemi ještě táhlé zaštkání… Dívala jsem se znepokojena do ozářeného parku. Tereza umlkla.

Bylo již všude úplně ticho. A vtom dole po cestě zamihla se vysoká postava, zahalená v plášť… Tereza.

Zmizela za bílými větvemi keřů…

* * *

Ráno při snídani mi podala kytici růží.

‚Teď v zimě, jak je to možné?‘ pohlédla jsem na ni pátravě, ale ani nejmenší stopy pláče nespatřila jsem v jejích očích.

‚Všecko je možné,‘ odpověděla vesele.

Upokojila jsem se zase, přinesla jsem si z knihovny do pokoje množství knih, a řekla jsem si, že tu rozumně a pěkně strávím měsíc, vyjdeme si denně na delší vycházku, Terezinu sentimentálnost vyléčím. Dosti dobře se mi dařil můj úmysl celé dopoledne. Odpůldne pak jsme usedly v modrém pokoji. Tereza se opět nějak zachmuřila, držela horečně mou ruku ve své. Konečně promluvila, jako by nahlas pokračovala ve vzpomínkách:

‚Berta byla jemná, citlivá, její zjev byl tak duchovitý: Máte její oči. Jste jí vůbec mnoho podobna.‘ Otevřela medailon s podobiznou Bertinou, zavěšený na řetízku na krku.

Usmála jsem se: ‚Pak se jistě neznám.‘

Tereza se rozpovídala:

‚Ach, podoba, to je pro mne něco jiného, nežli myslíte. Máte duši jí podobnou, jakési záření neviditelné jiným lidem. Berta žila tu u mne šest let. Neměla mimo mne nikoho na světě. Byla stále kolem mne. Pomáhala mi v ateliéru, pořádala knihovnu, noty, pěstovala mé orchideje ve skleníku, všecka její práce soustřeďovala se ke mně. Tak oddaná mi byla! Kdybyste ji byla slyšela zpívati! Měla nevelký, ale dojemný hlas. Krása jejího zpěvu záležela v přednesu. Byla tichá, pokorná a plna půvabu.‘

‚Zde zemřela?‘ zeptala jsem se.

A Tereza vysvětlovala dál:

‚Ano; jsou tomu dva roky, v parku v hrobce odpočívá. Jak strašné to byly dva roky. Vámi vrací se mi život. Doufám tolik ve vás.‘

Neodvážila jsem se promluviti.

Tereza pokračovala:

‚Chtěla bych, aby můj domov byl vaším domovem, aby naše myšlenky splynuly, aby naše radosti byly společné. Tak míti vaše srdce, míti vaši důvěru, abyste nezatoužila po světě.‘

‚A vy nikdy jste nemilovala?‘ otázala jsem se velmi odvážlivě.

‚Což jsem se vám nesvěřila, že Berta?‘ podivila se.

‚Ano,‘ přisvědčila jsem ostýchavěji, ‚ale muže.‘ Oči Tereziny otevřely se v podivení. Vstala a přecházela volnými kroky, jako by se kolébala po vlnách. Pak se přede mnou zastavila a pronesla klidně: ‚Ne, Marto, nikdy. To je mi naprosto cizí a nepochopitelné.‘ A krátce se odmlčevši:

‚Tolik krásy je v tobě!‘

Vyšly jsme do parku.

‚Půjdeme k Bertě,‘ řekla. A několikrát cestou opakovala: ‚Bude noc, a luna skryje se za bílý oblak.‘

Dva krásné platany tvořily vstup na nevelké prostranství, ohraničené smrky. Uprostřed stála malá gotická hrobka. Vchod zastiňovaly cypřiše. Bílá cesta, do polí zvednutá za parkem, zřetelně svítila až v ta místa, kde planula rudá lampička visící na stříbrných řetězech.

‚Budoucí náš domov,‘ řekla Tereza, když jsme vešly.

Tlumené pravidelné údery ozývaly se velikým tichem, jako by v podzemí tlouklo srdce.

‚Co to znamená?‘ ptala jsem se. ‚Odkud přicházejí ty zvuky?‘

Bílý oltář s křížem, barevná skla oken, klekátko, všecko tak prostě se mi objevilo bez záhady, a přece sevřela mě úzkost, když mě Tereza místo odpovědi stáhla vpravo k schůdkům a ukázala dolů.

Šla jsem za ní… Stála tam kovová rakev, nad ní hořela také malá lampa. Na zdi visely veliké hodiny, jejichž tikání neslo se hrobkou jako bušení srdce.

‚Každé noci přicházím je natáhnout,‘ řekla Tereza, ‚a prodlévám u ní. Čas míjí…‘

Sklonila se k rakvi. Pozvedla víko… Opravdu pozvedla těžké kovové víko. Pod druhým skleněným příklopem ležela mrtvá v zeleném hedvábném rouchu, žlutá v tváři, s hlavou poněkud vlevo přikloněnou, s výrazem klidu na zavřených očích, na stisknutých rtech, na zkřížených rukou, na hladkém vysokém čele.

Stály jsme dlouho beze slova a odešly jsme beze slova. Parkem ubíraly jsme se k zámku. Zapadalo slunce, karmínově zářící jako ony lampy v hrobce. Dlouhé odlesky chvěly se po zamrzlém rybníce…

V korunách ozývaly se výkřiky ptáků a z dálky táhlé pískání vlaku…

Podivnou náladu měl večer. I v zámku v polo zešeřených komnatách, jako by někdo prošed byl zanechal po sobě vůni stesku a očekávání návratu.

Tereza řekla:

‚Budeme večeřeti v ateliéru, na památku těch večerů, které odešly a vracejí se…‘

Spatřila jsem tedy její pracovnu. Kamna svítila řeřavým uhlím, omamující vůně plnila prostor velmi vysoký a nádherný, zaplavený rudým světlem lustru s červeným hedvábným stínidlem. Světelné skvrny chvěly se po perletí vykládaných stolcích a těžkých japonských látkách. Park vstupoval tam skleněnou stěnou zamodrale soumračný, velmi blízký.

V rohu u empírové pohovky stál prostřený stolek, u něhož ve staré porculánové váze uvadaly větve bledého rozkvetlého bezu.

Prohlížela jsem obrazy Tereziny. Mimo několik motivů z parku opakovala se po plátnech stále tatáž ženská postava, někde polozahalená v závoje, někde nahá, v podivných zvlněných pohybech, až křečovitých. Cosi velmi životného bylo v těch křivkách a výmluvných postojích, ale zároveň nesouměrnost volby prostředků, mnoho odvážného, ale nedosti harmonického.

Tereza ukázala na prázdné připravené plátno: ‚Čeká na vás.‘

A dodala po chvíli: ‚J’aime de vos longs yeux la lumière verdâtre!‘

Vidím ji, jak se zahleděla dlouze do mých očí.

‚Nedovedu nahraditi Bertu,‘ řekla jsem odhodlaně s nucenou veselostí.

Mávla odmítavě rukou. Odvedla mě k pohovce. Večeřely jsme. Tereza nalévala silná vína a neobyčejně se rozjařovala.

Dokazovala mi, že jediná já mohu jí přinésti štěstí, veliké štěstí pro život, že to vycítila neomylně hned tenkrát ve vlaku a že věří ve mne.

Po večeři jsem vstala a žádala Terezu, aby prominula, odejdu-li již do svého pokoje.

‚Hleďte, jaká noc se blíží,‘ ukázala do parku, ‚a vy jí chcete prchnouti.‘

‚Ó, neodcházejte ještě,‘ prosila, ‚pojďte, prosím, dovolte, učiním si skicu… Umění mi vás přiblíží, zdůvěrní… Dovolíte?‘

‚Zítra, ano? Je mi třeba samoty dnes, tak nutně,‘ řekla jsem vlídně, ale určitě. Přivinula mě k sobě, a tak odcházely jsme dolů. Tereza vešla za chvíli ke mně do pokoje, přinášela vzácný starý šperk z chryzolitů a dlouhých, temně šedých perel. Mluvila nesouvislé, rozechvěné věty, připínajíc mi šperk kolem krku… Dala mi dobrou noc a vzdychla: ‚Kolikrát ještě půjdu v noci k Bertě.‘

Za chvíli ozvaly se její kroky nade mnou jako předešlého večera. Odepjala jsem šperk a hleděla jsem na zelené drahokamy, na šedé perly a vdechla jsem zvláštní vůni toho starého zlata, které zdobilo asi Bertu, a kým asi před ní milované, dávné, dávno zapomenuté ženy…

Přistoupila jsem k oknu. Bílé záření chvělo se korunami stromů, pronikalo cestami parku a tvořilo z hladiny rybníku zrcadlo, v němž se shlížela obloha se všemi světly.

A jak jsem se dívala do bílé noci, opět spatřila jsem Terezu: zmizela v zatáčce vedoucí ke skupině bříz. Věděla jsem, že jde k Bertě…

Nevysvětlitelná úzkost mě uchvátila. Zazvonila jsem na služku. Teprve když jsem na chodbě zaslechla její kroky, vzpomínala jsem, co řeknu, proč ji volám?

Vešla bledá dívka, tváře jako pergamenové, s klidnýma, smutnýma očima.

‚Proč se díváte tak nešťastně?‘ zeptala jsem se jí neobratně.

‚Vaše Milost se mýlí,‘ řekla služka odměřeně.

‚Prosím vás o trochu čaje,‘ řekla jsem chvatně.

Děvče za chvíli přineslo čaj. Poklonilo se a odešlo.

Těkala jsem po komnatě s neklidem a úzkostí a chvílemi hleděla jsem z okna.

Konečně jsem zamkla dveře, zhasla a ulehla… Usnula jsem. Za chvíli jsem se probudila jakoby nějakým zmateným těžkým snem nebo nějakým šumotem. Vztyčím se. Poslouchám. Za dveřmi jako by někdo dýchal. Poslouchám napjatě. Opravdu, někdo těsně za dveřmi dýchá. V tváři cítila jsem horko a ruce měla jsem jako led. V krbu ještě řeřavělo uhlí. Bílá noc hleděla tiše nezamířenými okny.

‚Marto, Marto,‘ zašeptal náhle tlumený hlas za dveřmi.

Zatajila jsem dech. Srdce mi hlasitě bilo.

Je to Tereza? Co chce ode mne? Proč mě teď volá? Jako bloudící duše, jako duch mrtvé Berty?

Strašná úzkost mě sevřela. Co by se stalo, kdybych otočila klíčem?

‚Marto, Marto,‘ ozývalo se za dveřmi v přestávkách bolestně a toužebně a stupňovalo se v hrozné úpění.

Slyšela jsem tlukot svého srdce. Bála jsem se pohnout, abych neprozradila, že bdím.

‚Marto, Marto,‘ chvělo se za dveřmi silněji jako hlas o pomoc.

Zadržovala jsem rukou tlukot srdce a bylo mi, jako bych se měla udusiti. Ne, ne, nepohnu se, neotevřu, řekla jsem si s celou prudkostí vůle a hrůzy.

Nedovedla jsem si srovnati tento prosící, pokorný hlas s tou skoro velitelskou postavou, s tou tváří pevných rysů. Konečně zaklepala Tereza na dveře – tiše, ale zřetelně.

Připadal mi vstup Terezin v té chvíli čímsi strašlivým, nevyzpytatelným, jako by mělo vniknouti cosi příšerného do vzduchu prostoru, kde jsem dýchala, ulehnouti na má prsa a dusit i mě, dusiti k smrti.

Ležela jsem nepohnutě v strašné úzkosti… Každé opětovné zavolání mě dusilo jako můra.

Tereza konečně utichla. Kroky vzdalovaly se nerozhodně pomalu ode dveří, ale vzdalovaly se přece. Pak se ozvaly nahoře a zanikly… Táhlé štkaní zachvělo se půlnočním tichem.

Vztyčila jsem se opatrně na lůžku, vstala jsem a rozsvítila svíčku.

Náhle uvědomila jsem si, že je mi nemožno zde žíti, nemožno prožíti zde ještě jeden den a snad i noc. Nevyhnutelně odejdu, učiním něco, abych se zbavila této hrůzy. Odejdu, odejdu, opakovala jsem si zimničně. Tam za těmi nehybnými stromy s větvičkami, vpletenými do velikého jasu azuru, za těmi malými smrkovými vrátky je svět plný bouří, zklamání a starostí, ale žíznivě toužila jsem po jeho vlnách, po jeho rvavé síle, po jeho volnosti.

Strach z otálení mnou zalomcoval.

S chvatem a tiše jsem se oblékla.

Napsala jsem na papír tužkou: ‚Odpusťte, slečno Terezo, odjedu hned s prvním svítáním, nedočkám vašeho příchodu. Odpusťte. Nemohu zůstat u vás.‘ Papír položila jsem pod krásný náhrdelník.

Hleděla jsem z okna, jak luna blednouc odchází zvolna, jak ztrácejí se hvězdy, modrost, až se objevil za spletí korun zelenavý vodorovný proužek nového světla. Vzduch šedivěl, perleťověl, proslzoval se, zadýchával, ospaleji než v noci.

Tiše otevřevši dveře, vyšla jsem, sešla po schodech, octla jsem se v parku. Chvěla jsem se, jako bych prchala z vězení a z každého okna číhalo by nebezpečí.

Zrychlila jsem kroky, zatřásla jsem se zimou. Ještě chvíli, a byla jsem za stěnou hustých křovin, a ještě dále v bukových cestách, a ještě dále v smrkovém lesíku – a ještě dále na dlouhé cestě u plotu.

Dvířka byla však zavřena. Ohlédla jsem se. Soumrak ležel ještě na zemi. Teď všichni spí. Asi i Tereza spí. S namáháním vylomila jsem smrkovou větévku plotu, protáhla jsem se mezerou.

Obloha klenula se nade mnou nevysoká, zatopená mlhou rána. Nikde nebylo ani živé duše.

Cítila jsem volnost mimo sebe i v sobě, tísnilo mě jen vědomí, že takto odcházím. Jak bude Tereza zklamána! Ale nikde nebylo viny, každá příští hodina mého pobytu v zámku byla by jen přitížením.

Pole daleko široko přijímala nové svítání. Obzor se prosvětloval.

Došla jsem však k vlaku.“

Marta umlkla.

„A nikdy jste se již nesešla se slečnou Elinsonovou,“ zeptala jsem se Marty, „nevíte, jak se jí dotkl váš odchod?“

„Nikdy jsem s ní od té doby nemluvila, poslala do Prahy má zavazadla bez slova vzkazu. Po několika létech jsem ji spatřila, ale ona mne nezpozorovala. Bylo to na Rigi. Seděla v trávě vedle hezké mladé dívky, držely se za ruce a hleděly dolů na zelená jezera.“

Ještě chvíli mluvily jsme o Tereze Elinsonové a zapředly jsme hovor o podivných láskách, které uchvacují srdce lidská.

Noc ve starém zámku

Přišla jsem do podivného zámku. Do samých začátků či konců, totiž zámek byl právě koupen od dědiců.

Všecky klíče zrezavěly. Do komnat opuštěného zámku nikdo po několik let nevešel.

Obývala jsem rohový pokoj vedle knihovny. Zvolna se všecko oživovalo. Okna se otvírala, nábytek přestavoval, oprašovaly se dlouho nedotknuté předměty.

Některé látky se rozpadly jako pavučiny, mnohých čas neporušil, ale jejich barva zajímavě pohasla, některé oživly opět v jásavé barvy jako nesmrtelné. V jednom sále stál vzácný klavír. Klávesy zaplakaly skoro poděšeně v hrozné disonanci.

Staré portréty prohlédly jako sezvané k společné slavnosti, když byly opět do komnat vpuštěny obzory kraje, plné slunce a modrého vzduchu.

Mne nejvíce upoutaly dva portréty v knihovně ve stejných těžkých, hnědých rámech a patrně z jedné doby, mající dole ve zlatých proužcích vyznačena jména: Juliana, Erik.

Krásná dáma měla velmi jemně modelovanou tvář a černý splývavý vlas, jako pouhý stín, a velké, černé oči, hluboce melancholické. Mladý muž byl bledovlasý, se zelenýma blouznivýma očima a s měkkým záchvěvem citu na bezvousých rtech.

Vlhký chlad knihovny, otevřený slunci, prosytil se vůní růží a zlatem paprsků, přicházejících z parku.

Všecko se proměňovalo.

Park byl zázračný.

Za léta opuštěnosti vzbujel v prales květů. Úzké cestičky zarostly ohromnými kosatci a nádhernými hrozny fial, dlouho neodkvétajícími, veliké fialové a bílé zvony a zdivočilé karafiáty hřebíčkové vůně proplétaly se v chladu stínu vysokou travou, a keře růží bez kázně rozpínaly ramena jako v nekonečném objímání. A místy prorážely celé trsy kopretin, kopřiv, šalvěje, jinde šťavnaté listy devětsilu a vějíře kapradí. Bazény stály nehybny, pokryty malachitovou zelení, lavičky byly povlečeny mechem, besídky zarostlé, nepřístupné, a všude chvěly se nesčetné sítě pavučin. A za každým krokem neslo se plno zvuku a šramotu – – všecky koruny a neproniknutelná mřížoví křovin byly oživeny. Bylo dobře všem pospolu: rostlinám i zvířatům v nerušené svobodě, v krásném osamotnění, bez lidské vtíravosti.

Každý zámek má svou skrytou historii, a zde dlouholetá opuštěnost zrovna jako by hovořila o něčem záhadném.

Erik, jehož portrét visí v knihovně vedle Juliany, byl posledním majetníkem zámku a strávil několik let svého života jako podivín pouze na moři a zemřel kdesi v Indickém oceáně uprostřed žhavého slunce a vířivého větru. Juliana byla jeho matka. Hleděla jsem znova a znova na ty dva obrazy.

Pouze ty dva portréty visely v knihovně mimo několik japonských kreseb: strašidla Hokusaiova a jedna azurová krajinka Hirošigova.

Vedle bílého krbu se zlacenými ornamenty stála téměř u stěny socha řezaná ve dřevě a kolorovaná: Orfeus s gestem otázky, očekávání, jako by hledal, nenalézal, ptal se pocestných, zpíval prosby k bohům, volal k neznámým obzorům, vzýval stíny podsvětí.

Podivno, a tento milý Orfeus měl na krku tenký zlatý řetízek a na něm dva malé klíčky.

Jako miniaturní klíče sv. Petra. Měl otevříti Hádés klíčky tak nepatrnými jako klíčky semen?

Z oken otvíral se celý kraj daleký, zádumčivý, s nevysokými kopci, vrytými do jantarové oblohy, s rozházenými vesnicemi po obzoru, tu tam věž, jako zvon, jako kalich květu, tu zase jako maják, dole rybník se zlatými odlesky oblohy, bílé cesty křižující se v polích, tmavé pozadí lesů a na boku výšiny hřbitov jako zahrada, v níž se leskne uprostřed na kříži zlatá záře v západu slunce. Tam kdesi leží Juliana…

Otevřela jsem knihovnu: staří klasikové latinští a řečtí, německá poezie, několik francouzských parnasistů, trochu české beletrie, mnoho knih okultistických. To jsem tak po prvním nahlédnutí poznala.

Byl večer. Všecko v zámku dělo se v začátcích jaksi výjimečně. Večeřeli jsme na verandě při západu slunce, při vyzvánění blízkých i vzdálených klekání, a setrvali jsme tam do východu luny, kdy se zamlžená krajina proměnila v modré jezero, z něhož vstávaly černé stíny.

Bylo veliké ticho, takové ticho, jež skoro překvapuje.

Odešla jsem do svého pokoje. Noc byla teplá, okna otevřena.

Park se nepohnul, stromy nezavanuly větrem, ani neviditelné harfy se v nich neozvaly, jako ve dne, ptáci nevykřikli, potoky byly vzdáleny, oblak nebylo. Psi klidně spali nevyrušováni.

Vstoupila jsem opět do knihovny. Krb velmi bíle se zaleskl. A ze stěny v modrém polosvětle dívali se na mne ti dva, Erik a Juliana, jako živí, ale tak upjatě, jak dovedou hleděti lidé pouze na portrétech. Připadalo mi, že Erik pohnul hlavou, viděla jsem zřetelně, že Juliana obrátila přímo ke mně své tmavé oči, které pak utkvěle se na mne dívaly.

Bylo mi velmi podivno v té společnosti. Chtěla jsem pouze z knihovny vzíti nějakou knihu ke čtení před spaním. A tak mi bylo, jako bych zde náhle nebyla sama. Nebyl to přece vzdech, co jsem slyšela za sebou či nad sebou…? Je přílišné ticho.

Ohlédla jsem se po knihovně. Sáhla jsem po první knize: Paracelsus… A ti ze stěny stále mě očima sledovali…

Otevřela jsem svazek v pergamenu. A náhle padl mi zrak na sešit, který se objevil v mezeře vyndané knihy. Nějaký starý rukopis.

Chopila jsem se ho trochu bojácně. Vypadlo několik dopisů. Prohlédla jsem zběžně řady knih, jako bych se ještě něčeho chtěla dohledati, naleznuvši již cosi podivného. Zavřevši skříň, zahleděla jsem se opět bezděky na portréty. Pocítila jsem úzkost.

Příšerné přízraky naplňovaly setmělou komnatu. Rozšklebené nestvůry Hokusaiovy se rozmnožovaly.

Rychle odebrala jsem se do svého pokoje a zavřela za sebou dveře.

Na stole hořela lampa s rudým stínidlem. Uvolnilo se mi. Položila jsem před sebe svazeček papíru, který vzbudil všechnu mou účast. Přečetla jsem na konci podpis, který mě vzrušil: Erik… Erik! Tedy on, který na mne pohlédl před chvílí z portrétu tak významně, on, který umřel ve žhoucím slunci a závratném větru v Indickém oceáně.

Noc byla velmi tichá, celý kraj modré jezero, a já nalezla rukopis člověka, který napsal patrně v nejkritičtější chvíli svého života všechno, co musil pověděti. Ale proč? A komu?

Byla jsem já osudem určena, aby on mně svěřoval svou historii? Věděl on, píše tak určitě, že padne jeho ohromný žal a jeho veliká vidina štěstí do srdce chápajícího?

Písmo plné dlouhých rozpačitých oklik hledělo na mne:

„Čtěte a sejměte z duše mé ono tajemství opatrně, jako by vítr roznesl zpráchnivělé tělo neoznačenými stopami a spojil je s neohraničitelnými dálkami země a vod v neskutečnost.

Ach, učiniti skutečné neskutečným – to je poslední sen mého života. A proto odcházím na moře, abych se nikdy již nedotkl pevné půdy – země, která ve mně budí hrůzu hmatatelného neštěstí, hrůzu skutečnosti…“

Obrátila jsem list. Tedy mně! Bylo mi jakoby jisto, že jsem přišla do tohoto zámku skrytými vztahy donucena přečísti tyto stati zapadlého života. Cosi nebylo dopověděno v tom konci tam v dálce na moři, cosi svíjelo se ještě v temné noci nesplněno, nesmířeno.

Snad se musí každé srdce otevřít, aby krvavé světlo jeho přijala obloha, nežli je přijme věčná tma.

* * *

Četla jsem dále:

„A přece měl jsem kdysi velké vidění štěstí, věřil jsem, že je možno žíti po léta v jasném vědomí, že je život krásný.

Měl jsem takových dní jen několik. Přece tedy nebyl můj život snad docela marný. Ale hrůza přítomnosti všecko minulé krásné na věky přikrývá. V parku je na kamenném sloupu velmi starý nápis: ‚Kéž možno učiniti minulé dny budoucími!‘ Ať zaroste nápis ten fialkami, které kvetou kolem. Já nepřál bych si splnění té tužby, vryté do pískovce některým z mých předků šťastnějších, nežli jsem byl já…

Zde nemohu zůstati. Připadá mi někdy, že nejsem při rozumu, a hrůza mého pobytu v zámku stává se nesnesitelnou. Nemohu soustřediti myšlenek k žádné práci, nedovedu čísti veršů, není mi možno zahloubati se do jakékoli četby, hudba mě děsí, bloudění krajinou nudí, procházky parkem – ne, ne! – Stojím u okna v knihovně a hledím tam pod stromy k jednomu místu v parku. – Tam. Tam měl bych jíti a položiti hlavu na zem. Učinil jsem to již častokrát, ale slyšel jsem pouze divoké, bouřlivé údery svého srdce. Rozhodl jsem se odejíti…

Ano, ty krásné dni přece…

Jsem nešťasten, jsem opilý úzkostí a hrůzou. – –

Dívám se do parku. Pamatuji se na svého otce, jak sedával v slunečném prostranství, kde kvetly růže. Já teď vypadám asi jako tehda on. Zešedivěl jsem za posledních několik dní. Jak on býval průsvitně bledý před smrtí!

A matka byla krásná, plna života a záře. Býval jsem zamyšlené dítě a po otcově pohřbu seděl jsem tam na okraji bazénu sám dlouho do večera a díval jsem se na oblaka.

Nikdy nemiloval jsem společnosti dětí. Rád jsem četl a poslouchal matku, když vyprávěla. Těšily mě daleké vyjížďky na koni, ale nerad jsem jezdíval na návštěvy k okolním statkářům. Měl jsem vychovatele, ale ten mě nudil a trápil; nikdy jsme si nerozuměli. Matka mě velmi milovala. Přemýšlím, vzpomínám do nejprvnějších let. Ano, bylo to vždycky. Její láska mě činila tak zamyšleně smutným. Ona, Ona. Viděl jsem ji stále, vysokou, krásnou. Měl jsem stále její oči na sobě upřeny, její ruce se mne dotýkaly, její rty mě líbaly.

Domníval jsem se – tak že to musí být. Ona by nebyla mohla žíti beze mne, a já jsem byl upoután více touto láskou, nežli by byla mohla učiniti sebevětší přísnost.

Nebylo z počátku u nás na zámku vždy prázdno. Matka zvala příbuzné, pozvala několik umělců, pořádala v sále koncerty. Těšil jsem se ze života, byl jsem vesel. Jezdili jsme daleko koňmo, stříleli jsme, dlouho do noci, bavili jsme se na verandě. Dovedu teď posouditi svůj tehdejší duševní stav. Bylo vždy cosi, co mě skličovalo, aniž jsem si byl toho vědom. Vždy a všude ona. Když jsem se nejméně nadál, octnul jsem se před ní, sevřela mě v náruč a líbala mě. Jak mě líbala! Její rty byly více nežli rty, nežli ústa, v nich se chvělo a hořelo srdce, vášeň, něžnost, hluboká oddanost. Znal jsem je v celé stupnici polibků, ve všech možných dotecích a záchvěvech. I já ji miloval, ale jinak. Jak těšily mě naše dlouhé procházky a hovory, tak děsily mě její šílené výbuchy lásky i její tiché, smutné polibky, když mívala zlé chvíle nudy a chodila zámkem, jako by se připravovala k smrti.

Čím dále, tím více jsme se odlučovali od lidí.

Matka zahrnovala mě něžností a pozornostmi, měl jsem všecko, nač jsem si vzpomněl, o čem jsem se náhodou zmínil. Ale nebylo ničeho, co by mě zvlášť bylo těšilo, čeho bych si byl cenil. Nejraději jsem býval sám, v hlubokých nocech sám.

Přemítal jsem o životě: k čemu je všecko a jaký smysl má vlastně nebo bude míti můj život? Dokončil jsem svá studia. Uvažoval jsem: není mi třeba hledati zaměstnání, jsem bohat, nemám ctižádosti, abych se ucházel o nějaké veřejné postavení, nemám zvláštního nadání, abych se stal umělcem. A diletantem? K tomu jsem příliš pohodlný a pyšný. Ani sporty mne netěšily.

Matka mě nabádala, abych si všímal našeho rozsáhlého panství, polí, lesů, té daleké půdy, jež nám patří. Soustřediti mě chtěla. Tedy jsem to činil, chodil jsem se správcem, hajným, rozmlouval se šafářem, staral jsem se… Ale říkal jsem si: proč? Jaký to má všecko smysl? – –

Matka pozorovala, jakou prázdnotou začíná strašiti má duše. Odjeli jsme tedy na cesty. Tehdy byl jsem celkem spokojen. Stále nové věci, cizí města, cizí tváře a styky. A také jsem se při vší upoutanosti oprošťoval poněkud od matky. Nemohla tak střežiti všecky mé kroky. A já prožíval drobné bouřky a chvatná hýření jako zločiny, které mě vzpružovaly k životu. Její pátravé zraky na mně spočívaly nedůvěřivě, když jsme se ráno setkávali u snídaně, i když jsme se večer loučili.

Věděl jsem, že vyplňuji celou její duši. Bylo to přirozené, vždyť jsem byl jejím jediným synem. Ale její láska obtáčela hadovitě všecku moji svobodu cítění a jednání. Teď se o tom vyjadřuji volně a uvědoměle, ale tenkrát jsem o tom nevěděl, pouze to svíralo, stalo se zrovna přirozeností příliš slabou, aby se dovedla vzepříti násilí, které se jmenovalo láskou.

Bývala na cestách klidně veselá, duchaplná, s chvílemi přílivu veliké něžnosti ke mně, po níž jsem ztrácel všecku odvahu k možným revoltám.

Každý dojista měl nás za milence nebo manžely. Ona byla plná elegance, půvabu a dívala se na mne s dojemnou oddaností, která mému chování vnucovala šetrnost podobající se zbožňování.

Prosila mě kteréhosi večera, abych jí neříkal maminko, ale Juliano, nebo ještě lépe krátce Liano, jak jí říkávali, když byla dívkou, nevědouce, že bude kdysi opravdu Lianou – upínající se celou bytostí, vším cítěním kolem…

Nedořekla…

‚Liana,‘ zní to exoticky, ‚má to přílišný patos,‘ řekl jsem jako námitkou…

Bránila se:

‚To je předsudek. Každé jméno jest nápadné, jen dokud nevejde v užívání.‘

Říkal jsem jí tedy Liano. A putovali jsme konečně po dvou letech opět k domovu. A nikdy se mi tu tak nelíbilo, jako po onom návratu z cest. Dal jsem se opravdu do hospodářství, začala mě těšiti půda a její proměňování. Přihlédl jsem k jednotlivostem. A nezdálo se mi býti všecko tak marným jako kdysi. Vycítil jsem po prvé, že malé věci jsou složkou života, a že je třeba milovati jednotlivosti, abychom dosáhli postupu.

Ale dnes vím, že to byla pouze nálada, neboť proč by mi bylo záleželo na nějakém postupu věcí nebo událostí? V té době byl jsem však tak vyrovnaný duševně, že i Juliana věřila v harmonii mého nitra. A tehdy vymyslil jsem si nějakou záležitost hospodářskou, abych mohl sám odjeti. Lákal mě život mimo naše obzory, život s prudkým žilobitím, tam kdesi venku, kde jsem býval s Julianou a kde jsem i tajně hýříval.

Opravdu se mi podařilo uniknouti. Byl jsem záhy připraven na cesty. Juliana dávala rozkazy, trochu se chvěla, ale většina její činnosti byla soustředěna k tomu – vypátrat očima, proč odjíždím, přesvědčiti se, je-li má cesta pravdivě zdůvodněna. – –

A zdá se mi, že tam teprve začíná historie mého života, ačkoli je asi podmíněna i vším tím, co předcházelo.

Byl jsem mimo domov po prvé docela sám. Hned na přestupné stanici napsal jsem Julianě takový list, aby ukonejšil. Nedovedl by si nikdo představiti, jaký úžasný pocit svobody jsem měl i při tom vědomí, že se musím opět vrátit…

Zatoužil jsem po moři – po moři, v jehož dálkách svítí nesmírná volnost, a chtěl jsem pozorovati lodi, jak plují, a vmýšleti se v osud námořníků, připoutaných na kolísající skořápce.

I já jsem jedním z připoutaných – a jako oni na chvíli i já se odpoutávám, zamávám divoce svými řetězy uvolněnou rukou –

Dojel jsem do Prahy. Bloudil jsem ulicemi velmi živými, byl měsíc září, měsíc patrně návratů a nových setkávání, to jsem pozoroval na hlavních třídách, přeplněných proudícím davem a přepychem…

Chtěl jsem tedy jeti k moři – a tam v závrati pohledů na nekonečné vlny kdesi v opojných náladách přístavu užíti svobody tak – zablouditi, napíti se všeho zapovězeného, hřešiti, co nejvíce hřešiti, opíti své smysly, unaviti své touhy.

A zatím nemohl jsem se s Prahou rozloučiti, jako bych tajemnou silou nějakou byl připoutáván. Chodil jsem jako školák nesměle po ulicích a večer jsem bloudil jako nadšenec po Hradčanech, po Malé Straně, po Starém Městě a zastavoval jsem se s podivem nad kouzelně seskupenými střechami a věžemi s roztroušenými světly.

A tak to trvalo týden. V Praze se mi zalíbilo, opouštěla mě touha po moři. Bylo mi neobyčejně dobře samotnému. Cítil jsem tehda, jak každý snad člověk má zapotřebí býti někdy sám, má-li se soustřediti v sebe, má-li žíti kus vnitřního života. Psal jsem o tom jí – matce, a ona byla spokojena – chci-li se prý opravdu osamotniti, jako nějaký nastávající prorok? Ne, k tomu nemám schopností, ale toužím pouze po bezcílné divagaci. Tak pro náladu, pro potřebu nitra.

Toho se trochu zalekla, ale uklidnil jsem ji. A psal jsem jako povinnost denně dopis, který prodlužoval mou svobodu.

A říkal jsem si, že na svých potulkách potkám ženu, kterou si přivedu domů. Všecko moje cítění a toužení bylo erotické, tak vypjatě erotické, že jsem se nedotkl ničeho, co by rušilo mou iluzi. Miloval jsem lásku, nemaje předmětu. Žil jsem dny takového blouznění, že se mi protivila každá myšlenka na možnost nějakého hmotného splnění. A v té době strašně krásného napětí spatřil jsem Hagar Mayerovou. Snad bylo kus starého romantika ve mně, snad prostě osud, nevím, ale já ji oslovil. Seděla nahoře nad Prahou v sadech pod velmi žlutým stromem a dívala se do zamlženého stmívání očima, které neviděly nic přítomného.

Byla mému cítění podivně krásná. Oči zasedlé, vážné, skoro smutné a ve tváři tolik jemností. Oslovil jsem ji. Mlčela tak udiveně a pohlédla na mne pátravě.

Každý její pohyb mě očarovával.

Stál jsem před ní a hovořil jsem tak přesvědčivě, že se konečně usmála, pohnula důvěrněji hlavou a podala mi ruku.

Vyprávěl jsem jí mnoho o sobě a tím jsem ji asi získával. Ona mluvila velmi málo, ale záhy mi důvěřovala.

Nebylo jinak možno, neboť všecko mé chování bylo dojista velmi přímé. Mohla mě nemilovat, ale nemohla mi nevěřit. Ale ona mne milovala, Hagar mě milovala.

Chodili jsme spolu den za dnem. Bylo zřejmo, že je v Praze sama. Nesvěřila mi však ničeho ze svých poměrů, nežli své jméno: Hagar Mayerová. Hagar! Tolik se mi líbilo to její jméno, v němž zářily její šedé, smutné oči a usmívaly se krásně vykrojené, neklidné, a přece mlčelivé rty.

Nabídl jsem jí, aby ihned jela se mnou k nám.

Měl jsem odvahu přivésti ji matce.

Dal jsem jí čísti dopisy Julianiny.

‚Jak vás miluje,‘ opakovala udiveně.

‚Půjdeš se mnou k ní?‘ ptal jsem se bojácně. Pohlédla na mne tázavě.

‚Buď mou ženou!‘

‚Ano, budu, jsem šťastna, že budu, ale dříve jest mi urovnati některé záležitosti, musím odjeti z Prahy za tím účelem. Čekej na mne. Prodlením dvou měsíců dám o sobě věděti.‘

Chodil jsem s ní Prahou jako kouzelným městem; měla najatý pokoj u nějaké stařeny v starém domě mezi zahradami.

‚Všecko o sobě ti budu vyprávět, až se vrátím,‘ řekla kteréhosi dne tiše a pevně. A zeptala se:

‚Věříš mi?‘

Naše žhavé, důvěrné styky byly mi jako podivný sen. Znal jsem ji, svíral v náručí, líbal, vdechoval její dech – a přece unikala mi skutečnost toho štěstí.

Kdo jest Hagar? Proč jsou jakési záležitosti, jež nedovolují, abychom šli spolu hned do společného domova? A jaké jsou to záležitosti?

Slyšel jsem její důtklivé: ‚Věříš mi?‘

A netroufal jsem si naléhat. A pak opravdu tolik jsem jí důvěřoval. Všecko její jemné, přímé chování, krásné v klidu i vášni, dojímalo mě, poutalo navždy a naplňovalo velikým štěstím.

V té ženě bylo všecko bezprostřední, upřímné, bez přepjatosti.

A viděl jsem, jak je šťastna mojí láskou, nadějí, že bude vždycky se mnou. A to všecko vylučovalo každou pochybnost o jistotě štěstí.

To byly tedy mé dni velikého štěstí. Vidění štěstí. Ano, měl jsem je v těch několika dnech. Praha jako zázrak zjevovala se v tom tonutí mé duše. Nezapomenutelné obrazy žloutnoucích sadů, zakletých paláců, spletí střech, skupin věží a tiché, lesknoucí se řeky provázely mou lásku…

Taková bezstarostná jistota byla ve mně… Rozejdeme se a za několik týdnů dostanu zprávu od Hagar. Pojedu do Prahy pro ni: zde sejdeme se opět.

Zatím matku doma připravím na neodvratný osud, s kterým se pak smíří, až pozná Hagar. Bude ji milovati. Jaký to bude život! Jakou náhlou důležitost pro mnohé nepatrné věci jsem pociťoval!

Hagar dala mi několik svých podobizen a různých drobností, kterými jsem doma později ozdobil knihovnu. Slíbila, že bude psát a vždycky připojí svou adresu. Byl jsem docela upokojen. Rozloučili jsme se.

Vracel jsem se domů. – –

Jednoho večera dole v parku v besídce vyzpovídal jsem se matce…

Nepřerušila mne otázkami. Dívala se zbledlá, nepohnutá před sebe. Připadalo mi, že zkameněla. Ruka její, kterou jsem držel ve své, ledově zestydla. Neomdlela, zůstala chvíli v jakémsi strnutí, její oči upíraly se do neurčita, jako nepříčetné…

Toho jsem neočekával. Byl jsem připraven na slzy, obavy, snad i námitky, ale toto podobalo se smrti.

Vzal jsem ji do náručí, prosil jsem ji za odpuštění a mluvil jsem opět o Hagar, jaká je milá a krásná a že není možná, aby ji nemilovala, až ji spatří…

Pomalu se vzpamatovala, zdvihla se a kráčela opřena o mé rámě do zámku. Šel jsem vedle ní doufaje, že nejhorší je překonáno.

Po večeři usedli jsme v knihovně vedle sebe. Matka vyptávala se na Hagar. A já tak málo mohl odpovídati. Upírala na mne udiveně oči. Úzkostí svíralo se mé srdce. Její otázky byly tak dovedně učiněny, že nezodpověděné utvořily řetěz nedůvěry, pochybností a podezření.

Já tehdy jsem si vyčítal, že jsem Hagar Mayerovou propustil bez objasnění, že jsem připustil rozloučení. Strašný neklid mě uchvátil té noci, a kdybych byl měl tušení, kde ji naleznu, byl bych odjel okamžitě za ní.

Ale v příštích dnech nabyl jsem opět rovnováhy, neboť přicházely od Hagar dopisy chvatné, stručné, ale plné teplé, důvěřivé lásky. Přikládám je k svému rukopisu.

Poslední byl dán na poště v Londýně a radostně mě vzrušil.“

* * *

Rozbalila jsem dopisy Hagar Mayerové. Psány pravidelným ženským písmem, oplývaly vřelostí a odpovídaly přesvědčivě a konejšivě na Erikovy zoufalé obavy, které za ní poslal do udaných měst.

„Až se vrátím, až ti všechno vypovím, pochopíš, proč zatím pomlčuji o účelu své cesty.

Nemělo by smyslu rozpřádati před tebou teď pásma událostí, která by se ti nepříjemně vmotala do klidných a šťastných vzpomínek na mne. A nelze ani v dopise všecko tak stručně vypovědět, aby nebylo křivě posuzováno, anebo závažnějším podáno, nežli skutečně jest. Proto měj se mnou trpělivost a důvěřuj mi, jako ve dnech našeho seznámení v Praze, kdy spíše měla jsem ti snad všecko vyjeviti, ale byla jsem tak příliš šťastna, tys láskou svou tak příliš rozjasnil můj život, že jsem toužila odejít a vrátit se tvá, navždy tvá…“

Poslední londýnský dopis:

„Jsem šťastna, Eriku, vrátím se k tobě co nejdříve. Všecko je zařízeno. Všelijaké obavy, které mě přece jen skličovaly a které jsem ti nechtěla přiznati, jsou zažehnány. Ó, všecko ti budu vyprávět a budeš mě míti ještě více rád. Bylo nemožno k tobě se nevrátit, Eriku, ale vrátím se úplně šťastna a tvá – a v to, ačkoli jsem doufala, přece jen jsem se chvílemi bála věřiti. Čekej dopis ode mne, a již mi sám nepiš. Jak se těším na shledání v Praze!“

* * *

Četla jsem další Erikovy zápisky:

„Čekal jsem pln rozechvění zprávu, že se Hagar blíží ku Praze. Pošta přichází k nám pouze ráno o deváté hodině od nádraží, dvě hodiny vzdáleného. Telegrafní úřad je pak v městečku, ležícím na opačné straně. Po poště odcházel jsem do polí, ale k práci jsem v ty dny vůbec hrubě nebyl. Často odjížděl jsem silnicí mezi lesy k městečku, kde je telegrafní úřad, maje naději, že cestou potkám poslíka.

Matka byla ke mně vlídna, ale její tvář pobledla, hovořila, jako by se jí myšlenky trhaly.

Bylo zřejmo, že mnoho trpí. Stupňoval jsem k ní srdečnost a pozornost a konejšil jsem její obavy jako nemoc, sliboval jsem jí tolik budoucí krásy, utěšoval jsem ji svou oddaností! Skláněla ke mně hlavu a líbala mě, jako by se měla loučiti.

‚Ale pro Boha, co se změní mezi námi příchodem milované ženy?‘ ptal jsem se jí jednoho dne, když jsem ji přistihl plačící v jejím pokoji.

Neodpověděla a vrhla se s nářkem na má prsa.

‚Maminko, takto mi kalíš všecku radost,‘ řekl jsem smutně.

‚Nedbej mne,‘ odpověděla tvrdě, ‚máš pravdu, Liana byla jen přízrak, můj přízrak.‘ – –

Bylo již konec listopadu, dva měsíce od mého rozloučení s Hagar minuly, týden od jejího posledního dopisu, a očekávaná zpráva nepřicházela.

Dni byly chladné a neprůhledné, tak žluté, žluté a tiché jako usnuté.

Vzmáhal se ve mně neklid marného čekání, zabíjel jsem dny v nečinnosti a prodlužoval jsem je takto v nekonečnost.

Minulo čtrnáct dní. Oznámil jsem matce, že odjedu do Prahy, a nařídil jsem správci, aby poštovní i telegrafní zásilky okamžitě za mnou poslal. Hagar dojista ubytuje se v Praze opět v tomtéž pokoji mezi zahradami, odtamtud mi oznámí svůj příchod. Půjdu jí vstříc.

A šel jsem.

Mému neklidu byl nutný čin, uvolnilo se mi, když jsem vyšel z domova. Ale v Praze dosud Hagar nebyla. Její bývalý pokoj byl pronajat. Jako štvaný chodil jsem na nádraží ke každému vlaku, který měl spojení s Londýnem. Hagar nepřijížděla, ani z domova mi od ní nedošla zpráva.

Zoufalý vrátil jsem se domů, odhodlán čekati, čekati, neboť nezbývalo nic jiného. – –

A nyní obrátila se situace: matka utěšovala mne. A při tom se chvěly její ledově studené ruce a její tvář mívala výraz hrozného strachu. Vzpomínám na její oči: byly nehybny, skleněny. Naříkal jsem: ‚Ne, maminko, ty sama nevěříš, že Hagar přijde, ty tušíš jako já, že se jí stalo neštěstí.‘

Dojel jsem opět do Prahy, vyptával jsem se stařeny, u níž bydlila, nemohla mi však ničeho objasniti. Radil jsem se s prozíravými lidmi, ale marně. Psal jsem do Londýna na rakouské vyslanectví a konečně jsem do Londýna odjel, odhodlal jsem se svěřiti pátrání po Hagar londýnské policii, ale všecko bylo marné. V Londýně byla neznáma, nebylo nikde stopy po ní.

Hagar stala se nezvěstnou. Konečně po dlouhém pátrání dospěl jsem k velmi nejisté domněnce, že odplula do Ameriky. Její popis hodil se na mladou dámu, která v této době opustila Evropu, ale jména Hagar Mayerová nebylo lze nikde zjistiti. Možná, že mi udala jméno nepravé. Vrátil jsem se zoufalý domů.

Uznal jsem důvody matčiny, které radily ke klidnému vyčkávání. Buď se jí opravdu něco přihodilo, nebo nemůže, nebo nechce přijíti, nebo se jí pouze překážky vyskytly a vrátí se.

Nelze ji násilím přivést, a marno se osudu protiviti.

Matka mě ošetřovala jako nemocné dítě. Byla úplně změněna, zestárla, zešedivěla. V mé nepřítomnosti upravila mi ložnici v odlehlé komnatě s vyhlídkou do širého kraje a nepřipustila, abych prodléval jako jindy v knihovně, namítajíc, že jsou tam podobizny a památky od Hagar, kterých se k mému výslovnému příkazu nikdo nesměl dotknouti, mínila, že tam jsem na ni nejvíce vzpomínal a že jsem vlastně nemocen a každé nové vzrušení že by přitížilo mému stavu. Co mi záleželo na matčiných rozmarech a na místě, kam mě ubytovala! Já všude stejně myslil na Hagar a všude jsem cítil břemeno svého neštěstí. – –

A teď už by bylo zbytečno vypisovati řadu dní, řetěz bídy bez konce. Stali se z nás obou šílenci.

‚O Hagar už nebudeme mluviti,‘ řekla matka.

‚Nebudeme,‘ přisvědčil jsem. Ale cítil jsem vždy po celou dlouhou dobu let, že stále oba na ni myslíme.

Opravdu žili jsme tak zde na zámku deset let. Hagar stala se snem, s kterým jsem žil všechna ta léta.

Nestýkali jsme se s lidmi, téměř jsme nemluvili. Na počátku mé opuštěnosti vracely se matčiny výbuchy vřelosti, ale já jsem jich už nesnesl. Odmítal jsem je prudce a příkře.

Odtáhla se sklíčená, zhroucena…

Prosila, abychom se vydali opět na cesty, jako tenkrát dávno, že se všecko zhojí, ale já jsem se nechtěl vzdáliti ze zámku a zakázal jsem si pro vždycky všecky rady.

Býval jsem příkrý a nepřístupný. Tak den ze dne žíti v hrůze nejistoty!

Stali se z nás obou šílenci, bloudící vedle sebe parkem, sedící s vytřeštěnýma očima za stolem, vstávající v hlubokých nocech náhle z lůžka a volající své němé bolesti do tmy a nepřátelské záře hvězd.

Vrátil jsem se do své bývalé ložnice vedle knihovny. Nejraději sedával jsem u okna mezi knihami a díval jsem se tupě na bílou cestu, vinoucí se k lesům a ztrácející se v jejich modrosti, jako bych ještě očekával, ještě doufal, že na té bílé, hadovité křivce zjeví se Ona.

A zatím často náhle neslyšitelným krokem přiblížila se matka, a já, spatřiv ji, zděšeně jsem vzkřikl, jako před hrůzou skutečnosti.

Ona stále a všude mi byla v patách, stále ty skleněné oči se upíraly na mne.

Nechápu, že jsem snesl tento život po celých deset let, až se pomalu všecko utišovalo, až se ten život stával jednotvárně klidným, bezbarvým, a Hagar Mayerová mi někdy připadala pouhým přeludem.

Vracely se mi řidčeji výbuchy zoufalosti, a dni plynuly mi čím dále tím stejnoměrněji. Takový jsem byl lhostejný, bezcitný, někdy jako neživý. Chodil jsem se správcem poli, probíral jsem v knihovně staré svazky, psal jsem někdy ztřeštěné sloky, které jsem opět pálil.

Žil jsem někdy dojista delší dobu ve stavu jakéhosi polovědomí.

Matka míhala se mi před očima jako pouhý stín zlého života, jako bolest, která nemizí. Pohled jejích skleněných očí byl mi tím, čím asi živočichu žijícímu ve tmě příliv prudkého, denního světla. Jiných vztahů mezi ní a mnou nebylo, otupěl jsem k její lásce, oddálil jsem její něžnosti. – –

A přece – opět ona mě vyrušila z této úplné otupělosti. Vzkázala pro mne. Vejdu do její ložnice: seděla šedivá, vyhublá, se šíleným výrazem v tváři na lůžku a volala sotva srozumitelně: ‚Eriku, Eriku.‘

Po prvé po dlouhé době jsem se vzpamatoval a pocítil lítost, vida ji tak trpící, dojista blízkou smrti.

Poslal jsem pro lékaře, začal jsem ji ošetřovati, soustřeďoval jsem se k ní: hle, ona, jak mě vždy milovala, alespoň jí jsem v těch letech neštěstí měl přinésti trochu lásky, zjasniti její život. Hle, co jsem z ní učinil!

Seděl jsem stále u ní, hladil její řídké, bílé vlasy, dotýkal jsem se jejího čela.

Chvílemi upadala v bezvědomí a opět se probouzela a pronášela nesouvislé věty jako v horečce. Snad i jindy tak mluvívala v pomatenosti, ale já jsem nevěnoval pozornosti smyslu jejích slov.

Pamatuji se, jak blouznila: ‚Posaďte se sem, drahá slečno, syn vás očekává, Erik vás očekává.‘

Hle, stále Hagar – dojista zjevuje se jí Hagar.

‚Jel za vámi do Prahy, ano. Vrátí se, vrátí!

Doufám, že budeme šťastni, všichni šťastni, ale chápete moje srdce…

Já ho milovala!‘ Poslední slova pronášela se strašně bolestným přízvukem. ‚Moje srdce stalo se hadem, který nepřestává zatínati jedovaté zuby.

Já se dusím, dusím, Eriku, Eriku.‘

Byly to strašné chvíle. Zvedal jsem jí hlavu, otvírala ustrašeně oči, lapala po vzduchu, a ztěžka se vždy uklidňovala.

‚Zahoditi je – ne, ptáci by je přinesli! Zahrabati – ne, vyrostly by ze země. Hoditi je do rybníka – vypluly by. Musím je vzíti s sebou, jen já, já!‘

Byly chvíle, kdy tiše hleděla na mne opět úplně při vědomí a svírala mou ruku.

Jednou pronesla několik docela příčetných slov.

‚Eriku, jsi dosud mlád, zapomeň na to, co se stalo, vzpruž se k životu, až odejdu odtud. Ty nejsi ještě u konce. S tím vědomím kdybych mohla zemříti, že se tvůj život zlepší. Eriku. Eriku.‘ A opět přišlo cosi, co přerušilo souvislost jejího myšlení a zkřivilo hrůzou její tvář.

Kupodivu, připadalo i mně tenkrát možností ještě se probrati z toho zakletí.

Umiňoval jsem si, že odcestuji, že se podrobím i nějakému léčení, abych se zbavil melancholie, které jsem se tak poddal. – –

Přišel večer jejího odchodu. Ležela v agonii celý den… Zdálo se, že pouze přestane dýchat a bude konec.

Ale když se objevilo zapadající slunce mezi stromy a padlo na její hlavu, otevřela náhle oči, vzpřímila se s výrazem hrozného zděšení…

Stál jsem nad jejím lůžkem sám. Nezapomenu na ten strašný cizí výraz, který úplně změnil její tvář a oči vytřeštěné hrůzou.

‚Orfeus, Orfeus,‘ vykřikla a natáhla křečovitě ruku, ‚on sem přichází…‘ A padla zpět na polštáře.

Po krátkém, ale krutém zápase zemřela. Usedl jsem k ní a pohlížel na její, do klidných linií tuhnoucí mrtvou tvář, kterou tiše osvětlovalo zapadající slunce. Zatlačil jsem jí oči, urovnal vlasy. Chtěl jsem odejíti, když právě slunce dospělo po obličeji až k jejím prsům. Bílý oděv byl pootevřen a cosi se zablesklo v jeho mezeře. Sklonil jsem se: měla na krku na řetízku zavěšeny dva malé zlaté klíčky.

Mechanicky jsem jí zvedl hlavu, stáhl řetízek a dal jej s klíčky do náprsní kapsy. Pak jsem vyšel a oznámil lidem: Paní je mrtva. – –

Byl jsem v zámku sám. Žil jsem několik dní v otupělosti, které jsem tak přivykl. Minulé dni se mi v myšlenkách postupně vybavovaly – představa za představou. Nezavolány vracely se ke mně poslední věty matčiny, její výkřiky, její blouznění. Kteréhosi dne seděl jsem v knihovně. Zrak můj padl na sochu Orfeovu. Slyšel jsem znova poslední matčiny výkřiky. Hle, dojista této soše platila její poslední slova. Jak je to podivné! Jak dlouho již zde stojí tento nesmrtelný pěvec, kdo asi z předků mých dal postaviti tuto sochu…?

On hledal Euridiku… jako já Hagar. Toť asi ona spojitost v matčině výkřiku. Spatřila mne a domnívala se, že kráčí k loži on. Ubohý Orfeus!

Přistoupil jsem k soše a prohlížel ji s pozorností, které jsem jí nikdy dosud nevěnoval. Dobře řezaná práce, trochu naivně kolorovaná, a právě ta primitivnost ji činí milou.

Jak jsem se dotýkal sochy, zavadil jsem prstem o zřetelný nepatrný otvor pod levým ramenem. Sehnul jsem se: opravdu, byl to malý klíčový otvor.

Vybavila se mi představa dvou klíčků, které jsem sňal z matčina krku. Zdali je však ještě mám? Zapomněl jsem na ně docela. Hledal jsem v odložených šatech a nalezl jsem je. Ty dva klíčky patrně zapadají do skrytého zámku v soše, ale proč je nosila matka na krku?

Nějaké její vzpomínky snad vězí tam někde v tajné přihrádce.

Vložil jsem klíček do otvoru pod ramenem sochy, otočil jím dvakrát. Opravdu patří do tohoto zámku, ale tajná přihrádka se neobjevila. Hledal jsem otvor pro druhý klíček. Celou sochu jsem ohmatal, až konečně dole pod ohbím pravé nohy nalezl jsem druhý otvor. Klíček správně zapadl, otočil se… Ale na soše se ničeho nezměnilo.

Sňal jsem klíček a zavěsil řetízek Orfeovi na krk. Zavrávoral jsem v tom pohybu a zachytil jsem se jeho rukou… A v tom okamžiku stalo se to strašné, to strašné: socha vydala zvuk, jako když se přesmykne velmi pevné pružné péro, a otočila se, odstoupila od stěny, odrazila mě stranou, zmizela ve stěně. Zároveň z nitra stěny způsobeným pohybem cosi vystouplo a zhroutilo se.

Polekán vidím: místo Orfea stojí vedle krbu starodávná malá lenoška a na ní a pod ní to zhroucené, to strašné!

Připadalo mi, že šílím… Zatmělo se mi před očima a pozbyl jsem vědomí.

Když jsem se vzpamatoval, zvedl jsem se ze země, a zmateně jsem se přesvědčoval, není-li nikdo na blízku, a zavřel jsem dveře knihovny na klíč.

Přistoupil jsem k lenošce.

Hrozná předtucha vznikla ve mně. Tak jako by má hlava náhle byla zjasněna, jako bych všecko minulé i přítomné lépe chápal a rozeznával…

Hagar – Hagar… Tato hromádka rozpadlých kostí a polozetlelých šatů není nikdo jiný nežli Hagar.

Jal jsem se s horečnatým, šíleným chvatem zkoumati… Ano… Hagar. Na zemi ležela náušnice, kterou jsem znal, takové neměla žádná jiná žena. A zde tyto prsteny, I ten ode mne… Hagar. Má Hagar!

Pohyby mé byly tak rozechvěné, že všecko pod nimi se rozsypávalo…

Ústa má byla suchá, otevřená, srdce mé bušilo, jako by mělo puknouti.

Někdo zaklepal na dveře, volali mě k večeři…

‚Přijdu,‘ řekl jsem s přemáháním nahlas, ‚mám tu práci.‘

Jak všecko mi bylo jasné! Měl jsem pocit, že se mi v mozku zrodilo zdrobnělé slunce, které mi sežehne poslední zbytek rozumu a všecko, všecko spálí.

Zmocnil se mne chvat. Jednání mé nevznikalo z myšlenek, popud byl jako odjinud, neboť myšlenky mé žily ten minulý tragický čin mé matky, která Hagar zazdila, jediným otočením pohyblivé sochy zazdila.

Jak všecko mi bylo strašlivě jasné…

Vedle knihovny stála ebenová skřínka se starými prvotisky, kterých děd nakoupil. Otevřel jsem skřínku, vyklopil její obsah a jal jsem se do ní opatrně klásti ostatky nešťastné Hagar. Dotýkal jsem se ústy těch mrtvých vyschlých rukou, zpuchřelých šatů… líbal jsem zpráchnivělou tvář… Ó jistě, kdybych byl vědomě a opatrně sochu obrátil, byl bych ještě spatřil Hagar neporušenu… Prudkým pohybem se zpráchnivělá mrtvá rozsypala.

Vložil jsem všecko do skřínky, pouze prsteny jsem si navlekl na prst… a zavřel jsem skřínku.

V noci, když všichni sloužící v zámku spali, vyšel jsem do parku a vykopal jsem hluboký hrob tam vzadu, kam nikdy nikdo nechodívá, tam, kde je na kamenném sloupu vyryto: Kéž možno učiniti minulé dny budoucími! Tam, kde stromy sklánějí se až k zemi a kde na jaře kvetou fialky.

Spustil jsem tam ebenovou skřínku a zasypal jámu.

Bylo záhy na jaře. Naházel jsem na holé místo různých semen a obrátil jsem tam pruty břečťanu, který ovíjel modřín.

Něco z mnohého se ujme, snad vše. – –

Lenoškou jsem opět pohnul, péro sklaplo, jako by vydalo výkřik, Orfeus vystoupil ze stěny.

Všecky své záležitosti jsem ukončil. Jsem odhodlán navždy odejít. Uzamknu zámek. – – Odejdu na moře…

Nikdy se nedotknu země. Budu žíti v kruhu věčně zavřeném kolem kolísavé lodi. Nikdy nepřistanu, leda abych vyměnil loď, když jedna unavena bude odpočívati. V přístavech se dlouho nezdržím. Můj život nemá přístavu… Jen tak zbavím se hrůzy, která mě zde štve nesmrtelným chropotem, skrytým ve zdi.

Minulost se mi stane snem…

Toužím po slunci a modrém vzduchu moře, po hrůze bouří, po závrati lodi, po šílení větrů, po smrti, která se zjevuje na černých vlnách za děsivých nocí, toužím po burácení zběsilých vln, po nesmírných utišeních vody podobající se skleněnému víku ohromné rakve.

Chci býti cizí mezi věčně cizími, nepřístupný, živý mrtvý, který nemá vztahu se zemí – pouze s jejími sny, mrtvý, který místo v zemi bude někde na přídi tančící lodi přísti své sny o velikém štěstí, které trvalo několik dní… a toužiti po chvíli, kdy moře přijme ten můj zbytečně prožitý život…

Pak kdosi otevře můj zámek…

Pro poklid nás všech odešlých zločinných a nešťastných čtěte a sejměte z duše mé ono tajemství.“

* * *

Dlouho seděla jsem bez pohnutí.

Konečně zavřela jsem zápisník a připojila k němu dopisy.

Byla velmi jasná, tichá noc. Park byl proniknut stříbrem luny, po cestách chvěly se bílé stíny jako pohybující se vzdušné postavy s dlouhými závoji.

Vešla jsem do knihovny. Orfeus byl v úplném stínu. Z věže bily hodiny táhlým tenkým zvukem. Připadalo mi, že v dálce na obzoru vyvstává loď s vysokými stožáry a pluje neslyšitelná, poloprůsvitná. A té chvíle padl světlý odlesk plynoucí lodi na portrét Erikův a zahalil jej v oblačný přísvit… A slyšela jsem zřetelně jako zavanutí listů, které se v parku pohnuly tichým vzdechem: Hagar, Hagar…

Smrt Ofelie

Modlitby mé byly vyslyšeny, můj synu! Ty nejsi již jen chimérou, ty jsi, ty přicházíš…

Tobě, synu můj, budoucí můj živote, nesmírný souhrne mé lásky a vášně a něžnosti a síly, tobě, nenarozený dosud, ale již zplozený, žijící dávno v mé vůli a nepřemožitelné touze, tobě, který vypovíš všecko, co zůstalo uzavřeno v mé duši, protože jsem žena, tobě, který narosteš k slunci ze soumraku mé sladké melancholie, tobě, synu můj, píši tyto věty, abych měla jistotu, že mě uslyšíš, kdybych odešla dříve, nežli budu moci otevříti tvoje srdce, abych tě přesvědčila, že jsoucnost tvá byla nutna, že všecko, co jsem žila, bylo jen proto, abys žil ty, ty, ty, kterého jsem volala a pro kterého zemřela Ofelie.

Je třeba, abych ti dala jméno? Ó, hlava má vztyčuje se k nebi v touze o nejsladší zvuky, které by se vtělily v tvoje jméno. Budu přemýšleti, které jméno – tobě. Dnes však – ne. Dnes chci ti pouze říci, že Ofelie zemřela. Naposledy, již naposledy ozdobovala se květinami a dýchala svoje šílené věty…

Ofelie zemřela.

Ó, jak jsem milovala umění! Dala jsem mu skoro celý život, všecku sílu a schopnost tvoření, dala jsem mu mládí, bouři své vášnivé krve, své dny a noci, plynoucí nepřetržitě v bojích a strádání, ve vítězstvích a únavě, v očekávání a zklamáních, v radostech a slzách…

Ale svěřuji ti, že na tebe vždycky jsem myslila, tebou se vždycky utěšovala, v tebe věřila, že budeš mou poslední velikou metou života.

Tehda, když jsem šílela láskou k Ivanovi, už tebe jsem tušila ve své horečce snů. Pro tebe bylo všecko…

V květnu jsem naposledy hrála Ofelii. Oficiálně odcházela jsem na dovolenou. Nikdo, nikdo nevěděl, že jdu tobě vstříc, že jdu za svou vidinou, kterou chci z nekonečnosti snů přitáhnouti svou magickou vůlí k svému srdci a rozžehnouti v ní život.

Hrála jsem, a divadlo bylo plné. Nedostala jsem růží ani vavřínu, protože nikdo netušil, že se loučím. A já jsem se loučila! Loučila se životem, který jsem dosud žila, s uměním, se vším, abych přišla na rozcestí, kde tě budu očekávati.

Nikdo by byl nechápal, kam odcházím…

Ať všecko zvíš, můj synu: začátek začátků, nejskrytější svůj původ!

Vrátila jsem se po divadle domů. Ještě jsem zaslechla kočár, když jsem otevřela dveře salonu. Naposledy mě přivezl z divadla domů. Ivan vyšel mi vstříc ze svého pokoje.

„Ofelie,“ řekl.

Byl květen. Měla jsem náhodou tenké bílé šaty. A nesla jsem si přece trochu květů. Červené růže. Nevím, kdo mi je poslal do šatny.

Když jsem po prvé hrála Ofelii před léty, před mnoha, mnoha léty, dal mi Ivan rudé růže a strašně mě líbal…

Ty polibky jsem cítila, když jsem letos v květnu se loučila. Ty polibky jsem cítila v krvi, když jsem se vrátila naposledy domů jako – Ofelie.

„Ofelie,“ opakoval Ivan.

Nastavila jsem mu rty a on je líbal.

A pak tichý měsíc plul oblohou velmi dalekou a zasmušilou, a já ležela dívajíc se do bílé noci osamělá, zamyšlená…

Tebe jsem hledala v těch světlech vznikajících jako zázrak nad bledými záclonami… Té noci jsem tvořila osud, tvůj osud. Žila jsem té noci velikou vůli. Budiž krásným dědictvím tobě má energie té noci. A velmi osamělá jsem byla.

* * *

„Ofelie umřela,“ řekla jsem Ivanovi, tvému otci, druhého dne ráno, a vyšla jsem ven…

Měla jsem v mysli jeho úsměv, kterým mě políbil, nežli jsem odešla.

Pustila jsem se do hluku města. Takový nápadný byl chvat a všude zjevné okrašlování, protože velmi svítilo slunce. I pohyby lidí byly jaksi vyzývavější a patetické, slunečníky měly křiklavé barvy a klobouky byly plny květů. Šla jsem stále ulicemi, až mi zmizely, a octla jsem se kdesi za Prahou, kde jsem dosud nikdy nebyla. Připadalo mi, že je veliký svátek.

Stále myslila jsem na tebe. Ani na okamžik jsem tě neopustila. V mém srdci už jsi žil…

Pamatuji si datum. Květen…

Nechápu a nedopátrám se příčiny, proč můj muž tak úporně se bránil tvému příchodu.

Všecky ty stokrát opakované důvody jsem vyvrátila… Umění mé prý by utrpělo – – tebou!

Nevěřím tomu, tebou prohloubeno by se bylo teprve zvedlo v celé náruživé síle uplatnění všech životních poznání. Ale budiž, opouštím tedy umění, abych žila jen tobě.

Moje bytost prý zjemněná, podivná, vzrušená není dosti pojištěna proti pohromám fyzických událostí, kterými bylo by mi projíti, abych tě přivedla na svět.

Jsou to pohádky, což? Ó, jakou mám sílu! Vedla bych tě hrůzami pekel a začarovaných končin v údolí hloupých slz – kterému říkáme život, abych si v tobě pojistila příčinu života a účel smrti.

Ale doufám, že nezemřu, aniž bych si tě vychovala a dala ti posvěcení veliké lásky.

Byl květen a šla jsem si pro sílu k slunci a květům, neboť věřila jsem, že až se vrátím domů, podám ti ruku…

* * *

Šla jsem jakýmsi neznámým stromořadím ovocných stromů. Všecko bylo v květu. Stromy jako samé svatební myrty. Tak bílé, tak bílé, až opojně bílé. A z města zněly hudby, blízké i vzdálené hudby. Mé srdce tlouklo…

* * *

Vrátila jsem se domů. Tak nikdy jsem se jasně neviděla jako toho večera ve velkém zrcadle v pracovně. Byla jsem krásná jako v předvečer svatby, když jsem s Ivanem chodila po nábřeží. Jak jsem milovala, milovala Ivana! Jak je mi drahý dnes…! Ale dnes…! On dal mi tebe…!

Zvony se rozezvučely… Ó, jak zněly toho májového večera zvony! Stále je slyším. Bylo více v jejich písni nežli vyzvánění k modlitbě, bylo v nich vyzvání k lásce, k tvůrčí mohutnosti, k nadšení nejvyššímu, jaké je dáno člověku, aby se stal nejvyšším podle svých sil a předurčení.

Cítila jsem v srdci velikou pokoru, když jsem usedla s Ivanem ke stolu. Díval se na mne, a zdá se mi, že mě pochopoval. Viděl růsti mou vášeň za bouřlivých večerů v horách, za slunných dní na březích moře, za tichých nocí v Praze. Věděl a pouze váhal.

Toho večera jsem řekla: „Chci trpěti, mám vůli trpěti, my lidé jsme plni chyb a stínů, a je třeba pokání, je třeba trpěti. Kdo jen uchvacuje rozkoše a nikdy netrpí, zlého se dočká.“

Bála jsem se, že mluvím trochu přepjatě, ale bylo třeba lsti, abych ho přesvědčila, že tvůj příchod je nutný a neodvratný.

Jsem přesvědčena, že tě uvítá radostně, pouze chápati nechtěl tvou příští jsoucnost. Bude tě však nesmírně milovat! On tě nezná. A lidé nedovedou milovati záhady, chiméry, jak toho ony zasluhují. Dnes jsi ještě jemu opravdu chimérou. A já tě již nevýslovně miluji. Životem tě miluji.

Řekla jsem Ivanovi, že mi nestačí jeho láska. Vyzpovídala jsem se mu z veliké lásky k tobě. Byla to opravdu krize. Řekla jsem, že chci, chci… Osudovost mé energie – a tak to všelijak nazýval. Měl ještě sto pádných důvodů proti tobě.

Ale znova ho omlouvám: neznal tě.

Uchvátil mě strach, což kdyby zítra, již zítra bylo pozdě a já tě nenaleznu v temnotách?

Ivan mě zapřísahal, abych upustila od své touhy, že je to sázka o život.

Nevím, proč se tolik obával, ale konečně – sázka o můj život; ano, nechť o můj život. Já chci přece tvůj život, tvůj život. A tvůj život bude mým životem i po mém životu.

To nejlepší, co je ve mně, dám tobě, v tobě vyvine se každá má schopnost v tvůrčí sílu, cítím neomylně, že je třeba tebe, abych měla význam já. To, co přímo já tvořila, byla bublina proti tomu, co stvoří muž mnou stvořený! Ivan má přízračný strach z tvého příchodu. Není-li to pýcha, obávající se zastínění?

Stále ještě mluvím o tom večeru májovém.

Otevřeli jsme okna do zahrady. Noc svítila miliony květů a vůní. Jako žhavé slzy třásly se ve tmě žluté plameny luceren po návrších a hloubkách města.

Voda hučela.

Podivné mlčení bylo v nás. Rozsvítili jsme lampy, usedli ke stolu a opět jsme zhasli. Hudby opět zazněly z dálky.

Ivan vzdychal: „Má Ofelie… má Ofelie!“

Usmívala jsem se šťastně a řekla jsem tišeji nežli on: „Ofelie umřela.“

U nás bylo tma. Viděla jsem veliké hvězdy mezi záclonami… A tebe, tebe, můj synu. A v onu slavnou, velikou noc byl počat tvůj život…

* * *

Stále jsem se dívala na veliké hvězdy mezi záclonami, až bledly, bledly, a bílý proužek světla přicházel do ložnice…

Usnula jsem v modlitbě plné víry. Vzývala jsem tajemství, které nás obklopuje, které neviditelně vstupuje do krve veškerého tvorstva a rostlinstva a dotýká se i kamenů a hroudy zemské, vzývala jsem je svrchované, nevyzpytatelné, aby přistoupilo ke mně a vdechlo do mne část svého zázraku. A v onu slavnou, velikou noc byl počat tvůj život.

* * *

To je historie tvého původu, můj synu! Ty nejsi již chimérou, ty jsi, ty přicházíš. Desiderus budiž tvé jméno, ty toužený, ty vytoužený! Počat jsi byl v máji, v den svatého Desideria.

Chtěla bych radost svou vykřiknout i celému světu a zároveň skrýti ji přede všemi. Všecko, co mě kdy mučilo, různé malichernosti, jež dráždily mou pýchu a ješitnost, křivdy, které mě pokořovaly, všední události, jež mě popuzovaly k hněvu, všecko zmizelo. Stávám se tvůrkyní a jsem si tím jista, že vytvořím krásného člověka, byť bych ničím nepřispěla k jeho vychování – neboť jsem naplněna blaženou krásou a láskou. Myšlenky mé jsou jasné, jako byl onen den a ona noc, jež následovala, v níž svítily veliké hvězdy: vzpomínám na nejlepší chvíle svého života, na radosti své práce, svého umění, na milé lidi, s kterými jsem se potkala, všemu zlému odpouštím v tichém zapomenutí, prožívám znova a znova velikou svou lásku k Ivanovi, který mi dal tebe.

A tebe očekávám. Moje myšlenky, prozlacené láskou a vzpomínáním, jsou zároveň očekáváním.

Ráda sedávám u okna nad zahradami, jež jsou plny písní a vůní.

Je žhavé léto, ale zůstali jsme v Praze. Nechci se vzdáliti z místa očekávání. Nestýská se mi po širokých obzorech horských, neboť můj zrak vidí dále za nejotevřenější kruhy světa, nestýská se mi po lesních tišinách při hudbě stromů a potoků, neboť mám v duši záplavu všech rozkoší. Zavírám oči a vidím všecko nejkrásnější, přibližuji si ráj sněním o tobě.

Ivan přichází tiše, jako by se bál, aby tě neprobudil… Ale tvoje lůžko je dosud nedotknuté, ale cosi vznáší se již nad blankytnou záclonou, která se jemně, sotva zřetelně pohybuje, když se dotknu bílé peřinky…

Ivan hovořívá již se mnou o tobě, a vyciťuji z barvy jeho hlasu, jak tě má již rád.

* * *

Bolesti a útrapy, které na mne doléhají, jsou krásné a přijímám je jako laskání veliké milosti. A jsou nutné, má-li míti život rovnováhu a nezevšedněti řada záchvatů rozkoše. Je ku podivu, jak ráda snáším všecky těžkosti, které jsou v souvislosti s tvým příchodem. A jak bývala jsem netrpělivá při sebemenší churavosti a choulostivá až k rozmazlenosti.

A nebojím se ničeho. Přivedla bych si tě propastmi hrůz a zoufalství, můj Desiderie…

* * *

Minul dlouhý čas…

Ivan je pln starostí a obav, ale já jsem klidna. Dívám se do zahrad, jež jsou studené a bílé, a vídám v modrém, rozjiskřeném vzduchu krásné tvoje oči a úsměv, který mě líbá… Divím se, že jsem celý dlouhý život žila bez tebe, bez tvé přítomnosti významné a drahé. Připadá mi, že teprve tebou stávám se šťastnou a milující ženou.

A dobrým člověkem… To učinil tlukot tvého srdce. Naslouchám té podivné, důvěrné, nejkrásnější hudbě jako snu o nesmrtelnosti, jako slibům o věčné radosti. Desiderie…

* * *

Dlouho jsem ti nepsala… Cosi zmizelo… Cosi opravdu zmizelo? Dlouho jsem nepsala… Netroufala jsem si.

Tobě, synu můj, ano, tobě píši tyto věty – neboť věřím svou strašnou láskou, že je uslyšíš, i když cosi zmizelo z tvé přítomnosti. Můj Desiderie…

Ach, přišel bílý, příliš jasný den, a náhle všecko zčernalo. Poslední, co mi utkvělo před očima, byly hodiny – vidím vodorovné černé ručičky na ciferníku, jako by přeřezávaly bílou rozšklebenou tvář svým stínem.

Těmi černými ručičkami všecko zčernalo, pokoj zaplavil se stínem, moje oči, moje prsa, srdce – – – A strašná bolest mě škrtila. Byl pocit v těle strašného škrcení, jako by se ty ručičky hodin byly svázaly černě, neúprosně v ukrutný uzel, a rdousily můj život zároveň s tvým životem, Desiderie…

Ale tys přišel, synu, tys žil. Slyšela jsem tvůj výkřik, nezapomenu tvého hlasu. Tys žil… A to je mi útěchou v neštěstí, teď, kdy jsi mrtev.

Umírala jsem s tebou, ležela jsem studená a nehybná a lhostejná jako kámen. A zase jsem konečně spatřila tvář hodin, ručičky obě byly zdviženy jako sepjaté ruce k nebesům… Venku zvonily zvony.

Vyslovila jsem tvé jméno… A z šera ložnice vynořil se Ivan. Můj drahý Ivan! Uchvátil mě za ruce a líbal je… A líbal tiše s teplou bolestí mé čelo a vlasy. Pochopila jsem, že mnoho trpěl, a zdálo se mi, že jsem i v mrákotách cítila tyto polibky.

Dívala jsem se na něho… Četla jsem v jeho zraku nepokoj a strach…

Ale já věděla, žes mrtev. Desiderie. Uvědomila jsem si to v jednom okamžiku bolesti – když umlkl tvůj výkřik a již se neopětoval.

„Ale žil, opravdu žil?“ ptala jsem se Ivana.

„Žil, žil,“ opakoval něžně.

„Kde je?“ zeptala jsem se.

„Pochován…“ A dodal úzkostlivě: „Ale ty, ty jsi mi zachráněna.“

Usmála jsem se. Vím, že jsem se usmála, ale on si nesprávně vykládal můj úsměv…

Přišel pramen slz… takových teplých a ulehčujících.

Dívala jsem se na Ivana slzami, Desiderie. Jak Ivan zestárl v té době několika dní, ubohý tvůj otec!

Tvé lůžko je prázdné. Modrá záclona nehybně visí k bílým peřinkám.

Ležela jsem dlouho malátná. A přemýšlela jsem o tvém návratu. Ale nevyslovila jsem svých nadějí…

Držela jsem se rukou tvého otce a sledovala tep jeho krve a říkala jsem si, že je to hudba tvého srdce.

Ty jsi žil, Desiderie, a vrátíš se, abys žil znova.

* * *

Odešly mrákoty prorývané záchvaty žalu.

„Ty ses mi vrátila z půl cesty na onen svět,“ řekl Ivan, když jsme po prvé jeli k tobě na hřbitov.

Vím, že má tvář povadla, oči vpadly, úsměv ztuhl, vlasy pozbyly lesku, a vím též, že sil mi ubylo.

„Je třeba se zotaviti, toužím po tom,“ odpověděla jsem…

On nepochopil důvodu toho přání. Tiskl mi horoucně ruku. Plný vůz byl květin: fialek, růží, frézií, tacet, konvalinek, narcisů, pomněnek.

Nevím, které máš radši. Vezla jsem všecky.

Je březen. Připadalo mi, že jsem rok nebyla venku, že jsem dávno neviděla hemžení lidí a neslyšela hovoru města.

Když jsme vystoupili z vozu, chvěla jsem se, opírajíc se o rámě tvého otce. Pozoroval to. „Máme syna,“ řekla jsem s úsměvem, kterým jsem se mu chtěla odměniti za jeho lásku a péči.

Jeho tvář je zrcadlem mého neštěstí…

Došli jsme k naší hrobce, k budoucímu příbytku nás všech… Po prvé čtla jsem zlatě vyryté jméno tvé na černém mramoru: Desiderius.

Hle, tam bude napsáno i jméno mé, i jméno Ivanovo, tvých rodičů…

A kdysi po letech i jiného… Čí ještě kdysi jméno…?

Ó, proč jsem vyčarovala si pohádku u tvého hrobu, synu… Celý běh obnoveného života.

* * *

Ivan mě odvezl k moři. Jsem úplně pozdravena. Mé touze po tobě, mé lásce k tobě nikdo tak nerozumí jako moře. Celé dni sedím v bílém písku a dívám se do modrého záření dalekého prostoru. Myšlenky mi unikají, bolesti ztrácejí se jako mlha, která zahalovala mou duši, a zbývá mi jen srdce s velikou touhou po tobě.

Připadám si někdy stromem, který se zvedá ze země k slunci, aby se obalil květem a vydal ovoce. Ivan přichází, hladí mi ruce a všecek září radostí, že jsem zase svěží, jasná, klidná.

Dnes usedl ke mně. Rybáři sušili sítě nedaleko, a bílé plachetní lodi blížily se ku břehu. Moře mělo barvu mechu, který pokrývá půdu u nás v lesích, kam zřídka dopadne paprsek slunce. A bylo nehybné jako skleněný příkrov, jen odstíny se měnily.

Dlouho jsme mlčeli.

Řekla jsem konečně velmi tiše, ale hlas se mi chvěl:

„Kdyby se Desiderius vrátil!“

„Odtamtud není návratu,“ zavrtěl Ivan hlavou a pokračoval velmi rychle, až se zajíkal:

„Žil chvíli, řekněme hodinu, ostatně ani hodina to nebyla. Dnes truchlíme pro jeho odchod, ale za sto let nebude-li to lhostejno, žil-li vteřinu nebo dvacet nebo osmdesát let? A pak – život je bolest, utěš se tím, že by se jeho životem byl probudil řetěz bolestí…“

Ach, můj muž začal filozofovati!

„Nemyslíš, že by bylo nejlépe, kdyby lidstvo vymřelo?“ řekla jsem vesele.

„Nestane se to asi,“ usmál se a řekl vážně: „Ale přijímejme velikost moře, nadýchejme se klidu, který se nás tu dotýká jako tajemnými neviditelnými křídly – a upokojme se pro vždy.“

Řekla jsem tiše: „Moře je zázračné, opravdu, zaceluje rány, utišuje nářek – dodává odvahy – a rozmnožuje touhy.“

Z vršku od skupin košů přiběhly k nám smějící se děti v bílých a rudých šatečkách s nahými kolínky.

„Jak jsou krásné a šťastné,“ zvolala jsem.

Ivan mě odváděl k večeři a byl velmi mnohomluvný. Vím, proč byl takový. Ale přes všecku zbožnou snahu nepodařilo se mu vyplašit i z mé duše onu touhu, aby ses vrátil, synu náš.

* * *

Moře se zneklidňuje a k večeru velmi bouří. Je mi to vhod. I moje duše je zvlněna vášněmi. Krev má volá po tobě.

Neustane, dokud se nevrátíš. Chodívám po břehu sama a nahlas tě volám.

Nikdo mne neslyší. Ale slyší mě přece – vzduch, moře, slunce, tajemství…

Cítím jakýsi kouzelný návrat mládí. A to jsi ty, Desiderie… Ty se již vracíš v tajemství mé krve. Ach, dnes letěly nad mojí hlavou labuti. Sledovala jsem je, až zapadly. Dnes přistál mladý tmavý rybář ke břehu a měl plné sítě ryb se zlatými skvrnami. Dnes nalezla jsem v písku jantar jako svítící slzu. Dnes přinesl mi Ivan krotkého šedivého papouška, kterého koupil v rybářské chatě. Jakou radost budeš z něho míti, Desiderie! Dnes je tak nepochopitelně příjemno, jen ty všude scházíš…

Ivan je zarmoucen, že mě ovládla tato veliká touha. Opravdu, ovládla. Nic jí neutiší, nic jí nezkrotí.

* * *

Když včera večer moře bouřilo, štkala jsem s ním. Ivan mě musil držeti pevně v objetí, jinak bych se byla vrhla do tmavé propasti ječících vln. Ó Bože, já tam zřetelně viděla tvoje oči, planuly modře a smutně, jako by mě lákaly…

A dnes je moře opět tiché a hladké, jako tajemný smutný samet. A já ležím v písku, slzy tekou mi chvílemi z očí, a zase volám, tebe volám.

Ivan se mne děsí. Trpí a naříká, že mě ztratí. Ale všecky rozumové důvody padají do mé duše jako ke dnu moře. A nade vším vítězí výkřik žhavé touhy po tobě.

„Ty šílíš,“ řekl dnes Ivan. A strašně mě líbal.

Ó, Bože, jeho vůle, jeho filozofování – – jak je všecko marné.

Vedeme se… Ale připadá mi, že já vedu jeho. Moře je tiché a hladké jako tajemný azurový samet…

Tak lichotivě dnes líbalo mé tělo! A když jsem zavřela oči, bylo mi, jako by mě unášelo k tobě…

* * *

Žiji dny podivné závrati. Měla jsem určitý dojem, že mi unikáš po vlnách v místa, kam nedosahá lidská moc, ale náhle objevil ses mi zřetelně v blízkosti dohledu v dnešním zarůžovělém soumraku. Vztáhla jsem po tobě ruce. Ivan pochopoval neodvratnost tvé jsoucnosti. Poklekl. Nikdy jsem ho neviděla tak pobledlého a vzrušeného. Tvůj otec plakal, ponořiv hlavu do mého klína.

* * *

Jsme zase v Čechách. Nic není krásnějšího nežli od moře vrátiti se do našich lesů, na naše cesty a meze, kde jsme se v dávných dobách potkávali a milovali, kde známe každý průsek svítící červánky, každou hráz pokrytou zvonky a slzičkami.

A míti plnou duši moře a jeho dalekých obzorů, jeho vášně a klidu!

Nikdy v celém životě nebyla jsem tak šťastna jako nyní. Nikdy. Můj synu, ty se mi vrátíš! Počat jsi u moře – a vtěluješ se v moji krev v čarovných komnatách lesů a hájů, zamlklých tichem očekávání, kterým se ozývá jen dech listí a křídel a neviditelných duší.

Nikdy jsem nepila krás země a oblohy jako teď. Chodím a přijímám.

Pro tebe přijímám polibky krásy. Bloudíme s Ivanem po lesích a usedáme do mechu. Čekám, kdy uslyším hudbu tvého srdce. První tvůj pozdrav.

Vidím tě maličkého, jako andělíčka, obklopuji tě hračkami, vidím tě vyrostlého mezi knihami, zamyšleného nad prvními záhadami života, vidím tě rozteskněného touhami mládí a rozechvěného láskou, přibásňuji si k tvému obrazu něžný, kvetoucí zjev dívčí.

Polibky, které mi Ivan dýchá na čelo, rozmnožují se do budoucnosti v tisíce nehynoucích darů tvým dětem, Desiderie…

* * *

Bylo nutno vrátit se do Prahy. Mlhy se stáhly jako záclony melancholie. V Praze je příjemno. Mlha, soumraky i noci jsou plny světel na nebi i na zemi.

A všecky mé bolesti utišuje, a všecky mé mdloby křísí důvěrná, nejkrásnější hudba jako sen o nesmrtelnosti, jako slib o věčné radosti: tlukot tvého srdce.

* * *

Ano, něčeho se bojím – ne bolesti, ne zápasu, ne hrůzy oněch křečí – – – ale své tváře, vlastní své tváře.

Hledívám dlouho do zrcadla a vzpomínám obrazu Ofelie. Nejsem jí už podobna. Pleť má nabyla barvy hlíny. Cosi děsivého je v mé tváři. Mé oči mají hloubku, jako by se dívaly kamsi do nepřístupné propasti. Neželím své krásy, ale bojím se této podoby. Jako by se zjevoval tam v zrcadle někdo cizí, kdo mi chce ublížiti.

Lékař dochází pravidelně k nám a vypravuje o divadle. Řekla jsem mu dnes: Ofelie zemřela, a nepřivoláte jí. Chci přemýšleti a hovořiti pouze o tobě, připravovati cestu do světa tobě, Desiderie.

Chci stále slyšeti rady a býti věrna každému pokynu, abys dospěl tam, kam tě volám, a stal se tím, čím žiješ v mých snech.

Dnes večer zahalena vyšla jsem ven naposledy před tvým příchodem. Nechci, aby mě lidé teď spatřili. Vešla jsem do kostela. Nikdo mne neviděl a neslyšel… Jen Neznámý. Tajemství.

* * *

Desiderie. Smutná jest duše má až k smrti… Stalo se cosi hrozného.

Ležela jsem na pohovce v ložnici. Ivan vešel, řka: „Nevyrušuj se, miláčku, je tu doktor, zakouříme si spolu a pak přijdeme k tobě.“

„Dřímám,“ řekla jsem zemdleně.

Bylo ticho. Jen papoušek, šedivý tvůj papoušek chvílemi se zasmál.

Vstala jsem. Nevím, proč jsem vstala, a vešla do salonu… Z Ivanova pokoje ozval se jejich hovor…

Ó, proč jsem vcházela do salonu! Usedla jsem do houpací židle… Zaslechla jsem několik podivných slov… Oni hovořili o mně. Napjala jsem sluch…

Nu, vím, že je Ivan plný obav o mne, ale i doktor? Opravdu – i on… Všecka jsem zestydla. Z poplašných slov zvěděla jsem svůj ortel.

Slovo za slovem určovalo můj neodvratný konec… Jsem smrtelně unavena a nepřežiji tvého narození. Nedočkám se prý tvého příchodu, ty toužený, ty milovaný.

Lékař mluvil jako soudce, a já byla odsouzena. Ivan několikrát zasténal a promluvil, jako by se dusil.

I já jsem se dusila. Krev stydla v mých žilách a srdce bušilo, ach, bušilo, div neohlušilo sladkou řeč tvého drahého srdce.

A dál – – Co přišlo dál, bylo horší všeho předcházejícího. Zřekla bych se onoho štěstí – shledati se s tebou, radosti z tvého života, dospívání a rozvoje – za cenu vědomí, že budeš žíti, jak jsem toužila. Bože, vždyť já jsem prožila již svůj život a mohla bych odejíti na prahu tvého života. Zadívala jsem se daleko – slunečná perspektiva tvého věku zářila mi jasně jako nejskutečnější, nejprudší přítomnost.

Desiderie… Ale oni tam cosi hovořili o tobě. Nechápala jsem dobře, opouštěly mě smysly. Ale cosi mluvili o tobě, že tvůj příchod bude tvojí i mojí smrtí.

Nevím, snad jsem nerozuměla dobře.

Probrala jsem se z mrákot. Lékař mě křísil. Ivan klečel přede mnou.

Položili mě na pohovku.

Pohlédla jsem na ně. Nepřiznala jsem se, co jsem slyšela, ale oni vytušili. A oba jali se podivně hovořiti, plno naděje a radosti shrnovati přede mne, aby pomátli a obratně zvrátili, co jsem vyslechla, aby smazali strašný dojem. Mlčela jsem a mlčím. Jen hledím do prázdnoty, kde není ani barev ani hvězd.

* * *

Chtěla jsem ještě jednou vyjíti ven, ale nebylo již možná. Poslala jsem si tedy pro zlatníka a prodala jsem mu všecky skvosty. Peníze odnesl Ivan. Zná chudé mladé muže, kterým budou prospěšny. Já si tím podplácím Prozřetelnost, aby se jakousi vlídností sklonila k mým prosbám o tvůj život…

Začínám opět věřiti v tvůj život a přestávám želeti svého předčasného odchodu. Ivan mi přísahal, že bude-li třeba jedné oběti, budou obětovati mne pro tebe. Ivan mi slibuje ostatně, že všecko dobře se skončí, lékař mu přizvukuje. Ale nevěřím jim.

Cítím, že v tu minutu, kdy procitneš, obestře se můj život hlubokou tmou. Odcházím, Desiderie, ale věřím v tvůj příchod, v tvůj život a jeho pokračování…

Já cítím, že žiješ a nepřestaneš žíti, až já zemřu. Je to neomylné, jisté. Přicházím k této víře svou vůlí. Dám ti život. Vztyčím se nad bolesti, vznesu se nad mrákoty, vzmužím se v osláblosti, až ke smrtelnému zápasu budu křísiti vědomí, že ti dávám život.

Vidím daleko.

Můj Desiderie, svůj život zasazuji do tvého srdce, dávám ti v dědictví sílu lásky a mohutnost krásy. Ty budeš oblažovati nejprve otce, později srdce, které si vyvolíš. Mne, matku svou, již jsi oblažil před branami života…

* * *

Epilog:

Dívala se melancholickýma očima do bílého záření snu, který zemřel zároveň s ní.

Přízračně krásná byla její vášeň, která ji uchvátila nepřemožitelnou, ničivou silou. Ne v její smrti, ale v její strašné touze planula tragika jako žlutá vosková svíce nad budoucím mrtvým snem.

O mnichu Synesiovi

Jeli jsme vozem celý den a zase celý den pod nesmírně vysokým, žhavým nebem, které bylo tak průsvitně modré, jako by připouštělo pokračování do nekonečna.

Třetího dne octli jsme se v údolí vášnivě plynoucí řeky, plné rozmarných křivek a volajících vln, prostoupených horkými vřídly vyvěrajícími ze země. Obzor, který nás po dva dny provázel, ztrácel se v zeleném lemu dubových lesů, v proměnlivé hranici skal, které se zvyšovaly, jak se údolí víc a více úžilo. Nebe modré ztemnělo, jeho průsvitnost zmizela. Bylo cosi kouzelného v tom sevření země, zelených trávníků a bujného rostlinstva.

Každou zatáčkou hučící řeky a novým sevřením skal jako bychom vstupovali do jiné a jiné zahrady. V závratné výšce kroužili supi nad svým strmým skalním obydlím, nízko po větvích lítali drobní ptáci, do květů usedali motýli kovového třpytu.

Potkávali jsme stáda ovcí, pasoucích se po šťavnatých stráních, salaše melancholické, opuštěné, jako zakleté, míjeli jsme tábory kupců a podloudníků a loupežníků, odpočívajících ve stínu košatých lip a ořechů na pestře pruhovaných houních s turbany, fezy, zlatým a stříbrným šněrováním na šatech, a naslouchali jsme jejich polohlasitým kvílivým zpěvům, slyšeli jsme duté výstřely z pušek, spatřili jsme dlouhé průvody vesničanů, ubírajících se do horských monastýrů s očima upřenýma k zemi, jako by hledali cosi ztraceného.

A tak bylo patrno, že i toto velmi skryté, velmi křivolaké a neschůdné údolí je dosti oživeno, a že v samotě, ku které se ubíráme, nalezneme hluboké ticho, ale nikoli opuštěnost.

Konečně otočila se řeka vpravo smělým obloukem, šuměla tlumeně melodickými vzdechy mezi bíle rozkvetlými břehy, skály se rozestoupily v okrouhlý sál s temně zeleným sadem a vinicí, z nichž vyzíral šedý, dřevěný monastýr s ambity a pavláčkami, se střechou a věží pokrytou malachitovými skvrnami mechu.

Řeka oklikou odcházela, a my jsme se zastavili u vrat monastýru. Vrátný udeřil na zvon, vpustil nás na nádvoří, kde kvetl růžový a žlutý ibišek a procházeli se bílí mulové se zvonky na krku.

Igumen otevřel nám tři bílé, prosté komnaty a vyptával se nás na účel cesty, na naše přání a dobu pobytu v klášteře, konečně bavilo ho zvěděti, odkud a kdo jsme. Zahleděl se na mne překvapen a pronášel zamyšleně: „Z Evropy, ze severu, z té země za Vídní – Čechy – pravíte opravdu Čechy…?“ A dodal skoro slavnostně: „To se potěší náš drahý bratr Synesius, představím vám ho, světec, světec našeho monastýru. On je z té země…“

A hovořil velmi živě s kazatelskými gesty:

„Bratr Synesius je nejen pravý křesťan, nejen dokonalý mnich podle všech nejpřísnějších zákonů církve a řádu, ale je asketa v každém ohledu, veliký postník, nejí nic jiného nežli fazole bez omastku a chléb a pije naši zázračnou vodu. Je to člověk světec, filozof a veliký rádce každého, kdo přijde k nám, vztáhne ruce a duši otevře. On promyslí vše, zahloubá se do nejhlubšího nitra a promluví – – a lidé, přicházejíce zoufalí, smutní, bezradní, odcházejí urovnaní duševně, utišeni a s pevným cílem v srdci.

Bůh nám ho poslal. Nic o něm nevíme, nežli že přišel z Čech. Pamatuji, jako by to bylo dnes, a je tomu již deset let. Byl to pěkný muž s očima modrýma jako noční obloha. A smutný byl jako nejsmutnější den v postě. Přišel, poklonil se až k zemi a prosil o přijetí mezi nás. Když jsem ho pozvedl, spatřil jsem prameny slz, které vytékaly z jeho očí. Políbil jsem ho – a byl náš. Ale ví Bůh, nepomyslil jsem si, kdo přichází, že přichází člověk, který nemá v srdci nic světského, jako by ani ze světa nepřicházel, člověk čímsi podivným, rozumu lidskému nepochopitelným, odlišný ode všech nás a snad ode všech lidí na světě. Až ho poznáte, dáte mi za pravdu.“

Vedl nás v pozadí monastýru na dřevěnou pavláčku s fialovými plamínky, pnoucími se až ke střeše, ukázal vzhůru na skálu:

„Vidíte konec skály až tam u oblohy?“

„Vidíme v ohromné výši.“

Skály vystupovaly velmi příkře, tvoříce jakousi hradbu klášteru proti severním větrům, prohýbaly se, vystupovaly v závrati k azuru temnými, protáhlými hroty.

„Pozorujete po skále odtud vzhůru nezřetelné rýhy, jakési stupně a podle nich jako nit táhnoucí se řetěz? Vidíte až nahoře, tam nejvýše, skoro nedohledně vysoko – lesknoucí se plochý kámen? Teď se třpytí v západním slunci, teď – vidíte? A supi tam krouží…“

„Ano, vidíme vše, je to strašná výška!“

„Uvidíte více…,“ řekl igumen se záhadným pokynem ruky.

A vedl nás do zahrady, která se ukrývala mezi skalními stěnami, chráněna proti větru a zimě a přijímající stále slunce. Jaké nádherné hrozny visely z keřů k zemi – jantarově žluté s rubínovými skvrnami, a jaké broskve sametově zlaté svítily na větvích!

Vůně večera, prosvětleného posledním sluncem, chvěla se modrostí vzduchu, když mniši vcházeli do bílé síně k večeři.

Neviděna byla jsem přítomna příhodě na dvoře, při níž jsem poznala mnicha Synesia.

Sestoupila z mezka žena mladá, velmi pobledlá a sklíčená: „Tři hodiny cesty jedu, vrátím se ještě dnes, je úplněk, dojedu snadně; poklonila jsem se ikonám, Boha o slitování prosila. Ty, svatý muži, to jediné mi pověz, co mám činiti. Muž, který mě učinil matkou svých dětí, přetvořil se, chodí za jinými, nevšímá si mého nářku a žalob. Trpím krutě a chce se mi umříti.“

„Ženo, nejsem svatý muž, jak jsi řekla, jsem hříšný člověk! Raditi není těžko, těžší je poslechnouti rady, ale rád povím ti všecko, co soudím o tvém neštěstí. Máš děti, pravila jsi?“

„Ano, hocha a dvě děvčata, nejmladší tříleté.“

„Máš-li ráda svého muže?“

„Mám ho ráda, jinak bych se tolik netrápila.“

„Zůstaň s ním a měj strpení. Čekej, že se vrátí k tobě, nevtírej se mu svým zármutkem, zdvojnásob všecky úsluhy a vlídnost a péči svou o něho a o děti, buď dobrou, jako je milosrdenství přátelství. Je to příliš těžké, co ti radím, ale je to jediná možná naděje k nápravě.“

„A nepomůže-li všecko to?“

„Nebudeš-li míti dosti síly a vytrvalosti, odejdi se svými dětmi od něho. Ale doufám, že se tvůj osud rozluští lépe, nežli si troufáš tušiti.“

„A kam bych měla jíti?“

„Svět není uzavřen pro nikoho, měj odvahu k životu…“

„Děkuji ti! Uzavřu v prsa slova tvá.“

A žena sedla na mezka a brala se ze vrat monastýra všecka zaplavena rudou září slunce.

Tak mi znělo všecko zrovna biblicky s jistým patosem východu a zároveň s přídechem lidské prostoty, která nehledá spojení, nerozlušťuje, ale přímo určuje směr myšlenkám i skutkům.

A byl to Synesius. Opravdu zajímavý člověk vysoký v černé sutaně s ponurým a zároveň světelným zrakem.

Kráčel zvolna po dřevěných stupních do knihovny.

Byl večer úplňkový, v němž hvězdy ztrácejí se v jasném záření luny, která všecko polévá medově laskavým světlem lichým a roztouženým.

Se Synesiem jsme se nesešli. Měl asi práci v knihovně, a sotva dotkl se potravy, odešel z cely kamsi v jasnou noc.

„Uzříte zázrak,“ řekl igumen.

„Zázrak?“

„Synesius…,“ řekl igumen, tiše ukazuje temný stín, pohybující se od keřů révy ke skále. Bylo v té chvíli cosi napjatého ve vzduchu, nesmírné ticho… a pouze kdesi v uzavřené cele nahlas modlil se některý mnich, jenž chtěl snad rozjasniti blud nebo pochybnost svírající jeho prsa nebo vymodliti si něco.

A temný stín přižehl se ke skále, srostl s ní, a jak měsíc ji zaplavil, bylo patrno, že stín onen táhne se vzhůru… Opravdu vzhůru! Synesius stoupal po neviditelných stupních vzhůru…

„Ty stupně si sám vytesal, aby si učinil skálu přístupnou – vlastně to nejsou ani stupně – jen jakési vryté plochy, o něž by se noha opřela… Pozorujete, jak rychle stoupá? Je to nepochopitelné, nikdo by se toho neodvážil… Vidíte jej?“

„Ano, stoupá, ponořuje se v bílé měsíčné světlo.“

Hleděli jsme vzhůru. Synesius po příkrém žebříku své skály vystupoval k nebi, jež tmavě modré, hluboké, tiše klenulo se nad ním a nad námi – nerozluštěné tajemství. Měsíc planul, hvězdy sotva znatelné třásly se v úkrytu světelného azuru.

Až nejvýše u nebes utkvěl ten sotva viditelný bod – člověk.

Igumen vyprávěl:

„Tam nahoře zavěsil řetězy, ukončené ocelovými kruhy, připoutává se rukama ke skále jako odsouzený. A tam ve výši se modlí. Celou noc prodlévá tam v divukrásách a hrůzách světel a temnot nočních, pod křídly dobrých i zlých mocností. Dnešní noc je nádherná, ale představte si noci deštivé, chladné, s děsem strašných větrů a bouří. Ani jediné noci po celých deset let nevynechal bratr Synesius svou skalní modlitbu ve výšce. Až teprve k ránu sestupuje, drže se mrtvě zkřehlýma rukama řetězu, který připevnil ke skále jako cestu k vysvobození.

Modlí se za nás za všecky, za celý svět, a kdykoli sestoupí, a sestupuje neviděn přece každého rána, nežli se světla probudí, stává se méně člověkem a více světcem. Ale nesnese projevu úcty ani podivu, ani chvály. Každý sebenepatrnější náběh k poctě velmi ho skličuje a činí ho plachým a nepřístupným.“

S úžasem hleděli jsme vzhůru na toho člověka, sotva postřehnutelného nejutkvělejším pohledem, mlčícího nebo volajícího k nebi… Jakési výkřiky nesly se dolů zesláblé dálkou:  – – skřeky supů nebo pláč nebo modlitby toho člověka?

Nevyčkali jsme sestupu Synesiova. Postava jeho ztratila se úplně v stínech skály.

„Jistě přijde den, kdy nalezneme ho pod skalou mrtvého, kdy se zřítí, až odejme se od kamene příliš sláb, aby sestoupil, až zachvátí ho závrať, kterou přemáhá silou modlitby… Nebo je nezranitelný, nesmrtelný?“ Tak loučil se s námi igumen před první nocí strávenou v monastýru.

* * *

Ráno vešli jsme do klášterní podzemní kaple, která se velmi nepatrně zvedala nad zemí novým přístavkem s malým barevným oknem. Světla nevnikalo mnoho, a tak původní kobkový ráz staré tajné křesťanské modlitebny byl dosti zachován. Stříbrné lampy před ikonami osvětlovaly nepatrný okruh a nechávaly celkem nevelký prostor v plném stínu.

Jen v jedné části pronikalo oknem plavé a růžové polosvětlo a jím zářila freska, představující zápas andělů s ďábly. Kolem ikon bylo rozvěšeno mnoho drobných stříbrných předmětů, obětovaných za uzdravení: ruce, hlavy, nohy, srdce. Mnoho srdcí.

Několik poutníků klečelo porůznu před ikonami. Klášterní zvony tesknými údery v přestávkách ohlašovaly liturgie. Starci a mniši s igumenem v čele vcházeli do kobky: „Černé vojsko boží“.

Ihned zpozorovala jsem Synesia, ale seznámila jsem se s ním až po poledni v knihovně, v bílé, obdélníkové knihovně, plné svazků starých křesťanských knih a plné modrého světla, padajícího z osvětlených skel velikými, mnohodílkovanými okny.

Synesius byl vysoký, příliš vyhublý, průsvitně bledý, s velikýma modrýma očima se zarudlými víčky úplně bez řas, s bezvousou tváří, s nervózními rty, s ostříhanými vlasy. Chování jeho bylo prosté, docela neprorocké, nic nebylo v jeho gestech z oné ponížené povýšenosti světců z povolání, žádný falešný patos předstírané dokonalosti, ani sebemenšího nadnášení vlastní osoby.

Bylo zjevno, že sebe nechce v ničem uplatniti, že se vyhýbá každé prokázané pozornosti.

Když zvěděl o mém původu, když uslyšel mateřskou svou řeč, nedovedl však utajiti pohnutí. Vybídl nás stručnou větou do sadu a tam přemožen jako náhlou mdlobou usedl na dřevěnou lavičku pod broskve a zamlčel se v rozpacích, jako by nedovedl nalézti omluvy pro svoje vzrušení.

Za chvíli vstal a procházeli jsme se po sadu.

„Viděla jsem vás včera nahoře na skále,“ řekla jsem, ukazujíc na příkře vybíhající hrot kamene k nebi, „tak každé noci vydáváte život v nebezpečí?“

Odpověděl tiše: „Život v nebezpečí, jak je to málo! A pak – to nebezpečí láká, je v tom kouzlo. Bývám tam rád. Je mi to již potřebou. Tělesná bolest a únava přehlušuje bolesti duše, utišuje bouře.“

Hovořili jsme chvíli o klášterním životě, přešli jsme na Čechy.

„Nemám, na koho bych se zeptal, pouze jedna žena,“ zamlčel se, „ale o té – není možná, abyste věděla.“ A po chvíli dodal: „Je nešťastná…“

Slunce zářilo té chvíle prudce na jeho skálu, osvětlovalo každou skulinu, pozlacovalo každý záhyb a třpytivě zjasňovalo kroužící supy, kteří vypadali zdola malí jako vlaštovky.

Usedli jsme na pavláčku ke stolům. Hosté i igumen kladli broskve a hrozny na dřevěné mísy, mladí mniši přinášeli sedlé mléko v malovaných okrouhlých mísách, bílý chléb a ovčí sýr.

Byl tichý, žhavý letní den plný bzukotu a vzdáleného hrčení odcházející řeky.

Synesius pohroužen v přemítání, jako by zapomněl, že není sám. A náhle pohlédl na mne, jako by zkoumal, jako by váhal, sklonil hlavu, opět pátravě upřel duchovitý pohled na mne a řekl polohlasem jen mně slyšitelným: „Mám v bibliotéce napsáno několik statí svého života. Nevím ani, proč jsem to psal. Zde by tomu nikdo nerozuměl a netušil jsem, že dojde až sem někdo z Čech. Tak mimo svět. Snad to byla jen nutnost zpovědi. Odevzdám ji vám. Dovolíte? Bude to úplné rozloučení se vším minulým, ač minulost nelze smazati, ale je snad možno se z ní vysvoboditi.“

A za chvíli řekl: „Jen Ji kdybych mohl vysvoboditi. Smrt Ji vysvobodí.“

* * *

Četla jsem dlouho do noci v bílé komnatě při světle voskových svíček rukopis Synesiův, toho podivného člověka, který zatím klečel nahoře na skále v ohromném prostoru oblak a hvězd.

„Jsem jistě z těch nejnižších lidí na zemi, proto snad mě tolik lákají výšky! Jeden z nejposlednějších, nejhříšnějších, nejnešťastnějších, jako bych byl trestán za to, že jsem kdysi velmi, velmi mlád toužil po výjimečném štěstí.

Ona, ona je ještě nešťastnější ve skutečnosti, ale doufám, utěšuji se tím, že nechápe tak silně celý rozsah toho neštěstí a že čas otupuje její citlivost. Vím, když jsem jí dával navždy sbohem, že mi uvěřila. Líbala mě s podivným klidem, pouze v očích, v těch ponurých očích, které vždycky budu viděti před sebou v hlubokých nocech, v těch očích zaplanula úzkost – ještě o mne, o mne! Jsem někdy v pochybnostech, zdali mi rozuměla. Tam v chladné hovorně bylo tak těžko srdci roztáti po dlouhých létech odcizení, těžko – dáti rozmluvě všecko teplo, kteréžto by bylo třeba ku opětnému sblížení, ale které bylo po léta spoutáno olověnou tíží. Ale uvěřila mi.

Ó, měl jsem říci více a jinak, ale přece mi uvěřila, že položím ostatek života na kamenný oltář země.

Proč se všecko tak stalo? Proč se nestalo jinak? Kolik lidí právě takových, jako jsme byli my, žije v klidu neb v prudké činnosti vyvolený krásný život neb dobrý všední život!

Všecky příčiny jsem uvážil, všecko prozkoumal a od začátku všech kořenů sledoval průběh našeho života až k oné katastrofě. Dopátrati se toho osudného proč! Proč? Jako černý strašlivý, už zrezavělý hřeb bodá mi do mozku tato otázka nerozřešená. Teď v bezpečném zátiší, teď, kdy jsem dospěl vrcholu skály, kde mohu se nerušeně oddávati přemýšlení, chci napsati věrně, jak jsem žil a kam jsem těmi cestami došed. Až vypíši vše minulé, budu v psaní pokračovati…

Pominu události celkem bezvýznamné, které nejsou s hlavním osudem v souvislosti, neboť co důležitého obsahuje život takových obyčejných lidí v malém městečku? Pracují, aby se uživili, trochu se milují a z malicherných příčin na sebe nevraží, bývají nespokojeni s tím, co mají. Ale tato obvyklá prostřednost naše nevybočila v krásný, šťastný život, ale v úžasný zmatek a hrůzu.

Náš domek stál za městem pod višňovou strání, před vrátky byly kamenné schůdky, na dvorku studna a dva kaštany. Jak rád jsem jako dítě sbíral kulaté, hnědé kaštany s bílými skvrnami, jak rád jsem běhal po višňovém sadu a česal višně s bratry Vojtěchem a Karlem!

Otec chodil do továrny. Po odbyté škole i bratři šli pracovat do továrny. Já jsem byl nejmladší.

Nepamatuji se, že by u nás v rodině bývala vzájemná něžnost, ale nebylo také surovostí ani větších mrzutostí.

Bratři se někdy hádali, byli smělí, prudcí, odvážní, ale zlí, myslím, že nebyli. Otec mnoho nemluvíval, byl to muž odměřený a nepřístupný. Matka byla vznětlivá a dovedl jsem teprve později posouditi, že otce milovala žárlivou, podivnou láskou. Jako k nám dětem, tak i k matce byl otec velmi skoupý na srdečnost.

Pamatuji se pouze na jediný jeho projev vřelejší ke mně a nikdy jsem toho nezapomněl. Jednou v neděli odpůldne oběma dlaněmi mi pohladil hlavu. Byl jsem asi šestiletý. Řekl, že mám strniště na hlavě, zasmál se a podíval se vřele a vesele na mne. Toho vlídného pohledu nikdy nezapomenu, ani toho doteku rukou, ale hlavně toho pohledu.

My děti žily jsme v onom nedostatku něžnosti jako v obvyklé nutnosti, nepohřešovaly jsme jí, ale matka patrně celá léta trpěla tím nedostatkem.

Když jsem byl propuštěn ze školy, byl jsem dán k přímluvě učitelově místo do továrny na výpomoc do střižného obchodu. Měli jsme mnoho práce, ale zbývalo i dosti času ku přečtení knihy, k hovoru, k učení. Měl jsem vrozenou chuť k práci, zimničnou zvědavost poznávati nové věci, neznámé si učiniti známým, vzdálené blízkým. Měl jsem do života smělé plány dopracovati se bohatství, dobrého postavení ve společnosti, vyrůsti nad poměry rodičů a sousedů. Cítil jsem v sobě sílu a schopnost k tomu.

Byla to mladická ctižádost, spojená s odvahou docela zdravého zrna.

A tak všechno se u nás bralo pravidelným tokem života, u mne plným snů.

Až přišel onen večer.

Vrátili jsme se všichni z díla, povečeřeli jsme a usedli na schůdky před vrata. Už se stmívalo, když k nám přišla návštěva: matčina nejmladší sestra. Sloužila v Praze, pro churavost bylo jí opustiti místo. Prosila pokorným hlasem, aby směla u nás zůstati, až se k nové službě zotaví.

Byla podobna naší mamince, ale byla krásná, všecky rysy měla jemnější, barvu pleti a vlasů význačnější – bílá a tmavá, světlo a stín.

Všem se nám líbila.

Otec ji vybídl, aby jen zůstala u nás jako doma. Běžel jsem načesat višní. A celý večer pak všichni jsme na ni hleděli, dojista, aniž bychom to byli vyslovili, všichni jsme se jí podivovali.

Zdánlivě nestalo se nic zvláštního, a přece té hodiny, kdy mezi nás přišla Ema, vplížilo se ono osudné neštěstí.

Cítil jsem záhy napětí ve vzduchu, ale dlouho nechápal jsem příčiny, až se projevila docela zřetelně: otec zamiloval si Emu. Dojista hned první setkání s ní v onen večer jejího příchodu působilo na něho omráčivou silou! Nás všech jako by se byla srdcem dotkla. A žel, nebyla dobrá, nebyla dobrá!

Otec z počátku jenom potají, ale konečně zřejmě ji vyznamenával; jeho chování se měnilo, byl to jiný člověk, nežli jakého jsme ho znali. Také ona dávala se jeho vášní uchvacovat, až jí podlehla. A celý náš život se proměnil.

Těžko zachytit v paměti spletená vlákna všech denních sporů, urážek a zmatků, která nás zamotávala v neustálý neklid!

Otec stal se drsným, popudlivým vůči matce a nám, protože jsme překáželi jeho strašné vášni. Hle – to, po čem matka celá léta manželství hladověla – viděla teď v nadpomyslné síle vzmáhati se pro jinou –!

Ustupovali jsme však, a společné bolesti, křivdy spojovaly nás čtyři v podivný svazek. Skrčeni sedávali jsme v síni a hovořili o nich, stále o nich, nebo jsme mlčeli a přemýšleli o nich. Já jsem opustil knihy a na mém mozku jako by byl ležel rozžhavený kámen, který mě zbavoval rozumu, a jen krev bouřila a kypěla. Tak bylo i s bratry i s matkou. Stále hůře a hůře, až jiskry bolestného hněvu v nás zmohutněly v bezuzdný požár.

V našem domku byl vypovězen zjevný boj: my tři synové s matkou a proti nám otec s Emou. Boj vystupňoval se do nepříčetnosti. Otec nás štval a týral, Ema se vysmívavě nadnášela, matka šílela. Dobově ona bouře dlouho netrvala, ale mně zdá se býti celými věky.

Nevím, kdo první vyřkl ono slovo: musí býti konec. Učiníme tomu konec.

Na pohled nevinná věta. Snad jsem ji v prudkosti hněvu pronesl já. Nevím, snad Karel, snad Vojtěch, maminka ne. Z té věty však se vyvíjelo ostatní.

Rudou příšerou stala se krev naše v žilách a v mozku a tepala stále strašným rozkazem; musí býti tomu konec. Jako by to ani nebyla krev, ale plamenný zákon. A tedy konec. Pominuli jsme se s rozumem my všichni, spjati hrozným záštím. Se žhavostí pudu, s nutností, jako by na vteřiny vypočtenou, valil se osud nás čtyř.

Byl podzimní večer. Takový nevlídný, vlhký. Toho dne nás otec nemilosrdně vyhnal. Domek uzavřeli, Ema čekala na otce uvnitř.

A my jsme čekali u stráně vyhnáni, bez přístřeší. Proč jsme se nesebrali a neodešli? Bože, proč jsme se jen nesebrali a neodešli! Šílené záští, nepřátelství bolestně vypjaté jako by nás bylo drželo neviditelnými řetězy k našemu domku.

Čekali jsme, až otec půjde z práce. Nebyl jsem si jasně vědom, co chceme u stráně na té osamělé kamenné cestě, ale vím, že oči Karlovy a Vojtěchovy svítily jako vlčí, i mé oči asi svítily jako vlčí, a třásli jsme se a v rukou svírali jsme kameny. Matka stála za námi jako zjevení hrůzy v tváři s krevními podlitinami, které jí způsobil on. Jeho rány hořely na jejím obličeji, a jeho krok zazněl konečně po té kamenné cestě. Blížil se, až došel k místu, kde my jsme stáli, zatajujíce dech. Zaklel.

Teď se utkáme, teď se vyrovnáme!

Obklíčili jsme ho. Karel něco promluvil o Emě a matce, Vojtěch po něm. Otec opět zaklel a rozehnal se holí, jež zasáhla matku. Prudká rána dopadla přes její čelo.

A pak už byly jen mrákotné okamžiky, ani výkřik se neozval, jen bušení srdcí a vzdechy hrůzy a tupých ran a táhlé chroptění. – – – –

– – Strašné ticho potom. – –

Odplížili jsme se k domku a sedli na schůdky. V osvětlených oknech spatřili jsme Emu. S vytřeštěným zrakem pohlíželi jsme k stráni jako zkamenělí. Vášeň ulehla vedle nás na zem jako zbitá fena. Jako by nejen jeho, ale i naši krev rudými praménky pila tam ta rozvlhlá půda.

Vystřízlivěti po krvavém šílení je hroznější nežli nejhroznější smrt. Od té chvíle začal se vrývati do mozku onen hřeb, ono nezodpověděné: proč.

Proč jsme neodešli s matkou z domova, jenž se nám stal peklem? Proč jsme zabíjeli? Ale krev se výsměšně šklebí a zaplavuje život rudými vlnami. – –

Všecko, co následovalo, přetvořovalo mou duši, zvyšovalo bolest, která se usadila v prsou na místě srdce jako závaží. Hrozné dni soudu minuly pro mne jako v polovědomí. Ortel byl mi lhostejný. Matce byl přisouzen doživotní žalář, mně desetiletý, Karel a Vojtěch byli popraveni.

Záviděl jsem jim a zároveň jsem prožíval nesčíslněkrát muka takového odchodu ze světa, živě si představoval všecky odstíny těch hodin a chvil, slyšel jsem zněti ponurý umíráček a s úzkostí jsem se vmýšlel v duševní stav matčin.

Byl jsem odveden do trestnice, kde jsem prodlel osm let, dva roky byly mi prominuty.

Při různých mechanických pracích měl jsem příležitost mnoho přemýšleti, pátrati v sobě a mimo sebe.

Všecka má minulá ctižádost, chuť k životu, touha vyniknouti, byly nutně podlomeny. Vyšel jsem ze žaláře pevně odhodlán ukončiti někde v skrytosti život, umučiti v sobě zbytek tělesných sil, které se někdy vzpouzely poslušnosti.

Navštívil jsem naposledy matku. Za Prahou na nepřehledné pláni stojí veliký dům, kam jsem se k ní odebral. Čekal jsem v stinné prochladlé hovorně. Jeptiška ji konečně přivedla. Nezapomenu té chvíle, kdy jsem ji opět spatřil, zestárlou, v trestnických modrých plátěných šatech. Všecko, co jsem chtěl říci, zlomilo se v pláči, a co jsem činil, jako bych byl strojem, polibky, pohyby, všecko mi připadalo úžasně strnulé a hrozné. Náš hovor byl bezvýznamný, skoro rozpačitý, ale líbal jsem ji zoufale, strašně, horečně. Po prvé a naposledy jsem líbal lidskou bytost. Poněkud se přece vzchopila, jako by v tváři zaplanula, v očích zlítostnila, po chvíli však hleděla opět tupě před sebe očima vpadlýma, plnýma těžké zádumčivosti, očima, které jistě stále sledují průvod zlých dnů, a dokud budou hleděti, nikdy nezbaví se stínu, který se vloudil do nich oné osudné, strašlivé noci.

Milosrdná sestra, velebná matka Rita, se vrátila, citlivě pohlížela na ni a pološeptem mi o ní vypravovala. Sklání se nade všecky ty duše, jako by přijímala jejich neštěstí za své a jako by snímala jejich viny, alespoň pro všecky má své důvody, aby je ospravedlnila a přiblížila vykoupení. I ke mně byla citlivá a blahosklonná. Sledoval jsem bezděky zraky těch dvou žen, odsouzených do smrti pod jednu střechu, která jedné je vězením a druhé domovem. Rozloučil jsem se s matkou. Odcházel jsem navždy. A již jí nikdy nespatřím. Nikdy nikdo z lidí nepřiblíží se mému srdci.

Toulal jsem se půl roku v cizině, až jednoho dne přišel jsem ku zdejšímu monastýru, kde jsem byl vlídně přijat.

Nevědí zde o mé minulosti. Pouze igumenovi jsem svěřil, že přijímá velikého hříšníka.“

* * *

Pohlédla jsem z okna. Příliš jasná noc osvětlovala ve výšce teď zřetelně temnou postavu Synesiovu. Četla jsem dále:

„Hned první noci po přijetí v monastýru měl jsem strašné vidění: ve veliké výši na skále zjevila se mi tvář otcova s tímtéž pohledem a úsměvem jako tenkrát, když pohladil mou hlavu…

Zavřel jsem oči, abych se soustředil v sebe a zapudil přízrak, ale jakmile jsem oči otevřel, hlava ukázala se mi opět, ale ne již usměvavá, ale s výrazem hrozného zděšení…

A druhého dne nato začal jsem činiti onu strmou skálu pro sebe schůdnou: vyhloubil jsem místa, aby se o ně zadržely nohy, zatloukl jsem tu a tam železné tyče a spojoval jsem je řetězem vždy výš a výše.

Když jsem po prvé vystoupil až nahoru, stáli všichni mniši, kteří mě varovali, dole očekávajíce, že spadnu do propasti a roztříštím se.

Kus skály, který sta a sta let ve výši trčí nehybný v slunci a vzduchu, čekající na život semen zalétlých vzhůru, snad se někdy utrhne a zřítí, ale já nikoli. Já toužím nahoře umříti, jako jedno z marně zasazených semen.

Nemám závrati, mám pouze věčné pochybnosti. A slyšel jsem, jak zdola řeka za mnou hučela: otcovrah. A ještě nahoře ozvěna mezi skalami volala: otcovrah.

Tvář otcova se mi stále šklebila vstříc: k ní jsem stoupal…

Nahoře, když jsem se zastavil, vydechl… tvář otcova zmizela. Poklekl jsem na skálu a připoutal k poslední zaražené tyči dva řetězy s okovy pro ruce, kdybych přece podlehl závrati, abych byl připevněn.

Nahoře v bezpečí budu se volně ponořovati v nekonečný prostor a tajemství.

Obsáhl jsem pohledem veliký okruh, modrý jako moře, hlubokou vzduchovou propast a nadpomyslně i v té výši vysokou klenbu, plnou světel. Ta světla jsou hvězdy, jsou záhadné světy. Byl jsem tak překvapen novostí prostředí, že jsem dýchal vzduch a přijímal záření jako v horečce. Ohromnost úděsně prázdná mě objala: tak úžasně mnoho a málo. Mnoho ve skutečnosti a málo pro chápání lidského mozku. A uvědomoval jsem si celou nicotnost lidské jsoucnosti, a přece na té tvrdé skále cílil jsem bušiti srdce… plné bolesti… Veliké srdce. – –

Stoupati vzhůru stalo se mi životní nutností, jakousi cestou velebného, touženého konce. Spřátelil jsem se s výškou, znal jsem její hlubiny, její široké rozpětí se všemi hranicemi stínu v otevřených obzorech, vnikal jsem v její tajemství nahoře, tajemství, které spojuje v řád a zákon ony podivné hvězdy a slunce.

Jest tedy zákon, jakýsi řád, podle něhož je nutno žíti v tomto neohraničeném prostoru, ať jsme sluncem, nebo člověkem, nebo kamenem.

A kde nalézti rozluštění toho tajemství? Viděl jsem některé hvězdy podobny krvavým ranám. A v jedné zamlžené noci třásly se hvězdy dole, kdesi dole jako světla ztroskotané lodi tonoucí, tonoucí.

Modlil jsem se nahoře za mír a odpuštění nám všem, kteří jsme šli mimo zákon, kteří byli čímsi nenadálým nebo podivně nevysvětlitelným strženi z cesty…

Chtěl jsem činiti pokání na té tvrdé skále. Kdo, kdo je Onen, k němuž vrhám své rozdrásané srdce?

Kam je vrhám?

Volal jsem: Odpověz, odpověz, slitovníče…

A stalo se cosi neočekávaného: ze štěrbiny skalní vylétl sup, mnou vyplašený ze spaní, zamával nade mnou křídly a urval mi kus masa z nohy, která ze sutany visela bezvládně dolů. Mláďata v hnízdě křičela, samice je utěšovala hrčivým hlasem jako předoucí kočka, a já jsem se skrčil ke své skále, a pláč, usedavý pláč zalomcoval po prvé od dlouhé doby mým tělem. Skropil jsem svou skálu slzami, slaným, hořkým křtem bolesti.

Hle, a právě té noci modlil se dole před ikonou bratr Aurel, klaněl se do umdlení bohorodičce, opakuje nesčetněkrát: – Raduj se, raduj se, raduj se! – Omračoval se tím utkvělým pozdravem. Až náhle usmála se bohorodička na obraze, a zřetelně mu odpověděla: – I ty se raduj!

Aurel zvěstoval igumenovi a starcům tento zázrak.

Celý monastýr byl u vytržení, a slouženy liturgie před vlídnou matkou boží, která se usmála a promluvila. – –

Vítr tak podivné věci povídá, záludně se vtírá v duši. Viděl jsem, jak rve oblaka, jak zhasíná hvězdy a zastiňuje zemi prachem a horami zlých stínů. Slyšel jsem, jak řve urputná rouhání všemu, čemu se tam dole lidé koří! A já, já jsem opakoval jedné noci některé jeho věty, věty jedovatého zoufalství a pochybností.

Proč se učím dole v knihovně, čtu, bádám? Proč přijímám poutníky já hříšný, já bezmocný, k němuž hledí ony prosté duše s dětinskou důvěrou, věříce v moji pomoc? Hle, jak oni se mýlí, tak i já se klamu, že mne někdo nahoře vyléčí. Jsme všichni nebozí a příliš nepatrní pro pozornost někoho mimo nás.

Vidím propast. A je to země a v ní pohybující se stíny – šíleně třeštící radostmi a žalem, vlekoucí se jako vyvolení v purpurech a hranostajích, jako zavržení v cárech, zabíjející se, objímající se, mávající zbraněmi a prapory a závoji pýchy a vykračující pyšně jako v maškarádě. Ach, a ty stíny jsme my, všichni my. A prázdno je nad námi, prázdno nad námi!

Kolikrát ještě vystoupím vzhůru, nežli můj stín zmizí v stínu temnějším, nežli je život: v jeho věčném záporu. – –

Dlouho jsem nenapsal ani slova.

Těžko dostal jsem se dnes dolů k zemi, mé ruce ztuhly v zlém, studeném větru. Dovlékl jsem se do cely, a zář mě obklopila jako plameny. Má krev tak plápolala. Hvězdy nahoře byly rudé, zase jako krvavé rány, nebe tmavé, vzduch temný jako eben. Ó, co je ono neznámé, neproniknutelné mimo nás a z jaké příčiny jsme my? Čtu staré knihy, ale všecky moudrosti moudrostí jsou pouhým tušením a pohádkou.

Mnoho vybádal lidský rozum, ale nedopátráme se tajemství našeho určení. Ničeho. Ni-če-ho.

A jak zde ležím v plápolu své krve na lůžku, cítím, že všecko, co podnikám, je marné, a že jediný smysl by měl život, kdybych měl někoho, nevím ani koho, živou bytost s laskavýma očima, upřenýma do mých, s rukama, které by křísivým dotekem obrodily mé myšlenky a rozmotávaly provazy, které spoutaly mé kroky.

Jsem pomíjející a pouze někdo také pomíjející by mě uzdravil.

Ale i to je marné, protože nesplnitelné, protože přelud, jako Onen nepomíjející v prostoru, kteréhož jsem vzýval.

Jsem vyloučen. Skála. Jen skála mi zbývá. Neměl jsem přijíti mezi ně. Snad lépe by bylo potloukati se ve vlnobití prudkého života. Jsem zde přeceňován a stydím se za to. A tím více se odevzdávám tomu mimo svět, mimo život. Všichni domnívají se, že nahlížím do nadpřirozených záhad tam nahoře na skále, ale oni svým dětinským zrakem dole vidí více nežli já v ohromné, volné výši! Dnes pravil mi bratr Aurel, ten snivý nadšenec, že mluvím v noci na skále s anděly, že spatřil vlající křídla v jasném svitu luny. Hle – a všichni z nich, i ten nejposlednější – mají více pro život spasitelné víry nežli já.

Bratr Kazimír celý den se klaní a modlí a jí zbožně kukuřici, a není neklidu ani v minutě jeho duši. Bratr Eustach chodí stále za ovcemi a zpívá jim své tiché litanie, a není neklidu ani v minutě jeho dnů. A mnozí bratři hřeší na půdě ‚Hospodinově‘ podivnými hříchy, a přece není neklidu ani v minutě jejich dnů. Igumen oplakává jakési zašlé štěstí, hraje na harfu a svůj cit odevzdává květinám a ptákům a není neklidu ani v minutě jeho dnů. A někteří z bratrů i starců nejsou prosti malicherné nevraživosti, vyvolávají půtky a hněv, ale i ti jsou sami sebou spokojeni.

Všem jsou ti Aurelovi andělé bližší nežli mně, který stoupá jako Jakub ve snu – po žebříku k nebesům.

Mým klidem je únava, únava k smrti… Má víčka jsou těžká, mé údy olovnatějí. A neprospívám nikomu. Modlitba má nerozpoutá okovů a nepromění jich v růže. – –

Supi zvykli mé přítomnosti. Usedají přátelsky vedle mne, když je vyláká světlost noci z hnízd. Mniši také přivykli mým nočním odchodům, ale přece pohlížejí na možnost prodlévati několik hodin denně na skále jako na zázrak. A je to jen vůle touhy po něčem strašně ohlušujícím, pronikavě omamujícím. A vůle touhy vypátrati obsah života a smrti. Nepodaří-li se mi poslední, první dojista nemine se cíle. Únavy mé a pocit opojení vzduchem a volným prostorem dávají mi klid, něco takového, že se zvolna přibližuji rostlině, která se uchytila na skále a žije prostý život bez otázek a zmítavého nepokoje a bez strnulého, zděšeného pohledu do černé propasti, zírající velikou jistotou svého práva na všecky a pohlcující všecky. – –

Ničeho jsem se nedopátral ve výšce. Nejsem dále, nežli byl sv. Augustin, když se mu zjevilo pachole mušlí přelévající moře do důlku v písku. Prostor je ohromný a záhadný. Ale přepadají mě teď často nahoře mrákoty, takový příjemný stav očarování prostorem. Zavírám oči a vidím hvězdy a zřetelně cítím, jak závratě krouží vesmírem.

A když se na východě objeví proužek přicházejícího světla, nerad sestupuji, nerad se loučím a někdy opojen již, již pozbývám sil k sestupu…

Ale jasno je v mé duši, podivné jasno, o němž nedovedu rozhodnouti, odkud přišlo.

Ó, kdybych mohl tu záři vnuknouti i Její duši, těm truchlivým očím v dáli, kdybych mohl zhasnouti její utrpení! Původem nejhroznějších bolestí je nitro člověkovo, jeho duše.

V nejistotě cílů a v jistotě smrti uměti prožíti kus prostého života, jaké je v tom štěstí…!“

* * *

Tímto povzdechem končily se zápisky Synesiovy. Svázala jsem rukopis do desky a zhasla jsem voskové svíčky. Noc byla dosud jasná, modrá, s bílým nádechem, jako bývá mlha nad mořem.

Zahleděla jsem se ještě jednou na zprohýbaný hřeben a hrot skály, vrytý do svítícího azuru.

* * *

Ráno probudilo mě již plné světlo. Pozorovala jsem nezvyklý ruch v monastýru, snad poutníci přišli odněkud zdaleka k zázračné vodě.

Když jsem však vyšla, objevilo se mi cosi neobyčejného: všichni starci i mniši stojí kolem Synesiovy skály, někteří nehybní jako sochy, jiní v živém hovoru a pohybu, několik právě přítomných poutníků klečí s hlavami pozdviženými, jako by vzývali nebesa, i hosté, kteří se mnou přicestovali, hledí upřeně na skálu, již prudce osvětlenou sluncem.

„Mnich Synesius se nevrátil,“ zvolala mi vstříc jedna z dam, všecka vzrušena.

„Synesius se nám dnes ráno nevrátil,“ vydechl igumen jako v horečce.

„Synesius se nevrátil!“ opakovali druzí polohlasem.

Minul dávno soumrak, vyšlo veliké, ohnivě rudé slunce z měkké mlhy, vyplulo, zrůžovělo. Nastalo probuzení země a jejích tvorů, a Synesius se nevrátil. Mniši vycházeli z cel s růženci, hleděli vzhůru, čekali, že se vrátí, že snad výjimečně setrvává na modlitbách, namáhali zrak, aby spatřili, zdali sestupuje. Ale marně. Synesius se nevrací. Celý klášter shromáždil se u skály.

„On přijde, chce prodloužiti své modlitby,“ řekl mladý, snědý mnich, „chce snad celý den setrvat a v noci se opět vrátí.“

„Setrvá celý den,“ opakovali někteří.

Supi kroužili nad skálou, slunce pálilo, obloha byla modrá, vzduch se chvěl.

Igumen přikázal konati pobožnost za šťastný návrat bratra Synesia. Mniši jako stíny tichými kroky vcházeli do modlitebny. Zvony pronikavě zakvílely. A za chvíli ozvalo se z chrámu hlasité modlení.

Velmi usilovně hledíce, nalezli jsme na skále temnou skvrnu, lišící se od barvy kamene jen nepatrným odstínem, ale pohybu jsme nedovedli rozpoznati.

Hodiny míjely…

A opět všichni mniši obstoupili skálu, a poutníci vrátili se na svoje místa.

„Vždycky jsem se toho obával,“ kýval hlavou igumen.

Slunce bodalo žhavostí. Od západu přicházely zvolna těžké, zahnědlé mraky.

„Přijde-li bouřka, co se s ním stane?“ zalomil rukama kdosi z hostí.

„Kolik bouřek již přečkal šťastně na skále!“ ujišťovali mniši.

A mraky táhly blíž a blíže, až se dotkly skály, až zastřely nejvyšší hrot; silně zablesklo, takže na místech, kde asi klečel Synesius, objevilo se rudé vyšlehnutí plamene v záplavě oblak.

Hrom zarachotil… Z mraků lil se prudce déšť, sjížděl po skále jako statisíce vzkříšených pramenů, a mrak se opět rozplýval, skála zrovna zpívala a vzdychala šelestícími stružkami oblačných vod.

Záhy se opět vyjasnilo.

„Bylo by vůbec možno vystoupiti nějak vzhůru a pomoci mu? Jestli ho tam přemohla slabost?“ Tato otázka prošla očekávající skupinou jako plížící se strach.

A každý si odpovídal, zkoumaje tu závratnou cestu: skála vznáší se vzhůru v přímkách, místy vybočuje, takže se sráz stává šikmou vypuklinou; tyčky, kterých se Synesius zachycoval, jsou velmi řídké, řetěz jest snad pomůckou dobrou, ale pouze pro toho, kdo velmi jistě kráčel.

Mniši zapěli podivnou smutnou píseň: On snad ji uslyší, potěší ho. Igumen dal opět vyzváněti. Přinesli kadidelnici, okuřovali skálu, aby vystoupil až k Synesiovi vonný oblak dýmu.

A tak v úzkosti minul den. V noci nikdo neulehl. V přestávkách se modlili a zpívali. Všichni rozrušeni očekávali jsme svítajícího rána.

Noc byla opět tak jasná jako nad mořem, když je velmi ticho a modro s tajemnými závoji. V jedné chvíli byl hrot skály tak silně měsícem osvětlen, že se u ní objevila temná, velmi zmenšená, nehybná postava Synesiova, ležící na kameni. Nebo jsme se mýlili? Nebo se nám to jen zdálo?

„Pokusím se vystoupiti; byl bych šťasten, kdybych ho zachránil,“ řekl mnich Eustach.

„Kdyby se ti podařilo vystoupiti – co potom? Nemohl bys ho snésti, ať je omdlelý, nebo vysílen, nebo mrtev,“ řekl igumen.

„Vína bych mu podal, omyl bych ho octem, objal bych jeho nohy,“ namítal Eustach.

„Pokus se, bratře, ale nevěřím, že by se ti to podařilo! Tam nikdo nevystoupí,“ zavrtěl smutně hlavou igumen, „a bojím se, abys životem nezaplatil svou odvážnost.“

„Chodím s ovcemi po velmi příkrých skalách.“

„Tedy Bůh ti pomáhej!“

Bratr Aurel řekl: „I já se pokusím. Andělé mi pomohou, ti, kteří ho ostříhali deset let a s nimiž nahoře hovoříval…“

A ostatní muži mávli buď nedůvěřivě rukama, nebo nahlas vyslovili svá mínění:

„Tam se nikdo z obyčejných smrtelníků nedostane.“

Luna zašla. Hvězdy šedým soumrakem pobledly, ztajovaly se. Svítalo.

Očekávání všech se stupňovalo. Synesius dávno ztratil se v stínech a v soumraku.

Mnich Eustach připravil se na cestu. Igumen ho políbil a požehnal mu, Eustach pomalu stoupal, přidržoval se opatrně řetězu. Nikdo z diváků se ani nepohnul, zraky všech visely na něm. Šel stupeň po stupni výše… zapotácel se, vykřikl, a dole všichni jako ohlasem vykřikli po něm. A zase výše. Již dostoupl k místu, jež se zkrucuje vpřed jako vypjatá lví hruď s roztaženými tlapami. Tam je třeba čehosi nadlidského, nějakého buď akrobatského, ve výsledku až nadpomyslného výcviku, nebo nevysvětlitelného rozmachu vůle.

Takové výkony nejlépe se pochopí, když se jim dá pečeť zázraku. A není-li to nejjistější a nejkrásnější jméno pro všecko nevyjádřitelné, nepochopitelné?

Ale mnich Eustach marně se namáhal přemoci tvrdou křivku skály, nepřátelsky prohnuté, ukazující hlubokou propast dole a nepřístupnou klenbu nahoře. Kolísaje, vracel se dolů.

Smrtelně bledý a třesoucí se klesl dole na kolena tváří k zemi.

„Neodvažuj se,“ volali k Aurelovi, ale ten již vystupoval se zářícíma očima plnýma víry, že v nejosudnější chvíli přijdou andělé a vynesou ho, vždyť mu Bohorodička odpověděla: I ty se raduj.

Říkal si tiše: „Andělé, pojďte ke mně… andělé, pojďte ke mně,“ a chvěje se nábožným vzrušením, stoupal vzhůru.

Minula hodina trapného očekávání v obavách, že mladý muž se zřítí.

A opět bylo patrno, že váhá, že ztrácí odvahu – – a konečně také mnich Aurel sestupoval bezmocně mezi nás.

S pláčem vrhl se na prsa bledému mnichu Konstantinu.

Očekávání v monastýru trvalo dále, ačkoli naděje se stále zmenšovala…

„Synesius už se nevrátí,“ řekl igumen truchlivě a přísně.

„I kdyby byl živ, byl by nutně za tak dlouhou dobu příliš zesláblý. A cesta dolů je horší nežli vzhůru,“ pronesl jeden z mnichů.

Konstantin řekl: „Umřel jako světec.“

A někteří šeptali: „Opakoval často, že je veliký hříšník, odmítal náš podiv.“

Aurel drže Konstantinovu ruku ve své, řekl zamyšleně: „Nikdy jsme nepozorovali hříchu na něm: tvář jeho zářila.“

Eustach řekl: „Nebyl pyšný, nedbal o nic pozemského.“

A jeden mnich dodal: „A byl shovívavý k našim hříchům, nepohrdal nikým.“

A Kazimír, který sedě na zemi jedl kukuřici, pravil:

„Ode všeho jídla mi dával.“

Někdo ve skupině přitisklé ke skále promluvil:

„Zdali ho zachvátila smrt, nebo dobrovolně setrval nahoře, chtěje tam umříti?“

Veliké mlčení nastalo po oné otázce.

K večeru přišli noví poutníci, obklopili skálu. I mniši stále bděli, jen chvílemi opřeni o skálu podřimovali.

Noc byla jasná. Bílé obláčky ve výši přelétaly a zacláněly poloprůsvitnými řasami tajemný cíp skály a zase odhalovaly místo Synesiovo.

Mnich Aurel opakoval si jako dítě:

„Andělé ho vzali do nebe, andělé ho vzali do nebe!“

* * *

Když se po kraji roznesla zpráva, že se mnich Synesius nevrátil z výše, lid v zástupech hrnul se k monastýru. Skála byla obležena. Věřící hleděli v úžasu vzhůru a padali v modlitbě k zemi.

Jedna žena, neobyčejnou příhodou velmi vzrušená, volala štkajíc: „Milosrdenství boží jsi nám vykoupil, veliký mučedníku!“

A jedna dívka vyprávěla, že v noci viděla postavu Synesiovu v stříbrné záři vznášející se nad skalou k nebi.

Mnich Aurel přisvědčil: „I já ho tak spatřil! Ano, i já ho tak spatřil této noci.“

Ženy přinesly ve velikých koších růže a poházely jimi zemi i skálu, takže se zdálo, že vystupuje ze samých růží.

A nahoře bylo veliké, slavné ticho, jen supi stále kroužili kolem jednoho stinného místa jako černí noční motýli, a skála se celá prozlatila zapadajícím sluncem.

A když luna nejjasnější ozářila plochý kámen Synesiův, neobjevila se již temná postava ve výši, jen kámen se leskl jako stříbrný…

Pán lesů

Jan Ečer usedl konečně jako vysvobozen z bolestného doteku světa v komnatě prince Kolumba. Miloval ten tichý salonek v lesním zátiší, nezměněný, jako když naposledy odcházel odtud do Prahy a připadal si podobný princi Kolumbovi, který před mnoha lety odcházel na moře, kde se skončil jeho bohatý a dobrodružný život… Lesy, drahé, věrné lesy kolem dřímají, a Jan Ečer zavírá oči, aby slyšel ono blahodárné ticho světa tišin, aby se zotavil z porážky, stokrát již utržené ve světě hluku a bouří…

Silně a barevně vtíraly se mu obrazy minulých vteřin čili dnů. Viděl Prahu, kterou opouštěl v nejčasnějších hodinách ranních jako vytesanou z chalcedonu, věže, obrysy domů, stromy a vše rychlostí šílené jízdy měnilo se jako v horečném snu, všecko jako zabloudilé křivky a paprsky a chaos, a přece cítil jakousi pošetilou bolest, které unikal na svém automobilu; zjevila se mu i smrt, jak si ji v jedné nešťastné chvíli přivolával a dětinsky zabarvoval svým věčným romantismem, ale smrt se mu poklonila a zasmála se křečovitým výsměchem.

A náhle vzpomněl mladého básníka, který mu nedávno v opojení říkal směšné věci, jak by prý měl žíti. Záhadně mluvil ten lyrik. Což je to vše možné? Mluvil o vybrané kráse prostředí, o požitcích vymyšleného vkusu, o harmonické kráse života.

A vzápětí spatřil Ečer Ninu, jakou ji nejvíce miloval, s tím pyšným, vyzývavým výrazem v očích.

A prožil znovu onen neblahý okamžik, kdy ji nalezl ve společnosti toho člověka, nalezl a pochopil vše ve chvílích velikého pokoření…

A konečně si řekl: Ach, což – žena – nepředvídaný předmět bolesti a rozkoše. Unikal jí i sobě, nejvíce sobě, když letěl bílou silnicí a míjel veliké plochy kvetoucího vřesu. A tenkrát v zlatých rojích táhly včely…

A bylo mu nudným mysliti na sebe, tak ho v oné chvíli zaujaly včely a rovné plochy zafialovělých, k nebi se tulících strání. Miloval vždy protivy, a cítil možnost a krásu po ztřeštěné době lásky vstoupiti do kláštera, a proto unikal, proto zapadl do svého věrného lesního útočiště v komnatě legendárního prince Kolumba.

Strýc, lesní rada, a teta přijali ho jako nejmilejší, nezkaženější dítě, Jan byl jim čímsi příliš vzácným a vítaným v jejich osamělosti.

Chodil po komnatě a zase usedl k oknu, do něhož svítily zamlžené, temně zelené a oranžové pruhy lesu.

Naslouchal tichu měsíčné noci a říkal si: „Proč jsem přijel? Co zde chci?“

Což se nedívá i zde přímo do očí Nininých, do úzkých, vábivých štěrbin, kde se leskne, opalizuje tajemné světlo, které se stane buď září světice, nebo ohněm pekelným? Měl hrůzu před touhami těch očí, jež ho vysávaly, jež se k němu upíraly prameny zla, přijímající sílu duše, děsil se a podléhal i v té chvíli jejich strašnému kouzlu.

Vstal a dotkl se záclon, pak nábytku.

Princ Kolumbus skončil nešťastně. Tak se s ním vždy v době pobytu u strýce rád ztotožňoval, miloval představu jeho bytosti!

Teta byla velmi milá a laskavá. Náhle vzpomněl si, že jí večer nepolíbil ruku. Bože, jak možno zapomenouti. Ale umiňoval si, že zítra jí políbí dvakrát obě ruce. Taková je ustaraná a dobrotivá. A strýc také. Ti milí staří lidé!

Ale proč zase zapadl do jejich klidu, proč je ruší?

Chce naslouchati tichu měsíčných nocí? A nic víc?

Srdce mu tlouklo… Cestou, když se jeho automobil řítil bílým vzduchem a protínal život barev a čar, měl jakousi představu, jež ho těšila, hříšně těšila. Míval podobné vrtochy vždy po neštěstí v lásce, když ho žena zradila, když mu žena vzala kus života…

Zapadnouti do lesů, zavříti se do salonu prince Kolumba, přečísti si několik stránek knih, které onen dávný hrdina četl, nežli se rozletěl do výhně smrti, usednouti, nechati se hladiti starými sentimentálními lidmi a při tom osnovati zákeřné, zločinné plány. Zločin tak zaujme duši, a tedy tak osvobodí srdce od bolesti zasazené láskou.

Zločin. To slovo vyvstalo před Janem Ečerem jako hora s ledovými krami a s žhavými paprsky slunce. Zločin. Ano: přijel zapomenout a hřešit, aby zapomněl… Dotýkal se vrcholu stromů průsvitných pinií a plakal…

* * *

Celé dni bloudil v lesích. A cosi strašně, odhodlaně vyvstávalo v jeho duši. Proč přišel sem do podivuhodné samoty, kde tiše padající list je hudbou, kde vzdálený šelest potoka je rytmem velikého ticha? A neslyšitelné kroky…

Jan Ečer sledoval nebeské stopy jelenů na větvích stromů, seděl celé hodiny na kraji louky, kam přicházela stáda jelenů s laněmi i se šmolkami a kolouchy. Díval se na ně vroucně, ale nejvíce pozoroval hlavního jelena. Jaký byl ušlechtile krásný, plný horoucí síly, vystupňované čímsi démonickým.

Od té doby, kdy ho Jan Ečer spatřil tak jasně, zblízka, kdy světla zářivých jeho očí dotkla se Janovy touhy, nemyslil již na nic nežli na něho: uchvátit hlavního jelena. Příčina jeho příchodu byla rozřešena…

Noci byly snivě bílé jako nejčistší nevinné růže.

* * *

Neviděl dalekých perspektiv lesů, nezastavoval se nad měnícími se barvami nádherných korun: pronikal jen každou myšlenkou a záchvěvem podrážděných nervů houštiny keřů a stromů, sítěmi pňů k onomu nádhernému zjevu lesů, k hlavnímu jelenu, pánu lesů.

Proto přišel sem Jan Ečer. Přiznal si to a schoulil se i napřímil zároveň jako před zločinem, osudem určeným, neodvratným.

Lesník, ačkoliv miloval jemného, bolestně se usmívajícího synovce, láskou plnou slabostí, nebyl by nikdy dovolil, aby hlavní jelen, majestát lesů, dostal smrtelnou ránu. A nadto v říjnu, v době tak vzrušené… K tomu ani strýc neměl práva.

Nesouvisle, tesklivě zmínil se jednoho večera o hlavním jelenu, že ho kdesi spatřil, jak z pastvy šel na modlení a pokladl se. Jan se ke konci své řeči krátce a bolestně zasmál.

Strýc mávl rukou: „Na toho ani nepomysli, hošíčku!“

„A což pytláci?“ řekl Jan se zatajeným dechem.

Strýc vypouštěje kotouče dýmu, odpověděl:

„Jak by si troufali! Je to král, takový hlavní jelen…“

Teta prostírala na stůl a tiše hovořila.

„A v kterých místech bývají jejich milostné schůzky?“ obrátil se Jan opět za chvíli ke strýci.

„Již zase myslíš na jelena. Ach, což! Nedaleko vlčích jam je říjiště. Ale konečně můžeš je spatřiti i jinde, je to docela milé dobrodružství – stopovati je. Říje jelena patří k nejúchvatnějším požitkům myslivce! Nezapomenutelné, když jelen majestátně vystoupí z houštiny, natáhne krk a zatroubí svoji svatební výzvu, druzí mu odpovídají a rozvášní se daleko široko hlučná hudba lásky.

Vím, že rád chodíš sám, dobrá, dívej se, ale radím – ne příliš zblízka. Takový paroháč, pán harému, je krásný šílenec.“ Starý pán se utkvěle zadíval Janovi do očí…

„Ach, strýčku, vypravuj, chtěl bych býti šílencem, jako tvůj jelen.“

„Opravdu je jako nepříčetný, celá jeho bytost je láska. A pozoruj, jak laně jako udiveně, polozděšeně se dívají a jak laskavě ho napomínají.“

„A přece po něm touží,“ řekl Jan.

* * *

Nedaleko vlčích jam Jan Ečer slabýma rukama svýma sám vykopal jámu… A chodil po lesích jako nepřítomný, a přece jako nejslídivější nepřítel…

V myslivně připravil si tajně veliký koš na jelení parohy… Ale jak dopustí se onoho zločinu, aby nebyl prozrazen?

Ach, řítí se bezpodmínečně k onomu okamžiku. Nechce býti vypátrán nebo usvědčen jako vrah hlavního jelena, ale i kdyby byl prozrazen, vykoná svoje dílo. Je to nutné. Celá jeho bytost řítí se k onomu okamžiku strašného zabití… Krev jeho se chvěje nezkrotitelnou touhou po oné oběti. Zdá se mu, že za oním cílem již ničeho není, co by ještě vyžadovalo zájmu.

Jan Ečer ho spatřil, jak pomalu si lesem kráčel, jako by o něčem vážném přemýšlel, a pak šel tiše, hrdlo kupředu, jako veliký myslitel. Jednoho rána v trysku překřížil Janovu cestu, parohy skláněl ku hřbetu, překvapujícími, krkolomnými skoky octl se u řeky, která vybíhá obloukem až za březové výšinky, a přeploval proud jako z pouhé svévolnosti a rozkoše… A přece ne nadarmo: tam na druhém břehu stála laň, krásná, skromná, čekající jako panna…

A zase ho spatřil běhajícího lesem, jako smyslu zbaveného, k zemi hlavu skloněnou.

A toho večera Jan Ečer také tak běhal šerými cestami s hlavou skloněnou.

A hlavní jelen večer řval, měsíc svítil, a Jan stál u vrátek školky jako náměsíčný s ústy pootevřenými. Dech zatajoval.

Ano, jelen se mu zjevoval jako přízrak… Pyšný nesl parohy a zvolna kráčel modřínovou alejí. Parohy jako les rozvětvené, báječná koruna nad nádhernou hlavou, bidlo rozjizvené jako stříbro, nad kořenem perlami poseté, hroty jejich svítily jako staré zlato.

* * *

A podivno, jelen jako by byl více nežli němá tvář, snad již znal Jana. Tolikrát zjevil se mu tento člověk, jako slídící příšera, pronásledující jeho rozvášněné kroky. Zarazil se, zatřpytil očima a pohnul hlavou v děsu a mizel v houští. Jako by pudově tušil nebezpečí z té nepatrné, zkroucené bytosti, svíjející se pod tlakem utkvělé, stupňovaně vtíravé představy o smrti krále jelenů, pána lesů.

Do nejblouznivějších podivností prožíval Jan Ečer okamžiky svrchovaného vzrušení, které bude žíti, až se jelena zmocní. Střelí, střelí a snad ještě střelí, až tepající srdce bude zasaženo, a tvor hýřící láskou bude padati do zaroseného hlubokého smaragdového mechu… Proudy potu stékaly Janovi po čele a skráních, utíral je šátkem a strnule pohlížel do tmy. Pak se ho zmocní, krále lásky, jehož srdce dotluče jako půlnoc na jeho dlani, jelen bude ještě teplý a bude zvolna chladnouti ztřeštěnost jeho samčí vášnivé rudé krve, a stejně bude chladnouti Janova krev, a srdce bude mu konečně volněji tlouci… A usedne k mrtvému do bledého mechu a obejme pyšnou jeho šíji. Ó, jak mu srdce buší! Odprosí jeho veliký majestát… Pokoří se jeho bezmocnosti na kolenou. Ó, chvěje se hrůzou: pak odejme mu parohy s posvátnou obřadností. Ony zlaté parohy pýchy, plné perel a měsíčných paprsků, které se vznášely k nebesům.

A nastane trudná práce pohřbení. Zatáhne jelena do jámy, zasype ji hluboko k nepoznání… A se zatajeným dechem vítězně a bojácně ponese si domů parohy. Byl tak soustředěn k tomu dílu odvážlivému a zlému, jako by již ničeho jiného nechtěl od života… Jen co zavře za sebou dveře v komnatě prince Kolumba! Skutek bude vykonán, krev se utiší. Parohy již nějak dopraví do Prahy. Cítil vřelost krve v tepnách a rozkoš strašlivé úzkosti. Neproměňuje-li se sám v pána lesů, v neomezeného pána lesů?

* * *

Strýc není doma, odjel do města, vrátí se až druhého dne. Ach, není doma! A Jan té noci měl sen: prince Kolumba spatřil, vkládajícího do koše ohromné zářící jelení parohy. Jan se tou živou představou probudil, vykřikl – vztyčil se: a vidí, vidí v měsíčném svitu opravdu prince Kolumba skloněného nad košem. Třeští? Princ, jak ho vídal na podobiznách, vychrtlý s plamennýma očima a vodorovnou vráskou nad očima… dotýká se vítězoslavně parohů v koši – zářících jako drahokamy.

Jan vytřeštěnýma očima se díval, načež si zastřel oči a opět pohlédl… Přízrak zmizel…

Přemýšlel pak o tom snu ve dne v hlubokém lese, bledý, opřen o sosnu, s ručnicí v ruce.

„Princ Kolumbus míval, možná, též podobné myšlenky,“ usmál se a poslouchal. Slunce zapadalo a prosvětlovalo paseku do nachové záře. Jan čekal. A poslouchal. Kdesi velmi daleko zněly lidské hlasy a umlkly. Vzduch sotva slyšitelně šuměl křídly hmyzu, padáním listí a velmi skrytým rytmem hrčení potoka, a ještě mísilo se cosi v ony zvuky, jakoby tiché, rozvášněné kroky, jako sahání do větví, jako chvění se a trhání pavučin.

Jan viděl v té chvíli jako zázrakem celý svůj prázdný minulý život a třásl se podivným strachem a strašnou touhou složiti konečně v ohni hlavního jelena.

A v té chvíli tiše, zvolna, skoro plaše přišla na říjiště stará laň, opatrně se ohlížela a nadnášela. Za ní neslyšně přistupovaly ostatní laně a pak slavným, královským pohybem blížil se hlavní jelen, vedlejší jeleni zůstali daleko za říjištěm. Oči laní leskly se jako černé turmalíny.

Jan chvěl se v tragičnosti napětí, oči maje přivřené, rty pootevřené.

A cosi podivného se stalo: jelen, neobezřetný ve chvíli závratné říje, spatřil Jana, člověka-vetřelce, a opatrně se zastavil a díval se zlobně na něho, jako na rušitele nejdůvěrnějších svátečních chvil života. Poznal toho tvora zákeřných zraků a upřeně se díval, jako by si opakoval: odstup, odstup. Zazlacená větev buku ho ještě řídce zacláněla jako atlasová opona. Ale člověk tam, tam stojící vidí a číhá.

Čekal. A naslouchal jako prozřetelnost… A jako by si zatvrzele opakoval: odstup, radím ti, odstup.

Jan se však nehýbal, upíraje zraky na velkolepou postavu nádherného jelena v krajkoví buku.

A teď, právě v tom okamžiku pohnula se v rukou Janových zbraň, kámen v jeho prstenu se zatřpytil rudým ohněm…

A v tom osudném okamžiku volným pohybem hlavy vyřítil se jelen na širé říjiště a šíleným útočným letem, parohy vzad nakloněné, přiskočil k nepřipravenému Janovi, který namířil ručnici, ale vtom již jelen ostrými očnicemi zasadil Janovi krutou, smrtelnou ránu. Ručnice padla. Jan klesal. Ale napjal zase odvážně ruce, hledal cosi jako spásu, ale jelen opět zběsilý vášní zasadil mu ránu smrtelnou.

Té chvíle rozevřel Jan hrůzou široce oči a spatřil laně přiblíživší se v rozhodné chvíli a rozestavené kolem v temně rudém slunci s očima turmalínovýma, zděšenýma… A viděl nad sebou náruživě hněvivý zrak rozlíceného jelena s neúprosnou zbraní nad čelem bojovně sklenutým.

Laně se dívají. Jak ho pak budou milovati – pána lesů, hrdinu, že usmrtil člověka, problesklo Janovi ještě duší.

A pozbyl vědomí. Jelen bil do jeho prsou vztekle svými parohy, bodal, jako by chtěl srdce rozdrásat. Laně se dívaly s rozkošnickou trýznivou touhou a tiše vzdychaly.

Nad vysíleným, umírajícím člověkem, zbloudilým v čarovný okrsek neohraničené živelné vášně, vztyčil jelen majestátně svítící svou královskou korunu, a opouštěje mrtvého, odcházel pyšně a vášnivě k oddaným, dojatým, podivujícím se laním, jež ho pokorně následovaly.

A měsíc svítil. Potoky šuměly a vzdychaly, les mlčel a usínal, člověk se ztišil, ztišil do veliké, neproniknutelné temnoty… Srdce jelenů bila, a měsíc svítil, stříbrně svítil…

Růžena Jesenská
Mimo svět

Ilustrace na obálce Like gold / Shutterstock.com

Korektura Regina Králová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4782-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4783-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4784-8 (prc)