Starej pop

Milan Ohnisko

Znění tohoto textu vychází z díla Starej pop tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2021.

§

Text díla (Milan Ohnisko: Starej pop), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

Jiřímu Dynkovi

Nazí lidé v parku si olizují pohlaví

je slunečné nedělní ráno
míjím zlatý úl se sanskrtským nápisem
hledám svůj hrob

The greatest pleasure is talking to a mature woman

Jo
mám ráda pop
ale starej…

Hele
a tohle umíš se žvejkačkou?

Pocem

Lyrická poezie nemá děj

Lyrická poezie nemá děj
snaží se vystihnout náladu

Nálada prská
jak volské oko

Pokojská tlačí
vozík se saponáty
něco ji svléká očima

Z botanického hlediska
je meloun bobule

a svět
nekonečně malý hrášek uprostřed ničeho

Muž zvenčí a muž zevnitř

Muž zvenčí je k nerozeznání podoben muži zevnitř a naopak.

Jedné hluboké zimní noci se potkají na prahu, potřesou si
rukou, utrousí pár vět. Poté se každý z nich vrací, odkud přišel.

U pisoárů

To je mi dnes nějak smutno, řekni mi, co mě potěší.
Po smrti budou tvé nehty výraznější. Kůže se napne, vrásky
vyhladí.

Taky je mi dnes nějak smutno, i ty mi řekni… však víš.
Po smrti ti už nikdy nebude smutno.

Děkuji, moc se mi ulevilo.
Taky se mi ulevilo: budu si prohlížet své nehty, plný klidu
a nepřestajné pohody.

A třeba tam bude i hudba hrát!
Určitě tam bude i hudba hrát. Jemná, sotva slyšitelná, ale krásná.

A co vize?
Ó vize, samozřejmě že vize! Cožpak bez nich cokoli jest
možno?

Nehty, kůže, hudba, vize… ach.
Domluveno!

Fantastická dívka

Seděl před domem a najednou se objevil amatér. Byl vyroben
z bronzu. Manželka mé kolegyně, dobrá duše, nabídla šálek
kávy, pak víno, animaci a nakonec usnula.

Špatný kolega řekl: „To je konec, který musí být překonán.“ Jaké
bylo jeho překvapení, když se v noci probudil a slyšel absurditu
z jiné místnosti. Stará srna tam byla hlasitě v podprsence.

Od té doby mu jeho žena občas říká: „Co když ji Lenka přišla
navštívit? Je to fantastická dívka.“

Viděno z okna

Praha, Strossmayerovo náměstí. Lahodná dívka ve spodním
prádle čeká na tramvaj. A léta běží, mění se v šmouhu před
očima… THE END.

U vchodu do sálu

U vchodu do sálu
natrhla ti lístek
a ten teď voní
po bříšcích
jejích prstů
lidé se otáčejí
psi sladce vyjí
souhvězdí zlátnou
mechy vydávají vzdechy
pod rudým slunečníkem taje led
marcipánový instalatér hledá byt č. 5

Cukřenka

Wandě Heinrichové

HLAS ZA SCÉNOU: Bylo to běžné. Což bylo znepokojující,
protože neexistuje žádný princip.

I
Cukřenka byla bratránkova sestřenka. Měla pihatý nosík, zářivý
úsměv, puntíkovanou sukýnku a tričko s třpytivým nápisem
SUGAR BOWL.

O prázdninách běhali jsme s Cukřenkou a bratránkem po vsi
a posmívali se starým lidem. Ti nám na oplátku hrozili holemi
a slibovali oprátku. Bylo to k popukání.

Taky jsme chodili krást do sadu. Když na žebřík lezla Cukřenka,
svírali jsme s bratránkem štěřiny a starostlivě k ní vzhlíželi. Tajně
jsme ji milovali.

Sotva Cukřenka vysoko nad našimi hlavami utrhla první třešeň,
zazvonil telefon…

II
(Proč pořád všichni něco chtějí?

Jako třeba vdovec Hanuš. Má amputované ruce i nohy,
s debilními dětmi a slepým psem žije v černém sklepě, ale huba
mu jede: „Se zapálenou svící třikrát obejdeš kostel. Nebo né,
rači semkrát! Nechť i v našem skrovném příbytku může endlich
Milostivá Štěstěna vyložit své trumfy.“

Než se zmůžeš na slovo, bez rozloučení zavěsí.)

III
Je podivné šero. Mám vousy jako Rasputin.

Chodím pomalu kolem kostela, v pravé ruce svíci, levou
chráním plamen. Lidé si ťukají na čelo. „Nemá ruce ani nohy!“
volám na ně, ale jako by mě neslyšeli.

Největší pokrokář z celé vesnice, nějaký Fanfán, drží vidle
a upřeně mě pozoruje.

Cukřenko! Kde jsi?

Dnes končí starý svět

Číhají na vás milá překvapení!
Aligátor ve fraku přinese zmrzlinu
Pán strčí nos do kornoutu
Dáma se dvojsmyslně zasměje
Ze štaflí zamává lepič plakátů
Dnes končí starý svět: Derniéra!

Deset veršů

Maria Hugo Potencová právě vyšla z domu
Právě plus čas, po který trvalo to sdělit

ctihodnému publiku
které teď visí na každém jejím kroku

Její chůze jest obvěšena publikem
jako krk lidojeda kostmi strávených nepřátel

Maria právě usedla ke stolu
(právě plus čas, po který trvalo to sdělit)

neboť se rozhodla strávit večer mezi lidmi
Publikum ani nedýchá

Šeptání

Slyšíš? Jak moje sladkost přetéká přes okraj vnitřního světa?
Jak prudká bouře proniká tmu? Jak střep spěchá tam, kde to
pulsuje?

Jedna báseň

Dobrý den, pánové. Chci vás
přivítat u mých míčů. Jsem
stále mokrá a umím žít
ve snu. Mám slabost
pro starší muže
ale zdravím také
zeleninu. Zavolej mi

Láska

Přivřela oči a nadechla se.

Srdce mu bušilo až v krku.

Košile v šatníku začala plavat.

O vráně a jezevci s beraní hlavou

Robertovi Wudymu

Vrána kroužila nad Velkou propastí a vzpomínky na svět v její
duši bledly. Už sotva chápala, proč na něm kdysi tak lpěla. Kvůli
sýru snad?

Stýskalo se po vráně starému tulákovi — jezevci s beraní hlavou.
Ó jak rád každičkou zimu naslouchal jejímu krákání!

Aby netruchlil, zasadil strom, vyhrabal noru a zplodil syna.
Když bylo synkovi třináct jar, vyhnal ho i s jeho mamá — myšicí
se zmijím jazykem a sedmi vratkýma nohama — do světa na
zkušenou.

Pak už jen tloustl, psal divné verše a v zimě špicoval uši. Občas
se sám pro sebe zasmál, a když přišla smrt, nebránil se.

Uprostřed města stojí kostel

Uprostřed města stojí kostel. V dálce zlátnou klasy a černá se les.
V lese skřípe posed. Na hřebíku visí dalekohled. Žena sténá. Muž
křičí už. Po vousech mu leze mravenec.

Vzpomínka

Opatrně beru za kliku koupelny… Je zamčeno.
Ve vaně tiše šplouchá voda. Přikládám ucho
na klíčovou dírku. Nečum! vyštěkne ostrý hlas.
Ribanna, dcera Tah-ša-tungy! Leknu se,
popadnu oštěp a rychle pryč! Je tma. Divná,
kalná, žlutá tma spodního světa. Miluju tě,
Milánku můj… šeptá kdosi a kouše mě do krku.
Nebolí to vůbec, přesto řvu hrůzou. Dostali mě.
Vím, že teď už tu budu muset žít až do smrti.

Tenkrát na Západě

Tajemná chuť polské zmrzliny
tajemná chuť přísných žen

vůně prérie
vůně horké sazby

Toto je nepříjemné padlých

Uvazovali šátek kolem krku rukou na jeho římse
Snažte se pochopit tyhle věci k ničemu marné
Ukázala mu svou pastvinu, aby se uspokojil

Krev vážky komáry ztrpčovaly být
Já jsem bouřky, jeho ruce nejsou
Ve skutečnosti vytáhněte je

Projít a nezanechat stopu
Smutné, usmál se muž
Letěla do mělké vody

Konec neexistuje

V rozesmátém světě smutný dům

V rozesmátém světě smutný dům
veselý dům v světě truchlém

Mezi světy most
na něm podivné postavy

Opírají se o zábradlí, lelkují
plivou do vody, vedou prostopášné řeči

Starci s miminkovskými obličeji
dítky s vousy až na zem

Přichází žena
hlásí se do služby, vlní se v bocích

Starci se chichotají pisklavými hlásky
žena se zlobí, jde pryč

Na střechách mezitím vyrostly břízy
bílé

Jaké taky jiné

Olej na vodě (nesignováno)

Kamile Ženaté

V noci jsou bílá oblaka
bílá

Ve sluji

Člověk sestává z kvarků a škvarků
pronesl zamyšleně drak Podskalák

I vy jeden!
zasmála se dáma

A jakoby mimochodem
obnažila kotníček…

Jenže netušila
že chudák drak je od narození slepý

Čím povážlivěji se obnažovala
a činila gesta
tím moudřejší vedl Podskalák řeči

Pět veršů

Sázet oheň, krušit vodu
lámat stéblům kolínka
v náletových lesících
nekonečně milovati
náletové lesíky

Divočák

Musel jste být, pane
pěkný divočák!
říká mi dáma loni prý ovdověvší
Ještě teď vám rostou
z uší štětiny

Svítí jí oči:
A ta vaše flintička… je taková…
Odpusťte mi tu upřímnost
vsadím se, že by postačilo
párkrát pohladit jí hlaveň
a bude střílet zrovinka jako kdysi!

Krev přede mnou
krev za mnou
tři mě v poutech vedou
chtěla to
tak to má

Podvečer v Litomyšli

Ženský okukujou chlapy
chlapi okukujou ženský
nekouká z toho nic moc
ale i tak

Na zelenkavé fasádě
hotelu Antik Sophia
tancují stíny
to je život, říká kdosi

Krvavá hostina

Nosy přilepené na monitoru užasli mniši, jak sytý je život za
zdmi kláštera: smělý, plný úspěchů a nepančovaných slastí. To
by bylo něco, panečku!

U večeře (chlebové kůrky s kyselou okurkou) pošeptal
nejužaslejší z nich svým bratřím plán. Po večerce spojili svá
prostěradla a jali se tiše spouštět.

Starý opat s mladým pomocníkem však měli lehké spaní!
Zaslechnuvše nepravost, zadusili své doutníky a započali palbu:
prvý z okna ložnice, druhý z balkónku zdobeného břečťanem.

Zkoprnělí mniši padali ze svého „lana“ rovnou do vodního
příkopu, kde už jim krokodýlové Lazar a Nikodém k jejich „útěku“
pověděli své.

Nejlepší čeští básníci pořádají
spiritistickou seanci

Olze Stehlíkové

A: Super.
B: Super.
C: Super.
D: Super.
E: Super.
F: Super.
G: Super.
H: To mě poser, von fakt přišel…

IVAN DIVIŠ: Ani jazyk soudce a jeho senátu, ani jazyk
televizního šaška, který vede show, ani jazyk lékaře, ani jeho
písemný nález, ani jazyk kteréhokoli úřadu anebo jazyk dopisu
propagačně-verbovního, ani jazyk reklamy, ani jazyk rodného
a úmrtního listu, ani jazyk hlasatele rozhlasu, ani jazyk plakátu
a všeho toho civilizatorního smetí nemohou, a to protože jsou
nepřirozené a protipřirozené, nahradit jazyk básníka a jeho
potřebnost životu, jeho pomocnou ruku, již ti ustavičně podává,
abys povstal z úpadku a nebál se ani života, ani smrti.

ABCDEFGH: Super!!!

Dveře a zrcadlo

Básně se vyrábějí z masa a vajec, řekla paní učitelka
Její slova zněla jako požár

Doma se svlékla donaha a stoupla si před zrcadlo

Weigl ze zvyku zvedl rohožku — a spatřil rzivý hřeb
Vypjal hruď a vyryl do ní krvácející srdce

Dveře povolily…

Hra na hru

Je jen jeden směr
a musíme dojít až úplně nakonec
(je to deset tisíc kroků)
abychom zjistili, co jsme již tušili:
nic tam není

Cestou zpátky kdosi vypravuje vtipy
je veselo, jak už tomu jen nad ránem bývá

Na Výchozím stanovišti
(nějaký dareba mezi s a t připsal a)
blikají do šera červené žárovky

V netrpělivých záblescích ukazují druhý směr
tentokrát už zaručený

Večerní cukrárna

Bílá, růžová a hovnová
jsou barvy večerní cukrárny

v níž se pohupují dámy
v jaguářích kožešinách

neboť je zavěšena
na ocelových lanech

mezi dvěma spirálovými galaxiemi
a nepřetržitě sledována

sedmiprstými bytostmi
nevelkého vzrůstu

leč srdce smělého

Řekl jí

Řekl jí, píčo
řekla mu, čuráku
takhle se básně nepíšou, řekl jí
ale píšou, řekla mu

Dopis

Můj vzácný čtenáři (a zajisté i čtenářko)
pokud někde jsi, pak věz
že já jsem někde také
a pokud tě snad v této věci dosud trápily pochyby
budiž ti ujištěním ne snad tato báseň
ta může být šalebná, zvlášť v dnešní době
ale to, že ji právě čteš
Asi je, co píšu, pro tebe poněkud matoucí
ale věz, že pro mne neméně
Zkusme si navzájem víc věřit

Rozhovor

MILAN: Kupka sena v duté jehle. Kobliha v japonském
jezírku. Husa v láhvi.

OHNISKO: Radši jinak!

MILAN: Prašný průchod nosem v světle kosém? Milenci
na trampolíně? Levitující Wartburg 353?

OHNISKO: Ano prosím! Dál jen tudy!

MILAN: Němý zubař v německém filmu má křeslo, na
kterém právě vzdychají dvě pacientky. Herr Doktor si leští
vrtačku a liliput běhá kolem s míčem.

OHNISKO: A jeho kamarád Vesellý Flusspferd?

MILAN: A jeho kamarád Vesellý Flusspferd zatím v černém
lese hloubí jámu rýčem…

OHNISKO: Nelze se divit, že pláče démanty.

* * *

Muži s brýlemi milují dobrou bramboračku

ženy bez mužů milují hudbu, ale dobrou

Schlamstne-li psíčka lstivý keř
pán, poněkud nelogicky, zvolá:

Svět vzniklý samovznícením poskakuje ve vitríně
na niž tiskne horkou mordu
truchlivé nic!

Tichá pošta

Užovka má měsíčky!
pošeptá paní v oranžové větrovce

pánovi z Marsu
pán Saulovi z Tarsu

Saul bůhvíkomu
bůhvíkdo Venuši

ta rajda pivní pěně
pěna pošeptá to paní v oranžové větrovce

a paní řekne
Užovka má měsíčky! —

a všichni vyprsknou smíchy

Když jsem byl mlád

Tenkrát, když se ještě jezdilo na velryby do dáli,
tak daleko, že pro to holky plakaly
 (Paul Fort)

Když jsem byl mlád
to vodníci na březích ještě jehlou zašívali
a panny kolem vrb nahé běhaly

Večírek
k němuž nikdy nedošlo
se chýlil ke konci

Tam někde

Barboře Reinerové

Ahoj se španělsky řekne sombréro
říká muž, límec zasněžený lupy

Tam někde svítí slunko a voní svět
a holky jsou jak květ

V ruině za nádražím

I
V ruině za nádražím mrtvého maloměsta vystoupí ze tmy lovec
dopaminu, sundá si opasek, přiškrtí paži. V paralelním kosmu
křísne čepel.

II
Za uši padá lovci mastný sníh, na hrudi cítí horký dech
Královnin…

III
Otevře oči a spatří běloskvoucí dlaň
a na ní — fuj! — veliké
krvavé
pulsující
něco

Klekání

Sněží, srdce tluče
o bronzový věnec
jako za dávných časů

Do vlasů si dáváš stuhu
a pod sukni mou dlaň
jako za dávných časů

Na dlažbě leží voskový žebrák
všechno je na chvíli
jako za dávných, dávných časů

Za obzor

Krajina za oknem
v rychlíku Vindobona
ubíhá rychlostí 160 kilometrů v hodině

V krajině za oknem naléhavě sněží

A přitom už za malou chvíli
uteče krajina za obzor
a za ní sníh
a za sněhem okno
a za oknem ty

Alba

Hortensii Hustolesové

Za všemi okny
všech kontinentů sněží

Sněží i za okny kajut

Pod bílou horou
muž a žena
leží v objetí

Musíme být rozumní
a chovat se dospěle

bylo poslední
co si řekli

Vánoce

Pláň bílá
nekonečná, mír…
Zavírám oči jako surrealista, avšak
s výhodou absence čistoty dohledu provedení

Než se rolety víček spojí
stačím ještě zahlédnout kosmonauta
jenž se na nás shora dívá

Ten dobrý hoch totiž definitivně zešílel
zatímco jeho teta z matčiny strany
leží opilá v Mariánském příkopu

O 395 394 km níž
krmí přepodivné ryby
zbytky svého těla

Alej a mraky

Na dovolenou odjela Ljuba sama. Ani hoboj si s sebou
nevzala. Nástroj osaměl a rozproudila se v něm krev. Však
také vojáci o toto území dlouho bojovali. Kdo si dá ještě,
pánové? Netočí se ti ani kola, zasmála se Nikola mým
neobratným snahám večer za stodolou.

Když se člověk narodí, je před ním alej a na obloze mraky.

Z černé kroniky

I
Jejího muže vzrušují sádelnatá stehna
a tajemné stopy po neštovicích

Jednou prý pošeptal
něco uklízečce

II
Byl jsem prostě zvědavý
řekl u soudu bratr dívky

Tlama mia

V Platónově kaverně tluče srdce škrtičova stínu. V postelích
aristokratů bývá kromě šampaňského také heliport.

Vrtulník právě dosedá, sedí v něm něčí životní láska. Její řádové
jméno je Tlama. Na vybouleném tričku má zánět sliznice.

Strážce prahu nasadí grimasu šatního škůdce: „Kde je Aleister?
A proč náhlý průvan sfoukl všechny svíčky?“

Aleister založil Polyamorickou lóži. S Mikulášem, čertem
a andělem si navzájem vyjídají vnitřnosti.

Na jistém městském erbu, který významně visí nad jejich
hlavami, překřížena jest pomůcka ku trhání borůvek
s pomůckou ku česání vlasů.

Kdo tohle ví, nosí na krku prázdnotu v obalu od tatranky.

Jablko

Viktoru Pivovarovovi

Mám jedno oko panské
druhé z lokaje

Mezi nimi ticho
že by se dalo krájet

Na židli jablko

Kdybych se náhle otočil
ucítím v zádech

tvůj nahý pohled

Pohádka

Vezla se na voze, za kterým šla pěšky,
válela se po posteli, v které byly vešky,
žadonila: Zakroj za kroj,
zakroj… ještě… hloubš!

Sultán cení jantarovo chrupič
z otlemené tlamy chlívákovi chlístá

Triliony let uběhly a na břehu Niagary
dámě rozkvetl v pupíku piercing

Uviděl to tulák starý, uviděl a mlčel

* * *

Z kanálu stoupá pára

koláč je placatý i kulatý
něco obíhá kolem něčeho
vycpaná děvka markýruje rozkoš
turisté omdlévají v ruinách diamantového paláce
znáš tu hru, jak kdo má nejmíň sirek, ten prohrál?

Svatba

Kamilu Bouškovi

Kolem domu běhá pes
Kolem baráku běhá bestie
Vichr vane z hor
Obří anděl se bije v prsa
Má ztopořený kmen
Padají kroupy veliké jak cecky bohyně
Vojáci prchají do všech stran
Stíhací letouny na cimprcampr!

Z chrámu vychází svatební průvod
Hromy divo bijú

Básničku

Nohy a břicho už má v sobě
z úst mu trčí pouze její hlava

Napiš mi básničku
slyší ji vzdychat

Proč já

Proč já, ptá se muž na břehu
ženy, která se opírá o zábradlí lodi

Nuž: ačkoli ptá se muž jen v duchu
žena mu nahlas odpovídá

≈ ≈ ≈
≈ ≈ ≈

A teď mu mává!

Apokalypsa ve čtyřech obrazech

Ivanu Wernischovi

I
Ach jaký to démon víří prach? Jaký to zloduch šumí
v korunách? Jaký to ďas láme větve a slaměným vdovám
sukně až k bradě zvedá?

II
Hrobové ticho,
klap, klap, klap,
slunce jde rudě spát.

III
V hrázděné věži porostlé psím vínem se ještě svítí.

IV
Nad ránem bouřka. Provazce horkého slaného mastného
deště. Louže se rychle mění v jezera. Do střechy buší
morkové kosti.

Krev

Zrůžověl
okraj sklenice
zduřela klika ložnice

Zachvěl se nehybný
dracény
stín

Sousedé

Soused přes plot na souseda:

— Vesmír je nafukovací, sousede!

— A kdo jej nafukuje, sousede?

— No přeci bůh, vy idiote!
Bůh nafukuje, bůh vyfukuje…

— A kdo nafukuje boha, sousede?

— Plácáte hovadiny, sousede!

— Jen jestli vy sám se taky nenafukujete…

— Ignorante!

— Bachore!

(A zatím jejich ženy
seděly doma
a byly tuze smutné)

(Vlastně neseděly
ale visely
a smutné nebyly, ani co by se za růžový nehtík vešlo)

V chudákově hlavě

V chudákově hlavě bydlí holubice.

Démon má pobavený výraz.

Holubice vztekle vráží do zdí.

Myslí na ni

Jeho oči svítí
jeho uši hoří

přichází
aniž by použil ruku

myslí na ni —

na tu, jež po nocích
šeptá leknínům

zatímco staří kapři zvedají se z bahna
a proplouvajíce mezi bělostnými stehny bohyně

třou se hřbety o klíčovou dírku
a tlamami berou za kliku

Y

Robertu Kanóczovi

Vždyť přece víš
že tvoje kočka je má myš

a co cítíš v dutinách těla
nahmatáš taky ve stržích duše

Mé slzy vesele zvoní na tvůj zvon
a zet už vyčkává, až přijde ypsilon

Varování

Když nechceš nic, dostaneš všecko
žvatlala žvatlací pusa

Není správné zvedat ruce
pokud se opíráš o skleněnou stěnu

Díry by ti spadly na hlavu
ukrytou v městě bez hrudi!

Aha!

Student z Prahy vynalezl jednoduchý lék na zlomeninu!
Funguje lépe než čištění zubů! Diabetes zmizí navždy!
S tímto kabátem můžete ztratit až 26 kg! Břišní tuk zmizí
navždy! Zabijte prostatu za 3 dny! Prostata zmizí navždy!
Stejně jako ty!

Cestou ke kurvě

Sundej prsten.

Slušně pozdrav.

Aktovku se svačinou opři o zeď.

Astro koutek

Markovi Janu Vilímkovi

Ať už plánujete pořízení nových hodinek
značkového oblečení, šperků či luxusního parfému —
vyrazte do obchodů v tomto období!

A popatláte-li zdi své cimry každé ráno hovnem
uvědomíte si postupně, kam patříte
a jak skvělé máte přátele

Štíři se do vás zamilují

Pokud některé z vás jmenuje se Dvnvpda

Dnes jsem byl na pivu s Karlem Vikingem

Vzpomínali jsme na staré časy
Neboť tehdá bylo, milé děti
Všecko lepší

Pokud některé z vás jmenuje se
Dvnvpda, jest tato báseň
Akrostichem (rámovaným dávným tichem)

Pozvání

Děti opustily domov
a můj muž odešel
lovit do nebe
Dům stojí stranou
v příjemném chládku
kdybyste snad měl někdy cestu kolem…
A nyní je řada na vás

Inu, ptáte se, kam jdu
když vzrušení
z nové touhy zmizí
Nikam nejdu: pozoruji z okna
kterak má láska bloudí
zakopává o kořeny a sténá v podrostu
To je opravdu moc dobrá káva

Dilema

Když stříbrovlasý Amor koncentricky tančí a z Anděliny
kukaně šlehají plameny, tu vyvstanou traumata rajského
věku a s nimi dilema: zmizet, či nezmizet?

Na zídku skočila kočka. Lekl jsem se.

* * *

Ty kvichty smutku

co nosíš zašité v hrudi

Ta modrá laguna
ten hlas, co nic nechápe
a pořád se na všecko ptá

Záhada

Jste-li sdostatek divný, vyrazí Vám na hlavě neviditelná anténa.
Přestože byste nevymyslel ani tkaničky do bot, pojednou
z Vás tekou básně…
 (z dopisu)

Největší záhadou Hercula Poirota
je pohlavní život Hercula Poirota

Už brzy bude jaro

Na sněhu leží zardoušený vlk
Existuje něco většího než člověk

Již chví se světa základ vratký

Kolo se otáčí a náš věk se blíží ke konci. Celé lidstvo se
nachází ve smrtelném nebezpečí — a o výsledku se rozhodne
v samotném Šajol Ghúlu!

Poslední bitva vzplála. Virtuos si nasral do houslí.

Den, kdy svítilo slunce

Šla k oknu a zatáhla závěsy.
(ze sna M. O.)

Celý život tě hledám
zajíknul se

Hlupáčku, řekla

Přísloví

Stálé nudí
vzrušující padá v prach

Tady nebo kde
ptá se člověk vzduchu

Tomu se říká:
Chodit po světě s každou botou jinou

Sice nevíme, kdo tomu tak říká
a proč

ale cítíme
že se nás to týká

Vše bylo stejné jako dřív

Když jsem zjistil, že neexistuji
vše bylo stejné jako dřív

Lidé říkali: „Už brzy bude jaro“
a já přitakával

Dlouhá cesta tmou

Dlouhá cesta tmou. Pak v dálce světlo. Neonový nápis
STRIP BAR. Pod ním otřískané, posprejované dveře.

Uvnitř voňavá, sluncem prozářená louka. S oblohy
zpívá skřivánek.

Poznámka

V básni „Silvestr“ je citováno z knižního souboru publicistických textů Ivana Diviše Slovem do prostoru (Fragment, Bratislava 1993), které psal v letech 1989–1993 pro Rádio Svobodná Evropa.

V básni „Když jsem byl mlád“ je citováno z básně Paula Forta „Velryby“ v překladu Hanuše Jelínka.

M. O.

Milan Ohnisko
Starej pop

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Vitalino11/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4785-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4786-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4787-9 (prc)