Starej pop

Milan Ohnisko

Znění tohoto textu vychází z díla Starej pop tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Druhé město v Brně v roce 2021.

§

Text díla (Milan Ohnisko: Starej pop), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

Jiřímu Dynkovi

Nazí lidé v parku si olizují pohlaví

je slunečné nedělní ráno

míjím zlatý úl se sanskrtským nápisem

hledám svůj hrob

The greatest pleasure is talking to a mature woman

Jo

mám ráda pop

ale starej…

Hele

a tohle umíš se žvejkačkou?

Pocem

Lyrická poezie nemá děj

Lyrická poezie nemá děj

snaží se vystihnout náladu

Nálada prská

jak volské oko

Pokojská tlačí

vozík se saponáty

něco ji svléká očima

Z botanického hlediska

je meloun bobule

a svět

nekonečně malý hrášek uprostřed ničeho

Muž zvenčí a muž zevnitř

Muž zvenčí je k nerozeznání podoben muži zevnitř a naopak.

Jedné hluboké zimní noci se potkají na prahu, potřesou si

rukou, utrousí pár vět. Poté se každý z nich vrací, odkud přišel.

U pisoárů

To je mi dnes nějak smutno, řekni mi, co mě potěší.

Po smrti budou tvé nehty výraznější. Kůže se napne, vrásky

vyhladí.

Taky je mi dnes nějak smutno, i ty mi řekni… však víš.

Po smrti ti už nikdy nebude smutno.

Děkuji, moc se mi ulevilo.

Taky se mi ulevilo: budu si prohlížet své nehty, plný klidu

a nepřestajné pohody.

A třeba tam bude i hudba hrát!

Určitě tam bude i hudba hrát. Jemná, sotva slyšitelná, ale krásná.

A co vize?

Ó vize, samozřejmě že vize! Cožpak bez nich cokoli jest

možno?

Nehty, kůže, hudba, vize… ach.

Domluveno!

Fantastická dívka

Seděl před domem a najednou se objevil amatér. Byl vyroben

z bronzu. Manželka mé kolegyně, dobrá duše, nabídla šálek

kávy, pak víno, animaci a nakonec usnula.

Špatný kolega řekl: „To je konec, který musí být překonán.“ Jaké

bylo jeho překvapení, když se v noci probudil a slyšel absurditu

z jiné místnosti. Stará srna tam byla hlasitě v podprsence.

Od té doby mu jeho žena občas říká: „Co když ji Lenka přišla

navštívit? Je to fantastická dívka.“

Viděno z okna

Praha, Strossmayerovo náměstí. Lahodná dívka ve spodním

prádle čeká na tramvaj. A léta běží, mění se v šmouhu před

očima… THE END.

U vchodu do sálu

U vchodu do sálu

natrhla ti lístek

a ten teď voní

po bříšcích

jejích prstů

lidé se otáčejí

psi sladce vyjí

souhvězdí zlátnou

mechy vydávají vzdechy

pod rudým slunečníkem taje led

marcipánový instalatér hledá byt č. 5

Cukřenka

Wandě Heinrichové

HLAS ZA SCÉNOU: Bylo to běžné. Což bylo znepokojující,

protože neexistuje žádný princip.

I

Cukřenka byla bratránkova sestřenka. Měla pihatý nosík, zářivý

úsměv, puntíkovanou sukýnku a tričko s třpytivým nápisem

SUGAR BOWL.

O prázdninách běhali jsme s Cukřenkou a bratránkem po vsi

a posmívali se starým lidem. Ti nám na oplátku hrozili holemi

a slibovali oprátku. Bylo to k popukání.

Taky jsme chodili krást do sadu. Když na žebřík lezla Cukřenka,

svírali jsme s bratránkem štěřiny a starostlivě k ní vzhlíželi. Tajně

jsme ji milovali.

Sotva Cukřenka vysoko nad našimi hlavami utrhla první třešeň,

zazvonil telefon…

II

(Proč pořád všichni něco chtějí?

Jako třeba vdovec Hanuš. Má amputované ruce i nohy,

s debilními dětmi a slepým psem žije v černém sklepě, ale huba

mu jede: „Se zapálenou svící třikrát obejdeš kostel. Nebo né,

rači semkrát! Nechť i v našem skrovném příbytku může endlich

Milostivá Štěstěna vyložit své trumfy.“

Než se zmůžeš na slovo, bez rozloučení zavěsí.)

III

Je podivné šero. Mám vousy jako Rasputin.

Chodím pomalu kolem kostela, v pravé ruce svíci, levou

chráním plamen. Lidé si ťukají na čelo. „Nemá ruce ani nohy!“

volám na ně, ale jako by mě neslyšeli.

Největší pokrokář z celé vesnice, nějaký Fanfán, drží vidle

a upřeně mě pozoruje.

Cukřenko! Kde jsi?

Dnes končí starý svět

Číhají na vás milá překvapení!

Aligátor ve fraku přinese zmrzlinu

Pán strčí nos do kornoutu

Dáma se dvojsmyslně zasměje

Ze štaflí zamává lepič plakátů

Dnes končí starý svět: Derniéra!

Deset veršů

Maria Hugo Potencová právě vyšla z domu

Právě plus čas, po který trvalo to sdělit

ctihodnému publiku

které teď visí na každém jejím kroku

Její chůze jest obvěšena publikem

jako krk lidojeda kostmi strávených nepřátel

Maria právě usedla ke stolu

(právě plus čas, po který trvalo to sdělit)

neboť se rozhodla strávit večer mezi lidmi

Publikum ani nedýchá

Šeptání

Slyšíš? Jak moje sladkost přetéká přes okraj vnitřního světa?

Jak prudká bouře proniká tmu? Jak střep spěchá tam, kde to

pulsuje?

Jedna báseň

Dobrý den, pánové. Chci vás

přivítat u mých míčů. Jsem

stále mokrá a umím žít

ve snu. Mám slabost

pro starší muže

ale zdravím také

zeleninu. Zavolej mi

Láska

Přivřela oči a nadechla se.

Srdce mu bušilo až v krku.

Košile v šatníku začala plavat.

O vráně a jezevci s beraní hlavou

Robertovi Wudymu

Vrána kroužila nad Velkou propastí a vzpomínky na svět v její

duši bledly. Už sotva chápala, proč na něm kdysi tak lpěla. Kvůli

sýru snad?

Stýskalo se po vráně starému tulákovi — jezevci s beraní hlavou.

Ó jak rád každičkou zimu naslouchal jejímu krákání!

Aby netruchlil, zasadil strom, vyhrabal noru a zplodil syna.

Když bylo synkovi třináct jar, vyhnal ho i s jeho mamá — myšicí

se zmijím jazykem a sedmi vratkýma nohama — do světa na

zkušenou.

Pak už jen tloustl, psal divné verše a v zimě špicoval uši. Občas

se sám pro sebe zasmál, a když přišla smrt, nebránil se.

Uprostřed města stojí kostel

Uprostřed města stojí kostel. V dálce zlátnou klasy a černá se les.

V lese skřípe posed. Na hřebíku visí dalekohled. Žena sténá. Muž

křičí už. Po vousech mu leze mravenec.

Vzpomínka

Opatrně beru za kliku koupelny… Je zamčeno.

Ve vaně tiše šplouchá voda. Přikládám ucho

na klíčovou dírku. Nečum! vyštěkne ostrý hlas.

Ribanna, dcera Tah-ša-tungy! Leknu se,

popadnu oštěp a rychle pryč! Je tma. Divná,

kalná, žlutá tma spodního světa. Miluju tě,

Milánku můj… šeptá kdosi a kouše mě do krku.

Nebolí to vůbec, přesto řvu hrůzou. Dostali mě.

Vím, že teď už tu budu muset žít až do smrti.

Tenkrát na Západě

Tajemná chuť polské zmrzliny

tajemná chuť přísných žen

vůně prérie

vůně horké sazby

Toto je nepříjemné padlých

Uvazovali šátek kolem krku rukou na jeho římse

Snažte se pochopit tyhle věci k ničemu marné

Ukázala mu svou pastvinu, aby se uspokojil

Krev vážky komáry ztrpčovaly být

Já jsem bouřky, jeho ruce nejsou

Ve skutečnosti vytáhněte je

Projít a nezanechat stopu

Smutné, usmál se muž

Letěla do mělké vody

Konec neexistuje

V rozesmátém světě smutný dům

V rozesmátém světě smutný dům

veselý dům v světě truchlém

Mezi světy most

na něm podivné postavy

Opírají se o zábradlí, lelkují

plivou do vody, vedou prostopášné řeči

Starci s miminkovskými obličeji

dítky s vousy až na zem

Přichází žena

hlásí se do služby, vlní se v bocích

Starci se chichotají pisklavými hlásky

žena se zlobí, jde pryč

Na střechách mezitím vyrostly břízy

bílé

Jaké taky jiné

Olej na vodě (nesignováno)

Kamile Ženaté

V noci jsou bílá oblaka

bílá

Ve sluji

Člověk sestává z kvarků a škvarků

pronesl zamyšleně drak Podskalák

I vy jeden!

zasmála se dáma

A jakoby mimochodem

obnažila kotníček…

Jenže netušila

že chudák drak je od narození slepý

Čím povážlivěji se obnažovala

a činila gesta

tím moudřejší vedl Podskalák řeči

Pět veršů

Sázet oheň, krušit vodu

lámat stéblům kolínka

v náletových lesících

nekonečně milovati

náletové lesíky

Divočák

Musel jste být, pane

pěkný divočák!

říká mi dáma loni prý ovdověvší

Ještě teď vám rostou

z uší štětiny

Svítí jí oči:

A ta vaše flintička… je taková…

Odpusťte mi tu upřímnost

vsadím se, že by postačilo

párkrát pohladit jí hlaveň

a bude střílet zrovinka jako kdysi!

Krev přede mnou

krev za mnou

tři mě v poutech vedou

chtěla to

tak to má

Podvečer v Litomyšli

Ženský okukujou chlapy

chlapi okukujou ženský

nekouká z toho nic moc

ale i tak

Na zelenkavé fasádě

hotelu Antik Sophia

tancují stíny

to je život, říká kdosi

Krvavá hostina

Nosy přilepené na monitoru užasli mniši, jak sytý je život za

zdmi kláštera: smělý, plný úspěchů a nepančovaných slastí. To

by bylo něco, panečku!

U večeře (chlebové kůrky s kyselou okurkou) pošeptal

nejužaslejší z nich svým bratřím plán. Po večerce spojili svá

prostěradla a jali se tiše spouštět.

Starý opat s mladým pomocníkem však měli lehké spaní!

Zaslechnuvše nepravost, zadusili své doutníky a započali palbu:

prvý z okna ložnice, druhý z balkónku zdobeného břečťanem.

Zkoprnělí mniši padali ze svého „lana“ rovnou do vodního

příkopu, kde už jim krokodýlové Lazar a Nikodém k jejich „útěku“

pověděli své.

Nejlepší čeští básníci pořádají

spiritistickou seanci

Olze Stehlíkové

A: Super.

B: Super.

C: Super.

D: Super.

E: Super.

F: Super.

G: Super.

H: To mě poser, von fakt přišel…

IVAN DIVIŠ: Ani jazyk soudce a jeho senátu, ani jazyk

televizního šaška, který vede show, ani jazyk lékaře, ani jeho

písemný nález, ani jazyk kteréhokoli úřadu anebo jazyk dopisu

propagačně-verbovního, ani jazyk reklamy, ani jazyk rodného

a úmrtního listu, ani jazyk hlasatele rozhlasu, ani jazyk plakátu

a všeho toho civilizatorního smetí nemohou, a to protože jsou

nepřirozené a protipřirozené, nahradit jazyk básníka a jeho

potřebnost životu, jeho pomocnou ruku, již ti ustavičně podává,

abys povstal z úpadku a nebál se ani života, ani smrti.

ABCDEFGH: Super!!!

Dveře a zrcadlo

Básně se vyrábějí z masa a vajec, řekla paní učitelka

Její slova zněla jako požár

Doma se svlékla donaha a stoupla si před zrcadlo

Weigl ze zvyku zvedl rohožku — a spatřil rzivý hřeb

Vypjal hruď a vyryl do ní krvácející srdce

Dveře povolily…

Hra na hru

Je jen jeden směr

a musíme dojít až úplně nakonec

(je to deset tisíc kroků)

abychom zjistili, co jsme již tušili:

nic tam není

Cestou zpátky kdosi vypravuje vtipy

je veselo, jak už tomu jen nad ránem bývá

Na Výchozím stanovišti

(nějaký dareba mezi s a t připsal a)

blikají do šera červené žárovky

V netrpělivých záblescích ukazují druhý směr

tentokrát už zaručený

Večerní cukrárna

Bílá, růžová a hovnová

jsou barvy večerní cukrárny

v níž se pohupují dámy

v jaguářích kožešinách

neboť je zavěšena

na ocelových lanech

mezi dvěma spirálovými galaxiemi

a nepřetržitě sledována

sedmiprstými bytostmi

nevelkého vzrůstu

leč srdce smělého

Řekl jí

Řekl jí, píčo

řekla mu, čuráku

takhle se básně nepíšou, řekl jí

ale píšou, řekla mu

Dopis

Můj vzácný čtenáři (a zajisté i čtenářko)

pokud někde jsi, pak věz

že já jsem někde také

a pokud tě snad v této věci dosud trápily pochyby

budiž ti ujištěním ne snad tato báseň

ta může být šalebná, zvlášť v dnešní době

ale to, že ji právě čteš

Asi je, co píšu, pro tebe poněkud matoucí

ale věz, že pro mne neméně

Zkusme si navzájem víc věřit

Rozhovor

MILAN: Kupka sena v duté jehle. Kobliha v japonském

jezírku. Husa v láhvi.

OHNISKO: Radši jinak!

MILAN: Prašný průchod nosem v světle kosém? Milenci

na trampolíně? Levitující Wartburg 353?

OHNISKO: Ano prosím! Dál jen tudy!

MILAN: Němý zubař v německém filmu má křeslo, na

kterém právě vzdychají dvě pacientky. Herr Doktor si leští

vrtačku a liliput běhá kolem s míčem.

OHNISKO: A jeho kamarád Vesellý Flusspferd?

MILAN: A jeho kamarád Vesellý Flusspferd zatím v černém

lese hloubí jámu rýčem…

OHNISKO: Nelze se divit, že pláče démanty.

* * *

Muži s brýlemi milují dobrou bramboračku

ženy bez mužů milují hudbu, ale dobrou

Schlamstne-li psíčka lstivý keř

pán, poněkud nelogicky, zvolá:

Svět vzniklý samovznícením poskakuje ve vitríně

na niž tiskne horkou mordu

truchlivé nic!

Tichá pošta

Užovka má měsíčky!

pošeptá paní v oranžové větrovce

pánovi z Marsu

pán Saulovi z Tarsu

Saul bůhvíkomu

bůhvíkdo Venuši

ta rajda pivní pěně

pěna pošeptá to paní v oranžové větrovce

a paní řekne

Užovka má měsíčky! —

a všichni vyprsknou smíchy

Když jsem byl mlád

Tenkrát, když se ještě jezdilo na velryby do dáli,

tak daleko, že pro to holky plakaly

(Paul Fort)

Když jsem byl mlád

to vodníci na březích ještě jehlou zašívali

a panny kolem vrb nahé běhaly

Večírek

k němuž nikdy nedošlo

se chýlil ke konci

Tam někde

Barboře Reinerové

Ahoj se španělsky řekne sombréro

říká muž, límec zasněžený lupy

Tam někde svítí slunko a voní svět

a holky jsou jak květ

V ruině za nádražím

I

V ruině za nádražím mrtvého maloměsta vystoupí ze tmy lovec

dopaminu, sundá si opasek, přiškrtí paži. V paralelním kosmu

křísne čepel.

II

Za uši padá lovci mastný sníh, na hrudi cítí horký dech

Královnin…

III

Otevře oči a spatří běloskvoucí dlaň

a na ní — fuj! — veliké

krvavé

pulsující

něco

Klekání

Sněží, srdce tluče

o bronzový věnec

jako za dávných časů

Do vlasů si dáváš stuhu

a pod sukni mou dlaň

jako za dávných časů

Na dlažbě leží voskový žebrák

všechno je na chvíli

jako za dávných, dávných časů

Za obzor

Krajina za oknem

v rychlíku Vindobona

ubíhá rychlostí 160 kilometrů v hodině

V krajině za oknem naléhavě sněží

A přitom už za malou chvíli

uteče krajina za obzor

a za ní sníh

a za sněhem okno

a za oknem ty

Alba

Hortensii Hustolesové

Za všemi okny

všech kontinentů sněží

Sněží i za okny kajut

Pod bílou horou

muž a žena

leží v objetí

Musíme být rozumní

a chovat se dospěle

bylo poslední

co si řekli

Vánoce

Pláň bílá

nekonečná, mír…

Zavírám oči jako surrealista, avšak

s výhodou absence čistoty dohledu provedení

Než se rolety víček spojí

stačím ještě zahlédnout kosmonauta

jenž se na nás shora dívá

Ten dobrý hoch totiž definitivně zešílel

zatímco jeho teta z matčiny strany

leží opilá v Mariánském příkopu

O 395 394 km níž

krmí přepodivné ryby

zbytky svého těla

Alej a mraky

Na dovolenou odjela Ljuba sama. Ani hoboj si s sebou

nevzala. Nástroj osaměl a rozproudila se v něm krev. Však

také vojáci o toto území dlouho bojovali. Kdo si dá ještě,

pánové? Netočí se ti ani kola, zasmála se Nikola mým

neobratným snahám večer za stodolou.

Když se člověk narodí, je před ním alej a na obloze mraky.

Z černé kroniky

I

Jejího muže vzrušují sádelnatá stehna

a tajemné stopy po neštovicích

Jednou prý pošeptal

něco uklízečce

II

Byl jsem prostě zvědavý

řekl u soudu bratr dívky

Tlama mia

V Platónově kaverně tluče srdce škrtičova stínu. V postelích

aristokratů bývá kromě šampaňského také heliport.

Vrtulník právě dosedá, sedí v něm něčí životní láska. Její řádové

jméno je Tlama. Na vybouleném tričku má zánět sliznice.

Strážce prahu nasadí grimasu šatního škůdce: „Kde je Aleister?

A proč náhlý průvan sfoukl všechny svíčky?“

Aleister založil Polyamorickou lóži. S Mikulášem, čertem

a andělem si navzájem vyjídají vnitřnosti.

Na jistém městském erbu, který významně visí nad jejich

hlavami, překřížena jest pomůcka ku trhání borůvek

s pomůckou ku česání vlasů.

Kdo tohle ví, nosí na krku prázdnotu v obalu od tatranky.

Jablko

Viktoru Pivovarovovi

Mám jedno oko panské

druhé z lokaje

Mezi nimi ticho

že by se dalo krájet

Na židli jablko

Kdybych se náhle otočil

ucítím v zádech

tvůj nahý pohled

Pohádka

Vezla se na voze, za kterým šla pěšky,

válela se po posteli, v které byly vešky,

žadonila: Zakroj za kroj,

zakroj… ještě… hloubš!

Sultán cení jantarovo chrupič

z otlemené tlamy chlívákovi chlístá

Triliony let uběhly a na břehu Niagary

dámě rozkvetl v pupíku piercing

Uviděl to tulák starý, uviděl a mlčel

* * *

Z kanálu stoupá pára

koláč je placatý i kulatý

něco obíhá kolem něčeho

vycpaná děvka markýruje rozkoš

turisté omdlévají v ruinách diamantového paláce

znáš tu hru, jak kdo má nejmíň sirek, ten prohrál?

Svatba

Kamilu Bouškovi

Kolem domu běhá pes

Kolem baráku běhá bestie

Vichr vane z hor

Obří anděl se bije v prsa

Má ztopořený kmen

Padají kroupy veliké jak cecky bohyně

Vojáci prchají do všech stran

Stíhací letouny na cimprcampr!

Z chrámu vychází svatební průvod

Hromy divo bijú

Básničku

Nohy a břicho už má v sobě

z úst mu trčí pouze její hlava

Napiš mi básničku

slyší ji vzdychat

Proč já

Proč já, ptá se muž na břehu

ženy, která se opírá o zábradlí lodi

Nuž: ačkoli ptá se muž jen v duchu

žena mu nahlas odpovídá

≈ ≈ ≈

≈ ≈ ≈

A teď mu mává!

Apokalypsa ve čtyřech obrazech

Ivanu Wernischovi

I

Ach jaký to démon víří prach? Jaký to zloduch šumí

v korunách? Jaký to ďas láme větve a slaměným vdovám

sukně až k bradě zvedá?

II

Hrobové ticho,

klap, klap, klap,

slunce jde rudě spát.

III

V hrázděné věži porostlé psím vínem se ještě svítí.

IV

Nad ránem bouřka. Provazce horkého slaného mastného

deště. Louže se rychle mění v jezera. Do střechy buší

morkové kosti.

Krev

Zrůžověl

okraj sklenice

zduřela klika ložnice

Zachvěl se nehybný

dracény

stín

Sousedé

Soused přes plot na souseda:

— Vesmír je nafukovací, sousede!

— A kdo jej nafukuje, sousede?

— No přeci bůh, vy idiote!

Bůh nafukuje, bůh vyfukuje…

— A kdo nafukuje boha, sousede?

— Plácáte hovadiny, sousede!

— Jen jestli vy sám se taky nenafukujete…

— Ignorante!

— Bachore!

(A zatím jejich ženy

seděly doma

a byly tuze smutné)

(Vlastně neseděly

ale visely

a smutné nebyly, ani co by se za růžový nehtík vešlo)

V chudákově hlavě

V chudákově hlavě bydlí holubice.

Démon má pobavený výraz.

Holubice vztekle vráží do zdí.

Myslí na ni

Jeho oči svítí

jeho uši hoří

přichází

aniž by použil ruku

myslí na ni —

na tu, jež po nocích

šeptá leknínům

zatímco staří kapři zvedají se z bahna

a proplouvajíce mezi bělostnými stehny bohyně

třou se hřbety o klíčovou dírku

a tlamami berou za kliku

Y

Robertu Kanóczovi

Vždyť přece víš

že tvoje kočka je má myš

a co cítíš v dutinách těla

nahmatáš taky ve stržích duše

Mé slzy vesele zvoní na tvůj zvon

a zet už vyčkává, až přijde ypsilon

Varování

Když nechceš nic, dostaneš všecko

žvatlala žvatlací pusa

Není správné zvedat ruce

pokud se opíráš o skleněnou stěnu

Díry by ti spadly na hlavu

ukrytou v městě bez hrudi!

Aha!

Student z Prahy vynalezl jednoduchý lék na zlomeninu!

Funguje lépe než čištění zubů! Diabetes zmizí navždy!

S tímto kabátem můžete ztratit až 26 kg! Břišní tuk zmizí

navždy! Zabijte prostatu za 3 dny! Prostata zmizí navždy!

Stejně jako ty!

Cestou ke kurvě

Sundej prsten.

Slušně pozdrav.

Aktovku se svačinou opři o zeď.

Astro koutek

Markovi Janu Vilímkovi

Ať už plánujete pořízení nových hodinek

značkového oblečení, šperků či luxusního parfému —

vyrazte do obchodů v tomto období!

A popatláte-li zdi své cimry každé ráno hovnem

uvědomíte si postupně, kam patříte

a jak skvělé máte přátele

Štíři se do vás zamilují

Pokud některé z vás jmenuje se Dvnvpda

Dnes jsem byl na pivu s Karlem Vikingem

Vzpomínali jsme na staré časy

Neboť tehdá bylo, milé děti

Všecko lepší

Pokud některé z vás jmenuje se

Dvnvpda, jest tato báseň

Akrostichem (rámovaným dávným tichem)

Pozvání

Děti opustily domov

a můj muž odešel

lovit do nebe

Dům stojí stranou

v příjemném chládku

kdybyste snad měl někdy cestu kolem…

A nyní je řada na vás

Inu, ptáte se, kam jdu

když vzrušení

z nové touhy zmizí

Nikam nejdu: pozoruji z okna

kterak má láska bloudí

zakopává o kořeny a sténá v podrostu

To je opravdu moc dobrá káva

Dilema

Když stříbrovlasý Amor koncentricky tančí a z Anděliny

kukaně šlehají plameny, tu vyvstanou traumata rajského

věku a s nimi dilema: zmizet, či nezmizet?

Na zídku skočila kočka. Lekl jsem se.

* * *

Ty kvichty smutku

co nosíš zašité v hrudi

Ta modrá laguna

ten hlas, co nic nechápe

a pořád se na všecko ptá

Záhada

Jste-li sdostatek divný, vyrazí Vám na hlavě neviditelná anténa.

Přestože byste nevymyslel ani tkaničky do bot, pojednou

z Vás tekou básně…

(z dopisu)

Největší záhadou Hercula Poirota

je pohlavní život Hercula Poirota

Už brzy bude jaro

Na sněhu leží zardoušený vlk

Existuje něco většího než člověk

Již chví se světa základ vratký

Kolo se otáčí a náš věk se blíží ke konci. Celé lidstvo se

nachází ve smrtelném nebezpečí — a o výsledku se rozhodne

v samotném Šajol Ghúlu!

Poslední bitva vzplála. Virtuos si nasral do houslí.

Den, kdy svítilo slunce

Šla k oknu a zatáhla závěsy.

(ze sna M. O.)

Celý život tě hledám

zajíknul se

Hlupáčku, řekla

Přísloví

Stálé nudí

vzrušující padá v prach

Tady nebo kde

ptá se člověk vzduchu

Tomu se říká:

Chodit po světě s každou botou jinou

Sice nevíme, kdo tomu tak říká

a proč

ale cítíme

že se nás to týká

Vše bylo stejné jako dřív

Když jsem zjistil, že neexistuji

vše bylo stejné jako dřív

Lidé říkali: „Už brzy bude jaro“

a já přitakával

Dlouhá cesta tmou

Dlouhá cesta tmou. Pak v dálce světlo. Neonový nápis

STRIP BAR. Pod ním otřískané, posprejované dveře.

Uvnitř voňavá, sluncem prozářená louka. S oblohy

zpívá skřivánek.

Poznámka

V básni „Silvestr“ je citováno z knižního souboru publicistických textů Ivana Diviše Slovem do prostoru (Fragment, Bratislava 1993), které psal v letech 1989–1993 pro Rádio Svobodná Evropa.

V básni „Když jsem byl mlád“ je citováno z básně Paula Forta „Velryby“ v překladu Hanuše Jelínka.

M. O.

Milan Ohnisko

Starej pop

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Vitalino11/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4785-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4786-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4787-9 (prc)

Table of Contents

1. Nazí lidé v parku si olizují pohlaví…

2. The greatest pleasure is talking to a mature woman

3. Lyrická poezie nemá děj

4. Muž zvenčí a muž zevnitř

5. U pisoárů

6. Fantastická dívka

7. Viděno z okna

8. U vchodu do sálu

9. Cukřenka

10. Dnes končí starý svět

11. Deset veršů

12. Šeptání

13. Jedna báseň

14. Láska

15. O vráně a jezevci s beraní hlavou

16. Uprostřed města stojí kostel

17. Vzpomínka

18. Tenkrát na Západě

19. Toto je nepříjemné padlých

20. V rozesmátém světě smutný dům

21. Olej na vodě (nesignováno)

22. Ve sluji

23. Pět veršů

24. Divočák

25. Podvečer v Litomyšli

26. Krvavá hostina

27. Nejlepší čeští básníci pořádají spiritistickou seanci

28. Dveře a zrcadlo

29. Hra na hru

30. Večerní cukrárna

31. Řekl jí

32. Dopis

33. Rozhovor

34. Muži s brýlemi milují dobrou bramboračku…

35. Tichá pošta

36. Když jsem byl mlád

37. Tam někde

38. V ruině za nádražím

39. Klekání

40. Za obzor

41. Alba

42. Vánoce

43. Alej a mraky

44. Z černé kroniky

45. Tlama mia

46. Jablko

47. Pohádka

48. Z kanálu stoupá pára

49. Svatba

50. Básničku

51. Proč já

52. Apokalypsa ve čtyřech obrazech

53. Krev

54. Sousedé

55. V chudákově hlavě

56. Myslí na ni

57. Y

58. Varování

59. Aha!

60. Cestou ke kurvě

61. Astro koutek

62. Pokud některé z vás jmenuje se Dvnvpda

63. Pozvání

64. Dilema

65. Ty kvichty smutku…

66. Záhada

67. Již chví se světa základ vratký

68. Den, kdy svítilo slunce

69. Přísloví

70. Vše bylo stejné jako dřív

71. Dlouhá cesta tmou

72. Poznámka…

Table of Contents

Nazí lidé v parku si olizují pohlaví…

The greatest pleasure is talking to a mature woman

Lyrická poezie nemá děj

Muž zvenčí a muž zevnitř

U pisoárů

Fantastická dívka

Viděno z okna

U vchodu do sálu

Cukřenka

Dnes končí starý svět

Deset veršů

Šeptání

Jedna báseň

Láska

O vráně a jezevci s beraní hlavou

Uprostřed města stojí kostel

Vzpomínka

Tenkrát na Západě

Toto je nepříjemné padlých

V rozesmátém světě smutný dům

Olej na vodě (nesignováno)

Ve sluji

Pět veršů

Divočák

Podvečer v Litomyšli

Krvavá hostina

Nejlepší čeští básníci pořádají spiritistickou seanci

Dveře a zrcadlo

Hra na hru

Večerní cukrárna

Řekl jí

Dopis

Rozhovor

Muži s brýlemi milují dobrou bramboračku…

Tichá pošta

Když jsem byl mlád

Tam někde

V ruině za nádražím

Klekání

Za obzor

Alba

Vánoce

Alej a mraky

Z černé kroniky

Tlama mia

Jablko

Pohádka

Z kanálu stoupá pára

Svatba

Básničku

Proč já

Apokalypsa ve čtyřech obrazech

Krev

Sousedé

V chudákově hlavě

Myslí na ni

Y

Varování

Aha!

Cestou ke kurvě

Astro koutek

Pokud některé z vás jmenuje se Dvnvpda

Pozvání

Dilema

Ty kvichty smutku…

Záhada

Již chví se světa základ vratký

Den, kdy svítilo slunce

Přísloví

Vše bylo stejné jako dřív

Dlouhá cesta tmou

Poznámka…