Deset životů

Helena Malířová

Znění tohoto textu vychází z díla Deset životů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Evropského literárního klubu v Praze v roce 1937.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Helena Malířová: Deset životů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 31. 10. 2025.

I

Malé dívce letí čas

Deník Evy Nygrynové.

Tak zněl zlatý nápis na vypouklé vazbě z hnědé kůže, spjaté pozlacenou sponou. Takový deník si dávno Eva přála. Nemeškala, sedla ke stolu a na první z tuhých lesklých stran zaznamenala památné datum:

18. srpna roku 1887.

Tento krásný deník jsem obdržela od milovaných rodičů k svým desátým narozeninám.

Téhož večera byla stránka doplněna zápisem:

K svým narozeninám jsem dostala také čokoládový dort a drazí rodiče mi dovolili pozvati si na svačinu spolužačku Antonii Vávrovou a zahradníkovic holky. Svítilo slunce a my jsme si až do večera hrály na zahradě. Na naší zahradě je ráj. Život je krásný. Hlavně když jsou prázdniny. Jsem ráda na světě. Hrály jsme si na prstýnky, vařily jsme, honily jsme se a hrály jsme si na školu. Když nás již tuze bolely nohy, tak jsme si sedly do altánku, byl tam příjemný chládek, a zpívaly jsme dvojhlasně: „Jak mě to táhne tam, vy jasné hvězdy k vám!“ – Voda v kašně k tomu melodicky bublala.

Až zase zítra budu psáti dále. Pro dnešek dost, neb půjdu spát.

Ale druhý den rozbolel Evu zub. Tak ji rozbolel, že nemohla ani kousat.

„Ukaž,“ řekla maminka, „otevři pusinku.“

Eva otevřela ústa. Šla po ní hrůza. Ukázala prstem zadní stoličku.

„Ta musí ven, Evičko. To se rozumí, ta musí ven, je vyžraná.“

Stolička musí ven. Je vyžraná. Děsná slova. Eva dobře ví, co znamenají. Hrbolatou cestu z kopce k alžbětinkám… velebnou sestru a široké rukávy, a v jednom rukávu jsou ukryty kleště. Kleště! – „Ne, maminko, ne, já nikam nepůjdu. Já si nedám trhat zub!“

Ale zub bolí a bolí a není pomoci. Nikdo Evě nepomůže, ani tatínek, ani maminka, ani Panna Maria; marně spíná Eva ruce k modlitbě.

Není pomoci. Takový je osud.

Maminka vzala Evu za ruku a vede ji nekonečnou cestou do kláštera k ctihodným sestrám alžbětinkám. V klášterní síni je i v parném létě zima, šero, ticho. Ctihodné sestry jsou hodné, svaté, ale tolik smutné. Mají svaté, dobré srdce, ale ruce studené jako led. Bylo by krásné, kdyby byla Eva tak hodná jako ctihodné sestry a kdyby vstoupila do kláštera. Byla by dál od hříchu, blíž bohu, Pánu Ježíši a Panně Marii. Přišla by rovnou do nebe… Přišla by opravdu do nebe? Je to tak jisté? Což i svatí se nedopouštějí hříchu? Jak je všechno na světě nejisté a smutné a hrozné…

Jen malá sestřička Milka se ničeho nebojí. Ta, copak ta! To je čert. No, nemá ještě rozum, až bude mít rozum, až bude chodit do školy, pozná také, jaké trápení je na světě. Také bude mít všelijaké myšlenky. A budou ji bolet zuby a bude vědět, že po smrti můžeme přijít do pekla, jestli se dopustíme jen jediného smrtelného hříchu.

Ne a tisíckrát ne: na světě není krásně a život není radost. Kdo to říká? Copak zuby! Kdyby nebylo nic horšího! Ale je ještě větší hrůza, a to je bouřka.

Bouřka je taková hrůza, že Eva nechápe, jak je možné ji pokaždé znova přežívat, jak je možné se z ní vzpamatovat a vesele žít dál.

Žít! Stojí vůbec za to žít?

Jaro a léto, říkají, jsou nejkrásnější roční počasí. V pohádkové knize je jaro vyobrazeno jako malé pachole s kvítím. „Pachole“ je slovo z knih; v obyčejném životě to nikdo neříká. Je to trošku směšné, trošku protivné slovo. To pachole je tlusté jako bakus a sype na zeměkouli poupátka z rohu hojnosti. Buď vítáno, tlusté pachole, sem s poupaty, krásné Jaro! A Léto? Jak zobrazují Léto? Jako napolo svlečenou bohyni s klínem plným ovoce a s věncem růží na hlavě.

Krásné je pachole Jaro, krásná je bohyně Léto. Ráj je v zahradě, kde se Eva smí prohánět s malou sestřičkou Milenkou a se zahradníkovic holkami. Ale ráj je jen tehdy, pokud svítí slunce, pokud ptáci zpívají, když všechno kvete a zraje a když se kdekdo raduje s námi.

A když není bouřka.

Jednoho dne se však začne obloha kabonit, slunce zajde za šedivé, těžké mraky a z dálky se ozve tlumený rachot.

„Zavřete okna, Barčo, přijde bouřka,“ nařizuje paní Nygrynová.

Barča se křižuje: „Pánbůh s námi a zlý pryč,“ a rozsvěcuje hromničku. Zdvíhá se vítr… Slabě se zableskne. Zahradníci nemají strach a nekřižují se. Klidně se dívají k obloze a pak mrzutě mávají rukama: Nic z toho nebude. Bouřka se přežene. A tolik bychom ji potřebovali.

Ale co je to platno, že se jedna bouřka odpoledne přehnala, když v noci pak s tím větší zuřivostí propukne nová?

Bouřka v noci je dvojnásobná hrůza a krásný, veselý svět se mění v ošklivé a děsné peklo. Ano, tak asi to vypadá v pekle, kam přijdou všichni lidé, kteří se dopustili smrtelného hříchu – jako třeba: když vzali jméno boží nadarmo, to člověk snadno vezme, a když umře náhle bez zpovědi… Právě při bouřce může člověk snadno umřít bez zpovědi.

Život je ukrutné trápení. Nic stálého a nic jistého. Všude číhá zármutek, nemoc a smrt. A proč? Kdyby Eva byla pánembohem, byl by na světě věčný ráj. Žádné bouřky, žádné nemoci – a smrt až potom, když by byl člověk tak starý, že by sám od sebe a bez bolesti usnul… Ale i věčně by mohl člověk žít, nikdy by nemusil umřít. Či není bohu všechno snadné a možné?

Ach, být bohem a být všemohoucí! Ráj by byl na světě!

Tohle strašné rouhání se tají někde v nejtajnější hloubce Eviny malé duše. Tohle rouhání se neodívá slovy. Je to sotva myšlenka. Vždyť kdo by si tuto myšlenku jen pomyslil, neřkuli vyslovil, by byl smrtelný hříšník, a už už aby spěchal k zpovědi. Jenže velebný pán nesedí ve dne v noci ve zpovědnici, bídný hříšníče, pro tvé pohodlí!

Je říjen, slunce už nepálí, listí žloutne, hnědne, rezaví a červená; Eva by chtěla všechny ty proměny v přírodě popsat v slohové školní úloze nebo vymalovat vodovými barvami, chtěla by ještě více: být spisovatelkou nebo herečkou, ale jest jen takový čmůšek – to je slovíčko její maminky a na Evu se to slovíčko hodí jako ulité. Eva je drobné, chudokrevné, stydlavé a nemotorné vyžle. Její sestřička – ach, ta je mnohem hezčí. Ta je tak hezká, že se na ulici lidé zastavují, usmívají a říkají: To je andělíček! Eva nevzbuzuje obdiv a nikdo o ní s úsměvem neříká, že je andělíček. No, to nevadí. To ani dost málo nebolí. Eva má sestřičku tak ráda, že se jí obdivuje s lidmi, a ani ve snu ji nenapadá, že by měla na sestru žárlit. Vždyť tatínek a maminka je mají obě stejně rádi. A co je krásné, to nemůžeme nemilovat a z toho se musíme radovat.

Říjen, podzim. I podzim je krásné počasí. Melancholické; Eva už zná mnoho cizích slov; z knížek, od tatínka. Melancholie je něco zvláštního. Eva má ráda melancholické pocity, melancholické básně a melancholické lidi.

Dny se krátí. Večer přicházívají k Nygrynovům na besedu sousedé: pan Šimek, zahradník, paní Šimková, jejich holky a zahradnický pomocník. Barča přikládá do plotny, až jsou pláty do červena rozžhavené. Děti se uklidily do hlubokého výklenku pod oknem, tam si rozestavily pokojíček s kuchyňkou, do nich usadily malé porculánové panenky a do kočárku uložily veliké miminko s cucáčkem. Miminko Evu už netěší, není s ním vlastně žádná zábava. Nikdy s ním nebyla zábava. Nemůžeme si pro ně vymýšlet romány a hrát divadlo jako s velkými pannami.

Zato Šimkovic Albína, spolužačka Evina, má miminko hrozně ráda. Mazlí se s ním jako s živým, chodí s ním po pokoji, houpá je v loktech, pš, pš, pš, uspává, převinuje. Eva slyšela, že se to tak v děvčátkách projevují vrozené mateřské city. Možná. Eva snad ty city v sobě nemá. Miminko ji nebaví a nebaví.

Albína se ve škole špatně učí, ale umí tuze hezky šít na panny: má plný kufříček prádla a šatiček a čepečků, to si všechno sama upíchala, kufříček si udělala ze škatule po mýdle, ale to by nikdo nevěřil, že je to škatule.

S Milenou se druží Albínina mladší sestra Tonka a někdy se starší sestry blahosklonně sníží k těm mrňatům a hrají si pak všechny čtyři, dokud se nepohádají a neřeknou si navzájem zlostně: My s váma nemáme!

U stolu si velcí povídají o politice. Také slovo, ta politika, kterému děti nerozumějí, Eva také ne, ale právě proto ji slovo vábí.

Volby… Povídají si o volbách. O doplňovacích volbách, o říšské radě, o české delegaci. Jako v mlze vidí dívka nějaký sál a v něm mnoho pánů. To je ta česká delegace. Pan Šimek na ni hubuje. Devět let prý vede mizernou politiku. Politiku sbíraných drobečků. Prosím vás, když si za ta leta nedovedla vynutit ani dvě česká slova na peníz a nedovede odvrátit od našeho rolníka, od obchodníka, od průmyslníka úpadek, politika, která se ani nepokusila, aby vysoké učení Karlovo bylo osvobozeno od ponižujících německých zkoušek, politika, která se na obranu zrušených českých středních škol odvážila vznést jen ostýchavý dotaz – dovolte – to potom není divu, že lid je neuvědomělý a netečný. Panu Šimkovi připadá někdy, že to po vlastech českých chodí jako za pobělohorského spánku. Na mou duši, jako po Bílé Hoře!

Potom mluví pan Nygryn. Jemu se zdá, že se národ přece jen zase probouzí a že počíná o svých osudech přemýšlet. Přesvědčují ho volby na Starém Městě a ve skupině písecko-klatovské. Debata je učenější a učenější; Evě unikají slova a smyslu vůbec nerozumí. Její pozornost opět přitahují Vlasta a Boženka, jedna s ohebnými klouby, druhá vycpaná a se zavíracíma očima. Panny půjdou k biřmování a dívky si je oblékly do bílého atlasu. Vlasta má klouby kapičku polámané a špatně jí lezou ruce do rukávů. Zlostná Tonka jí vyhrnuje šatičky a plácá ji do zadničky. „Budeš hodná, budeš hodná?“ křičí na pannu rychle a pisklavým hlasem, zrovna jako paní Šimková na své děti, když je vyplácí.

Ale Bílá Hora a dvěstěletý spánek se vracejí a odvádějí Eviny myšlenky do daleké minulosti.

Poroba českého národa. Jeho utrpení. Přetékající kalich… Kdyby se Eva nebála hříchu, řekla by, že ji utrpení českého národa více dojímá než trnová koruna a ukřižování Pána Ježíše.

U Nygrynů v zadním pokoji s parádním nábytkem je také kredenc, postavená ve výklenku, kde bývaly dveře. Kredenc stojí tak, že se tam malé dítě může vtáhnout a ukrýt. A tam se Eva vtahuje a ukrývá pokaždé, kdykoliv přemítá o kalichu hořkosti českého národa. Srdce jí puká bolestí. Ano, tak asi bolí srdce, když puká ve dví. Malá, nepatrná dívka má tak hrozně ráda svůj národ a tak zuřivě nenávidí jeho nepřátele, Němce! Kdykoliv ji zaplaví ta láska a ta nenávist, leze za kredenc… Je to směšné, ale co dělat. Musí se přece někam ukrýt, kde by ji nikdo neviděl a kde by se mohla rozplývat v usedavém pláči a v bezmocném vzteku. Kam, maličká, se svou láskou, kam, ubohá, se svým záštím?

Němci! Jaký to zlý, zpupný a šťastný národ! Jsou v Rakousku doma, v Čechách se roztahují jako doma, jsou v Německu doma. Mají tam prince Viléma, je sice chromý a ukrývá kratší ruku pod dolmanem husarské uniformy, ale to nevadí, Němci od něho očekávají slavné činy. Povedou prý co nevidět válku s celým světem a zvítězí. Co my, nešťastní Češi? Ach, kde je náš Žižka, kde husitská vojska?

Aby se malá dívka vytrhla z nesnesitelného tlaku bolesti a aby se vzpružila ke vzdoru, sedá k pianu a brnká si jedním prstem „Když jsem já ty koně pásal“, jenže si zpívá k tomu nový text:

Po bitvě na Bílé hoře

přišla na nás dřímota

a v Čechách se usadila

ta německá holota!

Malá dívka bije do kláves, seč jí síla stačí, a její fortissimo jsou husitské palcáty, mlátící do Němců hlava nehlava.

„Zdvíhat prsty, Evo! Úhoz! Počítej nahlas! Fis, Evo, fis, vždyť máme pět křížků v předznamenání!“

Eva se vrtí a vzdychá. Omrzel ji nejen úhoz a úmorné etudy, to by nebyl žádný div, ale horší je, že ji omrzely i Klášterní zvonky i Souvenir de Varsovie. Nechce už být ani malířkou, ani Boženou Němcovou. Má jiný ideál. Divadlo.

Od osudného večera, kdy byla po prvé v Národním divadle, přestala žít skutečností a žije představami, životem mimo život a vidinami.

Paní Nygrynová měla v divadle sedadlo na druhém balkoně v předplacení – byla to její jediná zábava, jinak neznala nic než rodinu, domácnost a romány z Libuše, – a brávala s sebou Evu na dětská představení, na Královnu loutek, na Cestu kolem světa, a později i na opery! Maminka dovedla svým holčičkám tak málo odepřít. A pan Nygryn to rozmazlování nerad viděl.

Pan Nygryn nerad viděl návštěvy divadla. Byl to nejhodnější tatínek, nejmoudřejší a nejvzdělanější člověk na světě, to říkal každý – ale podle Evina tajného mínění – divadlu nerozuměl.

„Jaképak sis vybrala z toho kusu ponaučení, Evo?“ ptá se pan Nygryn.

Ponaučení. Eva se ošívá. Divadlo – (odpusť, tatínku, odpusť, zlatý, moudrý tatínku) – divadlo není škola a není kostel. Divadlo je stánek umění. Tatínku, což to nechápeš?

Ponaučení. Malá dívka neví, jaké ponaučení si má vybrat z Prodané nevěsty. Že láska je jediná radost na světě a že věrná láska vítězí –?

Ale Don Juan nebyl věrný a jeho láska byla jen trápením žen a zahubila i jeho. Kde je tu tedy jaké ponaučení? Kdo má pravdu – Bedřich Smetana či W. A. Mozart?

Malá dívka se nechce v divadle ničemu učit, chce se jen dívat, poslouchat, zmírat štěstím a třást se nadšením.

Ze všeho na světě ji nejvíc dojímá věrnost. Má ráda Jeníka, že byl tak hodný, že by byl svou Mařenku neprodal ani za milion. Ale Dona Juana má také ráda, má ho ještě radši, aťsi byl nevěrný, aťsi byl zlý. Věrnost – věrná by chtěla být sama a Donu Juanovi by všechno odpustila!

Ano, protože se do něho zamilovala! Zamilovala se, nepatrná malá holčička – do představitele Dona Juana, barytonisty Národního divadla! Nepamatuje se, kdy ho po prvé spatřila. Jako by se ta láska s ní byla narodila. Ano, narodila se – a Eva nikdy nepřestane barytonistu milovat! Ach, ubohá holčička! Kam se odvážila její touha? Ach, jak je nešťastna, ach, jak je šťastna!

Eva, o tom nemůže být sporu, je už příliš velká na hraní. Je velká na hraní, je malá na zamilování, je to kříž.

Všechny velké panny i miminko darovala už sestřičce Mileně. Nechala si jen nejmenší porculánovou drobotinu.

Strojí si porculánové panenky jako slečny a paničky. Má také párek. Panáčka a panenku, ženicha a nevěstu. Ti mají pořád před svatbou. Nikdy neodkládá nevěsta bílé šaty, závoj a myrtový vínek. Ženich má háčkovaný kabátek a hedvábné kalhotky a nikdo by neřekl, že ten kudrnatý, růžolící hošík je takový Don Juan! Každou chvíli je nevěstě nevěrný s nějakou jinou panenkou, uprchne s ní do ciziny, to jest do zahrady a nevěsta často, často hořce pláče. Nevěsta není nikdy ženichovi nevěrná. Eva by mohla některé panně ustřihnout vlásky a přestrojit ji za panáčka, ale neudělá to. Ne. Je příliš krásné, že nevěsta miluje jen toho jediného a že mu není nikdy s nikým nevěrná. Raději ať nikdy nepřijde do pokušení. Ať je panáček jediný na světě.

V saloně u Nygrynů visí obrázek: bosý hoch a bosá dívčina putují v záři tropického slunce a drží nad sebou ohnutý palmový list. List zachycuje žhavé paprsky a klade na tváře obou milenců stíny. Hoch se jmenuje Pavel, dívka Viržinie.

Eva by se, kdyby to nebyl hřích, k obrázku modlila. Vztahuje ruce po horkém slunci a po palmovém listu, chránícím nesmrtelnou věrnost, vztahuje toužebně slabé ruce a modlí se v hříšném podvědomí: Svatá, věrná lásko! Drahá, nesmrtelná věrnosti!

Velcí lidé, myslí si Eva, mají pravdu, když říkají: To to utíká. Nebo: Ten čas letí! Dětem se také podivují, že rostou. Eva už pozoruje, že čas letí a že děti rostou. Je jí čtrnáct, Mileně sedm, šaty jsou jim každou chvíli krátké. To bývá trapné. Hlavně ve škole. Vyvolá nás slečna k tabuli na stupínek. Jsme vystaveny zrakům celé třídy. Náhle zašumí utajovaný smích, a slyšíme nebo spíše tušíme poznámky: „Kouká jí košile.“ To je pak hrůza. To by se člověk propadl hanbou. Je to třeba jen kousíček cumlu, který vylezl z kalhot – a vyčuhuje, protože šaty jsou krátké, ale maminka si myslí, že to nevadí.

Ale když je nám čtrnáct let, už není nebezpečí tak velké. Nosíme delší sukně a kratší košile.

Je večer. Eva si vlezla do postele a vydlabala si tělem pelech. Neusíná. Duše se oddělila od těla. Za třpytivě hnědou tmou, kterou vyvolala zavřená oční víčka, vidí vše, co chce. Je vládkyní světa. Je stvořitelem lidí a paní jejich osudů. Vymýšlí si příběhy a maluje obrazy. Jsou to krajiny, moře, hory, zámky, chaloupky, jsou to osoby, situace a děje na pokračování. Nedosní-li své příběhy Eva dnes, rozvíjí je zítra a některé události, vyvolané divadlem a četbou, se proplétají z děje do děje.

Eva čte všechno, nač přijde, pohádky a dívčí románky veřejně, novinové romány tajně. V staré knížce pohádek je obrázek krásné nahé rusalky. Rusalka beznadějně milovala nesmrtelnou lidskou duši a krásného prince; princ nepochopil její touhu; z lásky k němu oněměla, jakž tedy mu mohla zjevit své tajemství? A pak je v knížce pohádka o ukrutné ledové panně, která vyrvala ženicha z náruče jeho nevěsty v jejich nejšťastnější den, v den svatební. U nohou vítězné sokyně leží mrtvý ženich a nevěsta s pláčem lomí rukama. Už nikdy, nikdy miláčka k srdci nepřivine, na věky, na věky bude sama. Ledová panna stáhla svou oběť v hlubinu a opuštěná nevěsta do smrti, do smrti jen s pláčem vzpomíná.

Jaký smutek a jaká krása!

Jsou smutek a krása i ve skutečném všedním životě tak nerozlučně spojeny? Skutečně žili kdysi snivá, smutná Taťána a ledový, okouzlující Oněgin? Štěstí jim bylo možné, snadné, blízké. A krása byla v tom, že ho nedosáhli.

Jaký žal! Jaké štěstí! A nejvyšší žal a nejvyšší štěstí bylo souzeno malé nehezké Evičce. Ona nedojde nikdy ani k prahu své blaženosti, její princ ji nikdy nezdvihne se země, ona bude až do smrti jen z dálky pohlížet k osvětleným oknům jeho zámku a nikdy, nikdy nebude zmírat žízní v Oněginově náruči při valčíku…

Směšný, strašný osud, být chudinkou Evou Nygrynovou, zamilovanou do barytonisty Národního divadla. Do Dona Juana. Do Oněgina. A přec a přec: Je mezi ženami jediná šťastnější?

„Nesem vám noviny, poslouchejte, z betlémské krajiny, pozor dejte!“

Vidíte blankytnou stuhu, jak se vlní? Či je to nebeská kolébka, v níž se tvá duše houpá?

„Slyšte je pilně a neomylně!“ Po zvlněných a houpavých tónech písně se třpytí stříbrné jiskry. Nespojovanými údery, nýbrž odděleně vyskakujícími jásají hvězdy-tóny, tóny-hvězdy:

„Slyšte je pilně a neomylně! Rozjímejte!“

Nebeská kolébko, blankytná stuho, stříbrné hvězdy!

„Syna porodila čistá Panna, v jesle položila Krista Pána. Jej zavinula, jej ovinula plenčičkama.“

Z kázání v kostele, z výkladů ve škole, z modlících knížek, z katechismu i z biblické dějepravy mluví zákon, přikázání, přísnost, hrozba, chlad. Jsem bídná hříšnice. Jsem červ. Kaj se, hříšnice, a svíjej se, červe. Eva se kaje, svíjí, pokořuje. Každému slovu věří. Boj se boha. Miluj boha! Miluje boha. Věř! Věří. Uč se, kolik je hlavních hříchů, kolik je smrtelných, kolik lehkých, kolik skutků milosrdenství, zpytuj svědomí, zpovídej a vyznávej se, abys zítra s lačným žaludkem přistoupila před oltář a přijímala tělo Páně z rukou jeho sluhy, velebného pána. Chraň se, abys nepřijímala nehodně. Chápeš, jaký to zázrak se děje ve chvíli, kdy vyplazuješ jazyk a velebný pán ti vkládá do úst hostii, bílý nekvašený chléb, jenž se proměňuje v samého boha!?

Zázrak, ano, ale čiší z něho hrůza a chlad. Nic, jen hrůza a chlad.

Zato vánoční stromek! Zato jesličky! Ó, to je něco docela jiného. Krásná, mladá, šťastná Maria s Ježíškem na klíně! Pastýři, ovečky, andělé, děti, hvězda! To je teplo a světlo. Nikdo neporoučí: Věř, boj se, musíš, nesmíš! Zde bez rozkazu věříme, nikoho se nebojíme, nic nemusíme a všechno smíme.

Sladký, zlatý Ježíšek! Sestupuje prý na zem a nosí dárky hodným dětem. Věřila Eva někdy, že o Štědrém večeru vchází do lidských příbytků Ježíšek, on sám? Věřila někdy, že i k nim zavřenými okenicemi pronikl a že Evě a Mileně položil pod stromeček obrázkové knížky, pannu, kočárek, brusle? Ne, tomu nikdy nevěřila, leda snad, když byla docela malinká. Pokud její paměť sahá, ví, že dárky kupují v obchodech rodiče, příbuzní a přátelé. Tatínek ustrojí stromek, pak rozsvítí svíčičky, pak zazvoní. A co na tom, že je to tatínek, a ne Ježíšek? Tak jako tak se Eva i Milena od rána chvějí úžasnou zvědavostí, palčivou nedočkavostí a závratným blahem. Smavý zvuk zvonku projede jimi nejinak než jako hlas andělského zvěstování.

Ruku v ruce pádí sestry do salonu. Tam se nikdy netopí, ale dětské tváře hoří, hoří i srdce. Eva i Milena jsou v nebi. A celý týden až do nového roku se houpají v nebeské kolébce, zavěšené v modrých oblacích, a poletují po zlatých hvězdách. Ve vánočním týdnu je nic neznepokojuje; nač pomyslí, je pohoda, mír a světlo. Nehádají se, Milena netluče Evu a nekřičí na ni: „Proč se nebráníš? Jen abys mě dráždila, viď?“ – Ne. Sestřičky bez donucení uzavřely boží mír a jen se spolu mazlí a mají se k smrti rády. Žel, přijde den, kdy svíčičky dohoří, mír v duších dosvítí, stromek je očesán, uschl a odnesli jej, v saloně zbyla už jen zima, nábytek potažený plátnem, na kamnech sklenice zavařenin…

Uhaslo smírné světlo a do duše se vkrádají nedobré hříšné myšlenky. Milena je ještě maličká a snad nikdy ji nebudou nepohodlné myšlenky znepokojovat, je to dítě dobré letní pohody a zářivé radosti ze života. Eva, což o to, by se také ráda radovala, ale myšlenky nedají.

Ach, proč musí člověk myslet?

Kde se vzalo nebezpečné hloubání o lidské vině?

Každý člověk se narodil s dědičným hříchem na duši; ani svatí a světice boží se nedovedli vyhnout hříchu a musili chodit ke zpovědi, aby byli hodni přijímat tělo Páně a aby přišli do nebe. Pokušení je silné, člověk je slabý. A všechno, co se děje, děje se z božího dopuštění. Bůh je nejvyšší dobrota, miluje člověka a miluje ho víc než syna svého jediného, vždyť toho syna obětoval pro spásu hříšníků a rok co rok o Velikonocích jej znovu vydává všem strašným mukám potupné smrti na kříži. To je přece nesmírná láska, to je obětavost, že to dál nejde.

Ale proč, proč to všechno? pokouší ďábel Evu. Nač ty složité pochody od hřešení k smiřování, nač oběti a vykupování, rok co rok, už osmnáct set devadesát dva roky? Proč a nač, když by mohlo být všecinko tak jednoduché a bez starostí, kdyby byl bůh tak shovívavý, tak přející, řekněme, třeba jako Eva, nepatrný lidský červ? Eva – to ví docela jistě – by nenechala člověka rodit se s dědičným hříchem na malilinké dušičce slabého nemluvňátka, aby se nemluvňátko, až vyroste v člověka, musilo dopouštět i vlastních hříchů!

Bože, bože, jaké to rouhavé myšlenky se rodí v Evině hlavě! Vždyť to je rouhání! Eva nemůže jít okamžitě k zpovědi, a zemře-li dnes, přijde rovnou do pekla. Ani oklika několika tisíců let přes očistec jí nebude povolena. Rovnou do pekla, do věčného ohně a vaření ve žhoucím oleji. Eva snad nezemře hned dnes, ale jisté to není, u boha je všechno možné.

To by se člověk zbláznil. Myšlení je děsná útrapa. To je kupení hříchu na hřích. To je pochybování o dokonalosti boží. A pochybování o dokonalosti boží – toť krok ke ztrátě víry.

Ztráta víry. Porozhlédněme se kolem sebe. Kdo věří v boha? Ústy ho vyznávají. Alespoň nepopírají. Ani tatínek, o něhož má Eva největší strach, nepopírá boha, ačkoliv o něm nemluvívá. Maminka jistojistě v něho věří. Ale víra bez skutků je mrtva. A kde jsou skutky?

Ano, tatínek je dobrý člověk, maminka je dobrá, není na celém světě lepších rodičů. Ale jsou i dobrými křesťany, kteří jedině mohou být spaseni a přijít po smrti do nebe?

Plní náš tatínek a naše maminka všechna boží přikázání? Počínajíc modlením ráno, večer, před jídlem, po jídle? Chodí v neděli do kostela, zpovídají se nejméně třikrát do roka vyvolenému k tomu sluhovi božímu, přijímají nejméně jednou do roka tělo Páně? Běda, to nekonají.

Maminka chodívá jen o Velkém pátku do několika kostelů k božím hrobům, a to na památku matky Kristovy, která hledala třináctiletého synáčka po chrámech. To je maminčin zvyk, skoro pověra – ale to je málo, maminko, to je náramně málo, za to do nebe nepřijdeš, netěš se, ubohá maminko!

Pomyšlení, že naši nejdražší lidé mohou přijít v nejlepším případě do očistce – je ukrutné. A pomyšlení, že všichni lidé, jakmile dospějí, ochabují v náboženské horlivosti a jsou stále vlažnější u víře – je nesnesitelné.

Eva se třese strachem o ztrátu víry. I v tomto strachu je jejím útočištěm výklenek za kredencí. Zaleze si tam, spíná ruce a šeptá horoucně: Bože, nedej, abych přestala v tebe věřit!

Co by bylo nejmoudřejší: kdyby brzy, dokud ještě věří, umřela. Kdyby umřela hned po zpovědi. Když se ale i smrti bojí! To je trápení na světě, to je trápení.

Vlaštovky se usadily na telegrafní drát, celý jej obsadily a mají mnoho řečí. To je čiřikání, šuškání a chichotu, to je cvrlikání a šepotu, pípání a křiku! Některé vyluzují zvláštní zvuky, nemáme pro ně v lidské řeči pojmenování; není to krr, není to crr, nýbrž jen něco podobného, zkrátka vlaštovčího.

Milenky, počkejte, nezdržujte Evu, má něco jiného na práci! Hle, hle, tu se zas ženou jiní pokušitelé: mravenci! Věčně to někam pospíchá, nespočítáš, co jich je, drtínků takových. Ten vleče neviditelnou třísečku, onen vajíčko, každý se tváří, jako by na nich stál svět – a ostatně, stojí, co by nestál!

Velká zábava je s vámi, ale z cesty, přátelé, povídám, nemám kdy. A ani tobě, kose, nemohu dnes věnovat minutečku svého zbožňování, já vím, já vím, jsi krásný, jsi líbezný, když po trávníku jako šipka rovnou vpřed cupitáš, když se z čista jasna zarazíš jako zkamenělý, děláš, jako by sis ničeho nevšímal – a přece kdeco vidíš a slyšíš; náhle sebou hneš, rázem vbodneš žlutý zobák do země, aby sis vyrval tučnou žížalu k snídani…

Ustupte, rozkoše, Eva vás musí všechny pustit z mysli, protože ji volá jiná povinnost, a ta je neméně sladká.

Trojbarevná kočka, loňské májové kotě, bude mít mladé. Brzy, za chvíli, Eva má s kočkami zkušenost. Zavolala Milenu, které je to novinkou, a poučuje ji o kočičím stavu. Milena se diví, pochybuje, ale sama už zpozorovala, že je trojbarevná kočka dnes jakási divná. Od časného rána chodí za dívkami v patách, neodbytně se otírá o nohy, mňouká nezvyklým, vrčivým polohlasem a vzhlíží k tváři lidí s měkkou prosbou: Pomozte! Není to tvor, který by byl ochotný k mazlení. Jen zřídka se nechává hladit a chovat v klíně. Teplo za kamny je jí milejší, protože je spolehlivější než lidské zahřívání. Lidé, dejte mi s nimi pokoj, jsou falešní, lidé by nás chtěli jen využitkovat – tuhle se podívejte na psa, jak si ho zotročili! Chválí si ho, že je věrný, to víme, protože si nechá všechno líbit, na řetěz se nechá uvázat, spráskat, a podívejte se na tažný dobytek, na ptactvo uvězněné v kleci! My kočky známe lidi, my je nemilujeme, a lísáme-li se k nim, není to z lásky, nýbrž z chytrosti, lísáme se, když něco chceme – jako oni. Ale za tisíce a tisíce let nás nedonutili ani k řetězu, ani k tahu, ani k dávání mléka, ani k ponížené vděčnosti za žrádlo.

Kočka má pravdu, Eva to uznává a nevyčítá jí, že se k ní utíká jen v tísni. Pojď, kočičko, pojď na půdu! Mileno, pojď s sebou! Uvidíš divnou věc.

Obě dívky vylezly na půdu. Tam je kupa sena, v seně vyhloubený pelech. Položily tam kočku. Ta byla ráda! Chvilku si hledala pravou polohu, stáčela se, choulila, až se pěkně uvelebila a pak začala spokojeně příst. Eva ji hladí, Milena ji hladí, obě šeptají něžná slova, kočka si libuje. Neohání se nevrle vytaženými drápky, naopak, drcá hlavou do ruky, jako by si říkala o silnější hlazení. Mhouří oči slastí. Dívky ji hladí o závod a rozplývají se něhou. Když se dosyta potěšily a pomazlily, vstávají a mají se k odchodu. Ale kočka hupky, skokem je na nohou a za nimi! A opět tak vrčivě mňouká a opět tak prosebně k nim vzhlíží a vyžaduje hlazení. Milena je už netrpělivá, dole na ni volají kamarádky, odbíhá. Eva se vrací ke kočce. Ach, ty milá, ach, ty sladká! Co mám s tebou dělat? Jak bych ti mohla ublížit? Jak bych mohla odepřít prosbu a neuspokojit toho, kdo s důvěrou ke mně vzhlíží?

Eva si znova sedla na bobek ke kočce. Chudinko malá… bojíš se bolestí? A ke mně se utíkáš a já ti svou hladící rukou ulehčuju! Jak jsi hodná! Děkuji ti za tvou důvěru, děkuji ti za to, že ti smím dát svou něhu.

Eva má mnoho, mnoho něhy v srdci, a čím více jí rozdává, tím více jí v ní narůstá.

Sedí u rodičky v seně a rodička si zmámeně přede. Mhouří oči, které jí v šeru zčernaly. Je krásná. Na půdě je horko a ticho; seno těžce voní. Venku za vikýřem se modrá kousek rozjásané letní oblohy a ze dvora zaléhá chlubné kdákání slepic, ustarané kvokání kvočen, bublavé vrkání holubů, tleskot jejich křídel v letu a křaplavé, směšné pokusy mladičkých kohoutků o kokrhání – a hlasy lidí, jejich horácká výslovnost a přízvuk. Všechno splývá v jediný tón prázdninové, venkovské pohody.

Kočka se začala vrtět. Mění polohu, povstává, uléhá, břicho se jí křečovitě zachvívá. Nenaříká. Eva ji stále vroucně hladí a cítí, jak se jí kočičí kůže pod rukou smršťuje i napíná. Nádherné oči se zakalují. Ale ustavičně si spokojeně přede. A bez nářku se zbavila prvního plodu. Je to nějaké nedochůdče. Mokrá, hlavatá, slepá nestvůrka. Slabounce piští. Kočka dělá pořádek; sežrala lůžko, očistila mládě a pak zavřela oči, aby si odpočinula. Teď už člověka nepotřebuje a dovolí Evě, aby odešla. Děkuji ti, kočičko, za velkou chvíli blaha, děkuji ti, má rozkoši, za to, žes mi dovolila, abych ti posloužila.

Eva vyběhla na dvůr. Na dvoře už na ni čekají psi Roland a Vořech. Mají zadky v boudě a předními tlapami stojí venku. Eva na ně pokukuje nejdříve ze zahrady skulinou ve vrátkách, aby se maličko popásla na jejich líbeznosti, tak zcela jiné než líbeznost ptactva, hmyzu, drůbeže, kočky… Hle, drobným chvěním pohybují vlhkými čenichy a to znamená: Copak je to? Deset hodin, a nikdo se o nás nestará? Nehledíc na ono drobné chvění čenichů stojí psi bez hnutí a jsou přesto plni vnitřní nespokojenosti a bouřlivého přemítání. Všechno: vrásky na čelech, vztyčené uši i planoucí oči tlumočí celou stupnici touhy po člověku, to jest po bohu. O prázdninách mívají psi bohy dva, dvě dívky z Prahy, které jsou hosty u strýce a u tetičky. Ty dvě dívky se s nimi nejvíce zaměstnávají, honí se a hrají si a podstrkávají jim cukr. Proto na ně už hodinu bez hnutí a při tom tak netrpělivě čekají. Jedna jim utekla s kamarádkami, druhá… ach, Rolande, ach, Vořechu, kdybyste věděli, kde byla ta druhá! Hrozně byste se zlobili, kdybyste věděli, že byla u tvora, kterého na smrt nenávidíte.

Roland a Vořech nenávidí kočku. Je to věčné, rasovní nepřátelství a je to hluboké pohrdání dvou charakterů. Psí pocity jsou komplikovanější, kočka si zachovala plemenné praznaky a zdravou prostotu. I u psů jsou zvláštní odstíny. Roland je čistokrevná doga, má rodokmen, je degenerovaný aristokrat. Vořech – je voříšek. Pouhé chytré zvíře. Roland je skoro člověk, je přihlouplý dobrák a inteligent. Zbytečně vyhledává všelijaké trampoty a starosti. Kočka mu přece nechodí do cesty. Nade vše miluje klid a dřímotu. Zaleze si v kuchyni pod stůl s trnožem, kam psi za ní nemohou, nejméně obr Roland, a spí. Vořech si řekne: Spi si, nestojím o tebe, když se mi nepleteš do cesty. Ale Roland o kočku stojí! Roland by ji chtěl vydráždit k odporu. Vydržel by celé hodiny na ni číhat. Hlavu má až u země, čenich strká pod trnož, vraští čelo a v jeho očích je zuřící žal. Chvílemi sebou zazmítá, nedočkavě zavrtí prutem, zakňučí. Kočka nic. Je lhostejná jako bůh. Někdy se uráčí skočit lidem na klín, kde se schoulí a spí dále. Tohle je vrchol drzosti! Roland se na celém těle chvěje. Neodvažuje se k útoku, jen se na kočku dívá. Náhle se odváží: drcne ohavu čenichem pod ocas a bázlivě, skoro něžně po ní chňapá; copak tomu asi řekne? Kočka trpí jeho dotěrnost s mrzutou, urážlivou netečností, a teprve když se jeho útoky opakují, vytáhne drápky a sekne psa do citlivého nosu, až vyjekne bolestí. Vidíš, vidíš, Rolande, proč si nedáš říci, proč nenecháš kočku na pokoji? Ale je to marné. Rolanda nikdo nepřesvědčí.

A koho kdo přesvědčí? Lidé mají rozum – a přece jim nevpravíš svou pravdu, byť byla sebepravdivější než ta jejich.

Eviny myšlenky jsou stále na rozletu. Pravda, co je to? Není snad žádné pravdy?

Když se večer u strýce v šenkovně sejdou sousedé, když se pustí do politiky, řinčívají od lomozu jejich vášně až tabule v oknech. Staro a mlado! Oheň a voda. Strýc je staro, otec mlado, lékárník, rychtář a berní jsou staro, poštmistr a doktor mlado. Eva ovšem, žena, musí mlčet v shromáždění, ale hltá každé slovo a nemůže si pomoci: staročeská politika nemá pravdu, mladočeská má pravdu, to by člověk z kůže vyletěl, že je možné nevidět a neuznávat naši pravdu –?

Ale podívejme se, co dělá kočka. Když Eva provedla psy a nechala je vylítat, vyhonit se v polích a ulevit jejich temperamentům rvačkami, spěchá opět na půdu. Kolik máme koťátek? Čtyři. Jedno je mrtvé. Ta první slizká nestvůrka. Leží bez ducha stranou. Tři jsou dokonale líbezná; ještě arci slepá, ještě se třesou jako pápěrky, ale mají se k světu, cucají a máma je vroucně olizuje. Mrtvé mládě má prokousnutou hlavičku. Kdo mu to udělal? Máma. Ano, to dělají kočky, to dělají feny, kvočny. Zakousnou, uklovají mrzáky, neschopné života, slabé k jeho bojům. Moudré a milosrdné mámy.

Ukrutnost? Lidé si vymyslili pro to slovo synonym: bestialita. Kdybys ty, člověče, neurážel zvířata! Zvířata se živí jen tím, k čemu mají uzpůsobená střeva. Proč se však lidé navzájem zabíjejí, lidé, kteří se, pokud nejsou přímo lidožrouti, lidským masem nemusí živit?

Proč, proč. Kam se Eva podívá, čeho se dotkne, všude naráží na dráždivá „proč“ a zlobí se, zuří, je zmatena, děsí se a zatíná pěsti k odporu. Sbírá slabé síly, přísahá pomsty, slibuje nápravy. Ne, nesmí už říkat: Kam já, malá holčička, se svou láskou, kam, ubohá, se svým záštím? To by bylo pěkné pohodlí! Eva musí o nápravy bojovat.

Přesný plán bojové činnosti si ještě nevytkla, ale tolik ví, že se v budoucnosti někam zařadí. Budou jí nedůvěřovat, budou se čmůškovi smát? Posměch je protivná věc. Ale ani posměch ji nesmí odradit.

Náhle, jakoby přes noc, ztratila Eva víru v boha a v život po smrti. Něco si přečetla, něco jí opatrně napověděl otec, něco vysvitlo z neodbytných myšlenek. A výsledek je Evina zpupná pravda: Kdo si nedovedl vymyslit ráj, je malý a slabý, a kdo mě trestá za to, že mě stvořil, není dokonalý a není bůh.

Eva ztratila víru, o kterou se tak bála. Ale co na tom. Jen když jí zůstala láska.

Láska, láska! Jen kdyby nebylo hořkostí a žalu a rozčilování, které jsou jí po boku. Jen kdyby nebylo složitých otázek a zmatků, v kterých se Eva stále zamotává.

Láska k chudé spolužačce; Nosková je nehezká, má krtice, špatně se učí, protože ve škole slabostí usíná, a také jí teče z ucha a nedoslýchá. Copak se může tak dobře učit jako Nygrynová nebo jako Vávrová? Nosková má vši, holky se jí štítí a žádná nechce vedle ní sedět. Její maminka je vdova, pere po domech a nemůže se o děti starat. Pouhý pohled na zakřiknutou, ospalou a špinavou Noskovou s hnidami v mastném copě drásá Evě srdce. Podstrkává jí v deset hodin housku a chodí s ní ze školy. Hlava ji pak začne také štípat, Eva se škrábe, maminka vyčesá vešku a zlobí se: To máš od té Noskové. A to je vše, co může Eva vykonat pro ubohou Noskovou.

Láska k bohaté Vávrové – to je zas něco docela jiného. Kdyby nebyla Eva tak zbabělá a tak prolhaná holka, musela by si přiznat, že má Vávrovou radši než Noskovou. Vávrová je hezká, čistotná, má plavé vlasy a oči jako pomněnky, je veselá, umí si báječně hrát, zkrátka to je těžko říci, jaká je Vávrová a proč ji má Eva tak ráda, už je to tak, a ne jinak. Když Vávrová pozve Evu: „Přišla k nám dnes odpoledne, jo?“, skáče Eva po jedné noze a třese se těšením bezmála jako na Ježíška.

A přece… Stalo se tohle: Šla Eva s Noskovou ze školy, přidala se k nim Kopečková, největší uličnice z celé třídy, a povídala: „Poslouchala, Nygrynko, ona je falešná. Když ji nikdo nevidí, mluví s chudýma, ale má s bohatou Vávrovou. Vávrovic mají dům, proto s ní má. Že se nestydí.“

Tehdy sebrala Eva všechnu tvrdost, předstoupila před Vávrovou a oznámila jí, že s ní už nebude nic mít, protože je bohatá a její tatínek má dům. Vávrová ji vyslechla a neřekla ani slovo. Mlčela a jen byla celá zaražená a tolik, tolik smutná. A to bylo stokrát horší, než kdyby byla křičela, nebo se bránila, nebo smála a házela hlavou: „Aťsi!“

Vávrová neřekla nic, ale měla lítost. Eva jí pro nic za nic ublížila. A proč jí ublížila? Copak chudinka za to mohla, že měla bohatého tatínka? A copak byl Evin tatínek chudý –?

S láskou jsou nesnáze.

Láska k žebrákům. Jsou slepí dědečkové, nevidí, a ještě musí stát v slunci a mrazu na ulici a prosit o boží almužničku. Matky v hadrech chovají plačící nemluvně, nemají mu co dát jíst. Babičky nastavují ruku a jejich vyhloubená dlaň snad už ztvrdla v kamennou mističku na krejcárky. Krejcárek je vše, co má Eva pro žebráky.

Láska ke zvířatům. Eva vidí psa uvázaného k mlékařskému vozíku. Věčně je zapřažen; jiní pejskové si pobíhají, hrají si, perou se, užívají všech rozkoší psího života. Roland a Vořech nejsou nikdy uvázáni, ale mlékařský pes je uvázán, táhne, a ještě ho kopají. A co provádějí kluci uličníci! Chytili kočku, nic jim neudělala, chytili ji pro zábavu a usekli jí ocas! Na trhu leží svazky kuřat, jsou k sobě připoutána za nožičky, leží na chodníku jako bez sebe, zobáčky mají otevřené… Jak se mohou děti a lidé dopouštět takových hanebností?

Ale jsou tu ještě složitější otázky. Na venkově uviděla Eva kočku, jak chytila hezoučkého, maličkého ptáčka, jak ho držela v tlapkách, ptáček úpěnlivě pískal, kočka si s ním hrála, pak ho rvala a pak ho roztrhala a sežrala. Eva vídala rozkošná žlutá kuřátka, jak polykala svíjející se žížaly… Našla vybrané ptačí hnízdo, staří poletovali nad ním a žalostně naříkali. Malé ptáčičky vybrala kočka nebo ťuhýk.

Tady jsou Evina láska k tvorstvu a odpor k surovosti už nadobro v koncích.

A přesto, přes všechny hořkosti, žaly a rozčilování, které jsou jí po boku, přes všechny složitosti a nejasnosti, které Evu matou – vyznává lásku, koří se jí – miluje ji.

Maminka stůně. Leží v posteli, má velké bolesti a nespí celé noci.

Co se to s ní stalo? Ani muž, ani dcery nechápou, jak je to možné, že jejich maminka leží v posteli a stůně. S tím přece nikdo nikdy nepočítal. Bolesti, ano, maminka mívala bolesti; zdá se, že nějaké revmatické a také nějaké ženské bolesti, ale kdopak o to dbal? Maminka nenaříkala, maminka o svých nemocech nemluvívala, ona je skrývala, ona jako by se byla za ně styděla.

Lehnout si? Odpočinout? Bože, chraň. Maminka byla taková, že musela celý den pracovat, že se za celý den nezastavila a že se bez ní nic nemohlo obejít. Mamince nic nebylo nesnadné, nic nemožné, všechno se rozumělo samo sebou. Žádná oběť jí nebyla dosti velká, všechno jen radostí. Práce i oběť i odříkání bylo jí jen štěstím. Její jedinou zábavou bylo divadlo. Divadlo milovala z celé duše a do divadla se také vždy pěkně ustrojila a byla hned docela jiná než v modré kuchyňské zástěře doma.

Maminka byla Láska. Maminka byla jen Láska.

A přišel den, kdy přestala chodit do divadla, pustila předplacení a ulehla. Přišel den, kdy jí došly síly a kdy už nemohla zapírat, že trpí, a kdy se musela k své hanbě přiznat.

Její tiché, překrásné oči zneklidněly a promluvily s lítostí a hrůzou: Nemohu dál. Nehněvejte se na mne, já už nemohu. Její ruce, vonící dopoledne v kuchyni kořennou vůní zeleniny a odpoledne rezedovým mýdlem, sklesly bezmocně podél těla, nohy se zastavily, jako by zdřevěněly, zastavily v ustavičném pospěchu do trhu z trhu, od stolu k plotně; i šicí stroj, i starý šicí stroj se zarazil a oněměl, neboť ochably ruce a nohy, které jej pohánívaly.

Maminka se rozstonala tak, že při nejlepší vůli, věřte jí to, děti, nemohla pracovat a musila ležet. Ach, její užaslé, ubohé oči, plné starostí! Ty oči rozdírají muži i dětem srdce. A maminčino srdce zmírá úzkostí: Bude-li má nemoc dlouho trvat… nebo jestli umřu… Co si tu počne starý muž a co nedospělé dcery? Můj tatínku! Mé holčičky!

Dcery jsou v maminčiných očích ještě děti. To je jedno, že ta velká už brzy bude vydělávat a že ta malá je už také velká a že studuje na Minervě. Jsou to maminčiny bezbranné, slabé děti a co si počnou na světě bez ní? Na světě plném nebezpečí, úskoků a cizích lidí?

Dcery se střídají u maminčina lože; ošetřují trpitelku a činí se, aby ji zastaly v domácnosti. Ale jak jsou obě nezkušené a neobratné! Maminka je stále šetřila, a byla to chyba. Teď nedovedou ani kávu upražit. „Kup, Evičko, praženou kávu; není tak dobrá, přijde dráž, ale aby ses nemořila u plotny s pražením. Zavař půldruhého lotu… Pamatuj, aby ti nedošlo uhlí…“

Maminka se udýchala, unavila, dcery ji napomínají, aby na ty hlouposti nemyslila. Až zas bude zdráva… Ano, takovým dětem se to mluví. Což ony vědí o životě? Ubohé děti.

Maminka lituje dcery, že mají smutné mládí; přála by jim zábav a tance, ale když se dívky zdrží venku, když jsou mimo její dozor, souží se starostí a tichounce si stýská v srdci: Jak mohou být tak dlouho bez maminky? A kde jsou a co dělají, s kým se stýkají? Mládež je dnes taková svobodomyslná, samá modernost… Všechno je prý dovoleno! Snad nechodí Eva už do kavárny?

K maminčinu loži přisedl s Evou otec. Nemocná usedla. Eva se vyhýbá otcovu pohledu, otec se vyhýbá Evině pohledu. Oba zadržují slzy. Otec se vzmuží a promluví ostýchavým šeptem:

„Pamatuješ se, Evo, na biblický příběh o Jobovi? Evo, jen v trpělivosti a pokoře je síla. Bůh dal, bůh vzal, budiž jeho jméno pochváleno.“

Eva zdvihla hlavu. Slzy vyhrkly proudem. Neví, čeho je jí více líto: matky, otce, sestry, sebe? Jsme všichni chudáci. Ubohé stáří. Ubohé mládí.

Bůh dal, bůh vzal. A dětský vzdor, kdysi tlumený strachem z božího trestu, a dětský strach, nad nímž zvítězil patnáctiletý rozum, se znovu ozvaly a propukly v jediném pocitu bezmocné revolty.

Beethoven, Mozart, Bach. Přísně a studeně hledí ze zažloutlých rytin v zaprášených rámech. Přísná a studená je i učebna klavírní školy. Malba stěn dávno zašla, okna jsou bez záclon a bez květin. Podél stěn i uprostřed sálu stojí jen klavíry. Staré, nekonečně dlouhé, snad přímí potomci spinetů. A pianina s měkkými hlásky a žlutými klávesami.

Hudební ústav Františka Moravce stál na rozhraní Prahy a Vinohrad. Měl pološeré chodby, dvoreček jako dlaň, zahrádku jako dlaň bez slunce, s jediným záhonkem, kde se tetelilo trochu zchřadlé zeleně se smutným kaštánkem. I školní místnosti i Moravcův byt byly bez slunce.

Celý den hlučela piana a pianina sonátami a etudami, drnčela škálami a klinkala prvními pokusy o úhoz. C, c, c, c… d, d, d… donekonečna. Hodina tu trvala věčnost. Vyučoval majitel a ředitel školy, dvě stárnoucí slečny, mladý učitel a přiučovala Eva, žačka nejvyššího ročníku.

Pan František Moravec byl svobodný čtyřicátník, domácnost mu vedla stařenka matka a stařenka služka. Obě babky se jednou za měsíc pohádaly. Pepi dala výpověď a vyčetla paní všechna příkoří, která za pětatřicet let věrné dřiny od ní vytrpěla, paní výpověď se vší ceremonií přijala a ještě řekla: „Zaplať pámbu, to si oddechnu a František taky,“ ale druhý den, jako by se nechumelilo, ani Pepi, ani paní se o výpovědi nezmínily a všechno šlo v míru a bázni boží dále. Kam by byla také šedesátiletá služka šla? A na koho by si pětašedesátiletá paní zvykla? Na koho by si zvykl profesorský pedant František?

Dny za dny plynuly v jednotvárných škálách a sonátách. A žáčkové a žačky, venku plní života a neposednosti, sklíčeně usedali před hrozivě vyceněné klaviatury, kladli na ně drobné ručky, první prst pravé ruky na klapku h, první prst levé ruky na klapku f, a tak dále; pokročilejší se už nemuseli držet úzkého pořadu tónů – ale všichni si tu přetrpívali hodiny časných i věčných trestů za hříchy malých dušiček.

„Jak to držíte ruku?“ neúnavně zněly hlasy učitelů. „Copak nevíte, že má být volná? Kdypak si zapamatujete, že se mají prsty zdvíhat? Úhoz! Počítat! Nahlas! Pozor na předznamenání! Copak máme v předznamenání?“

„Prosím, dva křížky. Fis, cis.“

„No tak.“

Se starými učitelkami ani s mladým učitelem děti nedebatovaly a jen zcela malounko se na židlích vrtěly. Mladá slečna jim neimponovala. Ani věkem, ani přísností. Byla ráda ke každému příjemná, nebyla ráda nepříjemná. Imponovat – nebylo jejím posláním. Její první žáci to vycítili a troufali si nejen se s chutí vrtět, nýbrž i směle odpovídat, že to nedovedou, že je to moc těžké a že pátým prstem na g nedosáhnou a nedosáhnou, nercili, že by trefili do basu. Ničemové měli na jediné napomenutí deset odmluv. Bledý čahoun Kulhánek Břetislav byl největší opozičník.

„– sím, slečno, já vím,“ ujišťoval pisklavým hlasem, klesajícím ihned do basového chrapotu, „já jsem se jen splet.“

Slečna se pokusila o střední cestu mezi nepříjemností a dobrotou, zažertovala: „To se právě nesmíte plést…“

Kulhánek Břetislav však musel mít poslední slovo. On ví, že máme tóninu D mol, ale za své braní vedle nemůže, to mu jen tak sklouzl prst. Proč mu slečna nevěří?

Z veliké hloubky vycházely po skončené hodině oddechy žáků; radostně vylétali z třídy na chodbu, po schodech dolů, ven, na vzduch, na slunce!

Stará paní Moravcová se nikdy neukazovala ve třídách. Ale často ji vídaly děti ve dveřích do kuchyně. Jakmile uslyšela, že se hrnou, povyšla na chodbu, sesunula brejle z čela na oči, zakývala hlavičkou v černém čepci s fialovými stuhami – už se takové kapižony ani nenosily – a usmívala se bezzubou hubičkou, ztracenou mezi bradou a nosem.

„To jsou hodné dětičky,“ vesele a láskyplně šišlala, „jen pomalounku, polehounku, ať nehapáte na schodech, drobečkové. Pá, pá, milánkové, krys kot!“

Za stařenkou v čepci vykukovala druhá stará tvář, Pepi v šátku. Také ona se usmívala bezzubými ústy, také kývala: „Pá, pá!“

Z kuchyňských dveří vanula vůně kávy, vůně zašlých časů a spokojenosti.

Pan František Moravec… byl z celé duše a ze vší mysli hudebník. Snad nebyl ani muž, snad ani člověk, jen hudebník a učitel. Pro něho byla každá nota hodnotou a každý tón zákonem. Prsty žáků byly pouhými paličkami, tlukoucími do kláves, a žáci byli pouhými prsty.

Prsty žáků musely cvičit jako vojáci. S železnou kázní. Byly právě tak tuhé a dřevěné jako paličky, tlukoucí o struny. Musely se tužit, vylamovat z kloubů, odpoutávat od ruky, zbavovat strnulosti, aby dovedly vyluzovat prudké údery i jemné ševelení. Učiteli nebylo nikdy fortissimo dost silné, pianissimo dost slabé. Snad kdyby se byl žák ze zlomyslnosti vůbec nedotkl kláves, byl by učitel spokojeně zabručel: Bravo, to bylo správné pianissimo.

Nešťastné prsty! Příroda je oblažila nestejnými silami a schopnostmi. Palec, nazývaný prvním, je učiněný rumpál. Do všeho by jen tloukl, piano, forte, to je mu jedno; myslí si, že jeho hrubá síla je všechno. Malíček, pátý prst, chce-li udeřit, pohodlně si lehne na bok; čtvrtý prst je nemotora, druhý a třetí by ještě ušly, ale i do nich musí učitel vtloukat poučku, že všichni jsou jen řadoví vojáci. Ano, milí hoši, vojáci jste, tak je to.

A hoši, řadoví vojáci se časem přece jen podrobují disciplíně. Jsou i vzácné případy, že vznikne krásný, sytý úhoz; měkký i pevný i pružný. Dřevěná kladívka, obalená suknem, poslouchají pak rozkazy masitých kladívek a správně narážejí o struny. Struny pak sdělují dále, co jim bylo zvěstováno.

Tak se rodí a tak se ozývá – hudba. Div a úžas! Hudba, jež jediná dává na chvíli zapomínání skutečnosti. Skutečnost je velmi, velmi smutná. Sotva se uzdravila maminka, a není ještě docela zdráva, jen se statečně přemáhá, ulehl otec. Ani on si nestěžuje. Dcery mají vzácnou školu a dědí velké bohatství: trpělivost, pokoru a rezignaci. Jenže jsou ještě příliš mladé, aby se dovedly ze svých darů radovat.

Otec se ptá lékaře, jaká je jeho nemoc, a sám si s hořkou oddaností odpovídá: „Stáří…“

Lékař chlácholí, zamlouvá předmět hovoru, ale nemocný se už rozloučil se životem. Bloudí hasnoucíma očima po ženě a po dcerách. Rád by si s nimi ještě pobyl. Ohlíží se i do minulosti. Rád by začal od počátku přes vše zlé, co často přehlušovalo dobré. Rád, rád by byl znovu dítětem, aby se mohl prohánět po rodných horách, rád, rád by byl studentem, měl hlad, sháněl kondice, rád, rád by miloval ženy, které ho milovaly i klamaly, trýznily i blažily… Vzpomíná a prožívá rok osmačtyřicátý, barikády, a leta šedesátá, a vzkříšení národa. Stejně teskní po zármutcích mládí jako po jeho rozkoších, neboť všechno bylo život, a život vždycky miloval, a život ztrácí!

S něžnou touhou vzpomíná na bledou nevěstu v bílém atlase s vlečkou a s kanýrky, se závojem a s myrtovým věnečkem… Žel, žel… ani májový den svatební se nevrátí, všechno pryč, narození Eviččino, narození Milčino, idyla v domku s okny u země a s pohledem do zahrady na dětské skotačení… Pryč, pryč.

Dcery… Jak je tu zanechat s churavou matkou vdovou a s vdovskou penzičkou?

Dcery! Jak málo se s nimi ještě potěšil. Jaký osud na ně čeká? Na tichou, pasivní Evu, nehezkou, na krásnou, vášnivou Milenu, ještě dítě… Jak málo jim mohl povědět o světě, jak bezbranné je tu musí zanechat… Budou se muset samy živit… Uživí se? Najde Eva, až složí klavírní zkoušku, zaměstnání, vystuduje Milena gymnázium…? A co potom? Hudba… Odkud to proudí, odkud pramení a tryská její zázračné světlo? Evo, Mileno, zahrajte mi na čtyři ruce… zahrajte… Kde jste? Ach, u klavíru… Hudba… Kéž bych mohl zpívat s vámi… Zpívám…

Vysvitlo ráno, červencové ráno, tak slunečné, tak žhoucí a plné překypujících šťáv a slibů, že se chtělo volat do celého světa: Živote, přijď! Osude, naplň se! Tehdy vstoupila maminka do pokoje a pravila: „Dobré jitro, tatínku!“

Tatínek neodpověděl. Ústa měl zamčená, oči měl zamčené.

„Dobré jitro,“ pozdravila maminka a přistoupila k rakvi, postavené na dvou židlích. Tam ležel její druh, kdysi tak plný života, tam ležel v přetěžké vůni růží muž, s kterým prožila v lásce a v míru pětadvacet let života, před nímž pro ni nebylo života. Ležel, spal, tak si nalhávala, a přesto věděla, že se její druh už nikdy neprobudí. Připadalo jí však, že by mu ublížila, kdyby před ním dělala jako před mrtvým a kdyby mu neřekla, jako říkávala živému: „Dobré jitro, tatínku!“

Eva a Milena jsou vyděšeny bolestí a pranic nechápou. Nechápou ani rakev, ani umrtvující vůni živých květů, ani slavnostní ticho v otcově bílé a hladké tváři, ani maminčin slzami rozzářený úsměv, ani ranní pozdrav:

„Dobré jitro, tatínku!“

Bolí je veliká křivda. Bolí slunce, bolí květy, bolí mládí.

Drobounké, smavé korálky šestnáctinových not se sypaly a zvonily pod prsty pravé ruky; levá bušila oktávami. Pak pravá zpívala melodii a levá bubnovala tremola. Pravá rozkládala akordy s šuměním harfy…

„Bravo…,“ zabručel hluboký hlas. Známý, přísný, na chválu tak skoupý hlas ředitele Moravce.

Eva spustila ruce z kláves a vděčně se zarděla. Potřebovala toho hlasu a toho slova, i když bylo proneseno tak bručivě a skoro neochotně. Ale byla to pochvala a povzbuzení, které Eva potřebovala. Cvičila druhý klavír.

Druhý klavír s ní měla hrát Marie Helmerová, nejlepší žákyně Moravcova ústavu, na závěrečné produkci v Národním domě. Eva se zachvívala při pomyšlení na první veřejné vystoupení před cizími lidmi; cítila, že jí prsty ztuhnou, ruce ochabnou a že úhoz bude bez zvuku. Spolužačka se jí divila. Povzbuzovala Evu:

„Obecenstvo – neexistuje. Řekni si, že neexistuje. Žes u klavíru jen ty a s tebou bůh: Johann Sebastian Bach.“

Marie mluvila s přesvědčivým a zářivým klidem. Usmívala se úsměvem do sebe obráceným.

Eva cvičila a snažila se vžít do budoucí chvíle, až bude v sále sama s J. S. Bachem. Vtom se ozvalo po jejím boku učitelovo: Bravo! Zasloužila si je? Skutečně zasloužila? Anebo…

Evu zamrazilo. Uvědomila si, že k ní teď ředitel Moravec bývá nezvykle vlídný, že s ní zapřádá rozmluvy a že i jeho matka a stará Pepi ji vyznamenávají drobnými lichotkami a pozornostmi. Pozvaly ji na kávu, a když se zdvořile omlouvala, přemluvily ji úpěnlivými prosbami, div se nerozplakaly. U stolu ve vyhřáté, dusné a šeré jídelně jí stará paní vypravovala o svém Františkovi a jen o něm, jaký je dobrák a že by se měl oženit. Nehledá peníze, mají, chvála bohu, dost božího požehnání, František je šetrný, nepije, do hospod nechodí, jen že si tu viržinku rád zakouří… Chtěl by nevěstu třeba bez věna, jen kdyby byla z dobré rodiny, domácky vychovaná a taky, to se ví, muzikální…

Eva začínala stařence rozumět. Také začínala rozumět panu Moravcovi. Ale radost z toho neměla. Doufala, že projevováním klidu a zdánlivého nechápání odvrátí a zamezí obávané a komické nabídnutí k sňatku.

Pan Moravec! Proč právě on, proč ne spíše mladý učitel? Ten se ještě nemohl ženit, to byla pravda – a právě proto! Eviny představy o manželství byly ještě zcela zmatené a zastrašující. Lékařská kniha a poučování a dohady spolužaček nebudily důvěru. Láska, o které snila, to bylo objímání a líbání na jevišti. To byla láska k Donu Juanovi. Ne, nemohla uvěřit, že by Don Juan byl schopen jiných projevů kromě objímání a líbání. Všichni muži – ale nikoliv Don Juan.

Veřejné vystoupení žactva Moravcovy školy bylo před prázdninami. Velký den. Všichni byli vzrušeni a pódium bylo popraviště, kam se nikomu nechtělo. Jen Marie Helmerová se popraviště nelekala a neviděla obecenstvo; neexistovalo pro ni. Zvítězila nad nepřátelskými řadami hlav; jejich oči se neupíraly na její ruce a neochromovaly je. Druhý klavír nezvítězil. Eviny lokty byly křečovitě strnulé a ruce se v zápěstí nechtěly vzpamatovat. Obecenstvo ji svíralo. Po několika taktech sice poodstoupilo, křeč a tíseň povolily, ale přesto, když se vrátila do salonku mezi spoluúčinkující, kde byl i její učitel, netroufala si na něho pohledět.

Nu, její strach byl zbytečný. Učitel ji shovívavě pochválil. Ovšem, chválil všechny. Byl sám po celé dvě hodiny produkce tak rozčilen, tak se mu třásly ruce i hlas, že snad ani nevnímal výkony žáků a žaček v svátečních šatech, v lakových střevících s mašličkami a s účesy od kadeřníků.

Po představení vyšla Eva s návalem posluchačů a na chodbě se sešla s pobledlou maminkou a se zrůžovělou sestrou. Něco jí říkaly, o něčem ji ubezpečovaly a na ulici se k nim přidružil František Moravec. Prosil dámy, aby se obtěžovaly a aby přišly odpoledne na kávu, že je matka velice zve, že jí bude ctí. Paní Nygrynová poděkovala a řekla, že jí také bude ctí.

Kávové odpoledne u Moravců bylo tklivě zábavné. Stará paní mile šišlala, její František odkašlával; nebyl to už přísný, nesmlouvavý učitel, nýbrž hostitel a muž, který by se chtěl ženit…

Paní Nygrynová pak pozvala paní Moravcovou a pana ředitele, aby také prokázali čest a přišli na kávu. Hned druhý den se dostavil František Moravec a požádal o ruku slečny Evy. Rána, které se Eva tak bála a kterou se snažila odvrátit, dopadla. Snad právě to její ustrašené snažení lákalo nápadníka. Paní Nygrynová poděkovala a řekla, že to záleží na dceři a že dá panu ředitelovi vědět…

Tak doslova se všechno odehrálo – jako v humoresce nebo ve veselohře.

Sestry se bavily; matka však hleděla na věc vážně a nepochybovala, že Eva svolí. Byla všechna vyměněna, zářila, slzela, bohu děkovala – a sestry přešel smích. Evě stydlo tělo, stydla duše. Matčina touha po jejím štěstí, matčina víra, že to štěstí má v rukou pan ředitel Moravec, a její radost, její vděčnost bohu a Marii Panně, že vyplnili její vroucí modlitby… poděsily Evu i Milenu. Vždyť maminka už viděla Evu v bílých šatech a se závojem a s myrtovým věnečkem! Neptala se, má-li Eva toho pána ráda. Ani ona se nevdávala z lásky, a jak byli s tatínkem šťastně a v lásce živi! Eva bude zaopatřena, bude mít řádného, dobrého muže, je to na něm vidět, že je hodný… Kde se vzala v naší mírné mamince ta odhodlanost, ten temperament, ta energie? Dcery ji nepoznávaly, holubičku!

Krev v Eviných žilách ustydla docela. Byla v síti matčiny lásky. Neměla síly tolik jí ublížit a říci: Ne, maminko, já ti tu radost nemohu udělat, ne, já si toho hodného pána a tu dobrou partii nemohu vzít! Eva omdlévala bezmocností a soucitem. Líto jí bylo i toho hodného člověka a celá se třásla odporem k němu. Prosila matku, aby ještě několik dní počkala. Matka, krutá milující matka byla ochotna čekat, ale nepochybovala, že Eva poslechne a že nabídku přijme! Dvě holubičky se to rvaly, dvě ovečky spolu z lásky a pro lásku bojovaly.

Dospělá dívka Eva a děvčátko Milena se na sebe dívají. Ta malá zpytavě a útrpně, ta velká jen vzdychá.

„Ty máš ráda někoho jiného, Evo?“

„Ne, ne, koho bych měla mít ráda?“

Milena myslela na mladého učitele. Není do něho Eva zamilována? Nesmysl. Je hezký. Ale proto –?

„A co tedy uděláš?“ zvídá Milena hlasem plným soucitu. Jako by byla náhle přerostla Evu. Vypadá tak moudře, ta malá Milka.

Eva k ní vzhlíží jako k opoře a jako k spáse. Milena praví:

„Ty si nemůžeš vzít člověka, kterého nemáš ráda. To nestačí, že si ho vážíš. Já to mamince sama řeknu.“

„Ne, Miluško, ne, to nejde. Vždyť maminka už napolo svolila. Ona… on…“

Eva se ještě nemůže odhodlat, aby přijala sestřinu spásnou ruku. Představa plačící maminky ji ochromuje; a zklamání hodného muže, který ji miluje a těší se na manželství s ní, bolí. Ano, je jako ochromena. Už se téměř smířila s neodvratným osudem.

Manželství… svatební noc… Otvírá znova lékařskou knihu. Otřásá se. Jsou také některé romány… Samá nejasnost a ošklivost.

Není přece možné, aby čtyřicetiletý, vážný pán, aby tak starý muž… Snad by se s ním mohla dohovořit. Dopsat mu. Kdoví, snad ani sám na nic jiného nemyslí. Kdyby s ní chtěl žít jako s dcerou? Ale jak o těch hrozných věcech psát? A vždyť stojí v románech a v básních i v lékařské knize, že když se dva lidé mají rádi, není to nic ošklivého, naopak, je to nejvyšší blaho!

Don Juan? Ale to je nesmysl, i Don Juan, ovšem!

Ženy omdlévaly, jak jen na ně pohlédl, a vzdávaly se mu…

Zmatek, zmatek.

Nikdy Eva nepozná takovou závrať a nikdy na ni Don Juan nepohlédne. Už ani žádný neexistuje. Jen v básni, v historii, v opeře.

„Evo,“ opakuje Milena, „ty si nemůžeš vzít člověka, kterého nemáš ráda. Já to mamince řeknu.“

Kámen padá ze srdce. Sestra sestru objímá a líbá:

„Ty jsi hodná, Mileno!“

Vida, to Milena nevěděla, že je hodná. Vždycky slýchala, že je drak.

Pomalu, neochotně se otevřely dveře a v šeru síňky se objevila dáma v županu.

„Co si přejete…? Učitelka…? Už jsme vlastně jednu přijali,“ mluvila dáma. „Byla jich tu strašná síla, ale možná, že… Máte konzervatoř? Ne? A kolik žádáte za hodinu?“

„Korunu padesát.“

„Jé, to jste drahá!“ – A dveře se zavřely Evě před nosem.

To byl začátek její pochůzky za zaměstnáním.

Na druhém místě ji odbyli hned skulinou ve dveřích a bez dlouhých řečí. Přišla pozdě.

Třetí místo: Otevřela jí služka, voněla dřevěným uhlím a byla rozpálená žehlením. Zřejmě ji rozčilovalo, že musila od práce odbíhat. Ukázala na dveře do salonu.

Salon byl přeplněn nábytkem. Okna zakrývaly huňaté záclony a mezi oběma díly visela tvrdá, nažloutlá krajkovina. Z rohu vybíhalo nehorázné piano až doprostřed pokoje ke stolu, obklopenému břichatými, plyšovými křesly.

Paní přišla v kuchyňské zástěře a utírala si o ni zamoučněné ruce.

„Já, víte, slečno, nejsem muzikální, můj taky ne, ale naše Olinka se učí na druhý rok a má báječný sluch. Jenže nerada cvičí. Takhle salonní kousky, to ji baví, ale slečna, co ji učila, se teď vdala, říkala, že nejdůležitější jsou škály. Tak abyste byla na ni přísná, na Olinku. A jaké jsou vaše podmínky?“

Koruna padesát byla částka, která paní také zarazila, ale pak pronesla kavalírské: No, co – a od té chvíle byl Evin život rozdělen na samé hodiny. Brzy jich měla tolik, že sotva stačila přebíhat z jedné končiny města na druhou. Vysedávala v salonech přecpaných nábytkem, kde rodina nebydlela, nebo v jídelnách, kde se všichni scházeli a kde byly i postele. V salonech v zimě netopili, Eva sedávala v kabátě a žákovi křehly ruce, beztoho tupé. Žáci byli malí i větší, hoši, děvčata, slečny; neradi se učili a hleděli na učitelku jako na nepřítelkyni. Někteří jakž takž prospívali, ale většina jen brnkala, a Eva je musela vnadit sliby, že jim dovolí hrát rodičům k Vánocům Dunajské vlny. Rodiče vyžadovali, aby se děti učily brnkat, protože to byla móda a také proto, že měli doma zděděná piana, věčně rozladěná a s klapkami, které zapadávaly a nezněly…

Rodiče se občas přeptávali: Jakpak se to naše dítě učí? Vede to přece k něčemu? Talent má… Každé dítko mělo talent nebo bylo báječně nadané. V jedné rodině neradi platili; často čekala, bylo druhého, třetího, desátého, nic. Když se konečně, celá hanbou červená, odhodlala upomínat, zasmáli se: Jéje, slečno, a že si neřeknete? To víte, člověk má těch starostí… Byla však rodina, kde jí domácí slečna s tichou úklonou přinášela na podnose s vyšívanou pokrývečkou skleničku vína a dva mandlové koláčky s pozváním: Račte si posloužit, slečno. Jinde jí nechávali každý pátek buchtu od oběda.

Když měla hodinu k večeru, bývala už tak unavená, že se sotva na židli držela. Oči se klížily a v sluch bodaly věčně falešné tóny a noty se černaly jako malé, potměšilé obludy. Oči se zavíraly, upadala do polospánku a musela se mít na pozoru, aby v podřimování neprořekla nesmysl, neboť hlavaté a tenoučké pitvory, šklebící se na ni z not, oživovaly, poskakovaly, vedly podivné řeči a ona by jim byla málem odpovídala.

Z hodiny do hodiny chvátala Eva, dům od domu přebíhala, i doma učila žáky, kteří neměli své klavíry. Doprovázela vídeňskou kabaretní zpěvačku bez hudebního sluchu, s vyvinutým poprsím a okrouhlými lýtky, která byla v Praze na podzimní sezonu angažována k Rozvařilovům. Zpěvačka platila kavalírsky, mnohem kavalírštěji než dáma, která pěstovala zpěv jen pro zábavu svou a svých hostí. K dámě chodila Eva přesto nejraději, protože měla klavír… klavír, vonící novotou, onou známou sladkou směsí javoru a ebenu, klavír, jehož deska se leskla jako zrcadlo. Do jeho kláves se noří prsty takřka samy, nejkrkolomnější pasáže je neunaví. Je to přece jen škoda, že tak skvělý nástroj je tu pouhým kusem nábytku. Dáma na něm občas přehraje Veselou vdovu a černý klavír se hodí k černému zařízení…

II

Zrazený Don Juan

Velká stávka nastala,

ještě konce nevzala,

již nás vidět nechtějí

a knížky nám vracejí.

Fárat nebudem!

Dříve fárat nepudem,

až svá práva dobudem,

aby páni věděli,

že jsme slovo drželi.

Fárat nebudem!

Velká stávka v Rakousku nastala, a bylo to na samém počátku nového věku, posledního v druhém tisíciletí. Stávka vyšla ze štýrského Köflachu. Horníci žádali minimální mzdy, zlatý padesát pro kvalifikované dělníky a osmdesát krejcarů pro ženy, osmihodinovou směnu i pro dělníky na povrchu, uhlí pro domácnost, týdenní výplatu a počítání oleje pro důlní lampy za nákladní útraty.

Požadavky byly zamítnuty.

Ceny potravin začaly stoupat.

Po Köflachu nastupuje Moravská Ostrava, kde trvají horníci na své žádosti, aby směna zůstala při desetihodinové směně.

Patnáctého ledna: Kladno. Dva doly. Sedmnáctého je stávka úplná.

A pak už přeskakuje požár ze střechy na střechu: Polská Ostrava. Karvín. Mostecko. Teplicko. Nýřansko. Stříbrsko… a dále a dále přeletuje požár. Schůze a tábory. Obrovská manifestace na Letné: deset tisíc lidí.

Sbírky. Padesát tisíc horníků stávkuje. Třiapadesát!

Dvanáctého února mluví řečník na veřejné schůzi za obrovské účasti o oprávněnosti a prospěšnosti osmihodinové doby pracovní. Vysvětluje příčiny zkracování doby, doporučuje nutnost odborového sdružování a třídního uvědomění dělnictva.

Ceny uhlí letí do výšky. „Kam to povede?“ naříká paní Nygrynová. „Dvě zlatky metrák braunového! A ještě ani není k dostání.“

Ne, není. V prodejnách jde o život. Za vozy běhají otrhané děti a perou se o spadané uhlí. A pak už běhají i děti slušně oblečené…

Sedmdesát tisíc stávkujících! Schůze, schůze; taneční zábavy, koncerty, akademie, všechno ve prospěch stávkujících.

Velká kulturní událost: Mladé literární směry pořádají večírek ve prospěch horníků.

Jak se tam dostanu? přemítá Eva. Po sedmé hodině nesmí vycházet na ulici. Jen někdy do divadla. Řekne, že jde do divadla. A půjde do Typografické besedy na večírek. Musí, musí jít toho a toho dne, toho a toho roku večer do Typografické besedy, je to její osud, nevyhne se mu, maminko, nevyhne. Maminko zlatá, maminko jediná. Nezbraňuj mi, už je všechno marné.

Igor bude na Evu čekat za rohem a dovede ji. Igor? Kdo je to? Ach, nikdo. Když k Evě po prvé přistoupil v tiché čítárně studentské Slavie, zamrazilo ji. Utéci? projelo jí hlavou; ale nehnula se. Pochopila, že to osud posílá neznámého člověka, aby prostředkoval a vedl její kroky dále a blíže k truchlivému setkání s tím, kdo je jí souzen.

S tlukoucím srdcem tehdy v čítárně pohlédla na cizího mladíka, černého a suchého jako čert. Vypadá jako Bulhar, napadlo ji; i přízvuk jeho slov zněl cize. Jistě je to Bulhar. Třásla se a černý mladík mluvil: „Slečna studuje matematiku?“ Co ho to napadlo? Eva – matematiku!

Viděl, že je na odchodu; že prý půjde s ní. Na ulici vysvětloval, že si už několik dní všímá, co slečna čte, a že ho slečna zajímá. Je anarchista, volný člověk; s pražskými kamarády je však na štíru, to jsou buchty. Kašle na buržoazní předsudky a na společenské kejkle; zkrátka, slečna se mu líbí, jaképak okolky; je jistě jiná než ty sentimentální bestie, které nemyslí na nic než na erotiku, fuj. On nenávidí takové ženy a láska se mu hnusí. Cit vůbec. Hnusí. Jeho ideálem je Soňa Kovalevská.

„Neptám se, jak se jmenujete; budu vám říkat Soňa. Nikdy se do vás nezamiluji. A vás varuji před láskou. Varuji, varuji.“

V jeho hlase se třásl štítivý hněv.

Dobře. I Evě bylo vhod, že mladík, jehož pozornost vzbudila, je tak zajímavý. Přestala se ostýchat. Ale Bulhar nebyl, škoda; jen Slovák, odtud jeho cizí přízvuk. Škoda, ale smířila se s faktem. Slevila. V životě patrně musíš slevovat.

Jmenoval se Igor, studoval na technice a nade všechno miloval matematiku a vědu vůbec. Básně se mu hnusily. Donášely ho do vzteku, to byl jeho výraz: donášet do vzteku. Byl by přísahal, když tak slečnu v čítárně pozoroval, stále vážnou, bledou, přísně černě oblečenou, nekoketní, nepříliš hezkou –, byl by přísahal, že studuje matematiku. Nu, což. I on si asi řekl, že v životě musí slevovat. Ale v ostatním se přece nezklamal? Muži, láska, manželství, mateřství – to se jí přece hnusí? Ovšem! A od toho dne se Igor s Evou setkávali častěji. Procházeli se zasněženými končinami pražských předměstí, nebáli se ani jediného problému a Igor stále něčím nenávistně vřel. Bývalo jí z něho až smutno, ale litovati ho, myslila si, by byla urážka.

Dvacátého prvního února oznámil Igor Soně Kovalevské, že na ni večer počká a že spolu půjdou do Typografické besedy. Zalhala matce, že jde do divadla, a šla na akademii mladých literátů, kteří se postavili za stávkující horníky.

Sál byl přeplněn dělníky, studenty a umělci. Na programu se skvěla všechna slavná moderní jména, jenže z šestnácti čísel jich policie sedm škrtla. Hlavním bodem byla přednáška:

„Kus žírné půdy.“

Touto žírnou půdou myslil řečník dělnictvo a jeho život. V masách dělnictva, pravil, dřímají nevyčerpatelné dosud fondy lidskosti a uměleckých vznětů. Umění by mělo těžiti z této půdy. U nás, bohužel, krom několika mladých lyrických pokusů nelze ještě mluviti o sociálním umění a o jeho socializaci. Toto umění může vyrůst jen z lidu. I zde, jako na poli hospodářském, bude dělnictvo odkázáno jen na vlastní pomoc…

Po skončené přednášce zahučel sálem potlesk a pak defilovalo jméno za jménem a každé vyznávalo sympatie stávkujícím horníkům, sociálnímu boji a revolučnímu hnutí. Básníci recitovali své rukopisné novinky, jiní přednášeli překlady cizí sociální poezie. K závěru vystoupil redaktor dělnického listu a vyzdvihl hluboký význam večera: projev vzájemného zájmového spojenectví mezi proletariátem a pokrokovou českou inteligencí.

Bože, byl to slavný večer! Úžas, pohnutí, vzdor, všechny city a dojmy, touhy a snahy, kterými se kdysi otřásávaly hlubiny dětského srdce, se onoho večera znovu do nich nahrnuly. Ale ode dneška už nebude Evka zalézat do výklenku za kredenc, aby tam prolévala směšné slzy nad zoufalým osudem otroků, jejichž okovy jsou věčné. Už se nebudou drobné dlaně svírat v pěsti bezmocným hněvem a malou vírou. Eva žasne, jak kdy mohla pochybovat o konečném vítězství otroků nad tyrany? O budoucím ráji lidstva? Ne, už nepochybuje.

A co teď? S tou září v duši, s těmi křídly, rozpínajícími se k rozletu, má jít domů, do těsných, tichých stěn smutného domova?

„Ne, slečno, nechoďte domů! Pojďte s námi, slečno!“ zvou a vábí lichotné hlasy Igorových přátel a Igor sám velitelsky rozhoduje: „Ale to se rozumí, že půjde s námi. Soňo, pojďte!“

Hanbou by se Soňa propadla, kdyby přátelé věděli, že není ta, za kterou se vydává, a že doma čeká a pláče starostlivá a starosvětská maminka, strachující se o dceřinu ctnost!

Hanbou by se propadla, kdyby tito bojovníci za nové řády a za nového člověka jen tušili, že Soňu bolí srdce při pomyšlení na plačící starosvětskou maminku. Proto se nebránila, když ji Igor a kamarádi vzali do svého středu a odváděli do kavárny.

Kavárna. Pan Nygryn chodíval do Pařížské a někdy brával ženu a dcery s sebou. Mramorový stolek, zrcadla, plyš, káva s jinou vůní než domácí, a hlavně: spousty novin a ilustrovaných časopisů – to všechno tvořilo ovzduší dcerám velmi milé. Eva odjakživa měla ráda kavárny. Ale do kavárny směly chodit dámy jen v průvodu otců a manželů. A jen ve dne. Horko polilo Evu, když se octla u mramorového stolku se stohem novin v záři nočních světel a když se jí sklepník otázal: „Dáma poroučí?“

Ten sklepník, blesklo jí hlavou, je také člen pracující třídy a měla by mu vysvětlit, že není dáma a že mu nemá co poroučet…

Ale nevysvětlila mu nic a řekla: „Černou kávu.“

V kroužku Igorových kamarádů byli také mladí básníci, jejichž verše Eva znala; kdež by si byla pomyslila, že je pozná i osobně? Jeden z nich byl bledý, souchotinářský hoch se zádumčivýma očima a s věčnou cigaretou v chvějících se prstech.

Teprve později se dověděla, proč ji vlastně Slovák Igor pozval do Typografické besedy, tenkrát, když stávkovali horníci. A proč ji potom tak horlivě všichni zvali do kavárny. Šlo o sázku. V kroužku Igorových kamarádů se kromě jiných časových problémů pilně probírávala i ženská otázka. Přes různosti politických a literárních názorů byli kamarádi v jedné věci svorní: v názoru na ženu. Mrzká věc jest ženě mluviti ve shromáždění; cherchez la femme; es ist ihr ewig’ Weh’ und Ach… a ostatně: vzal ji čert a statistika. Byla, poznamenával Igor, jediná čestná výjimka: Soňa Kovalevská. Ale takové druhé už nenajdeš.

Nu, a pak z čista jasna, hleďme, přijde, blázen, a prohlašuje, že se mu podařilo najít druhou takovou! Kroužek se svíjí smíchem. Igor je vůbec šašek, nikdo ho nebere vážně. Nejvíc se mu posmívá bledý básník, jenž posud nevydal knihu. On a Igor se ustavičně hašteří.

„Ty tedy tvrdíš, že jsou všechny ženy sentimentální bestie?“ mele Igor vztekle svou věčnou notu.

Básník cedí skrze zuby nějakou blasfemii.

„A já ti dokáži, a já vám všem dokáži…,“ vypíná se Igor – a tak uzavřena sázka, v níž nepatrná dívka Eva Nygrynová měla sehrát velkou úlohu. Měla dokázat nemožné. Měla porazit mužský světový názor a rehabilitovat šaška Igora. Uzavřena byla sázka pro pobavení kavárny, sázka, v níž šlo o Evu Nygrynovou a o její osud.

Eva Nygrynová nedokázala nemožné. Neporazila mužský názor, nýbrž hanebně dezavuovala Igora. Za hodinu už to bylo celému mramorovému stolu jasné. Autor nevydaných básní seděl těsně vedle Soni Kovalevské; cigaretový kouř houstl v oblaka, i Soňa si odvážně zapálila, až se zakuckala.

Hovořilo se z počátku o akademii, především o žírné půdě. Mužná slova, krásná slova, pronesl kdosi. Ale bledý básník se ozval skepticky:

„Krásná slova? Ano, krásná, ale nic víc. Nemá to smyslu. Socializace umění. Veliká slova. Ale ještě není socializován náš život…“

A potom se přestalo hovořit o večírku, přestalo se hovořit o generální hornické stávce, přestalo se také debatovat o burské válce, o rukopisných bojích, o nesmiřitelném stanovisku císařovu k hlášení českých záložníků slovem „Zde!“, o nutnosti revize Hilsnerova procesu, a pozornost celé společnosti se obrátila k bledému básníkovi a k Soni Kovalevské.

Co se dělo, hle, hle! Básník jí hleděl okouzleně do očí, básník ji nesměle vzal za ruku, i na tu upřel okouzlený zrak a lítostivě ji převracel v suchých, horkých, nikotinem zhnědlých prstech.

Naproti nim seděl Igor. Vztekle se smál, ceně špičaté zuby jako dravec. Tím zlým smíchem zřejmě zakrýval stud i bolestné zklamání. I kamarádi se smáli, ale dobrosrdečně, a přáli milencům štěstí…

Eva se octla v pološeru noční zimní ulice po boku básníka. Po boku chudého studenta proletáře. Takový, a ne jiný mohl být její osud. Octla se po boku socialisty. Jen aby nepoznal její buržoazní původ. Aby nevystihl, že je z dobré pražské rodiny, a nikoli proletářka…

Proč si to přála? Proč se třásla jako osikový list, jako pokorný, uchvácený list? Což se zamilovala? Do člověka, kterého znala několik hodin?

Či měl pravdu černý Igor, že jsou všechny ženy sentimentální bestie? Je snad i Eva jako všechny? Ach, Igorova vzteklá hlava, jeho vyceněný smích a špičaté dravčí zuby… A hněvivá bolest zklamaného…

A co je Evě do Igora! To, že trpí –? Bylo by ovšem lépe, kdyby netrpěl a kdyby se dovedl radovat s ní a se všemi hochy, kteří jí bez hněvu, s bratrskou láskou přáli štěstí! Ale není možné sloužit peklu i nebi zároveň, Eva musí volit, a zvolila souchotinářského studenta, proletářského básníka. Písaře.

Tehdy, když s ním na ulici osaměla, byla v ní malá dušička. Zuby jí drkotaly nejen zimou, nýbrž mnohem více strachem, jak obstojí před člověkem, jenž má celého Marxe v malíčku, kdežto ona posud nečetla ani Komunistický manifest! Jak je to vůbec možné, že posud nečetla Komunistický manifest? Jak chce vystačit se svými koketními citáty? Tady, má zlatá, nebudeš moci švindlovat jako s Igorem…

A zatím, co se dívka třásla a shledávala hesla, kterými by si získala obdiv básníka a socialisty, octly se tenoučké, kostnaté a nikotinem zhnědlé prsty pod jejím loktem a loktem i celým tělem od hlavy až k patám proletěl otřes hrůzy. Ačkoli jí bylo už dvaadvacet let, přihodilo se po prvé v jejím životě, že se do ní tak důvěrně zavěsil muž, a bylo to po prvé, kdy k jejímu žasnoucímu, žíznícímu sluchu promluvil mužský hlas, a to těmi slovy:

„Já musím mít někoho rád. Nemohu žít bez lásky. Řekněte mi, slečno Evo, řekněte mi, sladká Evičko, měla jste už někdy někoho ráda?“

Ne, nezeptal se jí, zdali četla Komunistický manifest, ne, nepátral po jejím třídním původu. Jen jedno chtěl vědět: měla-li už někoho ráda. Neřekl, že ji má rád. Ale ptal se:

„Měla jste už někdy někoho ráda?“

Muž! Takoví jsou muži…

Ach, mlčte, nepříjemné feministky. Neříkejte a neohrnujte rty: „Muž!“

Ano, zajisté, a stokrát: Muž. Dej pokoj, zběsilý, hořký Igore! Ne, Eva není Soňa Kovalevská, a je ráda, že není Soňa Kovalevská. Je spokojena, že unikla z Igorových spárů, ze spárů střízlivého rozumu a nenávisti k životu.

Eva se beze studu přiznává, že miluje muže, který se jí zmocňuje jako pán, že miluje toho, který žárlí dříve, než miluje, že miluje toho, a ne jiného, že miluje člověka, který ji chce mít celou pro sebe, i s šosáckou minulostí i s tím, čemu se všichni vy v kavárně tak zle posmíváte: i s panenským vínkem.

Ach, jaká záře! Ano, jasná záře se rozprostřela tehdy, na samém počátku nového roku nad nevlídnou zimní ulicí, stoupající od Nového Města ke Královským Vinohradům.

Hoch, třesoucí se mrazem v odrbaném svrchníčku, v děravých botách a v širáku, vyznal onoho dne Evě lásku. Slabikuje si s úžasem vyšeptalou frázi: Vyznal mi lásku. A požádal mě pro sebe jako dar, jako oběť a jako požehnání.

Ale dříve se jí na něco tázal. Měla-li už někdy někoho ráda. Jakou dala odpověď?

Jakou odpověď dala Eva svému prvnímu milenci, kterého, co živa bude, nepřestane milovat?

Odpověděla a pravila bez váhání a bez rozpaků:

„Nikoho jsem před tebou neměla ráda. Tys první, do kterého jsem se zamilovala.“

Běda. Věděla, že pronáší lež?

Lhala úmyslně, či lhala nevědomky?

Buď jak buď. Patrně v oné úžasné chvíli hrůzy a slasti ani ve snu nevzpomněla na svou první lásku – na Dona Juana! Patrně, kdyby jí byl tehdy někdo její první, jedinou a věčně věrnou lásku připomněl, byla by se dala do srdečného smíchu a byla by zvolala: Jaké dětinství!

Buď jak buď. Nejde tu ani o to, že to dětinství nebylo. Jde o víc. Nemusilo existovat ani pouhé dětinství. I tehdy, kdyby byl existoval skutečný milenec z masa a kostí, i toho by byla bez otálení zapřela, aby tomu milému hochovi, který ji tolik prosil, neublížila.

Jde o to, jde o to, že její dobré srdce nikdy, nikdy nebylo věrné, že nikdy, nikdy její nevinné srdce nebylo čisté, že odjakživa lhalo, že lhalo, jak se narodilo, lhalo od chvíle, kdy drobná ústa byla schopna slova.

„Co je ti, Evičko?“ ptávala se maminka. „Bolí tě, má děvenko, hlavička?“

„Nic mi není, maminko,“ lhala Evička, celá rozpálená horečkou.

Nikdy její srdce, nechtělo-li ubližovat, nemluvilo pravdu.

Přicházeli a prosívali: Dej, Evo, hladovým chleba; jiní: Dej kousíček štěstíčka; anebo: Dej věčnou blaženost!

Žebrávali o almužnu, o vteřinu, o život. Dej, říkali, jsi bohatá, máš, dej!

A Eva rozdávala. Eva, marnotratnice, nadělovala: úsměvy, život, almužnu, bohatství. Neohlížela se, je-li prosebník žebrák, či milionář.

Byl prosebník – a kdo by odháněl prosebníka od svého prahu?

Eva přichází domů stále později. Sedmá hodina bývala u Nygrynů, jako ve všech slušných domácnostech, lhůta večerního návratu, hodina, kdy se prostírá rodinný stůl.

Eva se podloudně vytrácí z domu a přichází stále později.

Kdes byla, Evo? Proč opouštíš nemocnou maminku? Maminko, nevyčítej, Eva nebyla na plese, Eva tě neopouštívá pro pobavení. Od nemocné spěchá k nemocnému, a jen jeho mládí vítězí nad tebou, ubohá maminko.

Myslíš-li, že je Eva nehodná dcera, upokoj se: Její mladé roztoužení je i jejím utrpením a jejím trestem. Ó, netrestej ji ještě svými výčitkami a slzami!

Ty máš ještě někoho na světě, on nemá nikoho. Máš ještě Milenu. Naše Milena dovede rozveselit a zahřát zkormoucenou mysl. Kdo však by rozveselil a potěšil Evina milého? Chudáka, jenž je přece ještě tak mlád. Arci, Milena je také k politování. Je mezi dvěma bolestmi. Trpí pro matku stejně jako pro sestru. Ke komu má blíž? K sestřinu hladovému mládí – či k matčinu stáří? Nejsou-li obě hladové?

A Milena nesmí mít hlad? Milena má jen chodit do Minervy a doma sedat u zádumčivé rodinné lampy a dřít? Dřít: Occulo, occulere, occului… occultum. Apporte…

Kdes byla? Kam jdeš?

Otázky zněly nesměle a skromně. Paní Nygrynová se po celý život řídila taktem hrdého srdce, které se nevtírá. Její otázky byly nesmělé, skromné, ale vytrvalé. Strach o dceru jí dodával odvahu. Láska nutila vystupovat z koutku a pokořovat se. Bojovat.

Paní Nygrynová mívala romantické sny o matce přítelkyni a o dětech, které své přítelkyni důvěřují. Ach, bože, byly to jen sny.

Ach, Evo, Evičko, kdes byla? Kam odcházíš? Bude večer; slušné dívky tohle nedělají, aby se toulaly. Odmítlas hodného muže. Koho sis místo něho vyvolila? Zavrhlas bezpečnou budoucnost – co ti kyne místo ní?

Matčino srdce také odmítáš a zavrhuješ. Kdo se ti nabízí místo něho? Evo, Evo!

Když jsi byla malá, nemohlas být bez maminky ani chvilku. Jen si vzpomeň, když maminka odjela jednou do hor k tetě na pohřeb: tři dny jsi proplakala a prostýskala. Nebylas k utišení. Dávali ti cukroví, na, Evičko, pralinky, slibovali pannu, velkou pannu, a že tě Barča vezme na kolotoč, ale kdepak.

„Já nechci pralinky, já nechci pannu, já nechci jít s Barčou na kolotoč, já chci jen moji maminku. Ach, co je mi všechno platné, když nemám moji maminku!“

Teď tě nebolí, že maminku ztrácíš? Myslíš, že ji nepotřebuješ? Máš s ní jen soucit? Přinášíš jí oběti? Ano, obětavá jsi, to je pravda. Děláš, co můžeš, ale maminku nepřelstíš. Myslíš si, že ti ji někdo nahradí? Ano, nahradí. Ale znáš svět? Znáš muže a bude ten, koho sis vyvolila – ten pravý?

Drásavé starosti stěžují paní Nygrynové odchod na onen svět. Nahradí strýc poručník a mladá teta rodiče osiřelým dívkám?

Paní Nygrynová sedí na smrtelné posteli, a aby nebyla tak docela k ničemu a aby splnila i poslední svůj úkol v životě, nakupila si spoustu bílého plátna před sebe a došívá Evinu výbavu. Práce na stroji jsou hotovy. Ještě knoflíky… Napjala poslední síly a přišila ještě k povlakům knoflíky.

Deset let prožila Eva s mužem, kterého si vyvolila proti matčině vůli. Deset let. A pak umřel.

Byla mu v tom společném životě věrna?

Nebyla. S kým ho podvedla? S kým podváděla? Kdo byl jejím milencem?

Don Juan. Ne on. Nikoli barytonista Národního divadla. S tím pánem se Eva Nygrynová jakživa nesetkala, nikdy ani slůvka s ním nepromluvila, a on podnes nemá o její existenci ani o její lásce potuchy. Eva byla svému muži nevěrna s celým světem. Ne s živým člověkem, ale s nesmrtelným Donem Juanem Tenoriem. V snění. V touze. V představách.

Byla nevěrna i v touze po cizích zemích, po dobrodružných cestách, po vesmíru.

Nevěrna v lásce k uraženým a poníženým, k proletářům všech zemí, které chtěla spojit, a nikdy nespojila.

Nevěrna, nevěrna byla i jemu, Juanovi. Ona jediná mezi ženami jím zrazena nebyla, nýbrž sama ho šidila, jak mohla. Kterápak žena to může ještě o sobě říci? Nu což. Toho lupiče, toho žraloka srdcí – si Eva nevyčítá. Ale proletáře, ty, v nichž milovala uražené a ponížené, utiskované a bezbranné, podvádět neměla, to byl hřích.

Osud jí jasně vyměřil její životní dráhu: Tudy se budeš ubírat, řekl, tudy půjdeš, neohlížejíc se vpravo, vlevo, nezhlížejíc se milostně v sobě, a nebudeš milovat ani sebe, ani pouze jediného člověka.

Postavíš se jako řadový voják mezi vojáky a budeš bojovat za změnu světového řádu, za vítězství všech pracujících, kteří podle tvého vlastního přesvědčení svými svaly a svými mozky drží svět, živí svět i krášlí svět. Nikdy se nebudeš ptát: A což je to možné, aby se dějiny rozpoltily na noc a den, což je to možné, aby ti, kdo od pravěku byli chudí a sloužili, náhle se obohatili a stali pány světa? Nikdy se nebudeš takto tázat. Bude ti také lhostejné, dojdeš-li k cíli dnes, za sto let, za miliony let – či nikdy.

Tak poručil osud Evě Nygrynové a Eva Nygrynová ho neposlechla.

Deset let zrádně a nevěrně žila pro jediného člověka. Byl ubohý a nešťastný, ano, ale to ji neomlouvá; pro jediného zanedbávala všechny ostatní, a to jí osud nenařídil.

Osud ji poslal do Typografické besedy roku 1900, kdy v Rakousku stávkovali horníci. To, pravil její osud, jsou tví lidé, přesto, žes nevyšla z jejich třídy. Jejich zájmy, nikoli své nebo milencovy, budeš hájit. Nikoli ze soucitu k chudým, není koneckonců třeba užívat oblíbeného citátu „uražení a ponížení“ a není ani třeba milovat chudé, vyznamenávat chudé a nenávidět bohaté, pohrdat bohatými.

Je však třeba, je nevyhnutelné, jsi-li už skrz naskrz přesvědčena o právu horníků na stávku, postavit se do jejich řad – a ne se jen ukazovat na parádních akademiích nebo v májových průvodech s červeným karafiátem na vztek měšťákům.

Jest nutné vyjít ze světnice zapařené slzavou láskou k nemocnému chudákovi, kterého sis sobecky vyvolila mezi všemi za jediného, jest nutné vyjít na širé bitevní pole světové revoluce. Svět se ti nelíbí? Nepřemílej fráze, to ti osud neporučil, nýbrž pomáhej činem, sebenepatrnějším činem, podle svých nejslabších sil – nelibý svět změniti.

Takto mluvil hlas Evina určení, ale ona ho neposlouchala, ona za tím hlasem nešla. Na dva západy se uzamkla ve svých čtyřech stěnách, protože si své neštěstí oblíbila, protože si oblíbila svou bolest a chtělo se jí hýčkat slzy a zármutek až do smrti.

Utekla od stávky horníků roku 1900.

Kolem ní miliony strádaly, tisícové bojovali a sta a sta jich v boji padalo.

Celou Evropou otřásalo vzbouřené ruské podzemí roku pátého. V Praze pod Evinými okny duněly kroky demonstrantů a tekla krev a ona se vyhýbala krvavým kalužinám a pospíchala dům od domu z hodiny do hodiny, aby vydělala na živobytí s miláčkem, aby vydělala na milování dvou zbytečných lidiček.

Na ulici křičeli:

„Ať žije všeobecné, rovné, přímé, tajné hlasovací a volební právo!“

Eva zavřela okno, aby křik nerušil miláčka. A skláněla se nad jeho umíráním a poslouchala, zda jeho srdce ještě bije pro její přežalostné štěstí.

Deset let se udržovala pára nad hrncem – společné živobytí dvou zbytečných lidí.

Bývalo, že za májových dnů v sadě na Petříně – kdo by neznal přeslazenou píseň v květech nad stověžatým městem – bývalo, že se ohlíželi chodci po chatrně oblečené dvojici a shovívavě se usmívali: Blázni! Za bílého dne se líbají na veřejném místě!

Bývalo, že za zimních večerů se taktně odvraceli stařečkové penzisté v zapadlé Krameriově kavárničce od milenců, kteří tu šetřili drahým uhlím a ohřívali se na dřevěném plyši v koutě ruku v ruce, se smutnou vášní v ohromných do sebe vpitých očích.

Bývalo, bývalo, už není.

Bývalo, že všech pět dílů světa, ach bože, rozbože, se vešlo do čtyř stěn bohémy v třetím poschodí, a jindy zase v celém světě nebylo kouta, kam bys ujel a kde by ses ukryl se svou bídou a hanbou.

To tehdy, když starý červ vylézal z mužského mozku a pronášel lidským hlasem:

„Řekněte mi, sladká slečno Evo, měla jste už někdy někoho ráda?“

Ale Eva se mýlí. Červ, ukrutný červ už dávno nehovoří mazlivým mileneckým hlasem, nýbrž syčí mužským vztekem, ss, ss:

„S kým se to scházíš? Kdes byla tak dlouho? S kým se budeš líbat po mé smrti?“

Nevěřil jí, přenešťastný člověk, nikdy jí nevěřil. Taktak, že uvěřil, co bývá pro každého muže důkazem. Bývá, to je to! Či není i zde Eva aevis zrádná bestie, která tě i důkazem podvede a v níž se ani s celou vědou nevyznáš?

Ach, ten strašný červ!

Už v prvních dnech lásky našel milenec Evě knížku pečlivě ukrývanou, našel ji, a byl to Evin deník. Proč jej ukrývala? Neuvěřil, že jen proto, že se styděla za nemotorné výlevy a že se bála básníkovy kritiky.

Básník? Ne, muž, muž se na ni vrhl.

Co bylo psáno v deníku Evy Nygrynové, v knížce ve vypouklé vazbě z hnědé kůže, spjaté pozlacenou sponou? Co obsahoval deník, který malá Eva obdržela od milovaných rodičů k svým desátým narozeninám?

Co obsahoval, co:

Spoustu naivních nepravdiček. Na příklad: Že je Eva neskonale nešťastna, že trpí svým prozaickým okolím, že ji nikdo nechápe. Psala to ve svých šestnácti letech, kdy ji matka vodila do tanečních hodin. Nudila se v tanečních hodinách, bylo jí tam úzko. Tanečníci byli zlatá pražská mládež, kdepak kniha, kdepak politika, kdepak problém! Do hloubi duše tatrmany pohrdala – a při tom se jich ukrutně styděla. Byla celá červená, kdykoli musela vložit pravou ruku do jejich levice v propocené rukavici a pravou na rameno. Odporná levice, odporné rameno cizího hlupáka, odporné vlastní hloupé pocity.

Nu, tyto pocity milence nezajímaly. Četl dále – a tu to bylo!

Umlkly vzdechy a unylé výlevy. Z deníku výská ztřeštěná nota vášně. Žárlivec čte, krev mu stydne v žilách, čte, a snad Evu zabije.

„Láska? Jsem zamilována?“ – tak nějak stálo v deníku dvacetileté. „Ach, nesmysl. Láska je v životě moderní ženy překonaným stanoviskem. Do koho bych byla zamilována? Vždyť se mi líbí oba. Jaká rozkoš, promenovati v záplavě světel, ovívati rozpálené tváře vějířem a míti po boku své dva tanečníky. Ovšem, že ani tanečníci mě nemilují. Ale jsou mnou okouzleni. Říkají: Slečna je mezi našimi buržoazními dívkami vzácnou výjimkou! – A já jsem také okouzlena. Nejdražší literární jména jim nejsou cizí. O realismu a o dekadentech, o světovém názoru moderního člověka, o anarchii a o sociálních demokratech, o českém státním právu mě tak pěkně poučili, že se už vyznám ve všech otázkách naší doby…“

Dosti. Milence nezajímá Evin vnitřní život, co je mu po Evině světovém názoru a politickém přesvědčení. Milenec chce vědět a znát jediné:

„Kdo byli ti dva? Mluv, Evo, kdo byli ti dva?“

„Ale nikdo. Dva studenti.“

Eva je jistě jako křída; třese se na celém těle. Vypadá strašně provinile, a přece mluví svatou pravdu! Ale její soudce nad ní stojí a klade ledové otázky – a otázky ji matou stále víc:

„Jak se jmenovali? Líbali jste se? Kde jste se scházeli? U nich? Byli oba tvými milenci?“

Nemůže odpovídat jinak než ustavičným: Ne, ne, ne! A milenec mučí a mučí, napíná chuděrku na skřipec jako zločince a ona se pro nic za nic mate a zaplétá, svíjí a přísahá a s hrůzou cítí, že je každé její slovo neobratnější a hloupější a že se koneckonců přiznává a sama neví, k čemu!

Strašný, strašný červe!

„Nic nebylo, byli to pokrokáři z Hradce, a jen proto, že byli pokrokáři, jsem se s nimi ráda bavila. Zamilovaná? Já nevím, jestli jsem byla zamilována. Mně se jen líbili.“

To žárlivému milenci stačí, nešťastná Evo, cizoložnice představ! Více ani nepotřebuje – ale což bylo-li i více? Zabít! Kéž by tě mohl zabít! Ale nával vražedné zuřivosti jihne v něhu – a milému se náhle chce vzít to umučené, malé dítě do náruče… Utichl, po jeho průsvitné tváři přeběhl bledý, tesklivý úsměv. Pohladil milenku kostnatými prsty a řekl: „No, tak už neplač.“

„Věříš mi?“

Neodpovídá, jen se na Evu smutně, dlouze dívá.

Neuvěřil, ale zželelo se mu jejího zoufalství, zželelo jejích ručiček, které žmolila jako metlou šlehané dítě, škemrající: To bolí, nech mě!

Ale kdo byli ti dva? Pravila, že Hradečáci. A jmenovali se –? Á, ty tedy zná. Spolužáci! Jeden z nich chodí do Unionky. Do kavárny! Tam v slavném kroužku vášnivých debatérů, ironických glosátorů a potomků konce století, živících se černou kávou a literárními polemikami, našel spolužáka, jednoho z dvou, a takto se s ním pobavil:

„Tys prý znával Evu Nygrynovou?“

„Eva Nygrynová?“

Hradečák se nepamatoval na jméno, ale když mu kolega připomněl debaty o feminismu a o abstinentním hnutí, uhodil se do čela:

„Á, ta? Ach, ano, to bylo rozkošné stvoření. Ale já bych ji byl nechtěl. Ne, ne. To tak – aby se mne v nejsladší chvíli se smrtelnou vážností optala: Dříve mi, prosím, povězte, co soudíte o navazování na reformaci.“

A vzpomínal, stále se chechtaje, jak to rozkošné děvče o sobě vykládalo hrozné věci jen ze strachu, aby nevypadalo jako šosačka a dívka z dobré rodiny… a panna.

„Myslila, chudinka, že jí věříme. Franta, víš, byl do ní tak trochu zamilován, ale nepochodil. Ano, do problémů byla jako divá a snad i ráda tančila – ale když si s ní chtěl dát rande na Letné, odmítla s poukazem na odpor k překonaným stanoviskům. Vsadil bych se, že se bála maminky. Což kdyby ji tak někdo potkal se studentem…“

Tím byl milenec konečně upokojen.

To jest… Hradečáci – to nebyli.

Ne? Nebyli?

A kdo byli?

Právník a filozof. Právník byl hezký, vlasatý a chytrý, filozof ještě chytřejší, ale méně hezký. Co se rozkošné děvče namudrovalo, do koho je zamilováno, či spíše do koho by se mohlo zamilovat, kdyby láska nebyla měšťáckým předsudkem, a nadto zlem, viz katolickou církev, Šalamouna a dekadenty.

Aby se chytrým hochům zalíbila, aby je okouzlila svým duchem, více než napálenými vlasy a vábivě cudným výstřihem plesového úboru, házela jim všelijaká tučná sousta: moderní literaturu, volnou lásku, novomalthusianismus…

A především se tužila úsilím, aby je přesvědčila, že je vším zhnusena. Jak ráda by byla šla s nimi na rande! Ale kdyby na to přišla maminka… Proto raději imponovala mládencům zhnusením. A mládenci dělali, že jí věří! Darebové! Říkali s pokleslými koutky úst: „Ovšem, slečno, vy, která…“ A usmívali se sladkobolně, neboť – to ať si teď zapírají, jak chtějí – se jí také chtěli líbit! A potom uprostřed nevázaného reje buržoazní chátry vážněli a hořkli, rys únavy z konce století křivil jejich svěží mladé rty, a to znamenalo, že nejsou takoví cynikové, jakými se zdají, že je jen uštvaly světové názory – a že proto už neumějí být mladí…

Ach, milovaná a zapomenutá doba mládí! Věnečky a plesy na Žofíně. Kolony besed, tyto půvabné přechody z rokoka do mírné lidové veselice.

Hopsavé polky, plouživé i skákavé valčíky. Dřevěné čtverylky, pomalu na vymření. Chtivé volenky. Vyvětrávající kotiliony, někdy i velké mazuty – a upocené, potrhlé půlnoční kvapíky. A konečně zmámené odpočinky pod zaprášenými palmami na estrádě. To všechno!

A Eva – Eva že je věrná milenka? Což nemá pravdu apoštol Pavel?

A Eva jde dále, apoštole, jde až na kořen zla: Nejen pohledem, i letmou vzpomínkou na to, co ani nikdy nebylo, jen býti chtělo – cizoloží muž a cizoloží žena – a dříve, než se muž s ženou a žena s mužem poznali.

Můj bože, a to všechno, to všechno potkává Evu Nygrynovou, vášnivou vyznavačku věrnosti!

I žila s ním deset let a potom jí umřel. Nad jeho mrtvolou takto rukama zalomila a takto zahořekovala:

„Můj synáčku! Že jsem si tě nedovedla zachránit, jak jsem ti slibovala, že selhala všechna má dobrota, všechna péče, žes mi přece jen umřel! Odpusť mi, pro věčnou lásku, odpusť mi, čím jsem ti kdy ublížila! Ty ne, tys mi nikdy nic zlého neudělal. Tys mě jen příliš vroucně miloval. Červ byl vinen, starý zlý červ, že jsem někdy plakávala. Ty sám jsi trpěl nejvíce. Můj ubožáčku! Můj nešťastný trpiteli, tak nelítostně v květu mládí odsouzený k smrti! Jak pochopit, že tě mé lkání neprobudí z odpočinutí věčného! Ó Pane, proč mu dáváš na věky odpočívat, byl ještě tak mlád, ó Pane, proč jsi mu nedal zdraví, aby mohl žít do skonání se mnou?“

Byl snad Evin pohřební zpěv také hříchem?

A deset let mládí, plného plahočení, dluhů, vzdechů, hospodského kouře, kavárenských tlachů, smrtelných úzkostí, šibeničního smíchu a nesmrtelného milování – což i to všechno bylo jen zvrhlostí nenasytné rozkošnice?

Je Eva skutečně zlodějka, která ukradla svému stvořiteli deset let z padesáti, ze sedmdesáti, neví posud, z kolika jí svěřených? Svěřených k tomu, aby žila pro své poslání?

Deset let. A potom umřel. A byla na celém světě sama. Její sestra ji nepotřebovala.

A proč byla Eva tak sama, proč neměla dítě ve své opuštěnosti?

Dítě –? Ach ne. Evin milenec byl nešťastný člověk, ale nikoli zločinec. Ach, co si myslíte! Evino mateřství bylo na samém počátku její ubohé lásky pohřbeno. Eviny děti byly zachráněny.

Eva se domnívá, že se o své děti svědomitě postarala. Je přesvědčena, že se o ně svědomitě postarala.

Nikdy je neviděla trpěti. Nikdy neslyšela, že by k ní žalostně hovořily: Proč jsi nás, matko, přivedla na svět, vždyť my tu nemůžeme být, my musíme s hrůzou odtud utéci!

Nikdy její děti neplakaly: Maminko, bojíme se bouřky. Maminko, bolí nás zoubky.

Strach z blesků a hromů a z náhlé smrti je nesnesitelný. Bolest zoubků, tatínku a maminko, je děsná. Cesta k pannám alžbětinkám, byť sebešetrněji skrývaly příšerné kleště v širokém rukávu – ta cesta budí představu popraviště a kata. Nechceme na popraviště, nic jsme nespáchaly.

Eviny děti nikdy nemučil stesk po ztraceném ráji sousedovic zahrady a po zimních večerech v teplu pokoje, pokojně ozářeného rodinnou lampou… Nikdy je také nebolelo srdce pro zhrzenou lásku či marnou touhu.

Nevrátil se jí z války syn mrzák a její dcera nikdy, nikdy nestávala ve frontě na osminku mléka pro své dítě.

Mateřství – říkají matky a básníci – je nesmírné štěstí. Ale Eva neslyšela z úst svých dětí – a o ty děti přece jde, nikoli o Evu, že by ji byly prosily: Dej nám život!

Evě bylo dvaatřicet let, a posud nevěděla, jak vypadá svět.

Nyní se otevřela brána dokořán. Nyní se bylo čemu divit.

Přišlo psaní z neznámého lázeňského města s podpisem: MUDr. …

Skutečně, minervistka Anda, kolegyně Milenina a později Evina přítelkyně – je už doktorkou! Píše Evě: Přijeď!

Píše: „Přijeď, Evo, máš zapotřebí zotavení. Budeš bydlit v mém pokoji, kam svítí ranní slunce. Přijeď, rozkvetly louky. Tolik květů jsi ještě neviděla…“

Eva zapřemítala: Mám – nemám? Rozmýšlela se po svém zvyku. Ano, odhodlala se, pojedu k Andě. Její pozvání vyšlo z věrného srdce. Ani leta vnějšího odcizení neublížila upřímnému přátelství.

Rozjela se a padla do rozpřažené náruče.

„No, to je hezké! No, tos hodná, Evo!“

Je to ona. Je to Andina neústupně myslivá hlava, zlatovlasá a chlapecká; po tyfu, nákaze z pitevny, jí slezly a narostly hebké, svítivé poletující kučerky; hezky jí sluší. Eva by byla ráda tak hezká jako Anda, ráda by si dala ostříhat vlasy, ale je starší než Anda a netroufá si na krátké kučerky; lidé by trnuli: Výstřednost!

Po chlapecku potřásá Anda svítivými kučerkami a jako děvče, stále jako osmnáctileté děvče se směje jasným altovým hlaholem a stále odděluje a zdůrazňuje slova, jak je její zvyk: „To je hezké!“

Ubytovala si přítelkyni u sebe, v pokoji, kam proudilo vycházející slunce, a když měla po ordinaci, pospíchaly obě do jásotu kvetoucích luk a k řece v lese, k řece s vodou tak jasnou, že bylo vidět zlatý písek na dně i zlaté, zpitvořené údy, jak se vlní pohybem vodní hladiny.

Jen čtrnáct dní prázdnin si mohla Eva popřát, ale ty dny byly očišťující a křísící koupelí a zásobou slunce do budoucna.

Večer sedávaly mezi lázeňskými hosty u leskle prostřených a uctivě obsluhovaných stolů pod elektrickými žárovkami, zavěšenými jako lampiony v korunách stromů; zeleň listí sytě hořela a cikánská kapela hrála lichotivé odrhovačky a bezuzdné čardáše. Všechno unášelo novostí, všechno bylo pastvou.

Před spaním pak, ve tmě zářící vírou v nový život, vedly přítelkyně dlouhé hovory o krásné, slavné budoucnosti nového lidského rodu. Shovívavě i laskavě se smávaly blouznění svých patnácti a dvaceti let. A blouznily bez oddechu nanovo. Rozjímaly s týmž úžasem o mraveništi jako o vesmíru. Jen zázraky a jen zázraky viděly kolem sebe. Jejich víra zářila velkým plamenem. Pohasne ten plamen, co myslíš, Ando, co myslíš, Evo? ptávaly se družka družky a odpovídaly si: Snad lety bude pohasínat, ale nikdy nedohoří.

Jednou v neděli si vyšly na celodenní výlet. Putovaly od slunce východu do východu měsíce po silnicích a zpívaly. Prodíraly se lesními hlubinami, zamyšleným tichem a zpívaly. Šly z kopce do kopce, zpívaly, vylezly na vrchol památné zříceniny a zpívaly až do večera.

Šli tehdy ve třech, neboť za Andou přijel její snoubenec, a Eva si říkala: To je dobře, že nejsou jen nešťastní milenci na světě a že nejsou jen osamělé siré vdovy. To je dobře, že jsou na světě také šťastní lidé s nadějemi do budoucna.

Škoda, že se musela Eva tak záhy zas rozloučit s rozkvetlými lukami, s vroucí přátelskou náručí a s obrazem harmonické dvojice před očima.

Škoda, přeškoda, že se cesty blízkých duší rozcházejí.

III

Přicházeli a prosívali

Úhoz. Prstoklad. Takt. Zdvíhat prsty!

Eva učila desetiletou vnučku manželů Bukovských. Přáli si, aby děvčátko o prázdninách cvičilo škály a etudy pod učitelčiným dozorem a aby učitelka s ním opakovala také vědomosti obecné školy.

Marcelka byla dítě jejich rozvedeného syna. V Praze měli moderní gotický činžák na nábřeží. V lesnaté krajině u Vltavy za městem vilu. Odvezli učitelku i vnučku do vily.

Eva se octla v novém prostředí a v ovzduší, o kterém se jí nezdálo. Až dosud nevěděla, že existují tak hebké prachové pokrývky, tak prostorné a leskle bílé koupelny a že mohou být stoly i ve všední dny prostírány jako k hostinám; několikery příbory po stranách talířů ji z počátku uváděly do trapných rozpaků. Jen ještě lokaj v bílých rukavicích za židlí, víc nechybělo.

Z pražské domácnosti Bukovských znala Eva jen dětský pokoj své žačky, kde bylo i Marcelino pianino. Už ten pokoj budil její obdiv. Ale děvčátko se tu ničemu nepodivovalo a z ničeho neradovalo, jako se všemu divívaly a ze všeho těšívaly dívky Albína a Tonka, Eva a Milena.

V Marcelčině pokoji byl stále vzorný pořádek. A klid a chlad. I hračky byly klidné a chladné, stále jako by se ukazovaly za výkladem, stále nové. Panny se nikdy nikde neválely, věčně trůnily. Měly způsobnou majitelku, nikoli maminku. Majitelka si je někdy přestrojila, jako z povinnosti, a hned je zase uložila do kočárků, usadila na trůny, za výklad, do muzea. Nehýčkávala je, pš, pš, nemluvila s nimi – nemilovala je.

V pražském činžáku bydlel ve sklepě správce domu s rodinou. Bydleli ve světnici, která byla jejich kuchyní, jídelnou, ložnicí i dětským pokojem. Jejich dcerka sedávala na dvorečku v sazích a chovávala hadrové miminko. Miminko mělo bledé tvářičky jako jeho malá maminka, a nikdy, byť mu maminka zpívala sebevroucnější ukolébavku, neusínalo. Vždyť nemělo zavírací očička jako panny od „města Paříže“.

Malá Marcelka byla samotářka. Nejraději ležela v knihách. Když s ní Eva přijela do vily a když se první noc ukládaly k spánku, ptala se paní učitelky, umí-li povídat pohádky. Prosila, aby jí nějakou vypravovala, ale „nějakou novou, paní učitelko, kterou jsem ještě nečetla, prosím“.

„To bude asi nesnadný výběr, Marcelko. Tys, myslím, už všechno četla.“

„Tak si něco vymyslete.“

„Nejsem spisovatelka.“

„To snad nevadí. Vymýšlet si dovede každý.“

Tehdy si Eva vzpomněla na domovníkovic dcerušku, na její miminko a na Marcelčiny šlechtičny.

„Dobře,“ pravila – a taková byla její pohádka:

– – – Blížily se Vánoce a všechny panny, co jich bylo v hračkářském krámě, se na ně těšily, každá podle své letory; proto se těšily, že udělají velkou radost holčičkám, kterým budou naděleny. „Já se radostí zblázním,“ povídala jedna maličká porculánová, dost obyčejná; měla na sobě jen jedny šatičky a porculánové vlásky. Největší z panen, ta, co byla opravdicky ustrojena, od košilky až po punčošky a střevíčky, ta s opravdickými vlásky a s ohebnými klouby se útrpně podívala na malinkou porculánovou. Neřekla nic, protože dovedla promluvit jen tehdy, když ji zatáhli za šňůrku, a i tehdy říkala jen „a-á, a-á“, což znamenalo „papá, mamá“. Byla pyšna na svůj strojek a nezáviděla chudším pannám, kterým královna loutek dala dar lidské řeči – pokud totiž jsou mezi sebou. Tím měly být obyčejné panenky odškodněny.

Velká panna dřepěla jako bohyně na oltáři a myslila si své. „Já se nezblázním,“ myslila si, „toho nemám zapotřebí. Znám svou cenu. Deset zlatých rakouské měny. Mne může Ježíšek nadělit jen nejbohatší holčičce z celé říše. Kdoví, snad to bude sama princezna.“ Maličká porculánová vesele rozjímala: „To jsem zvědavá, pod jakým stromečkem budu zítra ležet? Do stropu asi sahat nebude, snad budou na něm jen papírové řetězy, ale děvčátko, které mě popadne, bude mít ze mne možná větší radost než leckterá princezna ze své nafintěné loutky za deset zlatých. Radostí se zblázním.“ Velká panna mlčela vytrvale, ale vnitru s mluvicím strojkem vřela zlostí a přála prostořeké porculánové, aby se dostala do nejchudší chalupy v celém království. – Nadešel Štědrý večer a dopadlo to tak: Největší a nejkrásnější panna ležela pod nejvyšším stromem, přetíženým světly a cukrovím; ležela a zůstala tam ležet až do rána. Princezna si jí nevšímala. Měla už fůry panen, a jednu krásnější a dražší než druhou. Zato skromná porculánová bez opravdovských vlásků a v jediných šatečkách způsobila ohromnou radost, což také bylo jediným účelem jejího života. Způsobila radost, protože ji dostala dceruška chudého písaře a byla jediným dárkem, který ležel pod nízkým smrčkem s papírovými řetězy, nepočítáme-li zástěrku a nátepničky, kteréžto věci obyčejně za zvláštní dárky nepokládáme. A kterou pannu dostalo dítě v chatrči, nejchudší v celé zemi? To se musilo spokojit jen s talířkem jablek a ořechů. Vždyť mělo své staré odřené miminko z jarmarku, dřevěný váleček s namalovaným obličejíčkem a s namalovaným povijanem. Holčička si je balila do hadříků a miminko bylo a zůstalo její jedinou hračkou po celé dětství. – – –

Eva dopověděla svou pohádku; ovšem, že se Marcele nelíbila, ač nepronesla ani slova. Však také Evina pohádka nebyla vymyšlena pro děti, nýbrž pro starou paní Bukovskou, která seděla ve vedlejším pokoji a poslouchala.

Když Eva dávala své žačce dobrou noc, vešla paní do pokoje, políbila vnučku na čelo, přijala od ní způsobnou pusinku na tvář a pak se obrátila k učitelce: „Půjdete už také spát, paní Evo?“

„Ne, milostivá paní, chtěla bych se ještě projít v zahradě.“

Jasné červencové večery byly Evě nejmilejší, večery, kdy se ani dětem ještě nechce do postele. Marcelka, Eva to znala, se bude ještě dlouho převalovat a vzdychat horkem a touhou do snění pod širým nebem, Eva to znala, ale babička měla přísné zásady.

Obě paní sestoupily ze salonu přímo do zahrady, položené pod lesem a s rozhledem k řece. Šero se plížilo, řeka bledě zářila, stromy stály v hlubokém zamyšlení, ani list se nezachvíval, ani stéblo trávy nepohnulo. Plížilo se sladké zmámení dětských letních večerů – Eva zaslechla z dálky uplynulých dob zvuk neustále šplouchajícího praménku; byla v zahradě, která bývala jejím rájem; kašna, co stávala u Šimků na dvoře, zabublala do míru a do tepla věčně se vracejícího červencového soumraku.

Po Evině boku se ozval jemně ironický hlas:

„To byl Andersen, paní Evo?“

Kdo to promluvil? Paní Bukovská, paní s krásnou, posud černou hlavou, s černýma chytrýma očima, nestárnoucí šedesátiletá… Eva se probudila a byla v cizí vile; kašna utichla.

„To byl Andersen…?“

Otázka nebyla vlastně otázkou, nýbrž úvodem k debatě.

„Písařova holčička,“ mluvila paní Bukovská, „byla tedy bohatší a šťastnější než princezna. Chudé dítě mívá větší radost z dřevěného válečku než princezna z bohyň, koupených za deset zlatých u ‚města Paříže‘. Či není tohle mravoučným naučením vaší pohádky, paní Evo?“

„Ne, milostivá paní. Nedopověděla jsem svou pohádku. Písařova holčička je bohatší a šťastnější než princezna. Není blazeovaná, ale nemá také bídu. Ježíšek jí nadělil lacinou panenku, ale hezkou a novou. Děti mají rády hezké a nové věci.“

„I váleček mají rády, balí si jej do hadříků a zpívají mu hajej, dadej, andílku. O tuhle schopnost lásky bývají princezny ochuzeny.“

„Pročpak si tedy nevymění své nádherné panny za dřevěné válečky?“

„Milé dítě, vy byste se ráda posmívala, ale váš posměch je, promiňte, pózou. Nemyslíte přece, že bohatství je vším.“

Bylo by moudřejší, kdyby chudí s bohatými nedebatovali. Ale Evě to nedá.

„Snad není bohatství vším, ale docela najisto by si bohatí od svého břemene snadněji pomohli, kdyby je tak tuze tížilo, než chudý od toho, co nemá.“

„Vy ravašole, vy!“

Ravašol Evu vesele rozesmál. Smály se obě, milostpaní i paní. Nezlobily se na sebe. Měly v sobě od první chvíle malé, příjemné zalíbení. Nebyl to cit hluboký, ale právě proto – příjemný. Debata o bohatých a chudých Evu bavila a chtělo se jí říci ještě několik slov. Jen tak chtělo a pravila:

„Odřený váleček není hezký, hezká je jen představa, jen lež. V dětské obraznosti je krása, krásná je touha, i když bolí, básnění je štěstím. Ale ukažte dítěti pořádnou hračku a odhodí umolousaný váleček.“

„Ano, ukažte, to je to!“ vítězně zaznělo z hlasu staré dámy. „Neukazujte, nechoďte mezi lid, milujete-li jej, neburcujte a neštvete! Chudoba není nejhorší – závist je nejhorší, závist!“

Eva se umíněně držela svého válečku:

„Nejde jen o závist, milostivá paní. Pohádka, opakuji, má pokračování. Jde o to, že jsou lidé ještě chudší než chudí a že jsou děti, které – si vůbec nehrají, protože rodiče nemají ani na váleček a nemají ani na chleba.“

„A –?“ pronesla paní Bukovská se zájmem. „To přece ještě není konec pohádky?“

Chytila mě, pomyslila si Eva a nyní bylo nutno dát přímou, jasnou odpověď. Dávno už a sobě bylo třeba dát odpověď.

Bylo třeba odpovědět ne proto, že šlo o příslušnici „inteligentního proletariátu“, o učitelku hudby Evu Nygrynovou. Eva Nygrynová byla případ pro sebe. Čistokrevná bohémka bez třídního uvědomění. Dobrodružka. Ale kdo sám se dovede tak vystihnout, kdo dovede ze sebe vystoupit a vzít na sebe bič, má i jakousi povinnost k společnosti. Á, to nejde, paničko, to nejde, mít bystré oči a zavírat je!

Debaty se zaměstnavatelkou, která je ostatně právě tak chytrá jako ty, protože také zběžně nahlédla do červených brožurek – jsou pro kočku, odpusť.

Debatuj s Evou Nygrynovou!

Je zapotřebí dát odpověď na otázku: Jestliže domovníkovic holčička, vysedávající na dvorku plném sazí není k politování, protože má odřený váleček a nají se kafe, jestliže jsou ještě černější dvorky a vůbec žádné kafe – co tedy! Nic – nic?! Ruce v klín a jazyk za zuby?

Odpověď je jasná a přímá a pro Evu Nygrynovou je jediná, nesmlouvavá:

Revoluce. Světová, sociální revoluce. Slovo, v němž Evin sluch vnímá slavný rachot dějinných pochodů. Boží bojovníci, bijte, zabijte, nikoho neživte! Kupředu, dítky Francie! Hej, Slované! Vzhůru, psanci! Revoluce. Slovo, jehož r rachotí vyzváním k pomstě a k stavbě nových řádů.

„Odjakživa byli bohatí a chudí.“ Eva zuří, kdykoli slyší tyto řeči. Ale proč zuří? Což není tato pohodlná moudrost i jejím přesvědčením? Přesvědčením, k němuž se jen ze vzdoru nepřiznává? Je to strašné, ale Eva věří a nemůže nevěřit, co na světě vidí, že se pohybujeme v kruhu. Pomůže změněný společenský řád lidem ke štěstí? Ne. Navždy se bude svět dělit na dva tábory. Snad nebudou „bohatí a chudí“. Snad se změní šest tisíc let stará skutečnost, snad se změní šest tisíc let stará terminologie. Člověk se nezmění.

Kůže, pleť, kosti, módy, věci se mění, a věci se dokonce zdokonalují, tak se zdokonalují, že se podobají zázrakům. Člověk zůstává. Člověk není zázračný. Člověk je ubohý a nedokonalý tvor; nezmůže nic; ani sám sebe nedovede zmoci.

Člověk zůstává.

A Evě Nygrynové, přátelé, je smutně lhostejné, oč se budou zítra nebo za dalších šest tisíc let lidé rvát.

A přesto nesmí dát ruce v klín.

Po prázdninách musí vstoupit do strany Českoslovanské sociální demokracie.

Manželé Bukovských spolu žili už bezmála čtyřicet let. Jejich vztah se projevoval dokonalým souzvukem, vzájemnou úctou a čistotnou, zdrženlivou něhou. Rozuměli si pohledem. Stavitel, zdravý, pěstěný sedmdesátník, jezdil v létě každou sobotu do vily a zůstával do pondělka. Jakmile přijel, pokaždé týmiž slovy si poliboval čistotu a klid venkovské samoty, pokaždé stejně do sebe vtáhl vůni lesního vzduchu a týmiž slovy odsoudil prach a kouř velkoměsta. Starý pán se už rád maličko opakoval a jeho o deset let mladší žena ho ráda laskavě ironizovala. Ale ve všech jejich projevech byl dobrý tón a pohoda. Manželé měli jistě své hřejivé vzpomínky na mládí, snad i na mladé, vášnivé milování, samé stříbrné jasné vzpomínky; snad…

Manžele potkal v životě jen jeden zármutek: synovo rozbité manželství. Inženýr Bukovský se před jedenácti lety oženil s překrásnou a bohatou dívkou. Na nebi nebylo ani mráčku. Nebylo čeho si více přát. Také inženýr Bukovský byl překrásný člověk a také on byl bohatý. Malinkým mráčkem na tom nebi bylo narození dcery místo syna. Ale ten mráček věru nestál za řeč a syn se mohl narodit později. Nenarodil se. Asi za čtyři roky došlo k rozvodu. Čí vinou? Kdo se vyzná v cizím manželství? Po Praze kolovaly rozmanité verze, ale Evu nezajímaly. Rozvedená paní žila v cizině, někdy zajížděla do Prahy a tehdy jí muž dovoloval setkání s dceruškou; pokaždé ji v autě k matce odvezl a pak si zase pro ni přijel. Starý pán byl filozof a smířil se s osudem. Stará paní se smířit nedovedla a nechtěla. Nejvíce ji asi mrzelo, že se musila přiznat k svému konzervatismu. Tak ráda by jej byla zapřela. Tak ráda hlásala pokrok! Nechtělo se jí zůstat pozadu a teď nebylo vyhnutí. Rozvod, zvláště tam, kde je dítě, neuznávala za pokrok. „To je zbořeniště, na němž není možno postavit novou budovu. To neměli dělat. Neohlížet se na dítě!“ Na námitku, že snad právě dítěti nemůže být zbořeniště zdrávo, ani neodpovídala, jen umíněně opakovala, že ubližovat dětem není pokrok a že „to neměli dělat“. Říkala „neměli“, ale mířila svým rozhořčením jen na snachu. Svou krev omlouvala, protože ji příliš milovala. Syn byl jediná láska jejího srdce, jejího života a její duše. Domnívala-li se Eva z počátku, že paní miluje svého muže, byl to omyl. Ta roztomilá, vlídná dáma, okouzlující kdekoho lichotivým hlasem a vzorným pohostinstvím, byla jen dobře vychovaná, ale kromě svého syna nikoho nemilovala.

Inženýr Bukovský přijel do vily hned na počátku prázdnin. Zlíbal sladce a něžně matku a už ji spěchal ujistit, že by sice hrozně rád zůstal déle, ale že bohužel… a matka ho opatrně hladila a mluvila chlácholivě a lhostejně: „Dobře, dobře, můj hochu, já vím, jen se nezdržuj, ostatně já jsem ráda, že tu nebudeš, přijedou hosté, dům bude plný, ani bychom se neužili…“ Jako chytrá, zkušená milenka, obávající se, aby neznudila muže. To byla paní Bukovská, zamilovaná matka. Jen ne ukázat, že srdce touží a bolí, jen se ustavičně tvářit spokojeně a jakoby lhostejně. Muži nemilují přítěž. Mužům se chce usměvavých tváří. To jest: takovým krásným, životem překypujícím mužům, jako je můj syn, ženami zhýčkaným mužům, jako je můj syn. Ti potřebují lehounké, vzdušné, zábavné milování, ochotu, službu, radost. Jen ne cit. Jen ne, proboha, osud. A žena, která je přesto cit, tajný cit a která by chtěla být osudem, musí to s takovým milovaným, nádherným mužem umět.

Paní Bukovská to se svým synem uměla. Evu neoklamala. Eva ji prohlédla. Paní se chvěla láskou a touhou, ale říkala: „Dobře, dobře, dělej si, co chceš.“ A usmívala se: „Neboj se, nikdy se ti nepověsím na krk.“

Nepověsila se, a za to ji také syn nikdy neshodil. Nikdy ho nenudila, vždycky mu s ní bývalo dobře. Nebýval u ní dlouho, ale rád. Vždycky se na ni těšil a nikdy při loučení neplakal. Snad i ona byla jediný člověk, kterého miloval. Jistě jediná žena, které si v životě všiml a které si vážil.

Ale tentokrát… tentokrát to dopadlo jinak, než jak oznámil a chtěl provésti. Zůstal u maminky déle, než slíbil; zůstal ve vile celé prázdniny. Příčina zrušeného slova, k radosti matčině zrušeného, byla až směšná. Podivila by se pražská společnost, podivili přátelé a přítelkyně, kdyby se o ní dověděli. Zatím zůstala utajena v hloubi lesa, v dřevěné chatě, a věděl o ní od prvního dne jediný člověk – matka.

Kuplířka je ošklivé slovo. Paní Bukovská nebyla kuplířka. Byla jen a jen matka.

Sympatie, nebo snad ještě o odstín méně: neantipatie, byl nejvyšší cit, kterého byla krásná paní schopna. Od první chvíle Eva pozorovala, že je paní Bukovské sympatická, nebo že jí není antipatická.

První týden přijeli dva hosté, otec a syn, pohybliví sportovci. Vzali si do hlavy, že naučí Evu více než držet raketu v ruce. Paní Bukovská jí půjčila tenisky – sama uměla velmi dobře s nádobíčkem zacházet – a tvrdila, že i Eva má talent. Potom jí řekla s významným úsměvem:

„Jste znamenitá žena… Jak se vyznáte v mužích!“

Proč to řekla? Ani útoky obou sportovců a Evino snadné vítězství nezasluhovaly tak lichotivé uznání. Ale Eva pochopila: paní Bukovská už tehdy měla na mysli syna; ze zájmu o syna si všímala i Evy Nygrynové. Zájem dopadl v Evin prospěch.

Brzy jí vypravovala dva příběhy o panu inženýrovi. První příběh se jmenoval „Malé dobrodružství“. Zamiloval se do kouzelnice, ženy známého boháče.

„Byla prodavačkou v kiosku. Stařec si u ní kupoval sodovku a vzal si ji. Ani krásná nebyla – ale kouzelnice. Říkali to o ní. Talent jistě měla, protože za rok by už byl v ní nikdo kiosk nehledal. Hlavní věc – uměla se dobře oblékat. Abychom se dovedly za peníze oblékat, je někdy větší umění než oblékat se lacino. Můj syn více od ní nežádal, a když mu začala nabízet více, když mu dělala scény a chtěla se dát se starcem rozvést, bylo po dobrodružství. Můj syn nemiluje tragiku a nesnese pouta. Kouzelnice ztratila kouzlo.“

Druhý příběh byl vážnější, a proto nepříjemnější. Umělkyně. Krásná, ušlechtilá – ale hysterka.

„Můj syn nesnese hysterii. A po svém rozvodu se zapřísáhl, že se už k žádné ženě nepřipoutá pevným svazkem. Nechce rodinu, nechce víc dětí. Je čestný muž, ale chytrý, ach, ten je chytrý! Ten se už do žádných sítí nezaplete. Moudrou přítelkyni, ano; a moudrá, chytrá žena by s ním mohla být šťastna.“

Eva se usmívá: Rozumím, milostivá paní. A nebojte se, nezamiluji se do vašeho syna. Nechci už trpět.

„Čestný, ale chytrý.“ Bylo nutné včas paní Evu poučit a zasvětit. Také se zabezpečit. Také varovat. Matka milovala syna nade vše, ale nebyla bezohledná, a Evy si dokonce vážila. Proto ji chtěla ušetřit… nešťastné lásky a marných nadějí.

Ne, milostivá paní, Eva se od vás chce naučit umění, jak neukazovat mužům velkou lásku, chceme-li si udržet jejich malé milování. Je to sice proti jejímu duchu a proti jejímu vkusu – ale poznala už, že se pozemský život neřídí podle jejího vkusu a že se neřídí ani vlastními zákony.

Od nejútlejšího dětství pozoruje, že je skutečnost na hony vzdálena Písma, odkud dětská duše čerpala své náboženství. Vidí a pozoruje, sotva přišla k rozumu, jak lidé jdou proti vlastním zákonům i jak křesťané jdou proti božím přikázáním. Ze zbabělosti, z nemohoucnosti, provokativně, drze, důsledně. V ničem nejsou tak důslední jako v této negaci. Nic se v lidské společnosti neplní, jen převrací, jen zkrucuje.

I co mám dělat, já ubohá děvečka? ptá se Eva. Co dělat? Vzít pana inženýra, jaký je, když i život bere, jaký je. Nesmí pana inženýra milovat. Nesmí nic, docela nic od něho žádat. On bude přijímat, on bude brát, protože Eva má.

„Vy jste šťastná žena,“ to řekla sama ta paní, „nikoho nepotřebujete. Vy jen pátráte, kde je kdo, jenž by potřeboval vás. Stále se ohlížíte, koho byste obdarovala. Máte plné ruce pěkných věcí. Nejsou snad krásné, spíše vzácné. Znalec je ocení. Snad nejste ani tak štědrá, ani příliš dobrá, snad rozdáváte jen z přepychu. Dary vám padají z rukou.“

Tak, tak, milostivá paní, z rukou, vystihla jste, moudrá paní, Evu. Eva si uvědomuje, že bývá až roztržitá při tom rozdávání. Má – a to paní ovšem neví, to neví nikdo na světě – má srdce, a nemá smysly. Je duše a není hmota. Nic nadpozemského, nic vzdušného, to ne. Miluje zajisté vůni hlíny a rozumí i řeči hovádek. Ale – kdo to as pochopí? – narodila se, žije a zemře ve znamení erotiky, a nikoli sexu.

Že není normální? Není však ani tak vzácnou výjimkou, jak se muži domnívají. Oni se vlastně ani nic nedomnívají. Dají si takové ženy do přihrádky zrůd, jestliže se jim přiznají, nebo jestliže je dopadnou při činu. Jenže je zřídka dopadnou. Ty ženy jsou více než herečky. Nehrají komedii – hrají samu skutečnost. Nikdy muž takovou ženu nedopadne, jde-li jí o to, aby ho oklamala, buď z lásky anebo z chytrosti.

Možná také, že toto skryté tajemství tak láká muže. Jinak by si Eva nedovedla vysvětlit to, čemu se říká: úspěch u mužů. Dokonce svůj úspěch u inženýra Bukovského, zhýčkaného světáka.

Eva má zuby, že by jimi rozhryzala půl světa – a co o světě ví? Co jí kdy dal život, aby se do toho těmi svými zdravými, hladovými zuby zakousla?

Inženýr Bukovský jí nabízí první syté, šťavnaté sousto.

Inženýr Bukovský byl sice ze světa velmi vzdáleného Evině světu, ale oba byli k sobě přitahováni kouzlem hudby. Inženýr Bukovský hrál na klavír i na housle a měl i příjemný hlas. Čeho se mu nedostávalo na výcviku a na technice, nahrazoval talentem a vrozeným hudebním žárem.

Dvě tři hodiny bývaly inženýrovi i učitelce jeho dcery pouhými okamžiky. Eva neví, koho kdy v životě milovala divočeji než toho člověka ve chvílích, kdy sedal po jejím boku a doprovázel ji při klavíru v basu, nebo když stál za ní s houslemi a ona doprovázela jeho.

Hudba, myslí si Eva, mě snad jednou usmrtí.

Inženýr Bukovský měl klíč od chaty, skryté v lese, velmi hluboko v lese. Eva nezapomene na úsměv, kterým provázela matka tento klíč, když se diskrétně stápěl v synově kapse. A na vděčný pohled, kterým udělila požehnání guvernantce, vykrádající se po chviličce za pánem…

V lese za chatou bylo návrší a odtamtud rozhled do údolí a k protějším stráním a všude les, les. Cesty byly zarostlé nejsvěžejší travou, neboť nikdo sem v ty končiny nechodíval; letní hosté a výletníci se raději zdržovali ve vilách, na hřišti, v hospodách a v řece.

Nejen chata, i návrší náleželo milencům, i zelené cesty byly jejich. O čem hovořívali na těch procházkách? O všem, co inženýra bavilo. A také o lidech, kteří k nim stále přicházeli a zase odcházeli.

Velmi často mluvíval o lidech a o Evině vztahu k nim.

„Jak můžete mít každého člověka tak ráda?“

„Nemám každého člověka ráda. Jen velmi málo lidí mám ráda.“

„Ale ke každému jste vlídná a ochotná. Někdy více slibujete, než splníte, ale vždy máte nejlepší úmysl. Kdybych byl žárlivec, umučila byste mě. Jak je možné s každým tak vycházet jako vy? Či hrajete jen komedii?“

„Ano.“

„Proč?“

„Je mi dobře na světě při té hře; nikdo mi neubližuje; proč bych se nesnažila i já neubližovat?“

„Ten člověk,“ jmenoval kohosi, „je prázdný a nesnesitelný panák. A ten,“ jmenoval jiného, „je komická figura. Že se s nimi můžete bavit.“

„Nebavím se, ale co dělat, když se mi připletou do cesty.“

Jindy: „Jsou i zlí lidé. Nebojíte se jich? Nevidíte, jak zlé oči má paní X., s kterou tak přelaskavě hovoříváte?“

„Mně se nemůže nic stát. Paní X. je do vás zamilována a dělá zlé oči na každou ženu ve vaší společnosti.“

„Vám se tedy nemůže nic stát,“ opakoval udiveně.

„Vida, možná, že máte pravdu. Ovšem – blázni a děti mluvívají pravdu…“

Blázen. K tomu slovu se vracíval. Zadívá se na Evu, zadívá, oči mu prohloubí něha, ale v hlase je podiv i strach:

„Tys takový divný blázen,“ praví tiše, zvolna a vrtí hlavou. „Až dosud jsem se v každé ženě vyznal. Sfinx, povídají. Nejsem literát a nenávidím slovíčka. Ne, jakápak sfinx,“ opakoval výsměšně. „Ale divná jsi. Už to tvé manželství. Nepochopitelná láska, nepochopitelné štěstí. Celé mládí obětuješ, zdraví riskuješ, a nakonec se otřepeš a žiješ vesele dál.“

„Měla jsem vstoupit do kláštera? Či uhořet na hranici s mrtvým mužem?“

„Ovšem. K tomu jsi byla stvořena. A ty ne. Ty se jednoduše vymkneš svému určení. Hraješ úlohu nové milenky stejně virtuózně a vzdáváš se po desíti letech jako po prvé…“

„Mimikry. Vyhýbám se nástrahám osudu; měním barvy. Upadnu-li do křoví, proměním se v zelenou housenku, pták mne přehlédne; slabí a pronásledovaní tvorové mají právo na výběr zbraní.“

„Jde z tebe… tak skoro mráz.“

V polovině září začínal školní rok, končily prázdniny a s nimi uteklo světlé plamenné léto. Říkají, že i krásné dni omrzí, jdou-li za sebou v nezměněném toku sluneční pohody. Eva nechápe, jak by ji mohlo slunce omrzet. Představa věčné blaženosti v ráji jen proto ji kdysi nelákala, že je nutno vejít do něho branou smrti. Proč jen se neumí radovat sama? Proč miluje tak bezmezně štěstí ve dvou? A proč její druh umdlévá na pochodu ve věčné kráse pod palmovým listem?

Ó, můj drahý obraze! Zdali tě kdy najdu?

Bylo po létě roku jedenáctého. Inženýr Bukovský se těšil na Prahu, na změnu. Eva však věděla, že se v Praze idyla rozplyne a že bude trpět steskem po slunci, po měsíčných večerech, po chatě v lese a po dalekých, zelených cestách křížem krážem v lesních úkrytech.

Idyla se nerozplynula tak rychle, jak se Eva domnívala. Rozmařilého milence vzpružila změna; a také ho stále ještě bavila „nejasnost poměru“, jeho mírná „bizarnost“. Žena není sfinx, uchovej bůh; všechny jsou jen z hlíny; ale o tu hlínu právě běží: jsou v ní zábavné rozdíly.

Zatím pražská společnost už vyslídila inženýrův poměr a klevetí; mladí lidé chodí spolu do divadla, do koncertů, do kavárny, do vinárny; společnost však smí klevetit jen velmi zdvořile, vždyť i mladí lidé jsou zdvořilost sama – „pane“ a „paní“. –

Idyla přijala na sebe tlumené barvy.

„Chtěl bych se vás na něco zeptat, Evo.“

„Prosím?“

Eva vaří čaj na kahanci a je zcela zaměstnána. Milencův upjatý tón probudil sice její zvědavost, ale Eva se krotí. Prosím, ptejte se, příteli.

„Vy skutečně nemyslíte na manželství?“

Otázka sjela zcela neočekávaně. Jen jednou, hned na počátku v lesní chatě se jí oba dotkli a Eva si hned pospíšila inženýra Bukovského uklidnit, aby se nebál: nechce se po druhé provdat. Zamilovala si svobodu a chce si ji – právě jako on – uchránit. Byla to arci lež. Eva nemilovala svobodu tak, aby byla chtěla žíti osaměle a aby chtěla vyhledávat jen prchavé „poměry“. Už to odporné slovo společenské hantýrky! Eva milovala jen svobodu formy. Žádný oltář, žádná radnice – jen muž a žena. K takové divočině však neměl inženýr ani špetku odvahy. Věděl, že bývá leckdy stejným poutem, ba trvalejším než zákon. „Malý poměr“ – ano, to byla jeho forma, jeho fazona. A Eva by se nebyla za nic na světě přiznala k lásce k starému obrázku Pavla a Virginie. Už proto ne, že inženýr Bukovský byl bohatý pán a že v manželství, i ve volném manželství nemůže už jinak než bydlet s bohatým pánem v pěti pokojích na Ferdinandce – nikoli v podkroví. To jest: být vydržovanou ženou svého muže.

Eva přeje každé chudé holce, ať se jen dává s klidným svědomím vydržovat, bez manželství, v manželství, napořád; chudoba je zlá. Ale její případ je jiný. To všechno inženýr Bukovský věděl, a proto jeho otázka Evu překvapila. Ale klidně nalila čaje a přisedla k němu za stůl.

„Manželství? Co vás napadlo? Víte přece…“

„Dobře, dobře. Jste však stvořena pro život ve dvou. A takto… ne, neopakujte fráze, jimž sama nevěříte! To jen vaše pekelná pýcha z vás mluví! Narodila jste se pro manželství, vaše bohémství je póza, narodila jste se pro mateřství – a já – já vám stojím v cestě.“

„Kdybyste mi stál v cestě, rozešla bych se s vámi,“ lhala Eva bez rozpaků dále. Rozkoš, obelhávat bohatého pána. Zlomyslná rozkoš – klamat Dona Juana. „Chcete citron? Mléko?“

„Ne, rukulíbám. Přinesl jsem koňak, promiňte; jsem trochu nachlazen.“

„Nemáte horečku? Vezměte si citron i koňak, to dělá dobře.“

„Myslíte?“ Nalil si koňaku, vycedil citron a vypil dva šálky rychle za sebou. Umlkla zábava o manželství. Ten byl rád! Vypil třetí šálek, v očích mu hrály jiskry, hlas se rozmazlil.

„Evo, maličká Evičko!“

Hladil ji po vlasech nejměkčí dlaní a nadšeně bloudil zrakem po celé tváři, zastavuje se na čele, na očích, na ústech, jako by to vše viděl po prvé anebo nikdy ještě tak jako v té teskné chvíli. Popřával si oblíbený požitek; mučit se touhou, odpírat si polibky, prodlužovat očekávání. Cestu k vrcholu blaha. Eva neví, co je to „vrchol blaha“. Nikdy k němu nedošla a nedoufá, že kdy dojde. Už o té záhadě nepřemýšlí. Není možné – není možné.

Jaká pomoc.

Evino „jaká pomoc“ není však rezignace, neboť její „blaho“ je vyšší než váš vrchol, přátelé. Vy dosáhnete vrcholu a pak jste umdleni a býváte smutni. A říkáte „škoda“… Eva nikdy neumdlí a nikdy nezesmutní a neříká „škoda“, a řekne-li přec, je to lež, je to podvod; lže, aby se neprozradila, a klame, aby vás nezklamala. Nač ubližovat –?

Eva je láska. Eva je jen láska. Jen dar. Jaké štěstí, říkaly panenky v hračkářském krámě, ležet jako dárky pod stromečkem.

Hladil ji, s úžasem šeptaje: „Evo, Evičko,“ a ona mu tiše odpovídala jeho jménem. Přivíjel si ji blíž a blíž a do jeho pohybů se mísil krásný, dobrý soucit. Byla by mu za ten soucit ruku políbila! Vždyť měla toho dne, ve středu, mnoho hodin; byla utahaná jako kočka, všechny kosti ji bolely, nejraději by byla padla na postel a spala. A on ji hladil a litoval – ale nebyl unaven a nechtělo se mu ještě spát. Říkal jí nejsladší slova; ačkoli nebyl básník, uměl si v takových chvílích básně vymýšlet; a měl své nejkrásnější oči, ty, které tak milovala: synovské, poctivé, věrné, prosté. Kdyby byl náhodou dělník, nebo úředníček, byl by měl ty oči stále. Náhodou měl příliš mnoho peněz. Eva milovala, už to byl její osud, úředníčka, dělníka. Viděl, že se jí chce spát, litoval ji, ale chtělo se mu hovořit, a proto hovořil a přebíhal z předmětu na předmět; rozpovídal se o matce, jak prý má Evu ráda, jak si jí váží, ano, horlivě ji ubezpečoval – „jsi jediná žena, které si váží a kterou si upřímně zamilovala“…

„Ale tys unavena, chudinko malá,“ teď už to nebyl syn, teď to byl něžný bratr, „chudinko malá, kolik hodin jsi dnes měla? Ne, je to hnusné, já mám nadbytek a ty se plahočíš jako proletářka. Opravdu, Evo,“ pustil ji z náruče a posadil se naproti ní. „Nechtěla by ses vdát? Nemám ti ustoupit z cesty? Beztak do mne nejsi zamilována, mlč, oželela bys mne za týden, znám tě, mimikry, zelená housenko!“

Evina choulostivá tykadla zapátrala: Pozor, snad to není úvod? Snad neokolkuje? Chce se mu přerušit poměr a neví, kudy do toho? Je mu se mnou příjemně, ano, ale rozum předvídá, že i příjemnost znudí – a proto zavčas hledá východisko. Je to tak?

Ne, tehdy ještě to nebyl úvod. Byl zcela upřímně dojat Evinou chudobou a bezradný před její pekelnou hrdostí. Také se malinko za sebe styděl. Vždyť byl v gruntu srdce rád, že ho „ten divný blázen“ nic nestojí. Že si smí klidně přinést svou večeři k jejímu čaji a že ona od něho nepřijme nic, kromě květin; ba, i z těch květin nejvíce milovala ty, které přináší roční doba na městský trh, a nikoliv drahocenné skleníkové.

Milovala z jara petrklíče, nabízené venkovskou chudinou za pět a po pěti na ulicích; vměstnáš kvítí do zelené nádobky a už ti ochotně otvírají brány jara a mladých nadějí. Potom se objeví na ošatkách trhovek bílý bezlistý česnáček, rozvíjející se ve vodě v drobný košatý stromeček. A pak sype milovaná bohyně dar za darem na stolek i na okno: sněžný, fialový, narůžovělý, vybledle modrý i bezově modrý bez; Eva si jej napěchuje marnotratně do vysoké a široké skleněné vázy, která má safírový lesk, nebo tři čtyři snítky volně rozloží do úzké a vysoké sklenice. Někdy spojí všechny barvy, jindy si usmyslí, že nejkrásnější je barva jediná, kterákoli. Pomněnky, ten kousek oblohy, jsou strašně hodné; nic si z toho nedělají, že byly odňaty rodným břehům potoků, a rozrůstají stejně spokojeně i v misce naplněné vodou. Jen je nezapomínejte napájet!

Na okno staví Eva hyacinty, jsou sice pro její vkus poněkud tuhé a přepěstěné, ale budiž. Staví na okno lampionky tulipánů – a po nich, nevěrných, vítá vytrvalé primulky. V zimě v létě ji utěšuje nadýchaná světlá zeleň asparágu a nezmarný laskavec, který samou laskavostí by se nejraději táhl od stropu k zemi. Dar za darem sype štědrá, plodná bohyně; jasmín, který se o svou vůni dělí s jahodami; karafiáty, ale těch musí být mnoho, mají příliš ohebné stonky; růže mohou být také jen tři, a jsou-li sladce růžové, sluší jim zářivě zlaté nebo ohnivě růžové sklo, na něž kreslí jejich listnaté stonky svůj vzor. Eva nepovyšuje růži na královnu, jak je obyčejem, neboť co by potom říkaly chlubné pivoňky, ty červené jako krev, ty růžové jako svatební družice a ty bílé jako šťastné nevěsty s bohatým věnem? Nebo výbojné mečíky, bílé, žluté, fialové, růžové?

Kapitolou pro sebe by mohla být květina s nemelodickým jménem hrachor, zato přebohatá na harmonie barev a úlisně sladká vůní. Má křehké dlouhé stonky a barva jejich listů je bledě hrášková. Listy skromně ustupují slávě květů-motýlů. Květy se bělají a rdí, mají růžovou něhu i prudký karmín, jsou temně fialové jako černé macešky a jsou bledě fialové jako heliotropy, u všech sester si něco vypůjčily, a přece jsou své. Evě už ani sbírka jejích sklenic, džbánků a váz nepostačuje; musí jít na Kampu, když tam hrnčíři rozloží zboží po zemi. Období hrachorů je koncertní sezona Eviných květinových slavností. Její pokojík se podobá příliš malému sálu, kde hraje světová filharmonie. Oči přecházejí. Z hrachorů tvoří rozmanité skupiny tónů. V tyrkysové váze je jediná růžová barva, ve fialové fialová, v třetí, zelené skleněné, koncertuje všechna strakatina, co vyrostla na záhonech.

Blíží se podzim: kopretiny, astry, chryzantémy, jiřiny! Zahradník arci neshrnuje pod názvem kopretiny všechno to bohatství druhů, které vydalo drobné letní děťátko, sedmikráska spolu s pyšnou chryzantémou; Eva však není zahradník, jí jsou všechny – i bílé a zlaté se zlatým středem, žluté s hnědým, bílé s barevným okrajem – všechny jsou pro ni samé kopretiny.

Astry… Zahradníci nejsou spokojeni s přírodou, to jest, tvoří vedle přírody a vymýšlejí si stále plnější a mohutnější tvary. Ale Eva, snad jí páni odpustí, má přece jen nejradši hvězdice se žlutými středy.

Čtenář mě přerušuje: Kdy už přestanete, ženská, s tím dětinstvím? Vždyť, spočítám-li řádky i nadšení, přesahuje tahle kapitola všechny meze románové stavby!

Už mlčím. Čtenář by mohl můj román odhodit, a to by mě bolelo. Přeji si, aby dočetl až do konce. Aby se stal přísným soudcem, aby se stal i shovívavým, soucitným přítelem Evy Nygrynové.

Sbohem tedy, květiny, které neumíráte, když je lidská ruka utrhne, nýbrž dále radostně žijete a voníte a často mnohem déle než na záhoně. Sbohem a na shledanou, však se k vám ještě vrátím, neboť jste také románovými postavami a máte v jeho ději své místo stejným právem, jako pan inženýr Bukovský.

Inženýr Bukovský se styděl. To bylo zřejmé. Ale nadšení a horoucnost převládaly. Opět vzal milenku do náruče. Ach, ale ona byla tak děsně ospalá.

„Holčičko, nespi, nespi,“ žebral slábnoucím hlasem a lísal se. Jako kočka, jako dítě, jako milenec v první noci.

Takovému hlasu by neodolala ani Xantipa, neřkuli dobrák Eva…

Žel – zákon neobejdeš a pravidlo nepřelstíš. Dny a týdny bez milosti míjely a plameny uhasínaly. Evě se stále vroucněji chtělo milovat a stále méně inženýra Bukovského milovala. Byl to přece jen pouhý omyl v jejím životě. Bylo jí v létě beznadějně prázdno, léto bylo horké, a když zavřela oči, slyšela jen hudbu; tak to bylo; jenže – co dále a kterak na věky? Už ho mohla vystát jen u klavíru. A také on měl jistě už jinou Evu. Častěji a častěji přicházel s vytáčkami a s omluvami, že má to a ono, kdesi cosi, že příští týden bude asi zaměstnán…

A jí bylo náhle všechno lhostejné a jen si lámala hlavu, jak se s ním rozejít. Písemně? Ústně? Obávala se, že loučení po dobrém se nepodaří a že jen prodlouží živoření lásky, která láskou nebyla a jen se drobnými senzacemi udržovala.

Mít peníze – což, to by byla snadná pomoc: v tu chvíli by ujela na Krkonoše, za dětstvím a za neskutečností; tam by se usadila v mlčící, sněhem zaváté samotě. Anebo by se pustila do hlučné ciziny, kde posud nikdy nebyla, třeba do Paříže! Mít peníze!

Vtom – blížily se Vánoce – se rozstonala paní Bukovská. Nemoc v ní číhala už asi rok. Snad ji tajila jen z lásky k synovi. Snad i z ješitnosti, protože jí lichotily poklony známých, že vypadá jako čtyřicetiletá, že má svěží pleť, pružné pohyby. Zoufale se snažila být svěží, pružná, zdravá. Ale nemoc číhala a hlodala a brzy blízké okolí vytušilo, že je to rakovina; snad jen ona se nechávala přes svou chytrost a nedůvěřivost chlácholit a klamat.

Také Eva ji chlácholívala, také ona ji obelhávala a stala se jí téměř nepostradatelnou. Kdykoli přišla k její vnučce na hodinu, zdržela ji na čaj. Musila si všechny hodiny umístit tak, aby měla dost času si u ní pobýt. V neděli ji zvala na oběd.

Po Novém roce se odhodlala k operaci. Přiznala se Evě, že se jí bojí. Před synem se usmívala a hrála si na hrdinku. Prosila Evu, aby asi na měsíc vypověděla všechny hodiny, že jí je zaplatí, a ztratí-li proto nějakou, že jí opatří jinou a lépe placenou, vždyť má tolik bohatých známých. Jen aby byla stále u ní.

„Jsem ráda, že můj hoch má teď tolik práce a málo času,“ šeptala důvěrně, a její chytré oči byly náhle ubohé. „Příliš mě namáhá to stálé usmívání. S vámi – to je jiná. S vámi, Evo, je mi nejlépe. Jste dobrá, ale jsem vám cizí, a to nebolí. Jste veselá, to je dobrodiní. Byla byste vzornou ošetřovatelkou.“

Eva se ubytovala v sanatoriu. Po operaci se paní Bukovské ulehčilo. Že to byla operace marná, nevěděla. Neměla tušení o vyměřené lhůtě svých dnů, které nahodilou komplikací mohou být ještě zkráceny.

I v nemoci a v umírání byla krásná. Několik roztroušených stříbrných nitek nerušilo posud temný ráz její hlavy. Až prý se uzdraví, svěřila se Evě, dá si i ty nitky přebarvit. Marně jí Eva lichotila, že právě ten stříbrný poprašek jí sluší jako půvabný kontrast k její snědé, mladé pleti.

„I ne, šediny jsou stáří. Raději bych byla mladou ženou s uvadlou pletí než hezkou bábou. A vám, Evo, radím: dejte si obarvit vlasy dříve, než bude pozdě.“

Zpozorovala, že i Eva má už prokvetlé prameny na spáncích. Co na tom? Eva se usmála, nic neřekla, ale bystrá paní uměla v lidech číst; nikoli snad v nitru, ale velmi dobře se vyznala na povrchu ženské povahy. Řekla:

„Nu, dělejte jak vám libo. Já vám jen dobře radím. Dnes jste ještě samá bujnost, to věřím. Vdovstvím jste omládla a zmládnutím zpychla. Poprašek sněhu, viďte, to vám připadá interesantní. Jen abyste později nelitovala. Já, to máte marné, Evo, rovnou odtud pojedu k frizérovi.“

Dny plynuly kupodivu rychle. Nemocná paní jako by se zotavovala. Eva jí předčítala, vypravovala novinky a klípky ze společnosti, kterou nyní znala z větší blízkosti, a ona se s chutí bavila. Oči jí v opadlé tváři jiskřily. Škoda, přeškoda, že se brzy zamknou navždy. Jakživa, ani u mladých dívek, neviděla Eva jiskřivějších ohňů, než byly její orientálsky hluboké.

Žel, zotavování bylo jen prchavé. Vracely se bolestné záchvaty. Jednou jí bylo tak zle, že se Eva se sestrou obávaly konce. Přišel tehdy její muž. Nepotěšil ji. Chvíli se kolem ní, starouš nemotora, točil, točil, posedával, zase se k ní nakláněl, a co řekl a co udělal, bylo na nic. Jeho útěchy zněly tak neobratně, že ji jen rozčilovaly.

„No, matičko, vidím, že je ti přece jen lépe. Jak bude jaro, pojedeme ven. Na náš vejminek. Či bys chtěla radši někam k moři?“

„Pojedeš sám, příteli. Já mám jinou cestu před sebou,“ odbyla ho bez úsměvu a odtáhla ruku, kterou chtěl pohladit.

„Matičko, matičko, copak?“ lítostivě koktal.

Zavřela oči. „Jsem ospalá. Sbohem.“

Odešel, a sotva za ním zapadly tiché bílé dveře, procitla zas a podívala se za ním. Byl to zlý, zlý pohled. „Matičko, matičko,“ opakovala po něm jedovatě. „A tenkrát? Když jsem byla mladá? ‚Děvko!‘ Tenkrát…“

Eva vstala. Přešla k oknu a zadívala se do parku, kde už na trávnících tály šmouhy špinavého sněhu. Blouzní, myslila si o nemocné, a nechtěla poslouchat. Ona však s námahou otočila hlavu a zaprosila pokorně: „Pojďte ke mně, děvče. Tuhle si sedněte. Milosrdná sestro… Nechtělo by se vám raději na vzduch? Ale vy ho ještě užijete, všeho užijete a budete v životě hodně, hodně šťastna. Za to, že jste tak dobrá a shovívavá. Tak málo je mezi lidmi shovívavosti. Nu což… vždyť jsem vlastně vaše tchyně. Ne?“ pokoušela se o žert.

„Belle-mère“, opravila ji Eva a také se donutila k úsměvu.

Nemocná ihned zase zvážněla. Vzala Evu za ruku a chvíli ji slabě svírala. Dělávala to častěji a pokaždé cítila Eva krátké, jemné, křečovité záchvěvy její hedvábné dlaně.

„Plýtvat city…,“ tichounce, jakoby s odporem, se začala zpovídat, „jsem nikdy neuměla. Ale to vám chci říci, že bych si přála, abych byla vaší… krásnou maminkou.“ Ještě dodala: „A Marcela – vaší dcerou.“

Eva s podivem si uvědomila: on je otcem mé žačky.

Chvíli bylo ticho. Vešla sestra se svačinou, pomohla pacientce se napolo posadit a přitáhla desku stolku nad postel.

Po jejím odchodu upila nemocná doušek z nádobky s hubičkou, ale hned ji unaveně odložila. „Ani vidět,“ zašeptala. Obrátila se na druhou stranu a tam ležela módní kabelka, dárek od muže k šedesátým narozeninám, které smutně oslavila den před operací. „Ani vidět,“ opakovala a odvrátila se i od dárku. Pak pokračovala v bolestné zpovědi:

„Změnil se. Velmi se stářím změnil. Je jako beránek. Ale já se měnit nedovedu. Já neumím zapomínat. Neumím. ‚Děvko‘… Ještě po třiceti letech mi v duchu zní ten vzteklý, surový přízvuk. A víte, proč mi tak vztekle a surově spílal? Víte proč, Evo? Žárlil. Bez příčiny, bez důkazu, jen z chorobného strachu o mne, o svůj majetek. Podezříval a urážel mě. Ach, ten se mne namučil! To bylo úžasné. Ještě dnes ho vidím a slyším…“

Udýchala se.

„Když vás měl rád!“ hlesla Eva v rozpacích a přemýšlela, jak by nemocnou uklidnila.

„Rád, rád…“ Její hlas tichl a lhostejněl. „Taková láska.“

A do těchto dvou slov, už jen šeptem a bez důrazu pronesených, vložila tolik jedu a tolik štítivého opovržení, že se Eva až zachvěla.

Láska. Taková láska… Ano, Eva rozumí. Vždyť ona vám, duše drahá, rozumí.

Opět pocítila jemnou křeč její ruky. „Můj hoch,“ rozjasnila se, „není po něm. Ten by nikdy ženu nepotupil žárlivostí.“

Ne. Váš hoch, milostpaní, je příliš dobře vychovaný a korektní muž. Ale… a Eva se zarazila v proudu letmé úvahy: Ale co tedy vlastně žádáme od mužů? Žárlivost nás uráží, nežárlení uráží. Co chceme?

Patrně – nemožnost.

Paní Bukovská se unavila a upadla do nervózního spánku. Ještě jednou se z něho vytrhla a naposled se podívala na kabelku.

„To nemá žá-dnou cenu,“ studeně protáhla. „Stálo to jen hodně peněz, více nic.“

Od toho dne se už tak důvěrně nerozhovořila. Stala se podrážděnou, nebylo možné jí vyhovět. Vyhledávala jen nepěkné stránky na lidech kolem sebe a nejvíc ji popuzovala primitivnost a negramota, jako by si nechtěla uvědomit, že jsou lidé, kteří nestudovali na univerzitě, a ženy, které nechodily do vyšší dívčí školy. Bývala jízlivá a nespravedlivá.

Jest málo lidí, uvědomovala si Eva, kteří dovedou být dobří i v nemoci, jako byla naše maminka. Ubohá beruška! Jak často v té době na ni Eva myslívala, v duchu ji vídala, jak tichounce trpěla, mučednice, až dotrpěla, ani slovem si nestěžovala a pranic, pranic nežádala. Jak pokorně se její jasné, tragické oči omlouvaly, když musela před smrtí nějakou službičku přijmout. Dokud mohla jehlu udržet v ruce, seděla na posteli, na smrtelné posteli a přišívala knoflíky k povlakům. Nenaříkala, trpěla a pracovala, jak byla zvyklá po celý svůj život, plný obětí a shovívavé lásky…

Paní Bukovská neuměla trpět bez nenávisti k zdravým. Jedinou útěchou jí bylo pomyšlení na syna. Jemu odpouštěla všechno, i zdraví. Zaradovala se pokaždé, když, byť jen na chvíli ji přišel navštívit, přinášeje s sebou předjarní vzduch a zář silné osobnosti. Zdálo se, jako by jemu jedinému věřila, že ani její operace nebyla nic vážného, že se vlastně sama se sebou mazlí, protože ví, jak hezky vypadá v posteli, jak krásné jsou její utrpením prohloubené oči, jak mladistvě jí sluší hedvábná noční košile a krajkový noční čepeček…

„Vypadáš kupodivu dobře, mamá,“ řekl jí dva dny před její smrtí. „Jsi jen zesláblá. Zítra k tobě bohužel nemohu přijít, ale pozítří přijdu,“ sliboval horlivě. „Rukulíbám.“

„To je dobře,“ lhala po jeho odchodu, „že věří tomu, co povídá.“

A když se jí přitížilo, když sil kvapem ubývalo, hasnoucím hlasem lhala dále:

„To jsem vám, dítě, šťastna,“ pravila, „že při tom nebude, až… Ani nevíte, jak jsem šťastna.“

A byla velmi, velmi nešťastna. Zmírající srdce usedalo žalem. Ještě jednou, jedinkrát ho políbit! Naposled. Na rozloučenou. Což skutečně už matka syna neuvidí? On nepřijde?

Přišel. Přišel, jak slíbil, třetího dne, když umírala. Eva ho potkala na chodbě. Nesl rozkvetlý stromek azalky. Dar urážející částkou, která byla za něj vydána. Byl bledý a nervózní. Jen jestli se sama nerozruší, až ho uvidí, když ví, že je s ní konec… Co jí má říci? Z čista jasna nevěděl, co jí nalhat. Věčně hrál komedii – a teď že by nedovedl? Ne, ale bylo mu nemilé, že musil položit tágo v kavárně a zahodit cigaretu před dveřmi a že se nemohl vyhnout pohledu na umírajícího člověka. Nepříjemná situace. Eva ho na chvíli nenáviděla tak silně, že mu snad i křivdila.

Vstoupil; držel jaksi obřadně tu zpupnou a chladnou květinu v ruce. Matčiny oči se už kalily, ale v oné vteřině, ve veliké, vytoužené vteřině synova milostivého příchodu vzplanuly blaženstvím, láskou, pýchou i vděčností. Posledními paprsky odlétajícího vědomí objaly vysokou, skvělou postavu, vonící zdravým sobectvím, tělesnou silou a duševní pohodou. V pohledech, kterými v posledních dnech měřívala lidi kolem sebe, svítila vždycky netajená závist. V pohledu, jímž se loučila se synem, bylo jen štěstí.

Tenkrát byly v módě měkké kabelky, upletené z tenoučkého stříbrného drátu. Vyskytovaly se i kabelky ze zlatého pletiva, a takový byl i stavitelův dar, který přinesl ženě k narozeninám do sanatoria.

Po pohřbu paní Bukovské přišel inženýr k Evě a přinesl jí zlatou kabelku s prosbou, aby ji přijala na památku jako nepatrný projev úcty a vděčnosti celé rodiny. Nebožka sama prý tak před smrtí určila.

Nebožka. Ano, byla už jen nebožkou, Eva neměla to obřadné slovo ráda a nikdy neříkala o své matce „nebožka maminka,“ aniž o otci „nebožtík tatínek“. Ale hřejivé polotóny, které ji do nedávna přitahovaly k paní Bukovské, rázem v jejím srdci umlkly. Bývala to matka jejího milence, žena s půvabem osobnosti, umřela, a ani milenec už pro ni nežil; zmizel z jejího života, jakož i ona zmizela. Bůh s ní, s nebožkou, bůh s ním.

Eva byla po druhé vdovou. Sirá vdova, jak baladicky to zní! Ach, snad se už v tom truchlivém stavu narodila.

Neplakala pro paní Bukovskou. Právě proto ji stará paní milovala, právě proto jí dělala vždycky jen radost, že věděla: ta mne oželí.

Módní kabelka nebyla Evě drahou památkou. Stála příliš mnoho peněz. A byla zlatá a zlaté ozdoby neměla Eva nikdy ráda – leda v dětství zálibou barbara v lesklých cetkách.

Zlatá kabelka… Eva měla dluhy. Bez výčitek svědomí památku zastavila, pak na ni zapomněla a nerozumně nechala propadnout.

Byla opět sama. Plakala. Rozstonala se láskou k neznámému, snad neexistujícímu muži. Pan inženýr Bukovský jí napsal zdvořilé psaní, samou lež. Odjížděl do Itálie na zotavenou a lhal dokonce, že se těší na shledanou v Praze, nebude-li milostivá paní nic proti tomu namítat a tak dále. A zatím celá Praha už věděla, že má nový poměr, mladičkou žlutovlasou umprumačku. Měj si – ale Eva se nenechá jen tak odstrčit a Eva nezůstane v Praze, ona si také vyjede na zotavenou, schválně, jí se chce taky zázraků světa, moří, muzeí, obrazáren – a ona pojede, pojede, pojede!

Eva div nekřičela a nedupala jako trucovité dítě: Pojedu! Stůj co stůj! Posedlo ji směšné, dětinské furiantství. Směšné a hříšné, neboť byl První máj!

Byl První máj a Prahou pochodovaly „bataliony vyděděných“ – a v ulicích vlály rudé prapory, vyděděnci oslavovali svůj svátek, vyhrožujíce pomstou tyranům a slibujíce nový život otrokům… A Eva Nygrynová nešla s nimi a ona s nimi neproklínala starý, podlý svět. Jen svůj hloupý osud proklínala a plakala a vyhrožovala:

A já se pomstím! A já pojedu také k moři! Vyberu, co mám na knížce, a všechno utratím.

Plakala. Dupala. Jako malé dítě. Jako ošklivé, trucovité dítě.

IV

Na konec světa

V Paříži byla už od zimy onoho roku Evina bývalá žačka, která od klavíru sběhla na malířskou akademii; měla dost peněz, takže si mohla v Paříži najmout atelier a hrát si na bohémku. Se svým milencem, mladým malířem, studovala v Louvru staré mistry a v barech mladý život. Eva jí napsala, že si chce vyjet do světa, že je jí lhostejno, kam, ale že má jen tolik a tolik peněz. Žačka odpověděla: To se výborně hodí, můj přítel má okružní jízdenku, platící do té a do té lhůty, ale zalíbilo se mu v obrazárnách, chtěl by se tu zdržet déle; nechtěla byste si odkoupit druhou polovinu lístku a vrátit se domů přes Belgii a přes Německo? Přišlo by vám to lacino…

Cestování bylo tehdy hračkou. Žádné pasy, žádná víza. Za den a za noc se Evě už točila hlava z francouzského halasu a tartasu na špinavém nádraží; tam na ni čekali oba mladí milenci, aby ji odvezli do studentského hotelu v latinské čtvrti, kde sami bydleli o několik poschodí níž. Jejich pokoje se honosily zaprášenými záclonami, vyrudlými koberci a sloupkovými hodinami na krbu; zato byla Evina holá mansarda o polovinu lacinější.

Mansarda. Slovo samo budilo milou náladu; stejně tak důvěrně zněly bul Miš, Montmartre, absint, marsejéza, Zeď federovaných… haly… kankán… gilotina.

Mladí přátelé ochotně vodili Evu po uměleckých pokladnicích, po stopách dějin i kypícím životem ubíhajících vteřin. Ve stověžaté Praze se teprve začínal vzmáhati ruch moderního velkoměsta; teprve nedávno začali bořit šance a podskalské idyly a stavět nábřeží. Po ulicích do nedávna ještě kodrcaly koňky a posud se páni vozili v drožkách a fiakrech. Kdežto v Paříži! V Paříži! Pro Evu byly vrcholem přepychu a pohodlí autodrožky, ale nejvíce ji bavily staré omnibusy, přecpané slavnou galskou bezstarostností. Ty kymácející se rozmilé rachotiny, opile šněrující ode zdi ke zdi památné úzké uličky, div div, že nevysypaly galskou bezstarostnost ze svých střech na střechy baráčků! Přátelé vodili naivní krajanku, tvářili se jako Pařížané a ukazovali jí, co jen bylo možno vidět zadarmo nebo za málo peněz. A co bylo vidět? Město světla? Ano. A také stínů.

Eva spatřila zvenčí Elysejská pole s nedůtklivě uzavřenými paláci; jejichž vnitřky a život znala z románů: rokoko, empir, aristokraty u krbů. Po náměstí Svornosti se šustivě šinou černé automobily jasným parkem štíhlých svítilen. Jsou to snad svítilny, na které Karmaňola chtěla rozvěsit všechny šlechtice? Pod vzdušným a světlým povrchem bulvárů duní a burácí polotemné, dusné metro; tam se tísní a tlačí občané a proletáři; honí se z práce a zas do práce, allons, enfants, de la patrie…

Ano, Paříž, Paříž je krásné město, o to nic. Podzemí, periferie, sklepy a stoky –? Tam přece žádné město své cizince nevodí.

Za několik dní provázel krajanku po Paříži malíř sám. Jeho milou náhle okouzlil pařížský kolega. Před několika dny – ubezpečoval Evu – bych byl býval nešťasten, ale dnes… Pohleděl na ni přeupřímnýma chlapeckýma očima a pravil:

„Mějte mě také trošičku ráda a budeme velmi šťastni; jen to zkuste, uvidíte,“ žebronil, a ač nebyl hezký, byl v té chvíli krásný.

„Jsem starší než vy.“

Neslyšel. Oči měl plné lesku a vláhy, rty se mu třásly, hlas se mu dusil v hrdle. Bylo jí ho líto. Milenka ho opustila, stýskalo se mu po ní, stýskalo se mu po milováníčku; zvykl si na ně. Byl dobrý, čistotný, trpěl, byl mladý a chtivý. Neměl nikoho. Proč, povězte, ho neměla potěšit? Co na ní záleželo? Mohla-li, marnotratnice, rozdávat měšťákovi a boháči, proč, povězte, by neobdarovala chudého bohéma? To by byla pěkná dobračka.

Bylo jí ho líto a on uvěřil, že ho má ráda. Byl v nebi. Překypoval vděčností. Přestěhoval se do uprázdněného pokoje vedle ní. Když vyšli ze svých vikýřů, mohli se políbit.

Od první chvíle snil o manželství, o dětech a vůbec o „nerušeném toku skromného, na vezdejší statky chudého, na city bohatého života“. Jeho vzletný sloh jí byl maloučko proti srsti, ale přimhouřila-li jedno oko, bylo to snesitelné. Takovým lidem, takovým hodným a čistým lidem uměla Eva mnoho odpouštět, i když jí byli někdy hodně proti srsti.

Nebyla do něho zamilována, ale byl tak hodný, tak tichý, tak chudý, tak domácký. Spíše měšťáček než bohém. V Louvru kopíroval staré mistry, kopíroval pilně a svědomitě. Doma pilně a svědomitě vysedával jako přičinlivý dělník u prkna a kreslil ilustrace do humoristického listu. Přemýšlela, co bude dál, a nebývalo jí veselo. Hoch se činil, jedna radost. Vařil čaj, nosil k společným večeřím ryby, sýry, pečené ráčky a víno, nebo připravoval pomfrity. A když si chtěli zahýřit, šli do studentské krčmy na dělnický oběd. Ale to bylo skoro všechno. A co bude dál?

Eviny obavy z budoucnosti šťastně rozřešil sám osud. Maloměšťácky bohémská idyla trvala přesně dvacet pět dní. Evu osvobodila od ní jediná opilá noc, probitá v barech a v tančírnách; skončila v Enghienu, v pařížském Monte Carlu, kde Eva po prvé a naposled v životě zkusila štěstí v ruletě.

Ve velkém, mrazivě jasném sále bylo smrtelně vážné ticho. Kulička běhala, peníze se hromadily, Eva vyhrála šestatřicet franků.

Vyhrála malé jmění a prohrála idylu. Ne, nic neprohrála. Volnost není ztráta.

Opilou noc probila se sebou i Evina žačka. Byla rozkošná a rozohněná. Eva ani nepozorovala, jak se tak tehdy všechno pletlo a motalo. Jak to přišlo, že zrádná milenka znova zatoužila po zrazeném milenci, a co tomu říkal její Francouz. Ale ten snad při tom ani nebyl.

Noc byla divoká a prázdná. Studená a hloupá. Jen vyhrané peníze byly příjemné. Evě přišly vhod. Její dobrák už nebyl její. Chvíli se bezmocně zmítal mezi výčitkami svědomí a mezi novou lákavou situací. Trochu ji to mrzelo. Snad ho přece jen měla ráda. Ale možná, že to byla jen uražená ješitnost, jen žárlivost bez lásky.

Jako v mlze stál tenkrát k ránu před ní, v mlze se rozplýval jeho rozpačitý, chlapecký, starou láskou nově zmatený obličej. V mlze se rozplynul a s ním vyvětrala idyla… Vyvětrala vlažná láska, vyprchal soucit, přátelství zchladlo, což Eva ví!

A už se loučí s Paříží. Bez bolesti dává krásnému městu sbohem! Beze spěchu skládá. Zmešká-li vlak dnes, pojede zítra, nikdo ji nikde nečeká. A byl už čas, že vyvázla z mansardy, z klidu, z vlažné lásky. Tak, ještě klobouk. Mansardo, sbohem, Evička nepláče. Její klobouk je směšně maličký, tak zvaný utíkáček, a má fialové péro. Před třemi týdny si jej vylovila z koše v Louvru; válelo se jich tam na kopy; přehrabovaly se v nich midinetky a studentky a také dívky, které měly načerveněné rty a ostříhané hlavy a které si ke kloboučkům přišpendlovaly lokýnky, zvané šiši.

Když si Eva ten zázrak kupovala, byla přesvědčena, že udělá kdovíjaké štěstí. Přepočítala se.

Je neděle! A v Bruggách pouť! Na náměstí plném bud, houpaček, koníčků a komediantů se tyčí vysoká věž, jejíž zvony svolávaly středověký lid do zbraní. Dnes tu žijí lidé v pokoji a v míru; hodiny na věži odzvánějí každou čtvrt tajemnou písní bez nápěvu a na jarmarku se tlačí svátečně ustrojení venkované.

Eva Nygrynová se vypotácela z ruchu do ticha prázdných ulic a uliček. Je to ticho doby dávno mrtvé, ale veselé. Tisíc smířlivých úsměvů zahřívá bludné srdce. A ticho bez zvuků zní hlaholem barev. Není to sen? Není zázrak? Domky jasně cihlové, sytě rudé, křídově modrošedé, jedovatě modré, nahnědle růžové, a k nim okenice zelené jako brčál? Starožitnické a krajkářské obchody se vábivě smějí a jeden malinký červený domeček na Evu křičí: Nechoď dnes na oběd, raději si kup něco z mého výkladu v okénku; tuhle zářivou měď, nebo, podívej se na ten rezedový džbáneček – čis viděla už někdy něco líbeznějšího? A v samé zeleni, přetékající šťávami, na břehu Jezera lásky stojí klášter a vchod do něho vede po můstku zelenými vrátky. Eva tají dech a rozhlíží se po tichém nádvoří, vysázeném ztepilými stromy a vystlaném trávníky, proťatými temně fialovými tóny cest. Nádvoří obklopují domky se zahrádkami. Jeden je modrý jako kouř a má červenou střechu a na prahu stojí dvě stařenky v krajkových čepcích a před nimi hlouček bledovlasých děvčátek. Jedna stařenka předzpěvuje vysokým, smějícím se hláskem něžnou písničku, druhá prstem dává takt, obě sklánějí hlavy k děvčátkům a povzbuzují je řečí, kterým se Eva nikdy neučila, a přece jí rozumí. Děti se osmělily a už se nádvoří rozzvučelo zvonkovým jásotem, v němž dětství od stáří nerozeznáš. Snad, kdyby si byly starušky cizinky všimly a kdyby ji byly pozvaly, aby se přidružila a zpívala s nimi, byla by je poslechla a byly by se dohovořily. Ale nevšimly si jí, a proto po špičkách vyšla druhými vrátky k jezeru; leskla se v něm pod omšelými mostními oblouky stříbrná obloha, neboť se zatím spustila šumivá májová vláha. Eva je tou vláhou všechna osvěžena; ví, že ji příroda potřebuje a že se z ní i nejmenší stéblo trávy zaraduje. Radost nejmenšího stébla trávy jest i Evinou radostí. A celý obraz: klášter, nádvoří, stařenky, děti a Jezero lásky zahalil déšť třpytivou mlhou. A když po dešti vysvitlo opět slunce, měl klášterní kostel okna zelená jako moře.

Cizinka se vrací podél průplavu, kde se tiše sunou labutě. Přes zdi spadá k vodě fialový bez a mezi sloupovím dřevěné pavlače visí košíčky, naplněné tradeskanciemi.

Eva přepočítává peníze, které jí ještě zbyly z její první cesty do ciziny. Bude-li úzkostlivě šetřit, stačí jí ještě asi na týden pobytu v ráji.

A ohromné bělošedé nebe bez mráčku se rozepjalo nad mořem a nad pustým pobřežím a splývá s nimi ve dva zamlklé polotóny: v plavý a modravě šedivý.

Pobřežní písek se nakupil do pahorků, prorostlých žlutavými trsy travin. Moře, bijící do břehu hnědými vlnami, končí v dálce šedivě modrým pruhem. Nohy se boří do písku, že neslyšíte kroku, hlasy zanikají ve vichru a v řvoucím hukotu studených vln. Hlasy? Eva nemá s kým hovořit, ale hlasy tu jsou, jsou v ní, kolem ní, na celém světě a celý svět je její.

Před hotely v Scheveningách zatloukali dělníci podlážky pro stany. V písku si hrály děti a zažíhaly ohníčky. Bude tu krásněji, až se moře i pláž přeplní hosty? Nemůže tu již být krásněji. Eva je se vším spokojena. Je v ní ticho, je spokojena. Nemá nikoho, nemá nic, počítá krejcary v kapse a je spokojena. Vrátila se tramvají do Haagu, alejí stromů a křovin, jako klenutou zelenou chodbou. Večeřela u stolu, ozdobeného kyticí harlemských tulipánů.

Byla spokojena.

Po Paříži Praha? Po moři Vltava?

Eva se nehádá: Paříž je Paříž, ale naše Praha je také hezká a vyšehradská plovárna má kromě svých půvabů i velkou přednost, té se žádná riviéra nevyrovná: její koupele a bufety mají lidové ceny. A všechno je tu lidové, veselost, toalety, zvyky, obyčeje. Na vyšehradskou plovárnu chodí hospodyně v zástěrách, švadlenky a krámské v pracích halenkách, chudý polosvět. Studenti, prodavači, řemeslníci, drobní úředníci. Jen, prosím, bez ceremonií. Jsme tu mezi sebou.

Eva si žije! Ráno popadne koupačky a láhev studené kávy, uvaří si silnou, to je pak rozbředlá mražená, poplave si, sluní se – žije si.

Co bude dál? Jak bude na podzim, v zimě, až Vltava zamrzne?

Co dál, a hlavně, sežene-li dost nových hodin? Je o ně stále větší nouze. Protekci rodiny Bukovských nebude vyhledávat. Ne, za nic na světě.

Ale zatím je léto, a na Vltavě je hezky. Kdo by myslel dále?

Eva stojí u stanice elektrické dráhy s batohem na zádech a s kabelou v ruce.

Známý ji zahlédl ve světle lucerny a udiveně se ptá:

„Kampak?“

„Na Balkán. Do Bělehradu.“

„S batohem? A co tam?“

Otázka a udivený úsměv – známý, to je jasné, se baví – uvedly Evu do malých rozpaků.

Co na Balkáně? Nu, Srbové jsou nepřátelé Rakouska a Rakousko nenávidí Eva od chvíle, kdy začínala rozum brát. Přeje nepřátelům Rakouska vítězství. Bude ošetřovat jejich raněné…

Známého nezajímají důvody. Se smíchem opakuje:

„Tak vy jedete do Bělehradu. Ale vlak odjíždí z nádraží Františka Josefa.“

„Ovšem.“

„Proč tedy čekáte na dvojku? Ta tam přece nejede?“

Skutečně Eva si spletla elektriku. Která, prosím vás, tam jede?

„A to chcete trefit na Balkán?“

Ano. Eva věří, že všude potká známého, kterého rozesměje a který jí za to poví, kudy kam.

Tentokrát balila své věci se zcela jinými pocity než před cestou do Paříže. Toalety? Pudr? Podložky do vlasů a kudrlinky? Nic takového. Milosrdná sestra je jeptiška, a tam, kde zuří válka, kde hrdinové kladou životy za svobodu vlasti a národa, tam se přece nebude pudrovat a fintit.

Vidí se už na místě: lazaret, lékaři v bílém, sestry v bílém, bílé tváře bez úsměvu, červený kříž, šrapnely vybuchují, ranění sténají. Bylo by nevkusné pudrovat si nos, pálit vlasy a stahovat se do vysoké šněrovačky.

Cizí tváře, cizí ovzduší, cizí nepochopitelné obyčeje a mravy při pravoslavných svátcích, pohřbech, svatbách – to byl Balkán. Vír událostí a zmatek dojmů, které si odporovaly – to byla balkánská válka. Ale slavný a podivuhodný byl vnitřní život. V hloubce duše se rozklenul jasný mír.

Služba v nemocnici byla pohodlná. Eva neměla ošetřovatelský kurs, a proto ji nemohli potřebovat v lazaretech a na obvazišti. Ale ve válce neumírá voják jen na rány, s válkou chodí tyfus, cholera, černé neštovice. A vojáci, kteří na ně neumřeli a pomalu se probírali z horeček, potřebovali také sestru v bílém a měli velkou radost, když jí mohli diktovat psaníčko, zprávu rodičům, dětem, ženě. A velkou radost měli, když s nimi sestra pohovořila svým směšným, neobratným jazykem s tvrdou výslovností a když s nimi zpívala při houslích vojáků-cikánů.

Jednou pozvali Evu na výlet, dostala dovolenou a nebyla celý den v sále. Druhý den otevřela dveře… a jako by to anděl z nebe sestoupil a vešel mezi pozemšťany. Bílý sál zářil nejšťastnějšími úsměvy. Bílý sál se třpytil slzami. A kdo se mohl na posteli posadit, posadil se a tleskal rukama jako dítě a volal:

„Přišla! Přišla! Přišla!“

Ze všech stran se na Evu hrnuly úsměvy a výkřiky; a ti, kdo mohli chodit, ji obstoupili a tleskali a volali:

„Ó, my jsme věděli, že přijdeš, my jsme to věděli! Jakpak by to bylo, aby nás tak z čista jasna opustila? Říkali, žes odjela domů!“

„To Dragiša, darebák, si z nás dělal blázny a strašil: Nevrátí se, strašil, sladká naše, milosrdná. Ujela domů, do zlaté Prahy, k svým rodným. Ale my věděli…“

A sbor jásavě vpadl:

„My věděli!“

Trpěla jsem někdy v životě? ptá se Eva a hlava se jí točí. Byla jsem kdy opuštěná, bezradná, zoufalá? Tak se ptá a o ničem už neví, a bylo-li někdy soužení a byl-li stesk, tenkrát bylo všechno zlé stokrát oplaceno štěstím a radostí. Bratři, bratři, což skutečně mě máte tak rádi? Což mě tolik potřebujete? Jak jste hodní! Děkuji vám za vaši důvěru, děkuji vám za to, že vám smím dát svou něhu.

Je krásné, nad pomyšlení krásné a dobré, mít bratry. Eva se už do žádného muže nezamiluje a žádnému nedovolí, aby se k ní přiblížil a aby ji miloval.

Miloval…

„Taková láska!“ pravila kdysi paní Bukovská a v jejím hlase byl štítivý odpor.

Srbští důstojníci oblékli v létě kabáty bílé jako sníh, i zuby měli jako sníh, a na modročerných hustých kučerách jim seděly šikmo posunuté čapky. Eva se do nich nezamilovala. Zamilovala se – osud jinak nedal, přes varovný hlas paní Bukovské se znova zamilovala – do civilisty. Byl básník, o 13 let mladší než ona, skládal na ni básně a podpisoval se „Sin“. Oba si dokonale rozuměli. Od prvního polibku věděli, že jejich milování nepotrvá do skonání – a nikdy se nebáli rozčarování. A když vypršel čas, rozešli se.

Ano, jakpak se vlastně rozešli? Eva si nevzpomíná.

Prošla jsi, noci, by ses nevrátila,

poznání noci, noci vyjasnění,

propastná hloubko bolestného snění,

v šíleném víru nervem nerv jsi spila.

Zelený okruh zornic rozjasněných

klobouček stíní s fialovým pérem,

závoje vzdušným skryt je pološerem,

jak hebkým prachem perel roztlučených.

A touha trhá sen a ruší stíny,

utonout se chce v šeru očí lživých,

v pokojné hloubce míru žádostivých,

kde žár se mění v chladný odlesk siný.

A tiše, tiše, jak by smrt to byla,

zelený plamen rozlil se v mém těle,

strávil mi mozek, v duši rozechvělé

se zvolna sladká mdloba rozhostila.

Prošla jsi, noci, by ses nevrátila.

Vida, kloboučku utíkáčku, přece jen jsi došel cíle. Nepřepočítala se Eva, když si tě vloni vylovila z koše v pařížském magazínu. Přinesls jí krátké, ale jasné, plné štěstí a vzpomínku bez hořkosti až do smrti.

Ale komita! Komita, jaój, byl ještě mladší. Sám se přiznal, že je mu dvacet. Měl tvrdou hlavu. Mluv co mluv, neslyší, nedbá, jen věčnou písničku vztekle zpívá: „Mám tě, Evo, k smrti rád.“

„Hanba, že tak mluvíš. Copak srbský komita visí na ženštině?“

Zastyděl se, zamračil, jadrně po srbsku zaklel. Dobře, pravil, ví, co je jeho povinností. Ale zradí-li ho!

Pomyslila si, že smí přísahati: Ne, nezradím. Vždyť letící čas je tak jako tak zbaví přísah. Eva zestárne…

„Ne, pro mne nezestárneš a nikam přede mnou neutečeš, nemysli si, Evo. Najdu tě všude, kdybych tě měl deset let hledat.“

Ach, ach, jemu se to hýřilo desítkami let! Ach, tehdy si Eva po prvé s hořkou lítostí uvědomila, že jí už není dvacet a že už nemůže hýřit lety. Jak by bylo krásné, kdyby byla tak mladá, že by mohla svůj osud spojit s osudem toho velikého, statečného chlapce. Všude by s ním šla. Na Balkáně nikdo ženě nebrání, aby se ozbrojila a aby táhla s muži na Turka. Kdyby jí bylo dvacet let, oblékla by arnautský kroj, opásala by se několikametrovým, pestře pruhovaným opaskem, zastrčila by za něj revolvery a nože, na hlavu by posadila srbskou vojenskou čapku, nohy obtočila ovinovačkami a obula opánky… pušku na rameno… a hajde! Snad by oba padli. Ale možná také, že by nepadli. A pak by měli děti. A žili by spolu ještě padesát let.

To všechno nemůže být.

„Za deset let,“ vede hoch stále svou, „kdyby nás hory dělily, se uhlídáme. Za deset let přijdu za tebou na konec světa.“

Hory, doly, moře, světy! Přidej ještě i vesmír, můj zlatý chlapče, mladosti má! Kde je u tebe stáří, kde konec světa?

Na rozchod s básníkem si Eva po letech marně vzpomínala. Jak se vlastně rozloučili? Snad ani žádné loučení nebylo. Snad jednou nepřišel on nebo nepřišla ona na schůzku, a tak se rozešli. Ale předobře jí utkvělo v paměti, jak bolelo ono poslední sbohem, které zmučeným srdcem poslala na bělehradském nádraží za vlakem, ujíždějícím v létě roku třináctého na frontu proti Bulharům. Hoch s noži a s revolvery za pruhovaným opaskem a s růžovou kytičkou na pušce stál u okna a očima opakoval:

Za deset let! Na konec světa!

V

Město, které neexistovalo

Na cestě mezi Bělehradem a Prahou leží Vídeň. Je na vrcholu Evina života. Není to město, je to ostrov blaženství; ostrov si vymyslili dva lidé a usídlili se na něm, usídlili se tenkrát, když se celý svět začínal hroutit v trosky.

Vídeň je město, které snad existovalo, snad neexistovalo. Ale ostrov existoval.

Málo bylo, zvolala Eva v horlivosti své, málo strastí a ztrát, bloudění a klamů a opuštěnosti, když odměnou je mi má Vídeň. Nikoli slavné císařské město valčíků, nýbrž tichý ostrov v rozbouřeném moři.

„Nikomu to neohlásíme, Evo,“ řekl Pavel, a Eva souhlasila. Vždyť i bez svatebních oznámení se dnes či zítra budou lidé dovídat, že se k sobě nastěhovali a že spolu bydlí.

„Tak už jste to slyšeli,“ začnou nejdříve vídeňští soudruzi, „že se soudruh Dobeš oženil?“

V Praze… V Praze má Pavel rodiče, sestru a příbuzné, přátele. Eva jen Milenu. Pavel se rozhodl, že ani své rodině prozatím nic neoznámí. Prozatím… Eva vycítila: Nevěří mi. Nevěří a nedůvěřuje ani sobě. Chce vyčkat. A pochopila: Nemůže mít důvěru. Jaká je tu záruka trvalého svazku u nás dvou? Leta si žijeme volně a nezávazně. Proč bychom měli z čista jasna spoléhat na krásnou chvíli a přísahat, že neskončí?

Pavel se před několika týdny rozešel s milenkou. Eva se před několika dny rozloučila se Srbskem.

Čirou náhodou se octla ve Vídni. Zastavila se tu cestou z Balkánu do Prahy. Pozvala ji žena srbského lékaře, vídeňská Češka. Bezdětné bohaté ženy se rády ujímají opuštěných dívek a bezbranných sirotků. Eva připadala lékařově paní jako taková opuštěná dívka a bezbranný sirotek. Přilnula k ní v nemocnici; byla krajanka, byla roztomilá a příjemná. A chudáček. Nechtěla by se přestěhovat do Vídně? Ach, Vídeň je jedinečné město. Paní tam znala bohaté české rodiny; snad by se našlo někde místo vychovatelky… Eva vyslechla přátelské rady a přijala pozvání. Vychovatelka… Ztráta hladové volnosti, ale volnosti! Cizí rodina, cizí děti… Ošila se při té představě, a už si předem chystala zdvořilou výmluvu. Ale podívat se na Vídeň, zajít si do divadel a do koncertů, proč ne.

Eva přijela do Vídně na chvilku, a zůstala. Český spolek ji požádal o přednášku o balkánské válce. Na přednášce se setkala s Pavlem Dobešem. A nastěhovali se k sobě.

Kdykoli se komu pouta společného života protíží, řekli si, odstěhují se od sebe. Ne, není zapotřebí posílat tuhé lístky s oznámením sňatku.

Milena sedí v třetím poschodí pražského činžáku s rozhledem na Vltavu, Eva ve Vídni, v přízemku s okny do dvora. Obě si píší psaní. Na tvářích jim utkvěly růžové úsměvy.

Stručný obsah obou čtyřstránkových listů je tentýž: „Sestřičko, jsem šťastna.“

Eva i Milena věří. Ani Eva, ani Milena nechovají v srdcích stínu nedůvěry. Obě spoléhají. Obě vědí: On je můj osud, u něho je domov, u něho našla jsem ztracené teplo rodného hnízda, tatínkovu ochranu a maminčin klín. Byli jsme si přisouzeni a nikdy se nerozloučíme. Nikdy, nikdy, nikdy.

Jaká krása, jaká radost, že jsou obě sestry šťastny. Zajisté by Eva Mileně i Milena Evě z té duše přály dobro, kdyby i samy trpěly a strádaly. Ale že obě našly hodné, milující muže a že obě milují – to je až nedovoleně dokonalá blaženost.

Psaní se zkřížila a byla s tichým jásotem v tentýž den zlíbána i byla uložena do ozdobných skřínek k obrázkům rodičů a k jejich dopisům.

Dvojzpěv o věrném milování, jež nepřeruší žádné zloby naléhání, zanotoval konečně čistě a vítězně jako splnění nejúpěnlivější prosby Evina celého života.

Bylo ovšem zapotřebí souhlasu se všemi podmínkami svatební smlouvy. Které podmínky by nebyly splnitelné, je-li dar tak vzácný?

První bod byl suchý a věcný. Směšně snadný. Pavel s Evou si vyložili peněžní věci. To bylo velmi jednoduché a žertovné účetnictví. Nic se nezmění. Budou si oba vydělávat na živobytí, Eva povede domácnost, Pavel si na ni přidá svůj podíl, všechno se pěkně správně rozpočítá. Směšně jednoduché účetnictví. Tady není vůbec žádný problém.

Další bod: Pavel Dobeš je sociální demokrat. Eva, jako jeho žena – třeba nezákonná žena, to na věci nic nemění – musí také vstoupit do strany a musí být také organizovanou sociální demokratkou.

Ale ovšem, ovšem, přehorlivě souhlasí Eva, vždyť už dávno na to myslí, že vstoupí do strany, sama neví, jak to přišlo, že tak důležitou věc zanedbala. Červená se a úzkostlivě pátrá v mužově tváři, není-li na ní zákmit nespokojenosti. Ne, není. Pavel se jen shovívavě usmívá a něžně hladí Evu po vlasech.

A konečně: Pavel Dobeš je sociální demokrat a strana, „strana, Evo, je a zůstane vždycky v mém životě na prvním místě. Strana – a pak teprve žena. To mi nebudeš smět nikdy vyčítat“.

Ovšem, že ne, můj nejdražší! Což bych si tě jinak mohla vážit?

A v hloubi pokorného a štěstím zmírajícího srdce cítí Eva: To druhé místo je až dost dobré pro mne. To je až až mnoho dobroty pro tulačku.

Eva a Pavel byli svorní a svoji v každém hnutí mysli, v názorech, v zálibách, v chuti i v nechuti. Pavel – Eva to se zamilovaným úsměvem záhy vypozorovala – si rád hrál na pána a velitele. Do její zamilovanosti se mísí i shovívavost i zlomyslnost. Jen špetka shovívavosti, jen špetka zlomyslnosti do přemíry zamilovanosti. Pavel rád užíval slovíček: Musíš – nesmíš. Bylo zbytečné Evě rozkazovat. Jeho přání byly rozkazy, a než je ještě vyslovil, byly plněny. Ale těšilo ho rozkazovat, aťsi tedy rozkazoval. Shovívavě uznala jeho slabůstku.

Sociální demokratka… Eva ve skrytu myšlenek, které by si nikdy netroufala vyslovit, má bezpečný pocit, že byla socialistkou dříve než soudruh Dobeš. Narodila se socialistkou. Soudruh Dobeš se jím nenarodil, on musel dřív prostudovat Komunistický manifest.

Musíš – nesmíš.

Pranic to nevadí ve velkých věcech a v zásadních otázkách. Poněkud obtížnější je to s malichernostmi všedního života.

„A na těch právě záleží! To je hlavní!“ tvrdí Pavel Dobeš. „Na čistém prádle, na přišitém knoflíku, na nepřipáleném obědě – na tom závisí manželské štěstí.“

Ano, ano. Se vším Eva souhlasila. I s názorem na malichernosti života. Ale zde už souhlasí jen z lásky a přisvědčuje ze shovívavosti.

Čisté prádlo, knoflík, oběd, bez toho se neobejdeme – ale že by to vážilo víc než ženino politické přesvědčení? Chytrý a vzdělaný muž přece nežije ve společné domácnosti jen se ženou a s hospodyní, snad žije i s člověkem?

Eva nebyla dokonalá hospodyně. Byla pianistka a učitelka, měla ruce uzpůsobené pro klávesy, a nikoli pro vařečku. Z lásky je však přizpůsobila i pro vařečku. Horší to bylo s její zapomnětlivostí. A když zapomněla přišít první knoflík k Pavlově košili, zchladly jeho láskyplné a nadšené oči a místo milence promluvil náhle obyčejný muž. Nikoli milenec, ba ani socialista – jen muž.

Nepřišívat knoflíky je nepořádek a nesmí to být, to se rozumí, kam bychom přišli, jeden dělá to, druhý ono, organizace, dělba práce, ovšem… Ale Eva ví zcela určitě, že by se nikdy nemohla na Pavla tak chladně podívat, kdyby jí nevím co provedl, a nikdy by s ním nemohla promluvit jiným hlasem než hlasem milenky. To ví zcela určitě a podala o tom důkazy.

Ale to jsou nepatrné, sotva viditelné mráčky. Eva je šťastna, její štěstí je jasné jako nejmodřejší jižní obloha.

Eva si nemůže na nic stěžovat. Pavel je tak trochu nervózní; co na tom. Eva je otužilá. V prvním manželství prošla důkladnou školou mužské nervozity. Umí v ní chodit.

Pavel je zvyklý si po obědě lehnout a spát. Při tom musí být ticho jako v kostele. To je pochopitelné. Měl schůzi, přišel domů po půlnoci, ráno musel časně vstát… Ale ticho jako v kostele je někdy velmi choulostivá věc.

Zašustí papír, zavrzne podlaha. Pavel se vytrhne ze spánku. „To strašně bolí.“

Kuchyňka je vedle pokoje, v kuchyni zazvoní nádobí. „Čím to tam mlátíš?“

Eva chodí po špičkách, ale s nádobím je potíž, při největší opatrnosti cinkne talíř, zachrastí lžíce v dřezu, nebo, a to je hrozné, upadne nůž! Eva tedy raději nechává nádobí ve škopku až na večer; při dobré vůli jde všechno. Za mužův úsměv, za jeho dobrou náladu udělá žena pomyšlení. Trochu té opatrnosti, šetrnosti… obratnosti… strachu… nevídáno!

Hodná žena se naučí při dobré vůli chodit tak po špičkách, že, jakmile přijde odpoledne, chodí i v cizí domácnosti jako duch, až se lidé diví, jaký to má ta ženská zvláštní zvyk.

Ne, toho všeho se Eva pro budoucnost nebála. Všemu se chtěla naučit, i přišívání knoflíků i dvouhodinovému hrobovému tichu po obědě.

Něco jiného ji jednoho dne znepokojilo, a to bylo v ní.

Byl předjarní sychravý večer. Šla k uzenáři pro večeři a k pekaři pro chleba. Nespěchala. Chodníky se vlhce leskly. Náhle na ni sáhl divný chlad. Nebyl to chlad ze vzduchu, byl z ní. Ulice, kterými denně už třetí měsíc procházívala, výkladní skříně, kde už znala všechny druhy zboží, zvuk projíždějících tramvají, dialekt Vídeňáků na ulici i v obchodech – všechno se toho večera spojilo a sáhlo na ni nepochopitelným steskem. Snad jen proto, že nebylo ještě jaro, že nesvítilo slunce, vymlouvala se, ale stesk tu byl, a byl v ní…

Přihlásily se vzpomínky a představy – a bylo marné je odhánět či zalhávat.

Bělehradské jaro. Bělehradské okolí. Kalimegdan s širým rozhledem. Dunaj. Sáva… Topčider se starým parkem, vybíhajícím v hluboké lesy; nekonečné tiché aleje, procházky… Černé oči, sladké hlasy… Bílý sál a bratři tleskají rukama: „Přišla! Přišla! Přišla!“

Každý den přináší změnu. Člověk je sám a je volný. Snad kdovíjak zahyne, ale volně žil, volně umírá.

Eva neví, co by si mohla ještě v životě přát. Eva ví, že je milována jako dvacetiletá krásná dívka a uctívána jako matka. Všechno ví, ale také ví, že je jí teskno!

Zvolna se vrátila po vlhkém chodníku domů. Jakmile pak vkročila do rozlehlého průjezdu a na dvůr starého činžáku, přidala do kroku. Do pokoje vešla udýchaná a rozpálená lítostí a na rty se jí draly prosby o odpuštění a sliby, že se to už nikdy nebude opakovat.

Neopakovalo se. Eva si poručila. Zakřikla v sobě všechno, co se s ní a v ní narodilo, všechno, všechno zapřela z lásky ke dvojzpěvu o věrném milování.

Z počátku neměly soudružky k Evě důvěru. To bylo pochopitelné. Soudružky měly staré legitimace. Soudružky byly z proletářských rodů, to byla jejich aristokratická hrdost. Jejich otcové byli sociálními demokraty od založení strany. Předsedkyně ženské organizace byla také ve straně od jejího počátku. Před dvaceti lety mluvila na první schůzi služek v I. okresu v Kateřinském sále. Vykládala o bídných mzdách, o neomezené době pracovní, o zlých paničkách. Poukázala na ústavy pro zaopatřování míst, jak vykořisťují služebná děvčata, poukázala na hanebný služební řád z roku 1810, na paragrafy, podle kterých má rakouská policie právo tělesně trestat služky. V té chvíli vyskočil policejní komisař a prohlásil schůzi za rozpuštěnou. Celý sál – a bylo tam na tři sta přítomných – zabouřil odporem. Komisař se zdráhal podepsat protokol, hluk se vzmáhal, řečnici zatkli a odsoudili na tři dny do vězení. Ale tři dny, to nic nebylo. Byli ve straně soudruzi a soudružky, kteří si odseděli i měsíce a léta žalářů. Otec jednatelky ženské organizace byl při demonstraci stávkujících textiláků na ulicích severočeského města zastřelen četníky. Rodina nemohla pak najít chleba a vystěhovala se do Vídně.

Soudružky by mohly psát knihy o své práci pro stranu a o svých bojích pro nový světový řád a pro hlasovací právo.

Co Eva Nygrynová? Její původ je měšťácký. Kdyby mohla, zapřela by jej. Ale každý to ví, vždyť je – učitelka hudby. Jaké tu zapírání. Stačí pohledět na její ruce.

V organizaci je od včerejška. Že má ke straně sympatii? Sympatie, odpusť, soudružko, je blbost. Činy žádá strana. Je ženou sociálního demokrata? To je málo, to vlastně není vůbec nic. Známe ty manželky socdem předáků. Nechávají si říkat od služek milostpaní, v průvodech je nevidíš, na schůze nechodí, mají pansky vychované děti. Eva chápe nedůvěru soudruhů a diví se, že se soudruh Dobeš za ni nestydí. To, že ji má asi příliš, příliš rád.

Světová válka.

Slovo není dnešní. Bylo tu již před balkánskou válkou a děsí od té doby stále hrozivěji.

Válka. Slovo má hluboký, táhlý tón. Jeho dlouhé á duní a je to totéž á, které se ozývá v slovech záhuba a zkáza.

Světová válka. Ohrožený světový mír. Rakouská diplomacie. Zahraniční konflikty. Tato hesla teď slyšíme denně v novinách a slyšíme denně na schůzích a na táborech.

Řečníci a řečnice vypočítávají číslice ztrát na lidských životech a na majetcích, které by stála světová válka. Jsou to nepředstavitelné číslice. Světová válka sama je prostému rozumu něco nepředstavitelného, a proto vlastně nikoho doopravdy neděsí. Ženy na otázky, zdali jsou připraveny k boji proti válce a jakými metodami hodlají podporovati soudruhy, až vypukne válka, odpovídají, že válka je nemožná, že nikdo do ní nepůjde. Soudruzi odpovídají, že dělnictvo dovede také mobilizovat. Druhá internacionála představuje deset milionů voličů v Evropě. Tahle armáda zabrání vypuknutí války, a kdyby přece jen k ní došlo, přičiní se mezinárodní dělnictvo za vedení svých zástupců o její rychlé skoncování. Mezinárodní dělnictvo využije hospodářské a politické krize, válkou v budoucnosti zaviněné, k povstání proletariátu a k odstranění kapitalismu. A ženy, nebojte se, soudruzi, ženy budou stát na svém místě po vašem boku.

Pryč s imperialistickou válkou! Ať žije mír! Ať žije sbratření národů!

Ať žije Druhá internacionála!

Mořská zátoka, ne větší než vesnický rybník, byla zcela ukryta za bílými balvany dalmatského pobřeží. To koupaliště si Pavel s Evou vyhledali na ostrově Hvaru, aby se vyhnuli veřejným lázním a stanům a aby nemuseli oblékat nepohodlné plavky. Vyhnuli se evropskému hotelu a našli si světnici ve vinařově domku, přilepeném k pobořenému paláci z dob benátské vlády. Omšelé zdivo portálu pokrývaly květy kapar a geránií a zeleň révy.

Zátoka byla majetkem milenců Pavla a Evy; hosté o ni nedbali a vinaři a rybáři zde neměli co na práci. Milenci si zátoku nazvali „zátokou lásky“. Ostrov Hvar byl jejich a měsíc červen byl jejich.

„Úžasné štěstí.“

Pavlova hlava spočívala v Evině klíně. Se zavřenýma očima šeptal: „Úžasné štěstí.“

Neměl by to říkat. Neměli by být tak šťastni, ale jsou šťastni, jsou přenesmírně šťastni, až se v prsou tají dech a slzy tryskají z očí a stékají po tvářích.

Stékají jako ve snu, všechno je sen a ve snu vstávají milenci, oblékli se a jdou do života. Na kamenném schůdku stojí pradlena, máchá v moři prádlo a zpívá tesknou baladu o mladé ženě bohatého starce; mladá žena si vyšívá roucho a vyšívání skrápí horkými slzami, takže se leskne jako stříbro. Co je ženě platna všechna nádhera jejího domu, když v něm žije uvězněna a střežena nemilovaným mužem a jeho nelítostnou matkou? Kéž bys raději, tyrane, vytasil meč a zbavil mě života bez lásky a bez svobody…

Eva cítí smutek nešťastné ženy a přimyká se těsně ke svému milenci. Pradlenin zádumčivý zpěv přerušil veselý rybář italskou písničkou o švadlence:

„Nepoznal jsem,“ tak nějak zpívá, „dívky tak rozkošné! Je velmi snědá a má oči jak peklo. Pohlédne-li na tebe, svalíš se na zem! Má tak nádherné vlasy a tak bílé zuby, že by i světce pomátla a s radostí by zhřešil. Zamiloval jsem se, hrome, že zuřím jako posedlý. Kdo vyžene mi toho ďábla z těla? A proč ona, zmije, mou lásku neopětuje? Napij se medicíny, říká mi krutě, a jdi mi z cesty!“

Pavel cítí obdiv zamilovaného Itala a pevně a vesele stiská Evinu ruku.

Blízko zátoky stojí starý františkánský klášter. Hnědí mniši jezdívají v člunech po moři. V klášteře skrývají staré vzácné knihy, staré vzácné malby. Žena nikdy ještě nepřekročila práh jejich útulku. Byl chladný a bezpečný. Byl v něm mír bez života a život věčný.

Milenci nechápou štěstí mnichů. Minuli klášter. Vyšli po příkré kamenité stezce k zříceninám španělské tvrze, obklopené hájem kaktusů, fíkovníků, datlovníků, mandloní, pinií, tamaryšků, jalovců a palem. Od moře vál maestrál, západní vítr, a rozprašoval kořennou vůni smilií, šalvěje, rozmarýny a myrty. I ta jména voněla.

Zastavili se u trsu agáve a do jejích tuhých listů vyryli jména:

Pavel. Eva.

Agáve dosahují sta let života. Eva a Pavel zde už nebudou, ale jejich jména je přežijí jako legenda, jako zkazka o věčnosti věrného milování.

Výš a výš se vine kamenitá, bílá, vyprahlá silnice, stále výš a hadovitěji se táhne mezi skalisky a podle vinic. Na tvrdé zeleni myrt a jalovců se popásají kozy a ovce.

Potkali babku na oslu. Chránila se proti slunci černou sukní, přetaženou přes hlavu; v jedné ruce držela vřeteno a druhou na ně navíjela konopí, uvázané na přeslici. Klátila nohama a předla v jízdě.

„Živeli!“ pozdravila a upřímně se na milence usmála. „Dej bůh šťastnou cestu!“

Co by jí tak dali za její přívětivost? Babka by nic nevzala. I ulomila Eva kus chleba a podala jej oslíkovi. Vzal sousto teplou měkkou hubou a babka se nepřestávala usmívat.

Milenci jdou, nevědí kam, cesta někam vede, kráčejí po ní. Je to jejich cesta a může vésti jen do nebe. Vzdalují se od hlučného přístavu a směřují k neznámé vesnici.

Zazelenaly se borové a piniové háje, zmizel úzký pruh moře mezi pahorky.

Dohonila je dívka s krabicí pod paží a v bílém šátku na černé hlavě.

„Zdraví a štěstí! I vy do Brusje?“

Cesta tedy vede do Brusje. Dobře, jdou tedy milenci také do Brusje. Dívka se ptá, ke komu. K nikomu; jen tak. Vyšli si a jdou.

Dívka z Brusje se zaradovala. Byla ve Hvaru. Byla si tam pro šaty u švadleny. Pro svatební šaty. Zítra má svatbu. Věnčaně, pravila, nikoli venčaně. Její chorvatština se jen nepatrně lišila od srbštiny, a proto se s ní Eva bez nesnází dohovořila. Pavel se také snažil dorozumět pomocí své ruštiny, ale dívka mu nerozuměla a smála se.

„Zítra ráno máme svatbu a odpoledne – hajde, do Ameriky.“

„Do Ameriky, ajme meni, a co tam?“

„Na práci v dolech. Tu doma máme vinici, ale bojíme se, kdyby přišel révokaz, že by nám všechno zničil. Raději se vydat do světa, uhospodařit si pár dolarů a vrátit se. Mnoho jich tak od nás odjíždí do Ameriky.“

„A kam do Ameriky?“

„Do Kalifornie. Povídali nám, že je to krásná země, jenže prý tam bývají často stávky. Všude je něco. Nejhorší je cesta. Tři sta zlatých za osobu. Dlouho jsme pracovali a střádali, než jsme tolik peněz sehnali. Celé jmění.“

Dívka se odmlčela, přelétla zrakem cizince a zvídala:

„A co vy, jste muž a žena?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Půl roku.“

Dívka se vyptávala dále. Čím se gospoda živí, jaké je to jejich řemeslo, zda výnosné, odkud přišli a jaká je tam u nich zima. Slyšela, že v Beču padá v zimě sníh. Jak vypadá sníh? Ten ji nejvíce zajímal. I u nich někdy v zimě napadne, ale to bývá jen lehoučký poprašek a nikdy nezůstane ležet. Jaké je to, když sníh zůstane ležet a když je ho tolik, že je všechno bílé a že se do něho nohy boří?

A jak to, že gospoža mluví po Chorvatsku? Pozná se jí na řeči, že není ze zdejšího kraje, ale můžeme se dorozumět. Eva jí pověděla o svém pobytu na Balkáně a dívka kroutila hlavou a říkala jen „ajme meni!“. O balkánské válce mnoho nevěděla.

Objevilo se první kamenné stavení. Stěží je rozeznali od skal.

„Vidíte, Brusje,“ řekla dívka.

I moře se znovu vynořilo na obzoru. Mělo kovový lesk a mlhavý obrys.

Dívka neustávala ve vypravování. Pověděla, že se jmenuje Maria a její mladý – Ivan. Ivanovi rodiče mu dlouho bránili, aby si ji vzal, chtěli, „víte, aby si našel bohatší, ale on je poctivý. Opuštěné děvče si už nikdo jiný nevezme. Takový je u nás zvyk“.

Došli do Brusje. Byla to skupina kamenných domů s kamennými ohradami. Kámen a kámen. Maria pozvala gospodu do ženichova domu, aby, když si tak pěkně cestou pohovořili, poznali i jejího mladého i celé příbuzenstvo.

Vešli do Ivanova domu.

Co tu bylo ženských! Co dětí! Dům měl dvě poschodí, v každém jednu světnici, a z přízemku vedl nahoru žebřík. Houfy dětí, malinkých i větších, se všude pletly, lezly za velkými, zvědavě si okukovaly cizince, lidé je odstrkovali a bili, shazovali z lavic, křičeli na ně, ale dětí jen přibývalo.

Maria představila hostům ženicha Ivana i rodinu. Jaoj, májko, to bylo nějakých kmotrů a tetek, to bylo kumů, sester, švagrových a bratrů rodných i bratranců!

Ivan byl hranatý, bronzově osmahlý vinař, laskavě se usmíval a klonil a byl šťasten, že se počet svatebních hostů rozmnožil. Byl pyšný, že jeho hosté jsou cizinci, až z města Beču. Ivanova matka měla černé vlasy, ale ústa bezzubá. Vybídla cizince, aby zasedli ke stolu.

Stůl se prohýbal. Bylo všeho: mléka, koláčů, sýra, vína, kořalek. Hospodář nalil do sklenek mištru, kořalku s fenyklovou příchutí.

Ptali se hostů, s kým jdou: s Italy? S Chorvaty? Nevěsta Maria byla z italské rodiny, ale jako všechny hvarské děti se ve škole naučila chorvatsky a už se k Italům nehlásila. Ještě v letech osmdesátých byl Hvar italskou Lesinou a podnes tu byli rodiče fanatičtí Italové a děti fanatičtí Chorvati. Za balkánské války nosili žáci a žačky vyšších škol ve Splitu na kloboucích nápisy: Kumanovo, Skadar, Drinopol. Bylo jim vyhrožováno vyloučením, nepovolili a nebyli vyloučeni.

„Jste-li vy, ohavní Chorvati,“ hrozila hymna dalmatských Italů, „chrabří, nejsme ani my zbabělí! Nespíme. Ať žije náš Dante, ať žije naše ši, ozývající se po celé Dalmacii!“

Skutečně: i v chorvatštině znělo měkké, ševelivé italské ši. Znělo i v Ivanově a Mariině výslovnosti.

Maria vyňala z krabice svatební šaty. Byly po městské módě. V Americe, přátelé, nenosí ženy těžké, tuhé plátěné sukně, ani vyšívané pásy, ani bílé šátky. Tam je všechno jiné. Maria si oblékla úzkou vlněnou suknici, vzdychla, udělala krok a zakroutila nechápavě hlavou. Ale v Americe jinak není možné a dá bůh, že se Maria také naučí v tom pytli chodit. Oblékla růžovou halenu s širokými, rozstřiženými rukávy, na prsou nabíranou a v pase volnou.

„Matiné!“ prohlásila pyšně. Švadlena ji poučila, že je to ranní jupička a také prý se jí říká negližé. Matiné nebo negližé, to je jedno, a nosí se ta krása jen ráno. Ale švadlena nechť si mluví, jupička se Marii líbí, a proto si ji vybrala k modré vlněné sukni za svatební oděv. Pak vytáhla z krabice i šněrovačku. „Stála čtyři zlaté,“ pravila a rozložila šněrovačku na stole. Rachotila jako drátěný krunýř. Všechny ženské se na ni sesypaly, prohlížely si ji, oči měly navrch hlavy, sykaly a vykřikovaly „májko!“ a nebyly k utišení.

A co je tohle, spravedlivé nebe? Podvazky. Přidržují punčochy, vysvětluje Eva. Ano, ale jak se zapínají? Maria se zapomněla zeptat! Štěstí, že je tu gospoža, ta nám poradí.

Oblékání šněrovačky, zapínání podvazků a všechny ty hlouposti bavily celou společnost. Jen ženichova matka smutně vzdychala:

„Tak tu budu za chvilku sama samotinká! Už mám za mořem dva syny, dceru, muže i starou matku. Vnoučat ani nespočítám. Matce bylo osmdesát, když se odtud před deseti lety vystěhovala. Ó, milostivý bože, snad i já se tam vypravím.“

Když se večer Eva s Pavlem vraceli do Hvaru, měli moře stále před sebou. Zase potkali babku na oslu. A potkávali modře zaprášené vinaře se soudky modré skalice. Každý, koho potkali, se na ně usmál a přál štěstí a zdraví.

Štěstí a zdraví byly kolem nich a v nich. Ve dne v noci. Mořská hladina se třpytila zapadajícím sluncem. Od františkánského kláštera tiše vyplula bárka a v ní seděl tichý, hnědý mnich. Rybářské ženy napínaly tříslem obarvené sítě a zpívaly.

Co zpívaly rybářské ženy?

Píseň o krásné Danici, o Danici, Vasilově milé. Padl Vasil v boji proti Turkům, zabili ho lítí Turci, i přinesli lidé Vasila na nosítkách do Danina dvorce. Zahovoří Dana krasavice k staré matce: „Umírám a umřu tobě, matko, máti moje rodná. Polož ty mě na nosítka, poruč nésti za Vasilem. Hroby dva nám vykopejte a skrz hroby ruce naše spojte.“

Smrt je ještě daleko, daleko, ale až umře Eva, až umře Pavel, i jejich hroby budou vedle sebe a jejich ruce se skrze ně spojí.

Slunce zapadlo. Přátelé rybáři se chystali na noční rybolov. Pozvali paničku a pána, gospodu z Beču. Pavel s Evou vstoupili do vůdcovy loďky. Na přídě byl ferar, šestihranná svítilna s deseti hořáky. Veslaři napjali svaly. Člun vyplul z přístavní zátoky na volné moře. Rybáři položili vesla a rozvinuli plachty. Vítr hnal člun. Slunce zapadlo. Bárka se lehce kolébá. Před setměním se přiblížili k pobřežním balvanům, ale nepřistáli, nýbrž svinuli plachtu a jeden z veslařů slabými pohyby udržoval bárku na místě.

Rybáři rozsvítili ferar. Šor Piero, vůdce, rozvinul šňůru z motovidla a spustil po ní olovo do moře. Změřil hloubku: Čtyřicet metrů. Olovo zůstalo na dně. Na šňůru uvázali tykev. Byla to bóje – znamení, kde musí člun stát. Noc byla mírná, o vzdálené břehy s šumotem bily vlny. Bóje se důstojně a sebevědomě kolébala, ale ryby nešly. Co na tom? Noc byla tichá, šťastná, krásná. Noc svatební. Nebylo posud jiné noci v Evině a Pavlově manželství – než svatební.

Šor Piero se rozhovořil o politice. Opatrně se vyjadřoval o Rakousku, velmi opatrně o dynastii, o historii, o hrozícím nebezpečí světové války.

Ale Pavel a Eva mu rozuměli. O Berchtoldovi se rozhovořil bez obalu a bez obalu ho proklínal. Všichni si rozuměli.

Plameny feraru zpěvavě syčely. Moře bylo temné; jen kus hladiny pod paprsky svítilny byl ozářen. Bylo vidět rybky, jak se kmitaly a hemžily. Šor Piero rozeznával v hloubce osmi metrů každý druh ryb; nikoli po barvě, v moři jsou všechny modrozelené; poznával je po bublinkách, které vypouštěly, a po jejich pohybech. Bylo jich příliš málo, sotva půl metráku, to nestálo za námahu se sítěmi. Chystali si změnu místa. Vytáhli olovo i bóji.

Vtom se v dálce zablesklo a zahřmělo. Nezbylo než se vrátit.

Evu překvapil náhle divný zjev. V dálce nad mořem se táhl světlejší pruh oblohy a od bárky přes moře přes světelný pruh vzhůru po nebi se černal pitvorně hrozivý stín. Ohromný a černý. Pohyboval se, jako by mával křídly. Byl to Evin stín. Eva pohybovala rukama a černý, pitvorný stín mával křídly. Byl bezhlavý, u ramenou ostře přeťatý. Tam, a ne dále dosahovalo světlo feraru.

Bárka ujížděla, co mohla, blesky osvětlovaly vzdálené břehy a kus širého moře. Bouře, déšť. Bárka se zmítala na vlnách. Vůdce pobízel veslaře, veslaři se hádali a nadávali. Možná, že byli všichni ve velkém nebezpečí – ale Eva nevěřila, že by v tuto noc ji mohlo potkat neštěstí.

Jednoho dne je napadlo: Což abychom si vyjeli na Černou Horu?

Dobře, vyjedeme si kočárkem na Černou Horu. Eva se tam snad setká s nějakým hrdinou z balkánské války.

Balkánská válka! Dávná, dávná minulost. Eva ji zakřikla. Všechno Eva zakřikla. Všechno, co bylo, zapřela.

Jeli bílou silnicí vzhůru, nekonečnými zatáčkami vzhůru. Silnice byla hluboko pod nimi, silnice byla vysoko nad nimi. Uprostřed v jednom záhybu leželo něco strašně ubohého: umírající starý kůň.

Starý kůň, vychrtlý na kost. Dosloužil pánovi, padl únavou, bič už mu nepomáhal na nohy, i nechal ho pán ležet a kůň umírá. Pán šel dál, kůň je sám a umírá. Slunce praží, nešťastný kůň přestal hrabat nohama, jen hlavu chvílemi pozdvihuje a žalostným okem prosí: Pomozte mi, dobří lidé. Ale nikdo se nad chudákem nesmiluje. Pán by mohl, ale pán je pryč, zapomněl na něho.

Eva a Pavel jedou stále výš a pokaždé, když vystoupí k vyššímu záhybu, vidí pod sebou umírajícího koně. Pokaždé k nim zdvihne hlavu s úpěnlivou prosbou v dobrých očích. Eva trpí bezmocným soucitem. Sama přece nemůže koně dobít a odtáhnout. Jeho pán by mohl. Ukrutný, ukrutný člověk. Jak je možná taková ukrutnost!

Kůň je stále hlouběji, je stále menší a mizí jim z očí teprve tehdy, když jsou až nahoře.

Nahoře zafičel znenadání studený vítr. Ležely tu sněhové závěje. Sem by měla přijít nevěsta z Brusje, aby se potěšila pohledem na sníh.

Šli dále a octli se kdesi mimo Evropu. V zemi jakoby neobydlené a plné divokých překvapení. Byly tu skály a skály, zelené hlubiny; políčka jako dlaně byla ojediněle roztroušena na horských výstupcích. Šli asi hodinu a pak potkali i dva lidi. Po zuby ozbrojeného junáka a starou matku. Junák držel nad sebou červený slunečník. Matka po jeho boku se prohýbala pod tíží pytlů a krok za krokem se vlekla po kamenité stezce.

Osmadvacátého června nastalo milencům loučení. Loučení bez smutku. Proč smutek? Vždyť odjížděli domů.

Bylo osmadvacátého června roku čtrnáctého. Paluba poštovního parníku hlaholila smíchem bezstarostné společnosti.

Skupina lidí nedaleko Pavla a Evy se náhle přestala smát. Nějaký pán se u nich zastavil a něco jim povídal.

„… zabiti,“ zaslechla Eva. „Následník i jeho žena.“

Co znamenají ta slova? Zabiti… Kdo? Následník, jeho žena. Kdo je to?

Eva je šťastna.

Ale v Pavlově tváři zahlédla náhlý chlad a nepokoj. Obrátil se a přistoupil k rozčilené skupině. Co se stalo? Chtělo se jí zadržeti ho a říci mu: Nechoď k těm lidem. Neptej se…

Co se stalo? Bázlivý zmatek vzrušil společnost. Nikdo neví nic určitého. Někdo mluví o pumě, jiný o výstřelu, všichni o atentátu a o smrti arciknížecích manželů. Bylo to však něco tak vážného, aby to znamenalo konec Eviny písně o štěstí?

Když jim ráno v Kotoru položili na stůl noviny s červeným nápisem: „Dobro nam došao!“, pomyslila si: „Co je mi po tom, že nějaký následník trůnu přijel na manévry? Proč bych ho měla vítat?“

Stejně tak se ptá nyní, co je mi po tom, že toho cizího člověka a jeho ženu zabili?

Dojeli do Pulje. Tam už byla zvláštní vydání novin v černém orámování a v nich přesné zprávy o atentátu.

O příčinách světové války si mohli lidé i noviny vykládat všelico, Eva jediná věděla, proč válka vypukla: protože dva lidé byli příliš šťastni a něco se muselo přihodit, aby se jejich modrá obloha zatáhla. Pavel odjel k odvodu. Viděla ho sedět na podlaze dobytčího vagonu, klátil nohama a vesele jí kynul rukou: Na shledanou, Evičko!

Vlak se hnul. Byl přeplněn samými Pavly, muži, syny, bratry, milenci, jeden byl jako druhý, a na nádraží zůstaly samé Evy, ženy, matky, sestry, milenky, jedna byla jako druhá. Jejich pláč a nářek, kletby a modlitby se slily v jediné dlouhé, táhlé á, které zadunělo nad Evropou v slově válka, v slovech záhuba a zkáza.

Eva osaměla v bytě, který býval velmi malý, náhle však děsil rozlehlostí. Byl prázdný a pustý. Chodila po něm a plakala. Mohli teď zase přicházet a dávat jí cukroví, pannu, a že ji vezmou na kolotoč, nic by nebyla chtěla, ani modré z nebe, protože chtěla jen svého Pavla. Ach, co by jí bylo všechno platné, kdyby neměla svého Pavla!

Ale Pavel jí řekl na hrozném nádraží, rozléhajícím se nářky všech Ev, sedě v hrozném dobytčím vagoně: „Na shledanou!“ Zachytila se jeho slova. Uvěřila mu. Chránilo ji od zoufalství. Čekala.

Nejdřív přišel od něho lístek, kde se opakovalo slovo Na shledanou; nebylo radno psát víc; pak dostala list psaný neznámou rukou a podepsaný jménem Pavlovy sestry.

Co jí psala Anna, Pavlova sestra? Nikdy se neviděly. Jak o ní věděla?

Pavlova sestra psala paní Nygrynové: Pavel oznámil rodině novinku, která v Praze už žádnou novinkou není. Provázel své oznámení prosbou: Jestliže budu odveden a nevrátím se, ujměte se Evy, mé drahé a dobré ženy.

Sestra Anna litovala, že posud nikdo u nich Pavlovu ženu nezná. Ujišťovala paní Nygrynovou, že by si všichni přáli ji poznat.

„Můj muž má obchodní cestu do Vídně,“ stálo na konci listu, „rád by se s vámi sešel…“

Eva si po prvé uvědomila skutečnost, že Pavel má svou rodinu, že má otce, matku, sestru a příbuzné a že s nimi udržuje styky. Podivila se tomu, ale nijak ji to neznepokojilo. Styk s ní a jeho projevy lásky ji zkolébaly do stavu nerušené jistoty. Na prvním místě byla strana, ano; ale jen z rozumu a z povinnosti. Byl by dovedl ženu obětovat – ale obětovat. Jeho rodina? Eva si k ní bez rozpaků vytvořila vztah. Nebyli to lidé jí neznámí. Věděla, že je Pavel něžně a uctivě miluje. S matkou si pravidelně posílal dlouhé listy. Kdykoli se o ní zmínil, zaleskl se v jeho úsměvu vroucí paprsek. Sestra Anna byla o rok starší. „Anjel,“ říkala o ní jedna starodávná tetička. Pavel měl mnoho tetiček, mnoho bratranců a sestřenic.

„Aninka to nerada slyší, řekne-li tetička ‚anjel‘ – ale je to marné, tetička je moudrá paní a má pravdu. Vy dvě, ty a Aninka, si budete jistě rozumět…“

Kdykoli se Pavel zmínil o své rodině, mluvil o budoucím sblížení, ale budoucnost byla v neurčité vzdálenosti. Tak viděla Eva mužovu rodinu stále v oné neurčité vzdálenosti, téměř jako by to byly neskutečné bytosti. Bytosti ušlechtilé, zajímavé – ale Evě posud lhostejné. Netoužila po nich a měla je ráda jen z lásky k němu.

Teprve nyní se jí začaly ony bytosti blížit. Sestra, zvaná v rodině s láskyplnou žertovností „anjel“, jí podávala ruku. Posud jen zdvořile, s taktem dobře vychovaného člověka, ale Evin neomylný cit se okamžitě dovedl orientovat a vyznával se v každé řádce zdvořilého psaní; Eva dovedla číst i mezi řádky.

Hlava jí zatřeštila; nejraději by se byla ihned vrhla do náruče, ale včas se umírnila. Poradila jí to její vrozená ostýchavá hrdost. Snad Aninka, anjel, vztáhla k ní přátelskou ruku jen ze slušnosti, snad i to, co stálo mezi řádky, byla pouhá slušnost. Možná, že v sestřině nitru dřímala nedůvěra k neznámé paní Nygrynové.

Sestra milovala bratra, zajisté, ale možná, že byla i dosti kritická a nevěřila ani bratrově vkusu a stálosti, ani dobrotě jeho drahé Evy. Eva si tím byla téměř jista, a ani ve snu ji nenapadlo, aby milující sestře zazlívala.

A tak odpověděla na psaní z Prahy stejně zdvořile, ale mezi řádky vsunula i onu nápověď budoucího přátelství.

Odpoledne se vypravila na nádraží. Vlak měl hodinu zpoždění. Čekala trpělivě, myslila na neznámého švagra a přála si, aby místo něho přijel Pavel. Přes jeho neurčitý slib se stále o něho bála.

Dočkala se. Přijeli oba.

Krutá bezohlednost zaplavila její nitro jásotem. Neviděla úzkost opuštěných žen kolem sebe, neslyšela ryk zvlčilé vídeňské ulice, nebylo pro ni války v té chvíli, byl mír! Všechny muže odvedli, jen Pavla ne! Neostýchala se před švagrem a zlíbala Pavla. I on ji zlíbal. Potom se pozdravila s cizím, maličko neohrabaným mužem, a všichni tři jeli domů. Eva prostřela, přinesla studenou večeři, víno a cigarety. Z počátku mluvili jen o válce a o politické situaci. Švagr byl také sociální demokrat. Jmenoval se Alfred.

Při víně přešel hovor na osobní věci. Obchodní i rodinné. Novinky. Drobné historky, klípky, anekdoty. Nějaká polosestřenice Emma se konečně vdala. Brněnského synovce odvedli. Otec je válkou velmi rozrušen a matka má o něho starost. Babička je zdravá, copak ta, všechny nás přežije. Klípky Pavla nejvíc bavily a švagra bavil Pavlův smích. Ano, ten rozkošný Pavlův smích, ten jeho zájem na všem, na všem! Švagr Alfred byl jí hned milý. Byl vůbec milý. Žádný měšťák; na eleganci si potrpěl ještě méně než Pavel. Možná, že to jeho ženu mrzelo. A jistě, kdyby mu nebyla uvázala kravatu na cestu do Vídně, byl by přijel bez ní. To si ho nemusel Pavel ani dobírat, Eva to poznala, ale pranic jí to nevadilo, naopak, vzbudilo to v ní sesterskou něhu a chuť také mu vázat kravaty. Byl asi drsný a nespolečenský člověk, možná bručoun a samotář, snad o něm lidé říkali, že je podivín, ať, k Evě se choval jako kavalír, ta tam byla jeho drsná skořápka, bručoun se vyloupl, na Evu se vůbec nemračil, a když vypil dvě čtvrtky, pouhé dvě čtvrtky letošního, vzal Evu za ruku, políbil ji a řekl Pavlovi – Eva jako by v té chvíli ani u stolu neseděla – nadšeně:

„Ona je anděl. Jako Aninka. Anjel. No, ty dvě si budou rozumět.“

Pavel se hlasitě smál a ukazoval obě řady hustých zubů:

„To jsem jí hned řekl!“

Eva si připila s Alfredem na bratrství a mírně se podnapila.

Chválil jejich byt. Knížecí prý není, ale vkusný a útulný.

„A jestlipak sis všiml, Alfrede, že je také…“ Ne – mohla si v podroušení vzpomenout na čalouny a breptala: „Všiml sis, že je také vy-pa-vy-ta-ce-.“

Alfred jí pomáhal: „Vy-ca-pe-ce-.“

Breptali oba a Alfred jí po druhé políbil ruku, načež prohlásil:

„Ona je rozkošná! Víš to, Pavle, že je rozkošná? Ty darebo?“

Eva by se byla ráda skromně přikrčila, ale nešlo jí to. Úspěch u podivína Alfreda ji posadil na koně. Byla na ten úspěch pyšna a Pavlova rodina byla od té chvíle i její rodinou.

Přes hrůzy války, nejistotu existence, hanbu, fronty před obchody a výčitky svědomí – byli Pavel s Evou šťastni.

Dokonale šťastni –? Nebylo nic, pranic, co by si byli mohli ještě přát?

Ano! Byla ještě touha, bylo vroucí přání, ano, bylo něco, co by byli chtěli od života navíc.

Především Pavel by byl chtěl, a proto i Eva toužila.

Dítě.

Eva se musela záhy odříci blaha, které bylo hříchem, a proto se stalo i nedosažitelné.

Hříchem bylo v Eviných očích vždycky – a v nejistotě doby tím více. Ale pro Pavla se nebála ani hříchu.

Pro Pavla a jeho rodinu. Pro jeho matku, která si tolik přála mít vnouče od syna.

Eva odjela do Prahy. Ptala se lékařky: Proč nemám dítě?

Dostala odpověď, ale nikoliv odsouzení. Dostala naději. Chce podstoupit operaci? Všechno chce podstoupit.

Je jí čtyřicet let. Nebojí se –? Nebojí. Děj se co děj, praví. Nebojím se.

Za měsíc se vracela domů.

Byla zima. Vůz třetí třídy byl nevytopený a všude se tísnily koše a rance s potravinami. Lidé si vypravovali hořké anekdoty a dělali nebezpečné vtipy na válku. Čím více však se vlak blížil Vídni, tím byli všichni opatrnější. Cestující se měnili. Vídeňáci také dělali vtipy a také proklínali, ale jen Rusy, Francouze, Srby, Angličany, Čechy. Děti, které s sebou vezli, byly bledé a podvyživené. Eva drkotala zuby. Krvácela. Byla by se ráda schoulila. Bolestí a únavou omdlévala. To nic, to nic. Přijdou větší bolesti. – Všechno, všechno podstoupí. Nebojí se. Všechno pro Pavla…

A všechno bylo marné. Měsíc minul, míjely měsíce. Dítě nepřišlo.

V bělehradské nemocnici zpívával cikán Stanko píseň o ženě, co rodila muži dcerku za dcerkou. Muž má ženu rád, odpouští, ale když už devět dcer mu porodila a opět je s útěžkem, povídá muž: „Poslyš ty mě, ženo moje věrná! Devatero dcer už jsi mi porodila, ale zrodíš-li teď zase děvče, desátou-li dceru zrodíš, věz: Na stráni tam akát roste, dole řeka Drina teče. Buď se oběs, nebo do vody skoč!“ – A žena porodila desátou dceru, zanesla ji k Drině, řece chladné, hodila ji do vodičky chladné: „Jdi si, jdi si, moje dítě. Brzy matka dohoní tě.“ – Přijde muž domů, rozmyslil se a vlídně praví: „Poslyš ty mě, ženo moje věrná! Roď mi, co chceš, syna nebo dceru!“ A žena tiše odpovídá: „Syna jsem ti porodila, muži drahý, syna sokolíka.“ – A zatím, co se muž po dítěti shání, vyběhne žena ven a skočí za dceruškou do Driny…

Dole řeka Dunaj teče… Ne, konec Eviny balady nebude tak tragický. Ne, ne, Pavel nezavrhne ženu svoji věrnou. Nikdy ji nezapudí. Ne, ne.

Na rozkaz strany se soudruh Dobeš s ženou stěhují do Prahy.

Všichni jim závidějí. Vídeň chudne a pustne. V Čechách přece jen seženeš trochu mouky a omastku, každý má na venkově příbuzné nebo známé. Ve Vídni je nouze a je cizota a nepřátelství.

Pavel býval ve Vídni rád, ale nyní se těšil na Prahu. Eva se netěšila. Loučení s městem koncertů, s městem, které jí dalo práci ve straně, velkou osudnou lásku a nesmrtelnou věrnost – to loučení bolelo.

Byt byl už prázdný, zavazadla uchystána. Pavel odjel ráno, aby ihned nastoupil nové místo. Rozloučil se bez lítosti. Pavel nebyl sentimentální. Nevěděl, co je vzpomínání, tesknění a toužení. Nikdy se neohlížel do minulosti, viděl jen přítomnost a hleděl do budoucna. A není to tak v pořádku? Eva se obdivovala jeho síle. Jen silný člověk má v životě místo a má i právo na život. Eva neměla právo na život – zdarma dostávala jeho sladké dary.

Byt byl prázdný. Tři místnosti: pokoj, kabinet, kuchyňka. Nic víc, ale který palác na světě by byla Eva měnila za ty tři jizby? Koupelna bývala jediný přepych, po kterém toužívala. V starých proletářských činžácích nebývají koupelny. Zato měla Vídeň své lidové lázně v každé čtvrti. Tam se mohla Eva za pět krejcarů osprchovat studenou i teplou vodou. Zněly hlučnou ozvěnou hovorných Vídeňaček… I po těch lázních se jí bude stýskat.

Držela se veřejí a nemohla se odtrhnout. Slibovala, že všechny ty ničemné slzy nahradí v Praze pokáním a činy, službou pro stranu a pro dělnictvo. Ale teď ji nechte, aby se vyplakala. Všechno nahradí, uvidíte, jen co si uleví a co se sebere.

Jede přece za Pavlem!

Čekal na ni na nádraží a odvedl si ji do hotelu.

Druhý den jí řekl: „Hezky se ustroj, půjdeme k rodičům.“

Z té návštěvy měla Eva trému. Nebála se o sebe a nestála o rodiče. Bála se o Pavla, aby jemu neublížili a aby se sám s rodiči nerozešel, kdyby se na jeho Evu křivě podívali. Stoupali po schodech do jejich domu a ona cítila, že byl také rozčilen. Tvářil se příliš klidně a maličko bojovně.

Zkouška dopadla na výbornou. Pan doktor a milostivá paní byli velmi laskaví. Paní Nygrynová udělala zcela příznivý dojem. Téměř okouzlila. Později přišla i sestra Aninka, anjel, a rozpačitý Alfred. Ve vídeňském prostředí mu patrně bylo volněji. Tam byla situace jasná. Eva se poohlížela po Pavlovi. Dobře, Evičko, neboj se, odpovídaly jeho úsměvy. Rozhovořili se o politice, o straně, o válce. A o Vídni. Alfred roztál. Aninka měla krásné a jasné, chytré a vroucí oči Pavlovy. Nespouštěla je z Evy; Eva je na sobě cítila.

Eva si s Aninkou ještě netykaly, ale už se měly rády. Aninka pozvala bratra, aby se s Evou ubytovali zatím u nich – než najdou byt.

Odcházeli pak všichni čtyři od rodičů. Eva se podívala úkosem Pavlovi do tváře.

„Naši staří páni…,“ začal a pravil něco laskavě žertovného; a Eva uhodla, že byl s jejich chováním k Evě úplně spokojen a že byl spokojen i s Evou. Sláva. Je tedy i Eva úplně spokojena.

Praha sršela anekdotami a vtipy. Dokonce v kabaretech si zahrávali s paragrafy. Kuplety šly leckdy na ostří velezrady.

Praha je hezčí než Vídeň, ale není tak velká, to je její chyba. Člověk se v ní tak bezpečně neukryje jako ve velkoměstě. Ve Vídni můžeme být sami. Nikdo nedosáhne na naše soukromí. Milenci tu mohou ve svých čtyřech stěnách zestárnout a je z nich slavná, šťastná dvojice Filémon a Baucis nebo „v jednom domku dědeček a babička“.

Praha není idyla. Není tu milá stará Centrálka. V Praze je mnoho kaváren, jedna je literární, druhá mondénní, třetí bohémská, všechny jsou klepařské. „Váš muž má štěstí u žen! Není divu. Je báječný. Má, víte, šarm.“ (Ne, Eva to neví!)

„Soudruh Dobeš je veselý! No, co na tom, že se rád baví, však ty jsi rozumná ženská. Ty nežárlíš…“ (Ano, Eva je velmi rozumná ženská. A nežárlí.) Jednoho dne dostal soudruh Dobeš psaní z Vídně. „Od Karličky!“ vesele oznamoval Evě. „Víš, od staré kamarádky. Vypravoval jsem ti o ní. Ráda by se se mnou sešla v kavárně. Nebudeš přece proti tomu nic mít? Hodná, stará kamarádka.“

Usmíval se bez stínu rozpaků. Všechno, co říkal, byla zřejmá věc. Byl přesvědčen, že Eva tu zřejmou věc poslušně chápe a že je jí také veselo.

Eva nechápala tak docela a nebylo jí vůbec veselo. Směj se jí, celý hmotný světe! Eva je, jaká je, a nikdy by nešla do kavárny na schůzku se starým kamarádem, ani s nejhodnějším.

Jednou ve Vídni – byl sychravý podvečer – přišel na ni stesk. Vzpomněla si na ubohého komitu. Zabolela ji pouta manželství. Z dálky na ni zakývala volnost a zavolal svět. Odehnala komitu, zavrhla stesk jako vinu. Jako zradu, jako nevěru.

Když v roce čtrnáctém odjel Pavel k odvodu, potkala na ulici známého z Centrálky. Přidružil se k ní a chtěl ji doprovodit. Jen kousek cesty doprovodit. Byl o odstín přívětivější, než bylo ze zdvořilosti nutné, a řekl nějakou drobnou lichotivou větičku. I přívětivý odstín i větička byly velmi nevinné projevy. Ale stačily, že se Eva omluvila a že odmítla průvod. Jako nevěru. Jako cizoložství.

Co dělat? Říkejte si tomu, jak chcete – Eva v tom nevidí pranic směšného, pranic přepjatého ani tak příliš čistotného. Vidí jen čistotu. Pavel ne?

Pavel odešel na schůzku s kamarádkou Karličkou; Karlička by mohla přijít také k němu, k Dobešovům, nebo by mohla jít Eva do kavárny s Pavlem, aby se také s hodnou dívkou seznámila. Pročpak nesmí jít s Pavlem do kavárny? Ve Vídni nechodil bez ní na krok. Proč chtěl být s Karličkou sám?

Čisté je jen čisté a bez poskvrny. Není odstínu. Eva se nebude s tebou, miláčku, hádat, neuslyšíš od ní ani slůvka námitky, neřkuli výčitky. Ví, že nemiluješ hysterky. Ale ublížils jí a ona si myslí, že si nezasluhuje, abys jí ubližoval.

Čtrnáctý říjen! Za čtrnáct dní osmadvacátý říjen!

Jaké to dny prožívá Eva s Pavlem, jaké dny!

Eva už nikdy nebude pro nic za nic smutnou a nikdy si nebude všímat klepů a řečí, ani Karličky. To jsou samé hlouposti, a v jejím životě jde o vyšší zájmy. Strana potřebuje všech sil, i Eviných slabých, nepatrných sil a schopností. Strana – konečně! – smí opět mluvit, smí se opět shromažďovat, psát a jednat. Znova bude v březnu oslava Mezinárodního dne žen a na prvního května budou zase pochodovat bataliony proletářů s rudými karafiáty a Rudý prapor zahlaholí ulicemi. Budou Husovy oslavy – a bude i nový svátek: Osmadvacátý říjen.

Je první osmadvacátý říjen. Lidé zešíleli. Zpívají, objímají se na potkání a večer se sešli v kabaretu, zase zpívají a zase se objímají. Všichni se sešli. Milena s mužem, Eva s mužem, Aninka s mužem. Samé harmonické dvojice, samé přátelství. Náhle si všichni vzájemně tykají.

Od druhého stolu vstala neznámá paní a přistoupila se vztaženou rukou k Pavlovi. Vzájemné seznamování. Rychlé sbližování. Neznámá paní se neohlíží na svůj stůl ani na svého muže. Ujišťuje Evu, že se zamilovala do jejího muže. Eva se šťastně usmívá. Nediví se, že se neznámá paní zamilovala. Všechny ho milují. Zná snad paní v Praze ženu, která by Pavla Dobeše nemilovala? Eva je zpupně veselá. I ve Vídni ho milovaly. Paní se diví, paní se ptá:

„A vy, madame, nežárlíte?“

Ne. Eva je hrda na takového slavného, všemi ženami v Praze i ve Vídni zbožňovaného muže.

„A dovolila byste, abych ho políbila?“

Ale ano!

A neznámá paní vstala a naklonila se k Pavlovi, Evině mužovi. Eva se usmívala. Cítila jen studenou zvědavost. Co se stane? Pavel je chytrý muž a nikdy nepřijde do rozpaků. V každé situaci si ví rady. Bude-li chtít, vyhne se polibku, aniž neznámou paní urazí.

Pavel Dobeš se polibku nevyhnul a neznámá paní zajisté věděla, že se nevyhne.

Všichni, kdo u toho byli, se podívali na Evu a každý měl své myšlenky. Alfred si řekl, že je Eva příliš velký dobrák, Aninka, že ta cizí ženská je protivná, Milena: Tohle by mi můj muž neudělal, a její muž viděl především nevkus. Ani Eva se mu v té situaci nelíbila. Příliš hlasitě se smála.

A Eva sama cítila, že její smích je nevkusný a bezradný. Proč alespoň nebyla sama! Proč se ta trapná komedie odehrávala před diváky, kterým bylo při ní také trapno!

Bylo to onoho večera, kdy Eva po prvé zakolísala a kdy se začala stydět za svou úzkostlivou čistotu.

Bylo pochopitelné, že se za ni začala stydět. Pavel byl mnohem méně choulostivý.

A bylo to onoho večera, či dříve už, kdy dozněla píseň o legendární lásce dvou milenců, jejichž jména jsou vryta do agávových listů, vysoko nad zátokou lásky?

Snad to bylo dřív. Snad už tenkrát, kdy se v jeho hlase ozval první rušivý tón, kdy po prvé místo milence a místo socialisty promluvil jen muž.

Kudy Eva chodí, tudy se hádá. Kam se my socialisté, prostí řadoví vojáci strany, vrtneme, tam se bijeme, tam polemizujeme, agitujeme, debatujeme.

„Nebav se s měšťáky!“ se smíchem napomíná Evu Pavel. Ale copak se zdržíš?

Ve vlaku, v elektrice, na chodbě, u vodovodu, u kupce jako v kavárně, na trhu jako v saloně: jen nadávky na socialisty. Nebav se s měšťáky, nebav se s měšťáky – ano, kdyby to byli jen měšťáci. Bohužel, slyšíš stejnou písničku i od dělníků a od proletářů: Lumpové, chtějí se dělit!

„Kam to spějem v naší mladé republice,“ sténá hladový penzista u kupce, když si kupuje pět deka pražského salámu a houstičku k večeři. „Banda socanská,“ přizvukuje kupec a posluhovačka od domácích nespí starostí: dvacet let si utrhuje od huby každé sousto, desítku má ve Včelce, aby si mohla na Vánoce koupit kousek ryby a upéci vánočku – a bolševici by přišli a okradli by ji o rybu i o vánočku?

Eva neumí mlčet a neuvědomovat. Stojí před penzistou v krámě: „Pane Krákoro, mýlíte se, tak to není,“ a zdržuje posluhovačku u vodovodu na chodbě: „Paní Váňová, socialismus…“

Eva ví, že je všechno marné a že nepřesvědčí ani pana Krákoru, ani paní Váňovou, ani masy na schůzích a na táborech – nejsou-li to masy organizované, které přesvědčovat není zapotřebí; Eva ví, že je směšná, když ji policista odvádí na strážnici, protože protestovala proti vyhánění chuďasů z čekárny Wilsonova nádraží. Aťsi.

Eva by byla ráda hodna vyšších úkolů. Není hodna. Její místo je doma. Její povinností je chodit na plenárky, jezdit po republice ze schůze do schůze, pochodovat s rudým karafiátem v průvodu Prvního máje a povídat pohádky na dětských besedách.

To je její úkol, protože na ten stačí. Že by se chtěla se soudruhem Dobešem podívat do RSFSR, Ruského svazu federativních socialistických republik? Ano, to je pochopitelné, je to sen všech revolucionářů – ale, milá Evo, není to možné. Oba nemůžeme jet; někdo musí zůstat doma, vysvětlil Pavel Evě a ona statečně souhlasila. Nemohla jinak, leč souhlasit, vždyť měl pravdu, měl tisíckrát pravdu – a proto: Ani slova. Ani vzdechu. Žádné slzy. Strana je nade vším. Revolucionář nezná ženu, nezná otce, nezná matku, nezná děti.

„Ano, Pavle, máš pravdu.“

„Věděl jsem to, že nebudeš plakat. Jsi hodná. Jsi má hodná, statečná žena.“

„Ale psát… psát mi budeš?“

„Ano, pokud to bude možné.“

Pohladil ji. Byl hodně bledý, ale jeho hlas zněl pevně. Až odjede… myslila si… až odjede, budu mít dosti času se vyplakat.

Odjel a měla dosti času v nocích bez spánku. Odjel ilegální, neznámou cestou. Plynuly dny, týdny, měsíce a nevěděla o něm. Představovala si cizí hranice, tajemné noci, putování romantickými kraji, skrývání, nebezpečí a pronásledování.

Plakala, ale nikdo její slzy neviděl. Soudruzi, soudružky, příbuzní a známí viděli klidně lhoucí tvář. Kdo nechápal, že je všechno v pořádku a že revolucionář nesmí mít rodinu, kdo ji dokonce litoval, byl její nepřítel a raději se mu vyhýbala. Jezdila na schůze a stýkala se jen se soudruhy a ti všechno chápali.

Sestře se vyhýbala. Byla by ji také litovala a Eva se nechtěla s Milenou znepřátelit. Vyhýbala se Anince, ale ona za ní přišla sama. Opět se přidala jako tehdy ve vinárně, když neznámá paní Pavla políbila, na Evinu stranu. Eva se pokusila Pavla hájit. Aninka zbytečně Evu bere v ochranu. Evě nikdo neubližuje, ona je šťastna. Aninka se rozhorlila; vyčetla Evě její slabošství a její otrockou lásku. Měla přece bratra také ráda, a jak ho měla ráda! Ale to neznamenalo, aby neviděla jeho chyby; Eva nechtěla o chybách slyšet; Aninka nesnesla ani stín nepravdy a klamání – byť to byl sebeklam. Aninka prohlédala Evu na dno duše a do nejtajnější myšlenky. To bylo nepříjemné. Aninka byla tak vzácný člověk, že nebylo hanbou se jí kořit – ale její zrak byl nepříjemně bystrý.

Ne a ne, Aninka nepochopí, jak mohl Pavel Evu nechat doma a nevzít ji s sebou… Jak to mohl udělat? Tak se kormoutilo spravedlivé srdce Aninčino a Evino vlastní srdce, kdyby se smělo opovážit, kormoutilo by se také a vyčítalo by také:

Jak to mohl udělat? Udělala bych to já? Rozjela bych se do země, která je pro mne zemí nejzázračnější na světě, do země staré lásky a nových lidí, nových řádů – rozjela bych se sama, bez něho? Mohla bych prožívat ten úžas bez něho? Nikdy. To bych nedokázala. Čím jsem mu? Ničím.

Tak by naříkalo a vyčítalo Evino srdce, kdyby se smělo opovážit. Ale soudružka Eva musí mlčet a sloužit straně. Tak je to v pořádku, revolucionářko. Malá, bezvýznamná služko veliké myšlenky.

Jezdila tedy Eva doma na schůze a mluvila o RSFSR, o šestině zeměkoule, a všem, kdo ji chtěli slyšet, i všem, kdo slyšet nechtěli a volali na ni policii, hlásala: Je to jediný stát, který proletář může nazývat svou vlastí.

A nevedla polemiky a debaty jen s měšťáky, nýbrž i se soudruhy, kteří nejevili nadšení pro ruské bolševiky a kteří Komunistickou internacionálu stejně příkře zavrhovali jako měšťáci. Vymkla se disciplíně strany a na hrozby, že z ní bude vyloučena, odpovídala pokrčením ramen.

Debaty a polemiky na důvěrných schůzích strany byly stále vážnější. Syčely z nich jedovatější nenávist a studenější nepochopení než v hádkách s měšťáky. Marně volali dobří, věrní, strachem o jednotu dělnického hnutí ustaraní soudruzi: „Co leví, co praví, jsme sociální demokrati, a šlus.“

„Jste zrádci,“ odpovídali leví.

Vedle levých a pravých sociálních demokratů byli na českém hornickém severu i první komunisté. Na jejich schůze začali jezdit v březnu roku 20 také Eva a s ní soudruh Klán. Byl z řečníků, kteří strhují masy. Byl komunista.

Na májové projevy roku 20 nebyla Eva delegována stranou, nýbrž komunistickými skupinami československého severu.

První máj toho roku byl slunečný, horký a vášnivý. Tábory hlava na hlavě, výbušné ovzduší, volání slávy ruské revoluci, radám dělníků, rolníků a vojáků, Třetí internacionále.

Na společných táborech mluvil soudruh Klán; k ženám a k dětem Eva.

Za městem voněly hluboké lesy. Eva a soudruh Klán zůstali na noc u hornické rodiny. Manželé, staří anarchisté, vypravovali o svých zkušenostech, o bojích, o rakouských kriminálech.

Ani Evě, ani Klánovi se druhého dne nechtělo domů. Vyšli si do okolí. Klán se domníval, že je Eva roztoužena jarem a opuštěností. Snad měl pravdu, Eva o tom příliš neuvažovala. Byla rozradostněna, udivena, hlava se jí točila. Všechen stesk a všechen strach z blížícího se stáří z ní spadly. Byla rozradostněna mládím. Vzpomínala na srbského básníka. Jako s ním, i s Klánem jí bylo lehce a bezstarostně. Jako jemu, i Klánovi v srdci děkovala, že jí po mukách lásky poskytuje osvěžení. Ani jemu neprozradila své tajemství. A vždyť by jí nevěřil, ani on ne. Bylo jí s ním dobře… Vážil si jí, byl na ni hodný, nikdy jí neporoučel a nikdy neokřikoval. Byl hodný, ona byla volná. Ostatně – co na ní záleželo –?

Ve Vídni a na ostrově Hvaru, tam v zátokách lásky, byla někdo, na kom záleželo. Žila plným životem, měla pro koho žít a celý svět jí mohl právem závidět. Tenkrát nedovolila ani lhostejnému muži, aby se k ní na ulici přidružil a aby ji několik kroků doprovázel. Její muž ji však záhy poučil, že to bylo dětinství. Můžeme se mít rádi, proč ne, i velmi vroucně rádi, ale musíme si být vědomi, že je to tak trochu hanba a že na prvním místě je strana.

Tak poučil Evu její muž, a co měla dělat, musela se jeho vůli podřídit, když s ním chtěla v dobrotě vyjít, když s ním chtěla do smrti věrně žít.

Se soudruhem Klánem bylo hračkou v dobrotě vyjít. Byla mu za to vděčna. Byla mu vděčna za jarní vzduch a za přelud mládí. Nic si nepřísahali, nic neslibovali. Měli dětské sny a pošetilé představy. Vedli zmatené dvojzpěvy a usmívali se s pohledy upřenými do neskutečné dálky.

Bylo by to krásné, říkali, kdyby po světě chodili nazí, volní, čistí divoši…

Ženy, které by se radostně a štědře oddávaly roztouženým mužům…

Muži, kteří by nežárlili…

Vražednou zbraň by zdvíhali jen proti divoké zvěři…

A láska by nebyla trýzní, neklidem a zklamáváním, nebyla by hladem, byla by jen věčnou hostinou!

Bylo by to krásné. Je to krásné.

VI

Země, která existuje

Psaní z Moskvy! Psaní z Moskvy! Eva je malé dítě, dostala k svátku nejkrásnější dárek, jaký si jen mohla přát. Eva je matka, píše jí syn z vojny, je živ a zdráv. Eva je dcera, Eva je milenka… psaní z Moskvy, psaní z Moskvy! Kdo jen pochopí tak ohromné štěstí! Eva běží k soudruhovi Klánovi, padá mu kolem krku a líbá ho a volá:

Psaní z Moskvy!

Tenké lístky, mnoho stránek. Svět, v němž Pavel žije, je docela jiný než Evin svět. Všechno Pavlovo očekávání bylo předstiženo. Popisuje život, práci, lidi kolem sebe. Eva to všechno vidí. I Pavla vidí.

„Nestýská se mi,“ píše, „ale rád bych si s tebou někdy pohovořil a rád bych ti lecco ukázal. Škoda, že to není možné. Daří se mi tu znamenitě, jako nikdy ještě v životě. Jen mě trápí melancholický tón tvého listu. Bojím se, že by v této zemi neměli pro naše city zájem a že by se nám vysmáli. Soudruh, který mi tvé psaní z domova přivezl, odevzdal je narkominodělu, takže jsem je dostal až druhý den. Dychtivě jsem je četl a ještě jsem se vyptával na tebe a na rodiče. Seděli jsme v malém kroužku v Druhém domě sovětů. Jedna soudružka s hlavou po chlapecku ostříhanou pronesla s opovržlivým úsměvem: Jaká sentimentalita! Soudružka hned druhý den odjela na jižní frontu. Jako krasnoarmějka… Ale o tom nikdo nehovořil.“

Eva čte po druhé, čte znova a znova.

Daří se mu znamenitě – jako nikdy ještě v životě. Jiný svět. A on se do něho vžil. Soudružka, odjíždějící bez jediného gesta na frontu… Nikdy nebude Eva takovou hrdinkou. Věčně bude jen mluvit na ženských schůzích a hrát po hospodách na rozbité klavíry k tanečkům a k rytmickým cvičením mládeže.

„– – – příliš jsi mě rozmazlovala duševně i tělesně – a tohle vytržení z tepla domácnosti je pro mne velmi zdravé a plodné.“

Jistě, jistě. A jen když Evu na konci listu srdečně pozdravuje a vřele líbá. To jí stačí. Kdyby to četla soudružka s hlavou po chlapecku ostříhanou, jistě by se pohrdavě usmála. Jaká sentimentalita!

Eva může být ráda, že ji přece jen „srdečně pozdravuje a vřele líbá“. Že se přec jen za ten kousíček sentimentality nestydí.

Slzy, smích, úžas, obdiv, stud a stesk… Co se všechno plete v Evině hloupé hlavě! Jaká výhoda, že soudruh Klán je tak shovívavý a že se jí neposmívá. Soudruh Klán sedí naproti ní. Pátravě ji pozoruje. A pak tiše praví:

„Chtěla bys také do Ruska, Evo?“

Jen ta slova pronesl, už Eva věděla, že pojede. Pojede bez peněz, bez pasu, pojede s balkánským batohem na zádech. Je členem největší družiny světa, mezinárodní dělnické strany. Od vsi ku vsi, od města k městu, od moře k moři může putovat a všude ji soudruzi nasytí, poskytnou přístřeší a pomohou tajně přes hranice. A protože je to právě ona, bude snad u každé elektriky stát i dobrý člověk, který jí rád poví, kudy kam, vždyť se při tom pobaví.

V červenci svolává KI v Moskvě svůj druhý kongres.

Z celého světa se sejdou zástupci revolučního proletariátu. A také sekce Druhé internacionály vyšlou delegáty. Z Československa jedou tři členové levice. Komunistické skupiny českého severu zvolily soudruha Klána a soudružku Nygrynovou. Klán opatří za Evu, čeho jí bude zapotřebí. On opatří mandáty, vyzví tajnou adresu soudruha Johana v Berlíně. Soudruh Johan jim vydá falešné pasy i pravé mandáty pro ruské soudruhy. Ze Štětína se jim otevře přeplavba až do Ruska.

Odjezd z Wilsonova nádraží ve čtyři odpoledne. Rychle ještě k holiči. Soudružka krasnoarmějka měla krátké vlasy. Všechny komunistky mají krátké vlasy, je to ruská revoluční tradice.

Holič ustřihl Evě cop. Eva potřásá hlavou, vlasy se rozletují. Zachytila je na stranách sponkami. Jaká úleva! Evu nepíchají žádné jehlice, v týle cítí příjemný chlad. Jde si domů pro zavazadla, hlásí domovnici odjezd a zařizuje nutné věci.

Domovnici naskočila husí kůže.

„Do Ruska jedou? Rodičko boží, k těm vrahům? A tak nakvalt?“

Eva má skutečně naspěch. Výrok o vrazích láká k polemice, ale není času k agitační řeči. Ano, paní správcová, jedu do Ruska.

„A kam daly drdol?“

Paní správcová nevychází z úžasů. Prohlíží si Evu – kde je drdol?

„No, dala jsem se ostříhat, paní správcová.“

Žena kroutí hlavou a myslí: „Zbláznila se.“

V elektrice sedí naproti Evě dvě dámy. Také si všimly, že jí zpod klobouku vylézají přistřižené vlasy místo účesu. Ani ony nechápou ten nevkus.

A cesta do Ruska je od té chvíle překotný útěk.

V noci Berlín. Ráno na smluvené místo s Johanem. Byla to tajemná, šerá komora s oknem do tmavého dvorku. Johan tam nebyl.

Klán navrhl, aby si vyjeli do Neukölnu, berlínské dělnické čtvrti. Dělnická čtvrt? Široké ulice, vysoké domy, samé balkony, samé zahrádky před okny, přeplněné popínavou zelení a květy. Každý byt má koupelnu. Ulicemi proudí spokojený život. Všude pořádek, disciplína a čistota.

Eva s Klánem jdou k spartakovcům do redakce Rote Fahne. Ani tam nenašli Johana. Teprve druhého dne se jim podařilo ho vypátrat. Ale mandáty dostanou až zítra tam a tam.

Druhý den odevzdali pražské legitimace strany a dostali mandáty do Ruska. Drobounké lístečky, které ukryli do hodinek.

Ráno v osm do Štětína. V hospodě U Velryby našli pestrou společnost. Maďarku, Mnichovačku, Poláka, Rusa, Švýcara a dva Francouze. Rus je uvedl do zvláštního pokoje za výčepem. Legitimovali se. Mluvili jen na půl úst. V šest večer se sešli na lodi. Malý pěkný parník. Odplutí bylo slavnostní. Na břehu se shromáždil zástup spartakovců. Jeden dělník vykřikl:

„Provolejme slávu ruské republice rad!“

Hoch! Hoch! Hoch!

„A Třetí internacionále!“

Třikrát Hoch!

Všichni zpívají Internacionálu.

Šátky zamávaly, loď odrazila. Jedou s sebou zástupci Neodvislé německé strany a dělníci vystěhovalci. Do půlnoci Odra, potom moře, houpání, mořská nemoc. Ráno vylézají na palubu dělníci, kteří nedostali pasy, schovali se v sudě a teď se smějí a zpívají Internacionálu. Celý den vedou debaty s vystěhovalci. Proklínají vůdce, říkají jim boncové.

„My byli připraveni, my měli zbraně, ale přijdou boncové a brzdí. Pověsit! Beztoho aby se člověk styděl, že je Němec.“

To říká jeden vysoký, hubený fanatik. Druhý, malý, s kytarou na kolenou sedí zamyšleně a tiše přikyvuje:

„Karla a Rosu, naše vůdce, nám odpravili – a svůdci jsou na živu!“

„A že se najdou dělníci, co těm zrádcům věří!“ vášnivě křičí velký fanatik a malý s kytarou vykládá: „Já jsem v životě málo knih přečetl, já myslím, že pro dělníka je lepší míň číst a více myslit. Když moc čteš, nejsi už tak pevný a odhodlaný, nevíš, čemu věřit.“

„Životu věř, tomu, co se kolem tebe děje. Ano, tak.“

A zase Internacionála a bílá noc a ráno – břeh.

Réval. Slunce, bílá mračna racků. Čekání na moři. Druhý den schůze na přídi. Řeční Neodvislí a uklidňují nedočkavé dělníky. A odcházejí. Odvezli je ve člunu na břeh. Těm je hej, jedou legálně… Nové roztrpčení proti boncům. Na lodi zakázali zpívat Internacionálu. Rezoluce: Zpívat!

Odpoledne už byli všichni vzteklí. Jak dlouho je tu nechají? Dělníci si vaří na otevřené palubě, škrabou brambory a krájejí maso na malé kousky. Ženy vzdychají. „Všechno jsme opustily a jdeme do nejista.“ – „Nejvíc je mi líto těch krásných lahví se zavařeninami.“

K večeru radostný vzruch. Parník smí přistát. Za pět minut je u břehu. Réval je teď zblízka. Na nábřeží vojsko, obecenstvo, páni s hůlčičkami, dámy v bílých střevících – korso. Ale vystoupit ještě nikdo nesmí. Nové vyjednávání. Po večeři schůze dole mezi kabinami. Rus upozorňuje: „Soudruzi, nesmíte konat žádné schůze.“ Vtom přichází kapitán s Estonci. Rus: „My tu zrovna konáme schůzi…“

Pátý den na cestě. V Estonsku podalo ministerstvo demisi. Delegáti musí počkat ještě dva dny. Co dělat. „Zazpívejme si!“ Rozjařili se. Sbližují se. Jako by se náhle viděli v jiném osvětlení. Uvědomují si, že nejsou jen soudruzi, že mají také svůj osobní život. Švýcar zpívá romantické a milostné písně. Eva ho doprovází na pianině. Maďarka tančí s Polákem valčík. Francouzi jsou pilní. Učí se spolu rusky, jako školáci se zkouší ze slovíček.

Rus vtrhne s pokřikem: Zítra pojedeme! Nikdo nevěří. Ráno jsou tu zase Estonci. Konečně přece povolili odjezd. Druhý den parník znovu stojí. Moře je rozbouřené. V dálce břeh: Rusko! Srdce volá: Rusko! Nic, jen „Rusko“. Třetí den delegáty vylodili na malý parníček a za půl druhé hodiny byli v Narvě. Překročili hranici dvou světů.

„Proletarii vsjech stran, sojediňajtěs!“ uvítalo je ohromnou azbukou heslo; a od té chvíle ji měli všude před očima, tu ohromnou, ohromnou azbuku. Ruské písmo – mezinárodní heslo.

První ruská chata. První ruský samovar. A první ruští izvoščici. Odvezli hosty na nádraží. A ve vlaku, nazdar, soudruzi z levice! Jedou jako delegáti Druhé internacionály.

V noci Petrohrad.

Nádraží. Petrohradské nádraží. Copak je možné, aby si Eva nevzpomněla na Annu Kareninu? Aby jí před zrakem nevystoupilo setkání Anny s mužem? Trapné setkání ženy, okouzlené milencem, ženy, která po prvé okusila lásku a náhle vidí cizího muže; je to její muž… „Ale, můj bože, kde se to u něho vzaly takové uši?“

Eva není Anna Karenina.

Rozhlíží se po nádraží, vnímá jeho hluk, známý a podobný všem na světě, ale vnímá i hudbu neznámé řeči.

Vagony narazily o sebe, jeden se vzepjal do výšky; venkovská žena to pozoruje a něžně povídá: „Jak vyskočil! Jako nějaký pejsek!“ a vesele vrtí hlavou.

Přišli ruští soudruzi, uvítali delegáty, usadili do automobilu, vozili po městě.

Jak by tu v Evě neožilo všechno, co kdy o Petrohradě čítala? Dávno, dávno byla v jeho ulicích, třídách, na nábřeží; a jako vše, co čteme, si sami umisťujeme a sami nějak představujeme, i ona po svém znala petrohradské ulice, domy, paláce, chrámy a pomníky. Ale když je teď uviděla živýma očima živé – poznala něco docela jiného a v tu chvíli zapomněla na své obrazy a představy.

Na zbytek noci se všichni vrátili do vlaku. Na spaní nikdo nemyslí. Eva s Klánem sedí v chodbičce. Ticho, mlčení. Mlčení, ohromující mlčení. Jest jediné slovo, které by mohli říci, ale nikdo je nechce vyslovením znesvětit: Rusko.

Zítra, zítra budou v Moskvě! Eva má závrať. A nitro plné vděčnosti. Klán sedí naproti ní. Hodný hoch. Vrátil jí na několik týdnů vzruch mladých let. Nikdy nebyl mrzutý, nikdy nervózní, nenařizoval „to musíš“, nezakazoval „to nesmíš“. Opět byla Eva Evou. Člověkem se svobodnou vůlí.

A nyní jí pomohl k cestě do zaslíbené země, dávno milované, do země nových řádů a nových lidí. Eva se zalyká vděčností.

„Škoda, že tu nejsi se mnou. Ale nebylo to možné…“

Vidíš, Pavle? Všechno je možné.

Už zítra! Už zítra ho uvidí. Po půl roce. Co mu řekne? Že ho nepřestala mít ráda. Že jde s ním jeho cestou a že se vždy snažila plnit svou povinnost. Všechno ostatní je bezvýznamné a není třeba o tom mluvit.

Ale co jí řekne on?

Srdce zrychleně tluče. Jaká sentimentalita, řekla by soudružka, která odjížděla na jižní frontu. Sentimentalitu musí Eva vytrhat i s kořeny.

„Bojím se, že by v této zemi neměli pro naše city zájem a že by se nám smáli.“

Ne, neboj se, Pavle. Nebudou se smát. Eva ti nepadne kolem krku.

Chvíle přišla. Pavel a Eva si stojí tváří v tvář. Podávají si ruce. Přátelství, klid a chlad. Jako by se Pavel na vteřinu rozpomínal: Kdo je ta žena? Ale ovšem, nejsou v pokoji sami. Vysmívali by se jim… Na Pavlovy veselé otázky Eva vesele odpovídá a vypravuje o situaci v Praze, o situaci ve straně a o krásné cestě.

„A teď tedy jsme zde. Delegáti komunistických skupin.“

Eva je na omylu, domnívá-li se, že tímto heslem Pavla ohromila.

„Počkej, počkej,“ přeruší ji s usměvavou přísností. „Co jsou to ty komunistické skupiny? To mi není dosti jasné. Nejsou to bývalí anarchisté?“

„Ano, ale…“

Eva i Klán spěchají s vysvětlením, ale Pavel je opět přeruší:

„Vy jste tedy nepřijeli se zástupci marxistické levice?“

„Kdepak! Levice… jaká levice? Co může být levější než komunismus?“

Ale Pavel je stále přerušuje a svou přísnou věcností ochlazuje delegáty komunistických skupin a svou kritikou je krotí.

Domnívají se snad, táže se, že je Kominterna uvítá s větším zájmem než levou opozici? To prý se velmi mýlí. Ti leví se mohou už zítra přihlásit k Třetí internacionále. Mohou ve svých zemích zakládat její sekce. Reformisté a sociální patrioti, ano, to jsou třídní nepřátelé, ty musí sjezd potírat – ale levé opozice si váží, levou opozici chtějí získat… Jsou to vůdci dělnictva, za nimi jdou masy…

„Vaši intelektuálové, vaši anarchisté…“

Někdo rázně zaklepal. „Móžno!“ A rázně vstoupila do pokoje dívka s přistřiženými vlasy, dívka sportovně oděná; na opálených nohou měla ponožky a dřevěné sandály.

„A, Váreňka,“ zazářil Pavel. „To je soudružka Váreňka, Evo, zavede tě do sekce žen. A tohle je soudružka Nygrynová… má žena.“

Za Váreňkou přišlo ještě několik soudruhů a soudružek. A všechny, i Gaňa z kanceláře, i Nasťa z továrny, i Maša z Dětského domu, a všechny ostatní, co jich Eva poznala, měly přistřižené vlasy nebo zcela klukovské hlavy, všechny byly všelijak ustrojeny, líbivě i nedbale, měly ponožky nebo byly na boso, měly bílé střevíčky nebo opánky, podle toho, jak se na ně dostalo z vybrakovaných obchodů, proměněných v sovětské sklady.

Pavel všechny soudružky srdečně vítal, doporučoval soudružku Nygrynovou jejich laskavosti a prosil je, aby jí ukázaly nový život, nové ženy a jejich práci. Odkud byly, jaké bylo jejich dětství před válkou, jaké mládí před revolucí, z jakých byly rodin, o tom nevypravovaly. Jen o Nastě švadleně se Eva dověděla, že před třemi roky neuměla číst a psát. Teď byla až směšná svou hltavostí bumážek. Jak uviděla někde potištěný papír, vrhala se na něj a četla a četla.

Pokoj se naplnil vášnivými řečmi. Všichni, soudruzi i soudružky, obklopili delegáta z Československa, aby vypravoval, co se tam děje, a hlavně, co je s levicí? Komunistické skupiny, dobrá věc, ale co marxistická levice?

Eva ustoupila stranou. Rozhlíží se po pokoji. Je to jedna z několika set komnat bývalého evropského hotelu. Dnes je to Druhý dům sovětů; jsou tu ubytováni dělníci, zaměstnanci strany, cizí novináři a sjezdoví delegáti. V Druhém domě sovětů je ohromná společná kuchyně, ohromná společná jídelna i zvláštní menší plotny, kde si mohou sentimentální hospodyně vařit zvláštní rodinné obědy a dnem i nocí tu vřou kipjatoky.

V komnatě je mužský nepořádek, všude se něco povaluje, jsou tu hromady brožurek, knih, novin, rukopisů. To je něco pro Nasťu! I ona odstoupila stranou a přehrabuje se v té potravě. Eva přešla k oknu. Bylo otevřeno do slunečného dne a do kypící ulice. Naproti bylo Malé divadlo. Do zdi zasadili basreliéf: Krapotkin. Eva hltá ulici, divadlo, lidi. Jak by nevzpomínala! A což jí to všechno bylo cizí?

Hodinu, snad dvě hodiny debatovali soudruzi. Nasťa hltala brožurky a Eva seděla stranou a čekala. Pak odešli Rusové a tři soudruzi z Československa byli sami. Pavel přistoupil k ženě a v jeho očích se rozsvítila jakási vzpomínka. Eva. Eva je tu. Přijela. Hleďme. Pustila se také do Ruska. Je to vlastně hezké, že je tu. A vlasy, vida, si dala ostříhat. To je hezké. A co… dělají rodiče? Zdrávi? Chodívá k nim Eva? Ano? To je hezké!

Večer zasedal kongres. V trůnním sále v Kremlu. Sál byl přeplněn. Kdo nedostal už místo v řadách židlí, sedl si na stupínek trůnu, zakrytého rudými látkami a korunovaného srpem a kladivem.

Na tribuně se střídali delegáti z pětatřiceti zemí světa. Z hloučku dělníků vystoupil po dělnicku oblečený muž. Na hlavě měl placatou čepici, na nohou opánky. Dělníci mu říkali Vladimír Iljič.

„Soudruhu Vladimíre Iljiči,“ tak ho oslovovali.

Soudruh v čepici a v opánkách vystoupil na řečnickou tribunu. Býval tu kdysi carský trůn? Býval, povídají a zní to jako v pohádkách: Bylo nebylo.

Vladimír Iljič promluvil. O čem mluvil?

O bolševické straně, o jejím vzniku, o mezinárodních stycích a o její hybné síle: o nejtužší, nejželeznější kázni. Čím se stále udržovala a udržuje tato kázeň? Podřízením všeho osobního revoluční myšlence.

Žena, schoulená na stupni trůnu, opakuje si pro sebe a tiše slabikuje:

„Podřízením všeho osobního myšlence.“

Také v Evině domovině žije muž, který dovedl celý osobní život podřizovat myšlence.

V pětašedesáti letech našel sílu mládí, opustil své nejbližší a nejdražší a pustil se do světa, do nadlidského boje za myšlenku – vojevůdce bez zbraně, ale vojevůdce, abys ho v světových armádách pohledal.

A myšlenka nemá jen tyto obry bojovníky.

Myšlenka má tisíce a tisíce řadových vojáků, mužů i žen beze jména, hrdinů drobné práce a všedních dnů.

Jsou všude, v každé zemi.

Jako oráči se zapřahují po celém světě do pluhů, aby zdělávali tvrdou půdu. Aby upravovali cestu příštím.

I tmoucí tmu světové války osvětlovala ta jména, osvětlovali bezejmenní.

Ukazovali cestu zoufajícím poutníkům.

Prokleté slzy smáčející železné ruce, aby změkly a vrátily se k objímání.

Prokletý hlas jímající k soucitu k jedinému srdci a prokleté usmívání, které láká vojáka a svádí k zběhnutí.

Krásný je rodinný krb, ale hřeje každého, nejen tebe.

Zatratit soucit –?

Ne. Jde jen o dělbu práce.

Když profesor v Evině domovině na počátku století přednášel studentům a studentkám o praktické filozofii, řekl, že filantropický sport nerozřeší sociální otázku. To zajisté řekl, ale pak sestoupil od katedry k žebrákovi na ulici, přiblížil se až k prostým srdcím posluchačů – a doplnil výklad:

„A tož: nedávat almužnu – či dávat? Já myslím, dávat. Nezatvrzovat srdce.“

Ano. O dělbu práce běží.

Stát po státu defiloval v ironickém referátu o mezinárodních vztazích po versailleském míru.

Řečník končil referát provoláním k dělníkům a k rolníkům Evropy, Ameriky, Asie, Afriky a Austrálie. Vypočítal jim, že ve světové válce obětovali deset milionů mrtvých a dvacet milionů mrzáků.

„Nyní alespoň víte, co jste za tu cenu dostali.“

A stále se střídají u řečnického stolku zástupci dělníků ze všech končin světa.

Hudební sluch vnímá spád řečí jako bohatou a rozmanitou stupnici rasových temperamentů. Vnímá odlišná tempa, překvapující svérázné rytmy, melodie; všichni zpívají a každý jinak. Od pianissima k fortissimu, s jemnými přechody i bez přechodů.

Bohaté, přerozmanité nápěvy!

Rok 1914 je rozerval v odpornou disharmonii.

Lidstvo čeká na provedení veliké symfonie míru a bratrství.

Skladatelé symfonie jsou již v práci, ale jejich dílo nebude skončeno bez pomocníků.

Z trůnního sálu vedou dveře do druhých komnat, do salonů, do budoárů, do sálů; dnes jsou to kanceláře, hrčí tam o závod psací stroje, pobíhají veselé mladé dívky, a také carevnina ložnice je všem přístupná. Koho to baví, může se posadit na carskou postel s nebesy, může se na ni i natáhnout, pohoupat na žíněnkách a myslit si: Aby tak byl někdo ženě nejmocnějšího panovníka prorokoval, kdo se tu bude houpat!

Každý večer jsou v Kremlu schůze; začátek je určen na osmou hodinu, to jest podle slunečního času pět, ale začínají pravidelně v deset, to jest v sedm. Ve dne si delegáti chodí po Moskvě. Ulice jsou plny dějinných vzpomínek a plny nového života, který nikdo nikdy nepředvídal. Všude stopy po revoluci. Zavřené obchody, rozbité a zabedněné výklady. Restauranty, šlechtické kluby, pitky, cikánky, salony – všechno zmizelo. Samovary, kipjatoky a čaj jsou, ale místo cukrem sladí každý medem, plným včel. Cigarety nejsou, je jen machorka, balená do novinových útržků. Mléko dostanou jen děti. V Kremlu jako v továrnách a v rodinách jsou hlavními jídly slanečky, jáhly a černý, trpký chléb.

Moskevské ulice křičí barvami a hesly. Plakáty vyzývají k návštěvě kinematografů, lázní, divadel, schůzí, spojených s koncerty a každého, kdo jde mimo, zastaví obraz rudého vojáka, který vztahuje ruku k tobě, přímo k tobě a který k tobě, přímo k tobě volá:

„A ty? Kdy se přihlásíš?“

Na Sucharevce stojí kupci, šlechtičny, generálky, činovníci a prodávají zbytky soukromého vlastnictví. Stojí tu báryňa v květované atlasové blůze, na hlavě má nedbale naražený klobouk s péry a s modrým závojem, na nohách zelené sametové střevíce se zlatými přezkami a od sukně jí visí kus utrženého zabláceného podsazení.

Prodává brilianty. Eva by se jí ráda zeptala: Proč, paní, nepracujete? Ale zjev v roztrhaném atlase je ubohý a trapný. Jiná paní prodává komunistické časopisy. Báryn s vyšívanou pokrývkou přes ruku drží na dlani tři kostky cukru. Jmění. Máslo prodávají spekulanti funt za 5 000 rublů, hedvábnou blůzu za 15 000. Dělníci a delegáti nemusí chodit na Sucharevku. Najedí se v továrně, najedí se v Druhém domě sovětů, a když se jim začnou trhat podrážky, jdou na sovět: „Soudruzi, tak a tak, potřebuju střevíce.“ Soudruzi vydají přídělový lístek a státní sklad dá zboží. Někdy je to elegantní kousek, někdy méně elegantní, vybírat si nemůžeš – ale hladu a nahoty se neboj a pod mostem nemusíš přespávat.

Eva zapomněla, jak vypadají peníze. Jaké pohodlí! Nepočítá. To je výhoda. Nestará se. Diktatura? Patrně máme ještě kousek cesty k branám ráje. Ale Eva se pamatuje, že byla za války v zpuchřelém Rakousku také diktatura a že byli mnozí, velmi mnozí, kteří ani nedutali.

V Moskvě bývaly domy, zvané osobňaky, a v létě jezdívali páni na dače a na zámky. Bývalo Carské sělo. Toho všeho už není. Na těch místech a v těch domech jsou úřady, jsou především dětské útulky, dětské sady, dětské kolonie, domy matek, porodnice, nemocnice, ozdravovny.

V Dětské ochraně hospodaří stará paní, která mluví francouzsky a anglicky. Před revolucí měla osobňak i daču, cestovala, znala všechny světové lázně, Paříž… Vypravuje, vzpomíná, tají vzdechy a stesk. Ale když se kolem ní shrnou děti a když ukazuje cizincům výsledky své práce, oživne jakoby proti své vůli a zdá se, že proti své vůli – je šťastna. Co jí vzali? Osobňak, daču, peníze, brilianty. Ale co jí dali! Byla bohatou paní a mohla jezdit po světě. Dnes je užitečným členem lidské společnosti a děti ji zbožňují.

Eva se snad mýlí, ale zdá se jí, že ta paní by mohla být šťastna.

V dětské ochraně byla také výstavka a kino. Film představoval příběh o dvou matkách; jedna byla taková, jak má být, druhá, jak nemá být. Byly tu ukázky z rodinného života, jaký nemá být, a jaký má být. A obecenstvo, mladé dívky a ženy, se zatajeným dechem a vděčnýma očima se dívaly. Byly to samé dychtivé Nasti švadlenky. Tisíc let zanedbávané, urážené a ponižované, z čista jasna lidé. Jej bogu, což skutečně je mužik, dělník, služka a švadlena – člověk? Stojí za to, aby dbali o jeho vzdělání?

Se zatajeným dechem a vděčnýma očima hltají dívky Nasti plátno a dovídají se, že tisíciletá práva jsou zrušena, že statkář a šlechtic nesmí mužika bít a že muž nesmí bít ženu…

Dívky a ženy se tu také dovídají, jak si mají počínat v těhotenství, jak v mateřství. Film i výstavka jim podávají výstrahu před nemocemi. Jaké zajímavé divadlo! Jak rozkošné jsou malé děti!

Jak krásný je nový život, když si lidé řeknou: Dosti nespravedlností a křivd a jen ten, kdo nepracuje, ať nejí. Všechno by na světě šlo, jen kdyby se i mudrci dali poučit od švadlenky Nasti…

Z pětatřiceti zemí světa se sešli zástupci ras i národností, bílých i barevných. Mluví rozmanitými jazyky, nerozumějí si, mluví-li o počasí, ale rozumějí si myšlenkou: Proletáři všech zemí, spojte se! Sešli se v Kremlu, aby se dohovořili o metodě spojení.

Eva se spřátelila s Nasťou a povídají si o tom, co je jim blízké, i o tom, co za živého boha nepochopí. Jsou to podobné hovory, jako mívala Eva už v dětství a v mládí a co mívá až podnes se sestrou, se sestrami. Nevadí, že někdo chodil do Minervy, že má doktorát a že Nasťa se teprve vloni naučila číst a psát.

Eva nechápe, že jsou vzdělaní diplomaté, velmi se podobající malé dívce, co zpívala potupnou písničku o německé holotě. Kterouž holotou diplomaté nemyslí jen císaře Viléma. To je i Nastino cítění, protože, povídá, německý dělník musí zrovna tak těžce pracovat jako francouzský, proč se mají zabíjet? – A Eva si myslí, že touhu ruské ženy po vzdělání musily vždy pochopit i polské studentky, nač tedy nenávist Poláků k Rusům?

Eva v dorozumívání s ruskou proletářkou vzpomíná i na Aninku, Pavlovu sestru. Možná, že by Nasťa nepochopila, že i buržujky mají cit, přesto, že ví o buržujském původě Karla Marxe. Eva si vzpomíná na rozmluvu s Aninkou ve válce.

„To bývalo kdysi vzrušení,“ řekla Eva, „když jsme se dověděli o zemětřesení v Honolulu; jenže jsme se sobecky těšili: je to daleko…“

„Ano,“ odpověděla Aninka, „jenže některým lidem je všechno zemětřesením v Honolulu.“

Nastě není žádné utrpení, způsobené vykořisťováním člověka člověkem, zemětřesením v Honolulu. Viděla od malička jen toto utrpení, tak zbytečné a tak snadno podle jejího dětského citu ze světa odstranitelné, že si rozdělila lidstvo podle školního katalogu na hodné a nehodné.

Také ruský mužik, považovaný za zvíře, mrskaný hůře než zvíře, si rozdělil lidi na báryny a na nevolníky. Kdysi se pána bál a ženu nevolnici bil. Jednoho dne přišla zpráva: Revoluce. Mužik je volný. Šel tedy na báryna: Báťuško, nic platno, musíme tě zabít. Ženu bude ještě nějaký čas týrat dále… ale Nasťa je přesvědčena, že dlouho ne! Nasťa četla mnoho krásných brožurek a poznala mnoho vzácných mužů.

Věří brožurkám a důvěřuje mužům.

Věří a důvěřuje revoluci.

Červencové slunce zaplavilo Rudé náměstí a náměstí bylo onoho dne ohromnější než kdy jindy. Plných pět hodin pralo slunce do přeplněných tribun a zářilo na nekonečné řady defilujícího vojska, na dělnické průvody, alegorické vozy, dětské skupiny, ozbrojené dělnice, sportovce a kozáky, vzlétající v trysku nad hřbety koní…

Onoho krásného dne byl lidový svátek, oslava sjezdu, vojenská přehlídka. Internacionála, a znovu a zase Internacionála, zpívaná všemi jazyky světa. Večer byla celá Moskva osvětlena, ulicemi táhly davy, hloučky, a hned byla schůze u toho pomníku, hned u jiného, stále, stále zpívají lidé: „Vstavaj, prokljatěm zaklějmjoni!“

Druhý den nová slavnost. Akademie v Domě odborových organizací. Před revolucí bylo to šlechtické kasino. Jasný zrcadlový sál. Na pódiu zpíval dělnický sbor, v něm účinkovali číšníci a poklízečky z Druhého domu sovětů. Vystoupil slavný zpěvák, ale bez carských řádů na hrudi, a zpíval Dubinušku, úchněm, a celý sál hromovým jásotem doprovázel refrén: „Ej, dubinuška, úchněm!“ A balalajky! A proslovy! A tance!

Opět, opět se neústupně vrací připomínky minulosti – tak nedávné!

Vždyť včera ještě bylo samoděržaví.

Včera ještě se v zrcadlovém sále scházívalo zcela jiné obecenstvo a bavilo se zcela jiným programem. Aby jim tak byl někdo prorokoval…

Byli by uvěřili, že se píseň o dubové holi stane skutkem?

Ale slavný zpěvák jako by byl na minulost zapomněl. Snad ani nelituje carských řádů. Jásot nového obecenstva je tak hromový a tak upřímný!

Sbohem, Moskvo, soudruh Dobeš a soudružka Nygrynová si vyjedou do Tulské gubernie. Pavel se přesvědčil, že mu Eva nepřekáží. Uznal, že žena, která nepřekáží, žena, která se dovede spokojit s nejmenším místem kdesi v koutku, žena, která dovede chodit po špičkách, žena bez rozmarů, bez nároků, bez požadavků – není nebezpečná a nepřekáží revolucionáři v jeho díle.

Jak to pravil Vladimír Iljič na sjezdu? „Hybnou silou bolševické strany byla vždycky a je stále kázeň. Ta kázeň se udržuje podřizováním se všeho osobního revoluční myšlence.“

Ale to neznamená odstrčit od sebe ženu soudružku. Ani soudruh Lenin neodstrčil soudružku Krupskou. Jen nehodným svazkem s měšťačkou bys pošpinil svou myšlenku. Proč bys, soudruhu Dobeši, odstrkoval svou Evu? Neodstrkuj ji.

Vladimír Iljič Lenin dovedl i nejjemnější vztah k ženě uvést v soulad s prací pro stranu. Jeho žena byla nemocna. On se dopoledne věnoval práci a odpoledne usedl k ženě a studoval v lékařských spisech Basedovu nemoc – její nemoc.

Po skončeném kongresu bylo v Druhém domě sovětů velké loučení. Nebyly všechny bolševičky z takového železa jako krasnoarmějka. Některé plakaly a zaplakala i šestnáctiletá Zinočka, milenka soudruha Klána. Soudruh Klán ji vábil, aby s ním jela do Československa. Ale ach, to nebylo možné. Strana potřebovala Zinočku doma… Ona plakala a objímala milence, ujišťovala ho sladkou hudbou své mateřštiny, že na něho nikdy nezapomene, on jí nerozuměl a také ji ujišťoval, že nezapomene, a ona mu také nerozuměla.

Jiná plakala a všechny ujišťovala, jak jest její Rumun moudrý, jak je dobrý a jak ho má k smrti ráda. Ó, bože můj, ale on odjíždí. Bože můj, chtěla by jeti s ním.

Rumun skládá věci, pospíchá, je nervózní. Německy povídá soudruhům: „Je mi jí líto, mám ji rád – ale co s ní? Přece ji nemohu vzít s sebou – nemám na to čas!“

A dívka stále: „On je tak moudrý. On je tak dobrý!“

Všichni byli alespoň mírně dojati, i když nenaříkali a nechtěli se přiznat. Copak, to je marné, lidé si přivyknou, a zvláště ti, kdo mají jednu myšlenku, jeden cíl. To je ta pravá krev, říká Váreňka, Evina instruktorka, co není voda! A všechny, i nemluvná Gaňa s drsným hlasem, i Maša z Dětského domu, mateřsky pečlivá a dětsky veselá, a což teprve Nasťa – všechny ostříhané, s ponožkami, na boso, pohnutě říkaly: Do svidaně!

Kdo neplakali, kdo se usmívali při loučení s Druhým domem sovětů, s jeho obludnou velikostí, s nekonečnými šerými chodbami, s kipjatoky, s komnatou 565 – byla Eva, byl Pavel. Říkali do svidaně, jako by věřili v shledání, a zářili, jako by se byli v Moskvě našli a zaslíbili. Neloučili se ještě s Ruskem. Odjížděli do Tuly.

Hospodine, to byla cesta! Do vlaku se po dvouhodinovém čekání dostali, ale ve vagonu bylo neuvěřitelně plno, jak jen v Rusku může být. Moskevské tramvaje, na příklad, bývaly osypány obecenstvem jako rojem včel, lidé se nedrželi vozů, nýbrž jeden druhého. Ve vagonu stáli cestující na jedné noze, nebo seděli s ohnutými zády nahoře mezi tlumoky, koši a pytli. A byla zima, tma, vítr, rozbitá okna. Na začátku jízdy se rozlehl křik. Nějaká ženština se vztekle hádala s božsky klidným průvodčím, co prý je to, jaký pořádek, jaká vláda, ona, křičela, zaplatila peníze za místo! Průvodčí se na ni sápal a že ji klidně vyhodí, ale pak mávl rukou: Co s babou, a oba ztichli.

Jakmile cestující poznali, že jedou s cizinci, s delegáty, ihned se vyptávali: Odkud, soudruzi? Jaké jsou u vás poměry, jak proletariát? Z politiky se stočil hovor – kam jinam – na vědu, na Darwina a na boha. A všichni byli trpěliví jako ovce. Někomu se podařilo dřepnout si na podlahu. Usínali. Na stanicích bylo dlouhé čekání, zas se všichni probudili. Noví cestující nevidí ty na podlaze a lezou přes ně.

Stará žena vzdychá: „Baťušky, baťušky!“ Jiná: „Jej bogu, co je to?“

„Holoubku,“ naříká kdosi, „to ne, na nohy mi nestoupej!“

Opět usínají, stoje, leže, ale jeden mladý člověk nahoře má nepokojný sen.

Co chvíli leze dolů a na stanici oknem ven. Stoupá druhým na ramena, stoupá na hlavy. „Co ty, čerte, nedáš pokoje? Och, lide pravoslavný!“

Ráno, sláva bohu, dojel vlak do Tuly, města široširých, dalekých ulic a výstavných domů. Pavel a Eva se ohlásili v gubispolkomu a vyhledali austrosovět. Byl v malém osobňaku, kde bývalý domácí pán bydlí jako nájemník a musí v zimě zametat chodník. Soudruzi Maďaři, Němci, Ukrajinci, Rumuni a Češi zavedli tentýž večer Čechoslováky na schůzi. A potom už byla jen schůze a schůze. Debaty a debaty. Při čaji, v továrnách, pod širým nebem. Austrosovět vzkáže do továrny: Přijeli delegáti z ciziny, svolejte, soudruzi, schůzi, svolejte, soudružky, všechny dělnice, svolejte mládež. Každý sál, byť byl sebevětší, je přeplněn a hlaholí v něm nadšené a bojovné rezoluce; a všichni zpívají Internacionálu.

Řečníci mají hlasy jako zvony a mluvit bez vydechnutí tři hodiny je u nich žert.

V Tule byl také tábor zajatců a vězňů. Tři tisíce lidí. „Soudruhu dozorce, soudruhu řediteli, soudruhu vězni.“ Pozvali delegáty do divadla. Vězeňský proletkult nastudoval Ostrovského hru „Vinný bez viny“. Jeviště bylo v prkenné boudě, hlediště pod širým nebem. Hráli vězni, ochotníci a herci z tulského divadla. A vězňové seděli v obecenstvu vedle tulských občanů. Vedle Evy seděl student menševik. Ironicky se usmíval Evině nadšení. „Jak dlouho, soudružko, myslíte, že se sověty udrží –?“

A po představení zase proslovy a zase Internacionála.

Dny plynou. Snad se tu delegáti narodili a snad tu zemřou. Nazdařbůh chodí po okolí. Pustá rovina. Ani stromku, jen telegrafní tyče. Došli do rozlehlé vesnice. Chaty na spadnutí, děravé střechy, tak tak pokryté slámou, jako by ji tam byl vítr naházel. Okna jsou modře lemovaná, mají vyřezávané orámování, vchod je krytý stříškou a má veselé sloupky a zábradlí. Ale v zanedbaných zahrádkách se na lavicích válí ve špinavých peřinách špinaví rozcuchaní mužici.

Žena mlátí obilí cepem na holé zemi. Na poli orají nejprimitivnějším pluhem a za pluhem koníček táhne brány. Jen tak že půdu oškrabují. U cesty se válí koňská kostra. Z koňské zdechliny vyhřezly vnitřnosti. Slepice pošla, ničevo, nechali ji ležet.

„To je ještě carské Rusko,“ omlouvají krajané z austrosovětu svou novou domovinu. „Přes noc je nezměníš. Všechno potřebuje čas. A kulaci sabotují. Za války si libovali: U nás chleba na sto let, Vilém pojde, i váš stařec Franc Osip pojde, ale u nás bude pořád chleba dost. Dnes naříkají a nevědí, kam s rublíky. Počítat umějí jen do čtyřiceti. Navlíkají bankovky na nitě a váží je. Počítají je na funty. A s novotami jim nechoď! Radíš jim: Hleďte, soudruzi, máte takovou náramnou půdu – proč ji nevyužijete? A oni potřásají bradami a lišácky se ošívají: Jsme temný lid, baťuško.“

Proti temnotě a stáří vypjala hruď mládež. V jejich sojuzu uvítali cizince, jak jinak, ohromným proslovem. I oni horlivě omlouvali zbytky carského Ruska, jež nemůžeš přes noc změniti v ráj. Jest zapotřebí, pravili, přiložiti mladé ruce k dílu.

Navlas tak se to opakovalo v Klekotkách, kam dojeli vlakem. Zas ty mladé, zářící, žíznivé oči. Co Evropa? Kdy bude světová revoluce? Hostili soudruhy v bývalé krčmě plesnivým čajem a černým chlebem s medem. V medu včely, ale to nic, kdopak myslí na včely…

„Já myslím, soudruzi,“ povídá jeden, „že by bylo dobré, kdyby vypukla revoluce v Anglii. Co? Není možné? Anglický dělník je jiný? Poměry zcela jiné?“

V poledne uložili Čechoslováky na tělegy. Čtyři hodiny jeli suchou, šedivou stepí, v prachu a v žáru. Krkolomná jízda. Bez brzdy. Co chvíli to vypadá: Teď spadneme do škarpy a zabijeme se. Ničevo. Život nemá cenu, ale člověk je houževnatý. Šedivé, pusté vesnice, známé, hlínou slepované chalupy s vysokými rozházenými doškovými střechami. Čiší z toho všeho ruská chandra. Je neděle. Ženy mají oranžové a růžové šátky, blankytné a zelené sukně. Sedí před chalupami a každá má v klíně mužovu hlavu. Hrubým dřevěným hřebenem mu vyčesává vši.

Kočí rozmlouvá přátelsky s koníčky: „É vy, golubi, zasnuli? Och, kakoj ty!“

Večer dojeli do Moloděnek. Bývalo to sídlo bohatého, slavného knížete Obolenského. Bílý zámeček na sloupcích. Slavné to bývalo panství, vypravují, jen koní na tři sta. Za revoluce mužici všechno zničili. Popadli dubinušku a bili a plenili a pustošili. Vybíjeli si staletý vztek. Na vypleněný zámek přišel organizátor dětských proletkultů a přivedl děti. Sirotky, zanedbané, opuštěné a zločinné děti. S nimi dal všechno do pořádku. Bývalou nádheru a zničený přepych nahradili účelností.

„To všechno – děti samy,“ vykládá organizátor. „Děti si samy vaří, děti pracují na poli, šijí šaty i boty, a pak se rozjíždějí po okolí a poučují mužiky.“

Na chodbách a v pokojích nápisy:

„Disciplína a práce – heslo dětské proletářské kultury.“

„Proletářské děti všech zemí, spojte se!“

„Štěstí máme ve svých rukou, nepouštějme je!“

Sotva se Pavel s Evou umyli a navečeřeli, byla schůze. Předsedali tři hoši a dvě dívky. Patnáctiletý předseda dětského sovětu mluvil o zítřku. Vidí revoluci: „Jako uragán se valí celým světem.“ Rozebral domácí politickou situaci, kulackou otázku, situaci v Anglii, ve Francii, v Německu; mluví o buržoazii, o kapitalismu, o komunismu jako o pojmech, které má v krvi. Po něm promlouvají delegáti z okolních dětských proletkultů. Obracejí se k hostům, děkují československému proletariátu za jeho sympatie a vzkazují pozdravy ruské mládeže. Rezoluce, Internacionála. Urá!

Po schůzi bylo v parku veřejné cvičení a divadlo. Ve vesnickém obecenstvu se pestřily černě a bíle kostkované sukně a červené a modré živůtky, spojené se zástěrami. Světlé šátky s tuhými rovnými podklady tvořily čepce.

Hosté by rádi zvěděli něco o člověku, který dětskou komunu zorganizoval.

„Povězte nám, Dimitriji Vladimiroviči, vy prý jste byl za cara učitelem v Petrohradě, měl jste pěkné pohodlné místo. Jak jste se dostal až sem?“

Dimitrij Vladimirovič upadl do rozpaků a klopí hlavu. „Já? Jak vám to říci? Z lásky k dětem. Miluju děti.“

Mluví tiše a sám v té chvíli vypadá jako dítě.

Pavel a Eva jezdí dále od vsi ke vsi, ze sovchozů do komun a kde se objeví, tam je schůze. V Epifanu přišlo ze tří tisíc obyvatel dvanáct set. V pološerém divadelním sále je vítá Internacionála a všichni muži stojí po vojensku a po vojensku salutují. Proslov, řeči, urá, ať žije československý revoluční proletariát, urá, urá, urá!

Po Epifanu vzhůru, soudruzi, do molčanovské komuny! Panství náleželo dříve kořalečníkovi. Na verandě dřevěného domu vítají delegáty členové komuny a stařeček předseda vykládá: „Jsme jedna rodina, peněz nepotřebujeme, každý dostane, co chce.“ Soudruzi hovoří, děti i psy se mezi ně pletou a v zápalu nikdo ani nepozoruje, jak shromáždění kolem roste, až z čista jasna je veranda plna lidí, až jsou obklopeni zástupem vesničanů. Také zahrada pod verandou se naplnila. Přišli kulaci: Že prý je tu schůze, že prý přišli cizí agitátoři. Několik kulaků se prodralo až k hostům, z nich jeden padesátiletý, ryšavý a lišácký, vášnivě zaútočil:

„Bolševici nás podvedli! Bekli, že bude všeho, teď není nic. Hlad a chlad! Proč ale jen na mužika jdou a mužika okrádají, proč proletariát má všechno, a my nic? Ať vláda přestane válčit! Ať se smíří s buržoazií! To nemá být, aby třída proti třídě vystupovala. To není křesťanské!“

Zástup stále roste a všichni volají:

„Bolševici nás podvedli!“

Předstupuje shrbený bradatý stařeček, opírá se o křivou větev, rukama se agitátorů dotýká, jako by je ohmatával, a zpěvně běduje a naříká:

„Gólod i chólod, lid zatemnělý, neučený! Vojna! Všechny odvedli, jen staříci s bradami zůstali…“

Zarazil se. „A co jsem chtěl vlastně říc. Hospodine!“

Přemítá, prsty si klepe na čelo, kolem něho vřava, jemu je do pláče, a ne a ne si vzpomenout.

„Aha! Vót – tohle jsem chtěl říc. Lid zatemnělý a neučený. Třeba ho poučit. Přestat válčit. A potom…“

Znovu se stařík zarazil, znovu se mučí vzpomínáním a klepe si na čelo. Co to jen chtěl říci?

A dole zástup se vlní a hlučí:

„Ať mluví cizí agitátoři! Jak je tam u nich v jejich zemi?“

Ale ani řeč cizích agitátorů je neuspokojila. Co? Československý proletariát že je ochoten pomáhat ruskému proletariátu?

„Pryč s proletariátem!“

Veliký, mstivý, vzteklý výkřik.

Z hloučku žen vystoupila vysoká statná čtyřicátnice, po městsku ustrojená, a vedla za ruku otrhánka. Křičela:

„Všechno jen pro komunu. Všechno pro dělníky. Na nás s puškami. Ani dětí neušetří. Nu co, je to spravedlivé, že když tuhle takový ubohý chlapeček sebere v komuně jablíčko, je za to bit? Sluší se to?“

Schůze je rozbita. Sešli se lidé, kteří si nikdy nerozuměli a nikdy neporozumějí.

Shromáždění se pomalu rozchází. Ryšavý řečník se zlostně směje, žena s otrhánkem zlostně pláče a zapomnětlivý stařík se belhá o křivé holi a kroutí hlavou.

„Co jsem to jen… co jsem to jen… Hospodi baťušky!“

V Donském Bobriku jsou uhelné doly. Na schůzi přišlo půl druhého tisíce lidí. Sláva hornictvu! Pozdrav od kladenských! Urá! Po žebříku sestupují všichni do hloubky jednoho sta metrů, odkud se uhlí nakládá přímo do vagonů.

Ráno návrat do Tuly. Zase prach, zase chaty a zase ženy s hřebeny a zavšivené mužické hlavy; a kočí celou cestu rozmlouvá s koníčky:

„Nu, pašol! Á, kakoj ty! É, vy, golubi! É cholěra! Nu, zasnuli? Och, ty, kakoj!“

A jeho hlas zní důvěrně, přátelsky, dobrotivě.

Sedneš-li v Tule do kočárku, můžeš být za půl druhé hodiny v Jasné Poljaně.

„Nechtěla by sis, Evo, vyjet do Jasné Poljany?“

Ach, Pavel zná Evinu tajnou lásku. Usmívá se, jako by chtěl říci: „Nezapírej, nestyď se, vím, že tě to místo vábí.“

Byl na jaře v Moskvě na schůzi tolstovců. „Je to nebezpečná věc,“ řekl. Ale k Evině tajné lásce je shovívavý a ptá se:

„Nechtěla bys dnes odpoledne? Mám schůzi, tys volná a soudruzi ti dají kočár.“

Proč ne? Eva se nebojí nebezpečné věci. Naučila se kázni. Soudruh z austrosovětu zapřáhl a v půl třetí vyjeli.

Step se změnila ve vlídnou lesnatou krajinu. Stará panství se bělala v zeleni parků – dnes to byly proletkulty a dětské kolonie. Všude, všude ohromující důkazy revoluce, která na místě zbořeného starého a chátrajícího světa dovede stavět novou skvělou budovu a nové zázračné stroje.

Byli na místě. Tichý, starý, stinný park. Mlčení a mír. Nikde živé duše.

„Počkám ve vsi, asi za hodinu se vrátím,“ řekl soudruh a nechal Evu v mlčícím sadě.

Eva se rozhlíží. Promluvily na ni stromy, zajal ji vzduch, připlížilo se neznámé, nehmatatelné nebezpečí.

„K mohyle,“ ukazuje cestu nápis na konci hlubokého stromořadí. Písek pod kroky haraší, ale v husté spleti korun se nehne ani lístek.

„K mohyle,“ opakují nápisy a vedou Evu k cíli.

Je u mohyly. V laťové ohradě, v stínu dubů, klenů a lip je nizoučký růvek. Bez kříže a bez nápisu. Růvek pod kapradím. Nic víc. Eva stojí – chvíli či věčnost? – u hrobu člověka, který člověka znal, miloval a chtěl, chtěl, chtěl ho učiniti šťastným.

A zeleným tichem a hlubokým stromořadím se pak vrací k zámku. Cítí jakési sladké opřádání. Nebezpečná věc se plíží a blíží.

Zámek, jednoduché patrové stavení se zasklenou verandou se skrývá v tiché zeleni. Ze dveří vyšel mužik.

„Hledáte-li Taťánu Lvovnu, je doma, vstupte.“

Eva vešla do domu a v síňce jí vykročila vstříc bělovlasá šlechtična. Ona. Taťána Lvovna. Pronikavé černé oči přeměřily hosta.

„Z Československa? Vy jste z Československa? Pojďte, pojďte k Dušanu Petroviči. Doktor Makovický, víte? Touží po zprávách z domova.“ A netrpělivě zvolala nahoru: „Dušane Petroviči! Vedu hosta. Z Československa!“

Po úzkém dřevěném schodišti vystoupila Eva do těsné jizby, zastavené policemi s knihami a zástěnou. Zástěna dělí jizbu od chodbičky. V pokoji jsou samé fotografie a obrazy Tolstého. Visí tu také Husův obraz. A veliký olej: Svěží, statný, zamračený stařec na koni. Voják a šlechtic v mužickém přestrojení. Pětapadesátiletý Dušan Petrovič zvolna vstal z pohovky. Byl po nemoci, zesláblý, zestárlý. Na začátku války byl jedenáct měsíců s několika druhy v žaláři, protože protestovali proti válce.

Každé jeho slovo, zvuk hlasu, pohyb i pohled modrých očí jevily pokoru. Přinesl list, popsaný řadou otázek. Přečetl je. Po celou válku až do této chvíle byl bez zpráv z domova. Eva je první člověk, který mu může dát na jeho otázky odpovědi. Eva odpovídá a jeho modré oči se plní úžasem, ale ústa nepřenášejí slova.

Hranice republiky. Osobnosti. Náboženské hnutí. Odpírali vojáci za války vzít zbraně do ruky? Dušan Petrovič myslí, bylo-li ve vlasti nějaké masové hnutí? Je-li nějaké –? Jednotlivci, odpovídá Eva, odpírali. Hrdinové byli. Masové hnutí není.

Odpověď za odpovědí naplňují Dušana Petroviče tichou bolestí. Eva vycítila, že se mu nechce uvěřit. Myslí, že Eva není dost zevrubně informována. Odhodlává se, že se vrátí domů. Chce se přesvědčit. A chce pokračovat v díle svého přítele a učitele. Tam doma je ho více zapotřebí než zde. V apoštolově zemi je jeho učení rozšířeno a bude se vždy dále šířit, praví bezpečně. Doma, v Československu, je třeba práce.

Přišla Taťána Lvovna. Posadila se naproti Evě. Promluvila. Promluvil to on sám, Lev Nikolajevič, jehož smrtelné tělo zahrabali v parku za laťovou ohradou.

„Co je duši Evy Osipovny po tom, co se děje ve světě? Ten svět nepravostí a zločinů se i se svým kapitalismem a se svými vládami rozpadne sám svou vlastní neschopností. Načpak zakládat politické strany? Poláci, antanta? Nu, ať si přijdou. Nejsou to také lidé? A zabijí duši, jestliže zabijí tělo?“

Vstala a vyzvala hosta: „Pojďte.“

A vešly do ložnice Lva Nikolajeviče, také tak těsné a jednoduché jako pokoj Dušana Petroviče. Eva tu spatřila postel, vedle ní stolek, na stolku ohořelou svíčku. Dále skřínku s odklopenou deskou a s bílým umyvadlem. Okno bylo otevřeno do sadů. Před lety vstal z této postele a dal se na útěk.

Vešly do jeho druhého pokoje. „To je jeho pracovna.“ Nebyla větší než ložnice. A mrtvé věci tu žily dále, jak se jich jeho ruce za živa dotýkaly. Na psacím stole byly navršeny svazky Montaignových spisů. Taťána Lvovna ukázala na pohovku, potaženou černým voskovým plátnem: „Tady se narodil.“ Na stěnách visely podobizny jeho literárních druhů, Dickensova podobizna, reprodukce Raffaelovy Madony a podobizna venkovské stařeny, kterou Tolstoj ctil jako vzor života plného neúnavné tělesné práce. U okna stál přístroj píšící diktované slovo. Edisonův dar.

„Otec toho vynálezu nepoužíval, ale Edisona si vážil.“

Na skupinku miniatur ukázala dcera s jemným posměškem:

„Buržoazní předkové Lva Nikolajeviče.“

Před velkým obrazem své matky stála chvíli beze slova. Pohlížela k ní vzhůru s něžným soucitem, až pak pronesla šeptem: „Mučednice.“

Vrátila se k miniaturám. Ukázala na obrázek Nikolenky, staršího bratra Lva Nikolajeviče. Nikolenko v mládí svěřil bratrovi, že zakopal v sadě tajemství. Byl to lísteček s nápisem: „Všechno je v tobě, všechno je v lásce.“

A na tom místě je dnes růvek s kapradím, malý růvek bez kříže a bez nápisu.

Ve větším křídle domu byl jídelní sál, tam samovar, tam bliny, pirožky, „učiněný buržujský přepych“, vtipkovala Taťána Lvovna.

Někdo přinesl zprávu, že bolševici byli od Poláků biti. Dušan Petrovič nevzhlédl; mlčel. Ale Taťána Lvovna projevila radostný souhlas a zaútočila:

„Z otroctví jsme upadli do otroctví. Všechno mají dělníci. Mužiky okrádají. A v celém Rusku není jediného komunisty. Ve straně jsou všichni jen ze strachu.“

Dušan Petrovič mlčel. Dušan Petrovič byl tolstovec, byl křesťan, neodpíral zlu, byl hotov nastavit i levou tvář, když ho udeřili do pravé.

Co je duši Evy Osipovny po světě tam venku, po světě plném nepravostí a zločinů, tam venku mimo Jasnou Poljanu? Což ji někdo potřebuje? Muž? Proletariát? Revoluce? Revoluce… Proletáři v ní nemohou ztratit nic, jen své okovy. Dobýt mohou celého světa.

Věří tomu Eva? Věřila tomu kdy?

Věří v Jasnou Poljanu. Věří v mohylu. Kdyby poprosila Taťánu Lvovnu, dala by jí zde práci a ona by se tu mohla skrýt před světem i před sebou, před lží a klamem, před marným toužením, nemožnými sny a omyly.

Bolševici? Poláci? Mohou zabít její duši?

A přece Eva tenkrát odešla z Jasné Poljany. Písek pod jejími kroky slabě harašil. Zelené ticho vábí, ale ona odchází a duše bolí steskem, úzkostí a studem. Odchází. Zde je ráj. Zasloužila si jej?

Anna Kristina se narodila v norském městě Vardö, v radostném městečku, vysoko na severu Evropy. Tam, kde přistál Nansen, když se vracel z výpravy k severní točně. Slavné, hezounké městečko je Vardö. Anna Kristina vzpomíná na jeho ulice a uličky, plné obchodního ruchu a sousedského života. Dům se přátelsky tiskne k domu; kdo jej postavil, myslel i na potěšení zraku, a nejen na přístřeší, a proto se každé dřevěné stavení krásně hnědě leskne, a proto se pyšně vypíná vyřezávanými štíty. Přístav žije, hlučí, zpívá, moře je samý stožár a člun.

Otec Anny Kristiny byl námořník, na moři žil, na moři zahynul. Moře je matka a moře je macecha. Přišel si pro osiřelou dívku finský rybář, vzal si ji za ženu a odvezl do Ruska.

Eva poznala Annu Kristinu, když ve dvacátém roce v září oklikou putovala ze země sovětů do Československa.

O této cestě rozhodl její muž. Byly dvě možnosti, obě ilegální. V podpalubí s vojáky, propuštěnými ze zajetí, nebo přes Norsko. Eva s vojáky jet nemohla, ale on by byl mohl s ní přes Norsko. Ne. Rozhodl, že pojede sám, a poslal Evu přes Norsko.

Do svidaně! Sedl do vozu… Oči mu svítily, zuby se leskly, kynul Evě rukou. Do svidaně! Jak krásná byla jeho tvář! Ne, neloučila se s ním. Ano, shledají se. Izvoščik pobídl koníka. Pavel se ještě naklonil, kynul rukou a zářil štěstím. Celá modrá obloha bez mráčku byla v jeho duši a svítila mu z očí. Odpověděla mu také s úsměvem.

Nebylo jí veselo a její úsměv lhal. Lež, klam, podvádění – jinak se životem neprotlučeš. Náhle si uvědomila, že i ona je lhářka a podvodnice. A že vždycky nejstrašněji přelhávala, klamala a podváděla sebe. A dnes opět. Zbaběle zavírala oči před skutečností a myslila, že podvede osud. Jako klíště se držela dětské vidiny a své dětské lásky, blázen stará. Milování do skonání! Věčný oheň, věčně modrá obloha bez mráčků.

Jako klíště… nezbavíš se mne, můj nejdražší. Ale vždyť on se tebe nechce zbavit, bláhové děvče. Musí však volně dýchat. A hlavně, vždyť víš: na prvním místě stojí strana. Nejbližší je proletariát. Nejvyšší je myšlenka.

A tak tedy opět přestala plakat, opět se poslušně podrobila a zapřela. Drožka zahnula za roh, on odjel, odjel pryč od ní a ona se vrátila; druhý den odjela také. Z Moskvy do Petrohradu, a dál, dál… A pryč od něho. On tak rozhodl.

Vlak supe. Rovina se rozvlňuje. Objevily se modré nádechy pohoří… bažiny… Dráhu vystavěli na začátku války zajatci, nejvíce bylo Čechů, a na tisíce jich tu zahynulo. Na každé stanici vřel kipjatok. Cestující si chodili s čajníky pro vodu. Kraj byl stále severnější: zakrslé břízy, lišejníky, vrbice, kusy vyhořelé černé půdy, očadlé kmeny, ocelová jezera… Murmansk. Den a noc v rybářském člunu na moři. Dál a pryč žene Evu člun od nejdražšího člověka – až k břehům Ledového moře.

Břeh byl kamenitý, nohy se zamotávaly do mořských travin. Kde se to Eva octla se svým věrným batohem? Rozhlíží se. Rovina, nízké kopce v dálce, žádné lesy, ani pole, ani zahrádky, ani břízečky už není vidět, ani křoviska. Nízko při zemi se plazí brusinky, borůvky a jalovec. Půda je pružně měkká, nejsou tu silnice ani pěšiny, jen nekonečný mechový koberec všech pestrých podzimních barev. A ticho a pusto. Asi tři sta kroků od břehu je šedivá dřevěná chata, kus dále druhá, a tak je jich tu roztroušeno asi dvacet nebo třicet. Skoro všechny jsou stejné a u každého stavení je chlév a pastvina. Žijí tu lidé? Z okének tu a tam vyhlédly nedůvěřivé obličeje. Někde se objevily na prahu bělovlasé děti s bledýma očima a s pletí jako sníh; na tvářičkách jim kvetly růžové, ostře ohraničené ruměnce.

Rybářská ta vesnice se jmenovala Guba Vajda. Tady, na konci světa, kam nejezdily ani vlaky, ani lodi, kam nepřicházely dopisy ani noviny, se Eva seznámila a sblížila s Annou Kristinou. Anně bylo přes padesát, byla droboučká, malá, měla šedě žluté vlasy, vybledlé oči, které se kdysi rády smávaly, a pleť lesklou a hladkou.

Eva se legitimovala bumážkou a prosila rybářku, aby jí poskytla nocleh, že zítra odpluje do Norska.

Anna Kristina zakroutila hlavou: „Zítra? U sousedů jsou dva Američané, také delegáti, čekají už týden. Kdepak zítra. Není lodi.“

Eva viděla, že Anna Kristina není nadšena neznámou ženštinou kdoví odkud. Povzdychávala, že prý neví, kam ji uloží, co jí bude vařit, ale za několik hodin se dohovořily, skamarádily, a vida, hned bylo všechno: i postel, i večeře, i káva se smetanou, a jaká káva, jaká smetana!

Spřátelily se, Anna si Evu zamilovala a nakonec tvrdila, že má z ní i zisk. Eva dostávala od sovětu příděl potravin na lístek a v sovětském skladu měli brambory. Brambory byly ve Vajdagubě vzácnou pochoutkou. Guba Vajda nebo Vajdaguba, říkali tak i tak. Za brambory Anna Kristina denně sbírala Evě k snídani nejtučnější smetanu. Eva ji naučila vařit z bramborů rozmanitá jídla; Eva měla sluch i cit pro její trampoty, měla ráda její dcerušku – Anna si Evu zamilovala „jako rodnou sestru, věřte mi, jako rodnou sestru“.

Pobyt ve Vajdagubě se nečekaně prodloužil.

Anin muž byl mlčenlivec. Kromě toho uměl jen finsky. Anna uměla finsky i norsky i rusky.

Anna Kristina měla osm dětí. Rodily se, umíraly, byly kdesi ve světě; zůstala jí jediná dcerka, jedenáctiletá Gurli. Když ji dívenka brala kolem krku a když se s ní laskala a mazlila, zářila matka štěstím; smála se a chovala ji jako malé děťátko. Ale to byly jen světlé chvilky. Anna Kristina nebyla šťastna. Nemohla zapomenout a stále vzpomínala na nejstaršího syna. Mrtvé děti oželela, po vdané dceři se jí nestýskalo, ale syn…

„Můj nešťastný, drahý synáček. Odvedli ho na vojnu, to bylo ještě za cara hosudara, syn přijel na dovolenou a v krčmě se opil, došlo k hádce a ke rvačce a můj syn vystřelil a jednoho kamaráda zabil. Jak se to mohlo stát? Hoch to byl mírný, předobrý, každému milý. Proč to jen udělal? V opilosti, ano, prokletá kořalka! Zavřeli ho do vězení. Pak přišli bolševici, pustili ho, protože litoval svého hříchu a protože se vzorně choval. Mohl se vrátit domů, ale styděl se a dal se dobrovolně k Rudé armádě. Už rok jsem ho neviděla a nic o něm nevím.“

Rozplakala se a mezi vzlykáním se ptala Evy, zdali má také děti. Ne? „Buďte šťastna.“ Utišila se, utřela slzy.

„Buďte šťastna. S bolestmi je rodíš a radost je s nimi, dokud jsou malinké, ach, to je velká radost, to je chováš a vynadívat se nemůžeš, jaké jsou hezounké a sladké; ale odrostou, odcizí se, o dcery je věčný strach, aby nepřinesly domů dítě, synové se opíjejí, perou, na vojnu je odvedou – to nikdo neví, co matčino srdce zkusí. Bohu na kolenou děkujte, že nemáte děti.“

Anna Kristina byla luteránka, nenáviděla popy, každý večer zpívala duchovní písně, příkře odsuzovala války, ošklivila si pověry. Byla porodní babičkou a často se hádala s ženami, které by byly za nic na světě nepřiložily do pece poleno tlustým koncem. To že se rodí děti nohama.

„Hloupost a hřích! Všechno je u boha. Poleno, takový nesmysl.“

Tak minuly dva dny, i třetí nadešel, o lodi posud ani vidu, ani slechu. Američtí delegáti vyjednávali s rybáři a bylo smluveno, že Evu vezmou s sebou. Ale kdy to bude? Rybáři jen krčili rameny. Anna Kristina krotila Evinu nedočkavost: Nač, říkala, spěchat? Kdo nemá ani rodiče, ani děti, ani hospodářství, nemusí odnikud pospíchat.

A přinesla peřinku, kterou se přikrývaly její děti, dokud byly v kolébce a povlékla ji do batistu. Dala peřinku Evě pod hlavu jako podušku a rozpomínala se, co by jí tak ještě dobrého udělala, aby se jí nestýskalo a aby od nich nepospíchala. Také malá Gurli se mazlila: „Nejezdi pryč, buď s námi, je veseleji.“

V noci pršelo, jen se lilo, vichřice skučela a záclonka na okně vlála jako praporek. Ze stěn teklo. Domek nebyl ještě zcela dostaven, hospodář na něm po chvílích pracoval. Okno v druhé jizbě, kde Eva spala, bylo zatlučeno prkny, skulinami čišelo a pršelo. Ale ráno se vyjasnilo a byl nejkrásnější den.

Anna, Gurli a Eva si vyšly na procházku.

Hned za chatou byl hřbitůvek bez plotu. Ve Vajdagubě měla každá rodina svůj hřbitov, kde odpočívali ti, kdo se neutopili v moři. Na hřbitově nebyly hroby, jen dřevěné pokřivené křížky a prkýnka s nápisy. Anna Kristina ukázala Evě, kde kdo z rodiny odpočívá. Z hromádky kamení vytáhla polámaný kříž. Krávy, povídala, všechno pošlapou. Hlavou drcne, kříž porazí a o dřevo je nouze.

„A tam,“ ukázala hrobeček u sousedů, „je pochován kamarád, kterého můj syn zabil. On tam, syn kdes, oba ztraceni, matkám na žalost. Ne, neplačte, že nemáte děti. Stonala mi a umírala roční dceruška. Nosím ji, nosím, ona těžce dýchá, já pláču, pláču, chci si utřít slzy šátkem, cípem šátku, který mám na hlavě, ale nemohu přes děvčátko dosáhnout, a ona, malinká, se na mne dívá, chce říci: Maminko, neplač, neumí; chce mi utřít oči, nemůže – a já, hloupá, pláču, že umírá, a neraduju se, že neviňátko přijde do nebe.“

Povzdychala si, uklidnila a všechny se daly do sbírání brusinek. Kolem se proháněli polodiví koně s vlajícími plavými hřívami, nad hlavami poletovala hejna racků a divokých hus. Anna, Eva a Gurli přešly chaty, pohřebiště i pastviny, ztratily moře z dohledu a kolem bylo jiné moře: Široširá houpavá, měkká půda, stříbrný lišejník, rezavě rudé keříčky brusinek, borůvek a jalovce. V dálce tundry. Velmi daleko se páslo sotva viditelné stádo sobů.

Na této pevnině jako na moři musíš cestovat s kompasem. Gurli pobízela: „Vraťme se, zabloudíme.“

Vrátily se do osady a odtud šly dále k pobřeží. Stáčelo se půlkruhem kolem zálivu a od výběžku k výběžku byla hodinka cesty. Moře se modralo zářivým tichem.

Za domkem zapadalo slunce. Pobřežní skály byly jakoby zevnitř prosvětleny cihlovou červení; osvětlení zvolna bledlo, fialovělo, až zhaslo.

Přes noc se opět zachmuřilo, zadula vichřice, moře zšedlo a s šíleným vztekem házelo vlny na břeh. Za měsíc, vzdychla Anna Kristina, napadne sníh a do května nesejde. Bude zima, slunce bude vycházet v devět, v deset hodin a zapadat ve dvě, ve tři.

Toho dne na krok nevyšly. Hospodář poklízel chlév a dělal přípravy na zimu, Anna Kristina podojila obě krávy, uvařila sušenou tresku a kaši z podmáslí a z mouky. Hospodář si přinesl z police jeden z krajáčů, plný mléka, sebral z vrchu lžicí hustou smetanu, a když ji snědl, zase krajáč odnesl do police. Slova nepromluvil a vytratil se.

Odpoledne neměla Anna co dělat; seděla u okna a dívala se na rozvášněné moře a šedivou oblohu, vzdychala a naříkala: „To je počasí, to je počasí.“ Když bylo moře tiché a zářící a nebe modré, radovala se a plesala: „To je počasí, to je počasí.“ Měla jediné slovo: „Pagóda, pagóda“, ale celou stupnici výrazů. Ale co si počne Eva? Není jí zle, něco však dělat musí; i vzpomněla si, že zhotoví Anně nějakou tretu. Anna má ráda ruční práce. Všechny starodávné hospodyňky je mají rády.

Ve Vídni byla jedna soudružka, Eva k ní chodívala, a ta měla kuchyňku celou vystlanou ručními pracemi. Na oknech visely záclony s pruhy uháčkovanými ze silné nažloutlé příze, Eva se pamatuje ještě na jejich vzorek; stůl byl prostřen slováckou výšivkou, na trojdílném opěradle staré pohovky byly rozsety pletené dečičky, nad kuchyňským stolem, rozumí se samo sebou, usmívala se vyšívaná kuchařka. Kuchařka – tak zní technický výraz pro čtverce látky visící nad stolem v každé kuchyni, měšťácké, dělnické, pravé, levé, oportunistické, sociálpatriotické, revoluční kuchyni; na ochranu zdi při vaření i pro radost a na ozdobu. Na předkreslené vzory vyšívají pilné ruce figury a hesla. Někdy to jde dohromady, někdy nejde. Jsou to na bílé půdě modré nebo červené symboly čistoty, rodinného štěstí a kuchařčina umění. Někdy třeba Holanďanka a větrný mlýn v pozadí, nebo dvě okřídlené andělské hlavičky. U vídeňské soudružky nebylo nic takového, žádná usměvavá kuchařka, nýbrž stonkovým stehem vyšívaný zamračený, vousatý a vlasatý Marx a pod ním do půlkruhu nápis: „Buď práci čest.“

Eva si řekla: Vyrobím hodné Anně Kristině kuchařku, bude mít radost. Ale kde vzít látku a bavlnu k vyšívání? Ve Vajdagubě nebylo nic takového, pranic. Nevadí. Eva obětovala půlku ručníku, Gurli rozpárala své staré modré punčochy a Eva se dala do práce. Na ručník nakreslila dvojici v objetí: venkovského chlapce a dívku v široké suknici a s holubičkou. Okopírovala zpaměti známý, ach tak známý obrázek, známý z barvotisků, z perníkových srdcí na jarmarcích a také z tradičních kuchařek, z těch, které nehleděly ani na kuchyňskou tendenci, ani na politická hesla, nýbrž na čisté umění.

Evina kresba byla stylová, primitivní a nápis bez ostychu dojemný:

„Věrné milování.“

Eva vysvětlila Anně Kristině význam obrázku i nápisu, vypravovala příběh o prodané nevěstě a do večera byla kuchařka hotova. Anna chytila Evu kolem pasu, pustila se s ní do tance, Gurli poskakovala kolem nich a tleskala ručkama, nadšení bylo ohromné. Ta ubohá směšná věc byla v Anniných i v Gurliných očích takovou krásou, že by byly Evu láskou udusily.

Když se utišily, sesedly se všechny tři u kamen, vytápěných rašelinou, a Anna Kristina rozjímala o lásce Jeníka a Mařenky. Chápala ji celým vroucím, svěžím srdcem, které nikdy v životě nepoznalo z milování víc než touhu a představy, a rozpovídala se o všem možném, co souviselo s předmětem. I ačkoli neměla popy ráda a neuznávala jiné náboženství kromě svého luteránství, chválila si pravoslavné zvyky a obyčeje při svatbách, a jako by pohádku povídala, vypravovala:

„Nevěstu nastrojí do sněhobílé košilky a do hedvábí, na hlavu posadí korunu samý květ a zlato, ach, ta nádhera, ta krása, až oči přecházejí. Přijdou družky a zpívají. Takové asi písně zpívají: Ubohá, ubohá, co tě asi čeká? Nikdo neví. Jen co bylo, všichni víme. Žilas u rodičů spokojeně a šťastně, ale jak budeš žít v manželství? Snad v zármutku a v trápení. – Přinesou vyšívaný šátek, to je nevěstin dar ženichovi, přivedou ženicha. Ona sedí za stolem pod ikonou, sedí, nehýbá se, nemluví, pak vstane, pokloní se ženichovi a podá mu šátek, on si jím utře ústa a vstrčí šátek do kapsy. Přinesou dvě sklenice vína, bílé, červené. Ženich se pokloní, upije polovinu bílého vína, podá nevěstě, ona upije červeného a podá ženichovi. A potom – potom ji ženich políbí – a ona se stydí, ojoj, jak se stydí, dušinka! Ženicha odvedou, ona zůstane doma. Tak po tři dny, a po třech dnech je teprve svatba. Nevěsta padne před svými rodiči čelem na zem a pláče, pláče, ach, jak je jí všem lidem líto, ubohé! Rodiče vezmou chléb a žehnají dceři, chlebem dělají nad ní kříž, aby neměla hlad.

Obyčeje jsou krásné, ale život je zlý. Bývá, jak nevěstě družky předpověděly: za týden ji muž bije a ona je nadosmrti nešťastná.“

Přišla sousedka na návštěvu s nářkem na muže opilce. Lenoch pije, nestará se o rodinu… co si má žena počít?

„Co? Povím ti, co. Nespi s ním. Dokud se nepolepší, nespi. Já bych takovému muži hřebík do hlavy vrazila a hodila bych ho do moře!“

Anna Kristina byla zbožná křesťanka, ale z opilců a z lenochů měla hrůzu.

Sousedka přinesla také novinku. U Larsenů mají hosty. Tři delegáty. Také se shánějí po člunu do Norska. Křičí, hádají se a jen pryč, pryč. Anna Kristina se směje: Ti si počkají.

Eva šla k Larsenovům. Po světnici jako dravci v kleci pobíhali tři Francouzi, u stolu seděli rezignovaní Američané. Američané neuměli francouzsky, Francouzi neuměli anglicky, Larsen byl Nor.

Situace vypadala tak beznadějně, že se Eva odhodlala vyšívat ještě podušku pro Annu Kristinu. Rozpárala starý pytel, obarvila jej borůvkovou šťávou, Anna vyhrabala z prádelníku nějaké zbytky barevné vlny a hedvábí, a tak Eva zhotovila polštář. To byly květy, to byly barvy! Ten polštář, prohlásila Anna, i tu dečku schová; dostane ty krásy Gurli do výbavy a ještě její děti si budou vypravovat o jedné paní z dalekých jižních krajů…

Situace vypadala beznadějně. Moře se bouřilo a kromě toho bylo podminováno… U Larsenů byly denně schůzky, přicházeli i Rusové ze sovětu. Politické debaty, návrhy na odjezd, telegramy do Moskvy…

Konečně, konečně: motorový člun, který přivezl zásoby potravin, odveze zítra Američany a Evu, pozítří Francouze. Do Vardö.

Toho dne ráno bylo širé moře šedomodré, hladina v zálivu se leskla, bažiny měly rezavé skvrny a trávník před chatou se svěže zelenal. A barvy a osvětlení se stále měnily. Odpoledne vyšlo slunce, na modrém moři se zaleskly bílé plachetky, bíle zářilo kamení v bažinách, zeleň měla sametový nádech, na skalách se střídala temně fialová šeď s nahnědlým zlatem a k večeru i plachetky byly celé zlaté. Po západu slunce byla šedivá měsíčná noc. Širý, chladný, klidný smutek. Chandra. Chandra sáhla na Evu z neznámých příštích dnů.

Konečně, konečně: motorový člun čeká, Američané nasedají a Eva se loučí s plačící Annou Kristinou a s uslzenou Gurli. Zahřívaly se všechny tři vespolek; je konec, je konec teplu, konec procházkám v tundrách, vyšívání, zpěvům a povídání. Nikdy, nikdy už se tři přítelkyně nesejdou. To bolí.

Také tři Francouzi se přišli na břeh rozloučit.

„Eh b’en, la Tchécoslovaquie,“ žertují, „dej na sebe pozor a vrať nám člun bez pohromy. Počasí není nejkrásnější.“

Všichni si podali ruce, provolali slávu RSFSR a světové revoluci; člun odrazil.

VII

Děti mají hlad

Proč, proč jen musili ubozí francouzští kamarádi čekat na příští den, proč nepřál osud ten den Evě? Byla by utonula ona místo nich v rozzuřeném moři cestou do Norska, oni mohli zůstat na živu, a Eva mohla mít věčný klid a mír.

Ale nač takové dětinské otázky, k čemu nářky na osud. Osud za nic nemůže, jen Eva je vinna.

Jak si to vlastně představovala?

Představovala si to velmi prostě. Je-li sentimentalita neřest, je-li láska tak trochu hanba a věrná láska měšťácký předsudek – musí-li komunista všechno osobní podřídit revoluční myšlence – pak je i žárlivost neřestí, hanbou a překážkou v revolučním díle. Eva věděla, že ji má muž rád a že si jí váží, že by ho bolelo, kdyby ho zradila a opustila, ale že ji má tak rád a že mu tolik ublíží takovou hloupostí – nevěděla. Ne, nevěděla.

Oznámil jí přece hned na počátku, že je až na druhém místě v jeho životě. Dokázal jí to, když šel za svým cílem do země vyvolené a ji nechal bez lítosti doma.

Nevěra. Zrada. Byla Eva Pavlovi nevěrná, zradila ho, chtěla ho jen na chvíli opustit a žít s jiným? Eva nebyla nikdy Pavlovi nevěrná. Nevěrná může být jen duše.

Nešťastná duše, kdo se prosí o duši?

Cizoložství. Copak muž tak inteligentní, tak nesmírně chytrý jako Pavel neví, co je to cizoložství? Neuznává, že se Eva neprovinila o nic víc než on tenkrát, když spěchal na schůzku s Karličkou a když se líbal s neznámou paní ve vinárně?

Nešťastná duše, muži o ni nestojí.

„Cos mi to udělala, Evo!“

„Nevěděla jsem…“

„Má Eva! To mi udělala má Eva!“

„Nevěděla jsem, že jsem tvá Eva. Nevěděla jsem, že mě máš tak rád, jako ve Vídni a na Hvaru. A že budeš trpět – když je to sentimentalita.“

„Sofistko! Kdybys mě byla měla ráda…“

„Mám tě ráda!“

„Jen ji pustím z rukou, jen jí sejdu z očí, a už…“

Řekl nehezké slovo, ale řekl je tak bolestně, že znělo krásně a Eva si po prvé v životě přála: Umřít! Umřít!

„Nevěděla jsem,“ blábolila a kroutila se pod ranami jeho utrpení. „Nevěděla jsem, že je to něco tak hrozného.“

Neposlouchal její blábolení. Bylo příliš naivní a příliš cynické.

Díval se na ni s hrůzou pomíšenou se soucitem, pozoroval ji zděšeně i zvědavě, s hnusem, jako vyvrhele, a se soucitem jako malé dítě. Třásl se touhou i vztekem, chtělo se mu vzíti ji do náruče a chtělo se mu ji zabít.

„A teď mi řekni, jak si představuješ náš budoucí život. Řekni, jak si jej představuješ!“

Co mu říci, co mu říci! Že se v jejím srdci nic, pranic nezměnilo, jako se ani v jeho srdci nic nezměnilo, když prožil v Rusku kus cizího, úchvatného života bez ní?

Či ho nezrazuje – jde-li o zradu – v koncertní síni nebo když sedí u klavíru a hraje? Ale to ho nebolí. Proč ho bolí představa hrubého hmotného požitku? Toho požitku, který jí není ničím –?

Ach, strnula ve vteřině uvědomění, ach, vždyť on nic neví, vždyť mě nezná. Neví, že necítím jako on, že nepotřebuji, co potřebuje on, že jsem o něco chudší a tisíckrát bohatší než on a že to, co mi nedopřává smrtelná příroda, poskytuje mi nesmrtelná duše! Že mi pomíjející chvíli nahrazuje ustavičným blaženstvím. Neví, že ženy jako já neodpočívají nikdy po boku mužů unaveny, že jejich vzrušení neochabuje vysílením, že nikdy, jako muž a jako jiné ženy, nevzdychají mrzutě či smutně: Ach, škoda, konec…

Po prvé v životě jí na zlomek vteřiny projel nápad: Vyznám se mu! Ale nápad okamžitě zaplašila. To by byl teprve zmatek! A vždyť by nepochopil. Neuvěřil. A kdyby pochopil a uvěřil, tím více by jí pohrdal. I pro lež a pro vytrvalé podvádění – i pro samu skutečnost.

Ne, s tím tajemstvím už musí dojít do hrobu. S lety se s ním smířila, ono ji prolnulo tak, že na ně ani nemyslila. Jen když jemu nepřekáželo, jen když on jím netrpěl!

„Mluv, jak si představuješ náš budoucí život,“ opakoval, a když se na něho podívala skrze slzy pohledem mučednice, umírající na kříži pro svého Krista, a když se k němu připlazila po břiše jako spráskaný věrný pes, ulekl se své lásky a své hanby. Sbíral síly, klid, rozvahu a důvody:

„Ne! My se musíme rozejít. Zaopatřím tě, neboj se. Klán si tě nevezme. Na něho nespoléhej. Ale já se o tebe postarám. Snad i já jsem vinen. Ano, zanedbával jsem tě před odjezdem do Ruska, nebral jsem ohled na tvou sentimentalitu, nutíval jsem se do tvrdšího tónu, než jakým by byl chtěl mluvit můj cit. Byl to snad kaz našeho manželství, a odhodlal-li se tvůj jemný instinkt zasadit mu proto smrtelnou ránu, byl to aspoň revoluční čin. A teď bys chtěla ty, čistotná a choulostivá, žít v tak nečistém manželství, jaké by bylo naše, kdybychom zůstali spolu?“

Plynul den po dni. Život se příkře rozdvojil na den a na noc. Den vyplňovaly politické boje, schůze, cesty po republice; noc – muka. K ránu v horečce usínali. Úlevou byly noci, projížděné ve vlacích na schůze.

Byly doby nejvášnivějších bojů ve straně i mimo stranu. Komunisté byli prudce a zuřivě napadáni ze všech stran a stejně prudce a zuřivě napadali všechny strany.

V této době žhavých a lítých zápasů o myšlenku a o politickou moc, kdy dozrál rozkol dělnické strany, pohřbívala Eva své manželství. Spíše: zoufale se jeho pohřbu bránila, protože nemohla uvěřit v jeho smrt. Věřila v zázrak vzkříšení.

Po celých šest let se s úžasem ptávala: Jest na světě krásnější manželství než naše? A vyzývavě se rozhlížela kolem sebe a nikde neviděla nic tak krásného. Přesto, že i v onom období přepluly někdy mráčky po čisté obloze, nezůstavily ve vzpomínce stínu. Malé mrzutosti stály za veliké štěstí. Za lásku, za úctu a za pochopení tak vzácného člověka, jako byl Pavel Dobeš.

Šest let byla Eva bohatá a kolem ní byli samí chudáci. Stydívala se, kdykoli měla dát odpověď na otázky: „Jak se máš?“ – „Jak se vám vede?“ Pokaždé se musela zdržovat, musela tlumit jásot v hlase, aby neublížila chudákům, aby nevybuchla s překypující zpupností:

„Jsem šťastna!“

Po celou dobu války, dobu bídy a zoufalství bylo jí jediné tak dobře, že to byl hřích. Spokojenost z ní urážlivě vyzařovala – a jistě, jistě bolela ty, kdo neměli tak krásné manželství; jistě urážela ženy, které jako Milena měly muže v stálém nebezpečí nebo které jako Aninka jej ztratily…

Takové manželství, jako bylo Evino, existovalo posud jen v pohádkách, taková láska, jako Pavlova a Evina, jen v legendách.

Ne, nebylo možné, aby Pavel, který Evu tak bohatě obdaroval, jí chtěl její dar zase vzíti.

Takové věci dělávají jen ješitní, malicherní muži. Obyčejní primitivní žárlivci se zhroutí, zuří a mstí. Jeden zabije ženu, druhý soka, třetí sebe, jsou všelijaké formy uražené ješitnosti a pomstychtivé žárlivosti. Na tyto pocity má zajisté právo soukromá osoba, ale ne služebník myšlenky, ne komunista, „který vždycky a všude je a zůstává disciplinovaným členem strany…“. Komunista, který „podřizuje osobní věci revoluční myšlence“.

A ženu staví až na druhé místo – a je-li zapotřebí, obětuje ji.

Eva chtěla být na posledním místě v mužově životě, ale v jeho životě!

Po jeho boku, jeho soudružka, nic víc a nic méně, ale pro smilování boží, neodstrkuj ji, nemsti se, netrestej ji pro její nepatrnou vinu…

Tak plynul den po dni. Pavel a Eva jezdili křížem krážem po republice.

Důležitým bodem Eviných referátů bylo vedle politické stránky také poučování domácích hospodyň, že jejich vaření, praní a uklízení je mrhání času a sil, že stát je povinen zařizovat veřejné kuchyně a prádelny, aby výdělečně činným ženám ulehčil práci.

Eva vzpomínala na německé dělnice na lodi, na jejich milované zavařeniny, na hašteření kuchařek u společných ploten v Druhém domě sovětů; ty plotny jim byly milejší než společné kuchyně a společné jídelny. A co Eva? Není-li jí vaření srdečným potěšením? To se rozumí, že na schůzích horuje pro nejmodernější hospodářské zařízení a pro nový společenský řád, osvobození ženy a tak dále. To se rozumí, že je nesmysl věnovat obědu pro dva holoubky tři hodiny času a práce. Všechno se to rozumí – na schůzích. S bojem proti hospodyňské otročině souviselo i osobní otročení pánovi a veliteli. Tady už nemohla Eva klást požadavky na stát – musela útočit přímo na pány a velitele a na oddané manželky. Evin zápal pro rovnost ženy s mužem byl upřímný a na schůzích neměla nikdy dosti slov, aby jimi vyjádřila pohrdání putičkám, které zamilovaně obskakují svého tyrana. Ale doma, když ji soudružky neviděly, byla putička a s chutí obskakovala!

Toho roku se znova začaly ozývat hrozby válečným nebezpečím. Ženy by byly raději neslyšely a bylo nutné jimi třást a volat jim do duší: Jest nebezpečí, že se excísař Karel vrátí do Uher a že Československo bude vyzváno, aby obětovalo životy svých vojáků. Soudružky, protestujte proti bílému teroru horthyovské vlády! Protestujte proti účasti na trestních opatřeních proti Německu, k nimž nás žene kapitalistická Francie… Žádejme za okamžité navázání obchodních styků se sovětským Ruskem… Připravujme důstojné oslavy Prvního máje! Protestujme proti válečnému štvaní, proti persekuci dělnictva a bojujme za socialistický řád. Práci čest!

„Práci čest!“ volají sladké hlásky žáků a žaček federací dělnických jednot a drobného obecenstva pohádkových besídek. Zas ta přemíra lásky a oddanosti, opět náruče nezasloužené vděčnosti tam, kde má Eva jen sama děkovat. Copak nestačí láskou a blažeností prohřátý domov a nejkrásnější manželství, copak je ještě zapotřebí celého světa?

A zas pronásleduje Evu strach z trestu za štěstí a opět je jí líto všech žen a stydí se před nimi za své bohatství.

„Práci čest!“ tisknou si ruce soudružky funkcionářky a vodí si řečnici z nádraží do svých bytů nebo přímo do dělnických domů a na zapadlých vzdálených vesnicích do hospod. Cestou jí vykládají o místních hospodářských poměrech, o situaci ve straně, o továrně, o velkostatku, o potyčkách s pravičáky. Vniká do všech oborů ženské práce. Funkcionářky si stěžují na muže, že jim vytýkají konkurenci a že nemají pro práci pro ženy pochopení. Stěžují si na ženy, že se nedovedou vymanit z vlivu klerikálů – „to je hrůza, musíš je, soudružko, pořádně rozebrat“.

Eva leze na primitivní jevišťátka ochotnických divadel, kde stávají na jevišti kulisy z minulého představení, salon s malovanými okny nebo lesnatá krajina. V zakouřených hospodských lokálech má řečnice své obecenstvo v důvěrné blízkosti. Jde o kontakt. Kontakt někdy je, někdy není. Eva není vynikající řečnice. Má silný hlas – ale rozehřát se dovede jen ve rvavé náladě a v polemice s odpůrci, na táborech, na Prvního máje, při stávkách.

Mívá tiché posluchačky, zbožně čekající na poučení, ale sejdou se i netečné a tupé, a to je pak k zoufání. To jsou ty protivné indiferentní. A o ty vlastně jde! To jsou masy! Nikdy se Eva nepřizná, ani sobě ne, že nevěří v dobytí této tvrze. Věří, že jen zaseté zrno vzejde a že jen sesterská duše ti odpoví.

Po schůzích přespává v maloměstských hostincích nebo v domácnostech dělníků, chalupníků, učitelů, profesorů. To nejsou ještě příbytky bídy. Tam alespoň v neděli mívají sekanou, knedlík se zelím a žitnou kávu a mohou delegátku radostně uhostit. Světnice jsou skromné, ale nesahá z nich na člověka zoufalost. V těchto příbytcích bydlí bojovníci, a už proto v nich nesídlí zoufalost.

Ale jsou příbytky, kde příslovečný válečný cikorkový odvar mají rodiny k snídani, k obědu a k večeři a kde matky ukrajují dětem úzkostně odměřené krajíčky a bochník pak zamykají do almárky.

A nejhroznější jsou jizby, kde jako zločinci v donucovací pracovně sedí u práce děti…

Malé děti, nevinné hladové děti. Mají před sebou na stole hromádky korálků, řetízky a drátky. Uštipují drátky, přeštipují články řetízků, navlékají korálky – dělají růženečky. Jakmile přijdou ze školy, sednou ke stolu a dělají růženečky. Někdy ani nejdou do školy. Celé hodiny uštipují a přeštipují. Lékař to zakazuje. Ta hravá prácička – říká lékař – vraždí dětské nervy. Děti jsou budoucnost národa. Škoda, že lékař není továrník…

Děti, i proletářské děti jsou budoucnost národa. Mají stejné právo na radostné dětství, jako měla Eva Nygrynová. Mají stejné právo na vzduch, na slunce, na hračky, na pohyb, na všechno, co bylo i Evě přáno, a nikdy by neměly mít hlad, protože ani Eva nikdy nehladověla. Ale proletářské děti, aby hladem nepomřely, musí udělat dvanáct růženečků, chtějí-li si vydělat korunu dvacet halířů. Otec je bez zaměstnání, matka má malý výdělek, nebo naopak.

Růženec je přístroj k modlení. Modlete se, zbožní věřící, modlete se za ty nevinné děti. Vezměte růženeček a modlete se, aby se továrník slitoval a přirazil na tuctu pět halířů.

„Za deset let, kdyby nás hory dělily, se uhlídáme. Za deset let přijdu za tebou na konec světa.“

Řekl a vykonal. Slíbil a splnil slib.

Stojí před Evou v celé své ramenaté výšce a v plné kráse a síle svých třiceti let. Ve vůni, v hudbě, v květu a v růžovém oparu vzpomínky. Je to on, je to on, i bez pruhovaného opasku, bez opánků a bez okytěné pušky ho Eva poznala.

Voják cizinecké legie se musil převléknout do jiné uniformy. A teď je konečně v civilu.

Za deset let.

A to dítě? Bledý zlatovlasý hošík, kterého vede muž za ruku?

To je Saša, jeho syn. Na matku se Eva nezeptala a on o ní nemluvil.

Za deset let. Bála se ptát. Maličký Saša byl ospalý, snad hladový. Dala mu mléko a buchtu a uložila chudáčka na pohovku. Usnul.

Byli sami. Pavel byl ve vězení. Dostal tři měsíce za protiválečnou řeč na schůzi. Bylo trapné ticho. Eva se konečně odvážila nesmělé otázky: Jak mohl on, srbský komita… Přerušil ji překvapujícím vysvětlením: nebyl Srb. Jeho otec byl Polák, matka Ruska, oba emigranti. On sám se narodil v Srbsku. Vystudoval medicínu a po balkánské válce utekl k cizinecké legii. Po několika neochotných stručných větách se jeho ústa pohrdavě zamkla.

Hošíkův spánek byl nepokojný. Zavrtěl se, zavzdychal. Otec se na něho lítostivě podíval. Bála se ho ptát více. Proč on sám se jí na nic neptal? Co o ní věděl, co nevěděl?

Za deset let… Jak ji našel?

„To je má věc,“ odpověděl a opět se jeho tvrdá ústa pohrdavě uzamkla.

Saša se probudil, otec ho vzal na ruku. Nepochopitelná věc: Ten romantický hoch… a otec. Ale co je jí po něm? Co je jí po minulosti? Byla krásná, a proto musela být obětována. Eva si netroufá přiznat, že byla obětována s bolestí… Ne proto, že byla šílenstvím, nýbrž proto, že byla hříchem, musela být krásná minulost obětována a zapřena.

Nemocnice. Dlouhé, zapáchající chodby, bílé sály… Topčider. Akáty voní. Mládí kvete.

Eva náhle slyší, že se komita obrací k jejímu šlechetnému srdci a že ji prosí, aby se ujala jeho dítěte. Aby je nechala u sebe, aby mu byla druhou matkou. On bude na dítě platit… Sám odjíždí do Polska… Podrobnosti ji asi nezajímají, „ale slitujte se, madame, nad tím ubožákem. Později… později si pro něho přijedu“.

Se studem a s lítostí mu odřekla. S bolestí ho od sebe odehnala. Podal jí ruku. Odcházel s dítětem. Doprovodila oba na nádraží. Cestou se rozhovořili o politice a o Komunistické internacionále.

„Internacionála,“ pravil a stále jen napolo otvíral ústa, „jest jen jediná silná a jednotná: buržoazní, kapitalistická. Proletariát nebude nikdy jednotný. Vždy zklamal a stále zklamává. Nenávidím buržoazii, ale nevěřím v proletariát.“

Ještě jednou si podali ruce. Bylo jí z něho smutno, bylo jí líto dítěte – a vyčítala si svůj smutek jako provinění a svůj soucit jako urážku.

„Nevěřím v proletariát.“

Člověk může nevěřit. Není divu, jestliže přestal věřit. Kapitalisté, to má komita pravdu, nás o své jednotné frontě přesvědčují denně. Proletáři nás ještě nepřesvědčili.

Ale nevěřit neznamená nevidět a skládat ruce v klín. Pole a továrny, dílny a kanceláře, doly a domácký průmysl – všude je hrozivý nepoměr nabídky a poptávky. Kde jsou ty časy, kdy si pán musel otroky kupovat!

Nevěřit neznamená nedívat se a nevidět, jak málo je oborů práce, kde by nebyly zaměstnávány i děti. Růženečky nejsou ještě nejrafinovanější hračky. Blahoslavená řeka v Číně, kam smějí matky házet nemluvňata, jež nemohou uživit.

VIII

Domy snů

Asta Nielsen, Pickfordka, Portenka a baby Peggy se jmenovaly v občanském životě jinak a nebyly ani u filmu; ale v devítce zemského trestního soudu byl známý kriminální kult iluze zvláště silně vyvinut, a děvčata si dala jména starů, tenkrát roku 1925 nejslavnějších. Nejen jména si dala, nýbrž také filmovala. Za těch dávných dob byl film ještě němý a kus, co za to stál, býval rozdělován na epochy.

Na novoměstské věži odbilo osm, hned po nich osm na popravním dvoře.

„Když věšeli Kolínského, pamatujete se některá na něho?“ Portenka se pamatovala. „Tak když ho vyvedli, začaly hodiny na našem dvoře zrovna odbíjet a když ty na popravním dotloukly, bylo po něm. To jde zčerstva.“

„Dej si pokoj, takový řeči – na noc!“ otřásla se malá Peggy, tanečnice z noční kavárničky, která byla v zemáku docela nevinně, protože pantáta ze Lhoty jí nechtěl, špína, zaplatit útratu, slovo dalo slovo, její milý se jí ujal, byl svědkem, že křupan slečnu pozval. Rvačka – a teď jsou tu oba milenci, ale Peggy je veselé děcko a byl to její nápad, aby celá cimra večer chodila do bijáku. Nejdřív si holky sundaly kavalce, složené po dvou na sobě, daly na ně slamníky a prostěradla – a do kanafasu!

„Kolikátou epochu máme dnes?“

„Druhou.“

Peggy zazvonila plecháčkem o konev, a na plátně se objevil nápis:

„P. T. dámy se žádají, aby laskavě odložily klobouky.“

Nebylo ovšem plátna ani klobouků. Nápis Peggy předříkala a dámy řekly:

„Už jsme vodložily. Jeď.“

Peggy jela.

„V osidlech vášně! Drama zhrzené lásky šlechetného hraběte k vypočítavé komorné! Druhá epocha.“

Drama bylo tak napínavé, že Peggy přidala ještě třetí epochu a potom se rozpředla debata o tom, jaké kusy prý se komu líbí.

Asta Nielsen měla nade všecko ráda společenské hry, víte, z lepší společnosti. Tyhle historický nebo poučný, to nic není. Asta Nielsen byla krámská. Ne prodavačka. Dělala chmátky v krámech.

Pickfordka mínila: „Společenský kusy jsou správný, ale při tomhle Chaplinovi se zase hodně nasměješ. Já se ráda zasměju, smutnýho mám v životě dost.“

„Ne!“ prohlásila Portenka. „Pro Chaplina nehoruju. Já miluju vážný kusy, třeba taky historický, co na tom, jen když je v tom láska a když to na konec dobře dopadne. Tyhle blboviny – to není nic pro… pro založený ženský…,“ Portenka hledala výraz, „pro ženský, víte, duševně založený. Já jsem pro vyšší požitky.“

„Jdi do háje!“ osopila se Pickfordka. Pickfordka s Portenkou se neměly rády. Pro tohleto duševní založení. Obě byly dívky z aleje vzdechů, ale Pickfordka se dívala na svět jasně, Portenka černě. Pickfordka si polepila zeď nad kavalcem obrázky vystřiženými z novin, fotografiemi krajin, ministrů, hereček a vrahů a uchránila si svou dekoraci i proti vězeňskému řádu. Portenka nechtěla vidět kolem sebe žádnou krásu, protože celý svět byl v jejích očích ošklivý.

„Nehádejte se, děvčata,“ smiřovala Peggy, „radši si ještě povídejme, co jsme viděly v bijáku. Viděly jste – jakpak se ten kus jmenoval? Víte, jak se ty dvořani chtěli zbavit toho mladýho knížete, protože chtěli dosadit jinýho panovníka, padoucha z obyčejný rodiny, a schválně donášeli drby a klepy starýmu panovníkovi, jeho strejčkovi, až ten jim uvěřil a dal mladýho uvěznit, ale poddaný udělali zbouření na zámek –“

Ano, ano! Asta se na kus pamatovala, ano, a toho knížete dával Valentino, jéje, a milovala ho jedna Američanka, její tatínek měl zlaté doly; Američanka milovala knížete, ale ne tak sprostě –

„Ne tak sprostě,“ opakuje si v duchu Portenka. Takové lásce rozumí; a nad takovou láskou se zamyslily všechny čtyři arestantky: prostitutky, zlodějka i tanečnice z nočního lokálu. Je to láska, z které nejsou ani děti, ani potraty, ani nemoci… Krásná, vznešená láska!

Utišení, které naplnilo celu, podráždilo zahořklou Portenku. Ulevila si šťavnatou nadávkou a obrátila se k Evě, páté arestantce:

„Tyhlety,“ ukázala hlavou na své družky, „budou povídat o lepší lásce! Kdyby měly za sebou jen jednu epochu toho bijáku, co já jsem prožila, tak by…“

„Nech si to, nech si to,“ mrzutě okřikují kamarádky, a Portenka se obrací k Evě:

„Milostpaní, vy, jako politická, mě spíš pochopíte. Milostpaní, já jsem z pořádné rodiny, můj otec byl financ, ale matka pořád stonala, musila jít na operaci, já byla žába dvanáctiletá a zůstala jsem s bratříčkem a sestřičkou doma. Jednou večer nás otec uložil do postele a sám seděl ve vedlejším pokoji. Slyším, jak někdo klepá na dveře, vešla sousedka, otec myslel, že spíme, já nespala a všechno jsem vyslechla. Ona, ta sousedka, řekla, že půjde zítra do nemocnice k naší matce, že jí tam vezme limonádu, ale do té limonády dřív nasype jed, tak se maminky zbaví, aby se mohli vzít. Já to všechno slyšela; ráno vstanu a jdu vařit snídani, otec chodí po kuchyni, vidím, že je nesvůj, koukám se po něm. Pořád se po něm koukám, on klopí zraky, já nesu kafe na stůl, on neví, kam s očima, sedíme u stolu, on nejí, bledne a na celém těle se třese. Já sklidila nádobí, naházela do škopku, ale nemyla. Popadla jsem kabát a že půjdu s ním. On: Umej nádobí! Já: Až potom.“

„Služku jste neměli, když jste byli lepší rodina?“ vpadla s veselou zlomyslností Peggy.

„Ne, u nás žádná nevydržela!“

Portenka nepřišla do rozpaků. Otec byl hrozný, ani k nim už žádná do služby nechtěla, a Portenka musela dělat všechno sama.

V cele se setmělo, ale nikdo neusíná; slamníky haraší. Přesto, že kamarádky příběh už několikrát slyšely, jsou znova strženy a napjatě sledují Portenčin film. Portenka zabránila zločinu, ale otec ji od té chvíle nenáviděl. Když jí bylo patnáct let, přemítal dnem i nocí, jak by se jí zbavil. Poslal ji tedy do Krakova k babičce.

„Byla válka, babička měla nouzi o potraviny, v Polsku to nebylo o nic lepší nežli u nás, poslala mě zas domů. Ve vlaku jsem jela s dvěma ruskejma oficírama a ti mi dali 500 korun a ekrazit, abych vyhodila Škodovku do povětří. My jsme zatím doma přišli o všecko, byla drahota a otec mě dal do Škodovky. Mohli jsme si pomoct, ale otec mi na ekrazit přišel, peníze mi sebral, a ještě mě udal. Vlastní otec. Tak jsem začala svou kariéru v polepšovně. Potom to šlo trapem. Dnes je mi šestadvacet let a z těch jsem devět proseděla v kriminále.“

Když vyprávěčka dospěla k tomuto bodu, okamžitě změnila hlas, výrazy i sloh řeči. Sentimentální román přešel v drsnou kriminální historii. Portenka náhle zapomněla, že je z dobré rodiny. Slzy v hlase vyschly a žena duševně založená projevuje jedinou ctižádost: Vyniknout jako stará kriminálnice, stokrát prohnanější než všechny kolem ní.

Vyjmenovala všechny československé i rakouské trestnice, vylíčila šťavnatými obrazy život v Řepích, nakupila osudy známých i neznámých vražednic, podvodnic a zlodějek, s kterými byla kdy zavřena, propletla je s vlastním osudem, vyjadřovala se nejzvučnější hantýrkou a vymyslila si na sebe všechny možné paragrafy. Vyhodila Bolevec do povětří. Ve Wöllersdorfu pracovala v muniční továrně, kde byly stálé výbuchy a kde ona jen zázrakem pokaždé ušla smrti. Tam také uřízla v hádce jedné kolegyni nos, protože jí nadávala zlodějek. Na Mírově kopla dozorkyni do břicha a dozorkyně druhý den umřela.

Portenčino vypravování se svými hrůzami stává jednotvárné. Filmové hvězdy usnuly.

Politická usnula také. Ale když na popravním dvoře dozněl dvanáctý, hluboký úder, probudil ji chrastící slamník. Na protější stěně postupovalo světlo lucerny. Dozorce píchal hodiny. A v tom světle uviděla Eva Henny Portenovou, jak se sklání nad spokojeně odfukující Pickfordovou, jak jí hrozí pěstí a zaslechla, jak šeptá: „Bídnice!“

Všechny Portenčiny filmy – byly jen filmy. Neprožila pranic z toho, co o sobě říkala. Román o tatínkovi a o mamince byl výmysl, Škodovka, Bolevec – výmysly. Měla jiné paragrafy, jiné tresty, jiné kriminály. Byly jistě také pestré, ale – jiné.

Prostitutka Henny Porten byla spisovatelka; jenže se jí něco postavilo do cesty, zmařilo cíl jejího života a odvedlo dívku směrem docela jiným.

Přivedli hodinářku. Dala křesťanské pozdravení a usedla na krajíček židle. Taková starodávná milá babka, v černém, sametovém, tu a tam odřeném kabátku se šůsky, ve zvonové sukni, s hedvábným šátkem na hlavě, se složeným kapesníkem v ruce, jen modlicí knížka jí chyběla. Kupovala si babička na jarmarku punčochy, zaplatila, chtěla jít s Kristem pánem domů, ale zadrželi ji a křičeli, že prý nezaplatila. Tři dny dostala. Počítá se tak na polovic také k hodinářkám, k těm, které dostaly jen několik hodin. Nic nechápe. Když jí přečetli rozsudek, nepochopila, když dostala obsílku, nerozuměla.

„Tímto se poukazujete, trest 3 dny vězení vám rozsudkem ze dne… č. j. Tk IX 1686/24 pro přečin dle paragrafu 171. trest. zák. uložený, ve 3 dnech nastoupiti, jinak byste byl nuceně postaven.“

Ani slova nechápala. Syn jí to vyložil: Musíte, maminko, do arestu, nebo by pro vás přišli četníci. – A odvezli ji k soudu.

Syn je domkář, hodný, ani moc nenadával. Jen nevěsta mlela hubou.

Hodinářky zpravidla nejvíc lamentují. Pro šest nebo dvanáct hodin vyvádějí jako rozumu zbavené. Taková hanba! Co tomu řeknou sousedky! Ale babička v zemáku ani nezaplakala. Byla jen plna starostí, dostane-li ráno kapku kafe, je na ně tak zvyklá, praženku po ránu nerada. Při procházce po dvoře chodila dost nenuceně, se zájmem poslouchala, co kdo vykládal, ale ničemu se nesmála a ničemu nedivila. Měla patnáct dětí, z těch bylo ještě šest na živu.

„A všechno jste si to nechala, nic jakživa nedala pryč?“ spínaly ruce paní báby. Patnáct dětí! Ani jeden potrat! Úžas letěl po dvoře, kam trestanky každé ráno ze všech cel vyváděli na procházku.

„A jste zdravá a nikdy jste nestonala?“ vyzvídají ostatní ženské, jedna přes druhou. Ano, zdravá je, chvála bohu, nohy jí sice bolívají, když víc běhá, zrak už také neslouží, píchá ji v kříži, loupá pod lopatkama, ale aby byla jakživa zastonala, to nezastonala.

„Já myslím, že to kafe mě tak drží.“

Dostala je. Číšnice Hela, vyšetřovanka, která si kávu kupovala z kavárny, jí věnovala svou porci. Babička jí za to přála boží požehnání a hodného a bohatého ženicha.

Třetího dne zazvonily klíče, pan dozorce otevřel:

„Tak, matko, jdou.“

„Jé, a proč?“ zasmála se Hela. „Vona nám tu babička vůbec nezacláněla.“

Babička hodinářka beze spěchu vstala a bez otálení odcházela. Kapesník držela tak čistý a tak složený v ruce, jak s ním přišla, a jen ty modlicí knížky jí chyběly.

„S pánembohem,“ povídala, „mějte se tu hezky, ať vám to vespolek uteče jako mně, a jestli jsem vám některé ublížila, tak mi odpusťte.“

Hodinářčino místo ještě nevystydlo, a nastoupila důchodkářka. Důchodkářka, jak by ne, pomyslila si Eva, tahle má jistě krásné důchody. Klobouk, plášť, střevíčky, kabelka, butony… všechno šlo asi do set a do tisíců. Tohle není ani krámská, ani hodinářka! Ne, nebyla. Byla právě „důchodkářka“. Vozila z Vídně do Karlových Varů zboží a neplatila clo; šidila stát o jeho důchody. Vozila v elegantním nevelkém zavazadle pavučinové prádlo, pěny krajek a výšivek. Procházelo to, procházelo, tentokrát neprošlo, požádali od ní sto osmdesát tisíc. Sto… osmdesát… tisíc korun československých. Tři sta šedesát milionů rakouských. Vzepřela se. Chtěla advokáta. Odvedli ji do vazby a teď byla v devítce.

Dubové dveře za ní zapadly dusným, těžkým zvukem. Udělala mechanicky několik pružných krůčků na vysokých podpatcích; zamířila k místu, kde visela její polička na chléb, na ručník, s věšákem na šaty. Zhrozila se. Všeho se z počátku hrozila. Eva jí viděla na očích pevné odhodlání: Tady? Za nic na světě! Pověsit plášť, sednout na židli, lehnout do postele? Vzít sousto do úst? Za nic na světě. Byla ovšem jen ve vazbě a měla právo na své prostěradlo, na svou pokrývku, na oběd z hostince – ale i toho všeho se štítila. Vždyť byla zvyklá na cestách přespávat v hotelích, kde měli pokoje s koupelnou! Což by se mohla umýt v plechovém umyvadle? A co ten plecháček? A… a teď jí až krev v žilách ustydla. Podívala se do kouta a uviděla tam jakousi budku. Prkennou překážku a závěs z houně. „Telefon,“ říkala veselá děvčata v devítce.

„Funguje,“ uspokojila Eva dámu, protože jsou také telefony, které nefungují. U těch stojí kýbl s vodou a štětka.

Důchodkářka si v zemáku pobyla dva dny a dvě noci, neustále se všeho děsila a štítila a všechny ženské se s ní znamenitě pobavily.

S číšnicí Helou se Eva po dvou letech setkala v jiné trestnici. Hela na ni vyjekla:

„Jéje, náhodička! To jste si už zase nedala pozor na pusu, co? Kolik? Tři metry?“

Vzpomněly si na zemák, na komickou důchodkářku, jak se štítila telefonu, „co by říkala tady, kdyby musela kýblovat, no, ta byla komická! A babka hodinářka, pamatujete se, milostpaní? Jak mi přála, abych dostala bohatýho ženicha? Dostala jsem, ale…“.

Hela jistě za své dobrodiní neočekávala slíbeného bohatého ženicha, protože slovo, kterým si ulehčila, znělo široce, jasně, bezmála srdečně a bez hořkosti. Slovo. Slovo je především zvuk. Někdo řekne „drahoušku“ nebo „ideál“, a zní to sprostě a urazí to vkus.

Cikánka Růžičková kojila pětiměsíční holčičku, říkala jí „ty můj macku“, ale říkala i jiná slova, sprostá i nejsprostší, a slova ztratila svůj hmotný význam, protože duše jim dala hudbu, krásu a sladkost.

Duši nalezneme všude, a kdybychom ji měřili a vážili na procenta, snad by těch procent nebylo v kriminále ani méně, ani více než venku. Jen forma, forma je ovšem za mřížemi obhroublejší.

Z dvou „ohňů“, které byly na ženském oddělení, byla jedna těhotná. Čekala se každým dnem. Hubená, bezzubá, sotva třicetiletá, vyšetřovanka. Měli domek, hořelo, muž v opilosti prořekl, že zapálila.

Druhou žhářku, také ve vazbě, obvinil sedlák, že zapálila stodolu. Velká ubožačka, zakrnělá na duchu i na těle. Nezapálila, jistě ne, páni by jí sami prý chtěli pomoci, ale ona umíněně tvrdí, že jo, že zapálila. „Já nejsem blbá. Já jsem chytrá.“ Bojí se vyjít ven. Tady má zaopatření a nikdo jí nenadává a nikdo ji netluče a nemusí spát v ratejně. Zapálila! Milostpane, zapálila! Chudák, velký chudák, ani psát neuměla a celý den, v cimře i na luftě, mlčela. Chodila za ženskými jako psík.

Na luftě pyšně promenovala i královna kapsářek, slavná Štolcová! Nemohla jinak než řezat kapsáře, které tak důvěřivě jí přímo nabízely ty balice na jarmarcích! To by se zrovna hanbou propadla, kdyby šla okolo a kapsář neuřízla. Královna se za týden po Evině nástupu s ženskými rozloučila a za měsíc se dověděly, že je zas v univerzitě na Pankráci.

Pětadvacetiletá Lola Čiperová měla zádumčivé, hluboké oči a průsvitnou pleť lidí, kteří žijí málo na vzduchu. Lola skutečně od šestnácti let žila takřka v samých vazbách, pokaždé ji musili pro nedostatek důkazů propustit a jen jeden rok si odseděla pro podvod. Šíleně se zamilovala do slavného boxera Gabriela Franka. Octl se ve finančních nesnázích, chtěla mu pomoci… a proto je tady. Měla krásný hlas, ale nesnesitelné tremolo a byla nudná svými historkami o vyšších třídách a lepších lidech, ke kterým by byla tak ráda patřila.

Na dvoře se záhony zelenin a s řadou švestkových stromů chodilo denně čtrnáct až šestnáct žen. Dozorkyně, vdova po dozorci, chodívala s nimi, a když už jí staré nohy bolely, sedla si na lavičku ke zdi a dávala pozor, aby si holky nemotákovaly s mužskými – mužské cely byly o patro výš, aby se dlouho nezdržovaly za rohem na smetišti a aby se nezastavovaly u vrat, kdykoli se otevřely a byla příležitost nahlédnout do druhého dvora. Není prý to hezké, dávat chlapům najevo, že se o ně interesujeme. Jen prý si z nás dělají legraci.

Přišla sedmnáctiletá drobná služtička.

„Ta to má mizerný,“ šeptem sdělovala jedna, co s ní byla v cimře. Služtička měla na starosti pětiletou holčičku. Šla s dítětem do lesa, měla tam rande s milým. Jak to tak bývá, ty mladé holky nemají dnes žádné svědomí, jen za klukama, a dítě se zatoulalo, spadlo do škarpy, zabilo se!

Dívka se zastavila na rohu a všechny se kolem ní seskupily, i paní dozorkyně přistoupila a dělala soucitně i přísně „ts, ts“.

„Dostanu nejmíň deset let,“ plakala chůvička. Chlácholily ji ženské, jak mohly, že to není vražda, poučovaly, že to je jen zanedbání povinné péče.

„Ne, ne, to je vražda!“

Vtom se za ni postavila těhotná s „ohněm“. Smála se do hrsti a mrkala na Evu. Copak? A dvě z její cely už vyprskly:

„Nevěřte jí! Všechno je lež!“

A bylo. Děvče mělo obyčejnou krádež a holky ji navedly, aby ty druhé houpala. Paní dozorkyně by se byla ráda zlobila – ale nemohla. „Zatracená žába – vypadá jako umučení!“

Sedmnáct let. Ukradla hedvábné punčochy, ukradla kombinačku s prolamováním, líbí se jí hezké prádlo. Chlubila se, že krade, na co přijde a že je všemi mastmi mazaná. Byla ctižádostivá a temperamentní a uplatňovala se ve svém prostředí, jak mohla.

Budova byla dvorem oddělena od vojenského cvičiště. Vojáčkové troubili a zpívali zamilované písně a vlastenecké pochody. Bylo na začátku září, kaštan před okny byl ještě pěkně zelený. Konkař Josef, který nosil jídlo, očesával právě na dvoře švestky a hodil jich hrst do cely.

Ctižádostivá Marta, která se chlubila, že zavinila smrt dítěte, se do Josefa zamilovala. Byl prvotrestanec jako ona, ale lepší než ona, „nezkažený, a já jsem skrz naskrz zkažená. Ale ty se takovým nevinným líbí“.

Vypravovala se zářícíma očima, jak obrala jednoho Němce o osm tisíc. Přijel do Prahy na tuhletu Olympiádu, pohostil ji, svezl v autu, pak jeli na dráhu, bylo mu pětapadesát let, byl opilý, poslal ji, aby mu koupila jízdenku, dal jí tašku, měl v ní osm táců a nějaké drobné, koupila mu lístek a asi sto padesát káčé mu tam nechala, „no, aby měl přece něco u sebe, kdyby se mu cestou stal malér a napomenula jsem ho, aby si dal pozor na zloděje, dnes nemůžeš nikomu věřit…“.

Byl mariánský svátek. Ženské si natrhaly na dvoře trávu a trochu ubohých bílých kvítků, co tak mezi kameny a v trávě rostou, a ozdobily si cely. Bylo mezi nimi pět Márinek. Venku táhlo procesí a zpívalo: „Tisíckrát pozdravujeme tebe!“

Přivedli přírůstek a Marta hned opakovala svou senzaci, a ještě si přidala provaz. „Jo, milá matko, já mám vraždu. Já dostanu doživotní, nebo provaz.“

Milá matka uvěřila. Byla hodinářka, dostala jen den za prkno ze stavby, nestálo za to, aby kamarádky kazily Martě radost a aby hodinářku vyváděly z klamu. Byla tak příjemně rozčilena a doma na vesnici bude mít čím se chlubit. Kdopak se hned v životě setkal s odsouzenou na šibenici?

Marta byla herečka, něco se jí postavilo do cesty… jako Portence ze zemáku, a jen proto se k divadlu nedostala.

Marta a číšnice Hela si pilně motákovaly. Marta měla svou korespondencí vycpané rukávy, Hela navázala vážný poměr s modelářem a štukatérem a dala Evě jeho moták číst. Bylo v něm mnoho vzletu a také výpady proti moralistům a proti dozorcům. A kdyby slečna nemohla jeho city opětovat, že ji prosí aspoň o přátelství. Ač vyděděnec společnosti – a tak dále. Všechno se rýmovalo.

Hela byla v nebi. Ale moták, který dostala v den před svým propuštěním na svobodu (z nedostatku důkazů), ji vyvedl z očarování. Modelář, štukatér a básník žádal svou zbožňovanou o laskavé zapůjčení malé zálohy na budoucí štěstí, to jest tisíc korun… Hela rázem vystřízlivěla.

„Ať jde na kolo! Já a strkat peníze chlapovi. Celá nalevo.“

Chudák Hela. Byla tak šťastna a tolik se těšila na budoucí spořádaný život. O patnáct let mladší Marta se klidně podivila: „A tos nevěděla hned, ty nose?“ No, Helo, tos mohla vědět, však se ti to nestalo po prvé v životě. A Eva se bojí, že ani naposled.

Hela se loučí na luftě, pláče, za zdí pochodují vojáci, zpívají a opakují refrén: „Vlasti stráže!“

Marta se zastavila jako očarovaná: „Taky už jsem měla vojáčky. Jsou hodný.“

Ukázala Evě nejnovější vyznání lásky: „Což abyste našpulila svou pusinku k sarkastickému úsměvu, jenž by mi řekl: ‚Miluji tě!‘“ Psaní končilo: „Buďte spravedlivou soudkyní nad osudem vašeho Stanislava!“

Na dvoře vybírají hoši žumpu. Jsou uraženi: „Sakra, zloděj aby dělal takovou smradlavou práci.“

Ženské se hádají: „Co, já že jsem dorota? Jsem, ale svobodná, a vy jste, paní, vdaná, a motákujete si s konkařem!“ – „Zlodějka! Vona mi řekla zlodějka, a zatím je větší než já, má toho za pět táců a já jen za dva.“

Těhotná s ohněm, ubožátko, už má po porotě. Co se nastarala, jak to s ní dopadne! Měla příčnou polohu, třikrát prý ji vzali na stůl, císařský řez – a konec. Všechny ženské ji oplakaly.

„No, má to vodbytý, jako ten můj,“ rozvážně povídala cikánka Růžičková, ale jiná než ta s děťátkem. Marjánka Růžičková. Marjánčin milý spolykal třicet podkováků. Chtěl si pomoci do špitálu, ale umřel. „Aspoň ho nemaj páni pod mocí.“

Marjánka má krádeže. Hašteřivé, ale s osudem spokojené tetky si, jako Eva, nedaly pozor na pusu, jejich paragrafy urážek na cti jsou ohromně složité, hlava se točí, když o nich vykládají a ony vykládají celý den. Paní báby tvoří třídu pro sebe. Povídají si o svých případech a jedna se rozzuřila: „Vezmou-li mi diplón a bude u nás jiná bába, jak já jí taky půjdu po žaketě. Když se mně svezli po žaketě, já se svezu taky! Já vím, jak se to dělá, každou udám!“

Kaštany na dvoře rezivějí.

Eva teď bývá často sama. Ženské chodí na brambory. Pavel, kdykoliv to dovolí vězeňský řád, posílá Evě psaní a ona mu také píše. Ne, není nikdy sama. A v noci má takové krásné, krásné sny! To je nejpodivnější: ty sny.

Ty sny jsou tak krásné a tak veselé, že se Eva někdy smíchem probouzí. Obyčejně se přihází, že se dostane na svobodu, neví jak, jako by byla dostala dovolenou, a hned je doma, ve svých čtyřech stěnách, nebo na ulici; je První máj, pochoduje se soudružkami, nebo je v sekretariátě, je schůze ženoddělu…

Stávka stavebníků byla prohrána, dovídá se z podstrčených novin. Nic bližšího neví. Soudružky mají venku plno práce, jezdí ze schůze do schůze – a Eva si tu žije v klidu, v míru a v krásných, krásných snech.

„Byla noc tí-chá, májová…,“ zpívá nahoře chlap a nedbá, ani on, že má v okně železnou pavučinu, že je šest hodin ráno a venku podzim, mlha a plískanice.

„Kde zpěv, tam dobrý lid, kde píseň zní, tam v duši klid…“

Není podzim, není mlha a není plískanice. Svítí palčivé slunce, zátoka lásky se třpytí samými třepetavými démantovými jiskrami.

Není vězení. Noc otvírá dubové dveře dokořán. Do širého světa i do oblak. Není vězení, je nová kapitola života a plný, bohatý život sám.

Ano, osud je nespravedlivý. Proč není všem kolem Evy tak dobře jako jí? Jen ještě cikánka Marjánka Růžičková je také tak ráda na světě jako Eva a pořád se směje. Má tříletého chlapečka Venouška doma u babičky, vzpomněla si na něho a směje se.

„Paní, von má blond vlásky a voči jako pomněnky, kde se to u nás vzalo?“ a směje se. Vzpomene si, že dostane žalobu, že ji roztrhá, a směje se. Vždyť neumí číst! Nosí pět nabíraných sukní, včera si čtyři prala, má na sobě poslední, je jí zima a směje se, že zmrzne. „Muzký vsecky, pojte mě zahzát!“ Marjánka maličko šišlá.

Přírůstky. Sebrali celou rodinu. Tuláka, tulačku a dvě děti. Byli bez práce, bez bytu a kradli. Vychrtlá žena má na rukou sedmnáctiměsíčního tlustého Pepíčka. Kojí ho. Za sukni se jí drží plačící tříletá Mařenka s tvářičkou plnou strupů. Všechny ženské litovaly děti, ale na mámu, protože byla otrhanější než ony, hleděly svrchu. Ta pro urážku na cti kázala: „Kdyby chtěla pracovat, našla by práci. Ale lidi jsou valaši, to je to.“

Cikánka Marjánka se mazlí s Pepíčkem a nepohrdá jeho mámou, zato ohrnuje nos nad dvěma novými cikánkami:

„Ty jsou špinavý, ty smrděj!“ Ano, Marjánka bydlí ve stavení, kdežto tyhle jsou od ohně.

Pepíček má už dvanáct zoubků a škube matčin prs jako štěňata tahávají feny. Malá Mařenka běhá po dvoře, našla kolíček od prádla, hraje si s ním, našla poslední dva žluté kvítečky v trávě a raduje se: Kytí!

Zemědělská dělnice s ohněm se probudila ze své němoty. Chodí za dětmi, hovoří s nimi a na její tupé tváři vysvitl lidský paprsek: úsměv. Jako když se podzimní slunce prodere do sklepa. Líbá Mařenčiny boláčky a Pepíčkovy ručičky. Ale Mařenku odvedli a dali do opatrovny. Pepíčka nechali u matčina prsu.

Ženským už jí bylo líto: „No jo, potom máte mít nějakou sílu, vždyť on vás utahá. Jste jako šindel.“

Matka zdvihla oči, velké, tragické a krásné máminy oči ve žluté a vyzáblé tváři:

„A co mám dělat?“

Ano. Co měla dělat, přece nemohla dítě nechat umřít hlady?

„A proč si to necháváte?“ ptají se milosrdné babičky, které to vezmou chudým ženám skoro zadarmo.

„Ne, to já nedělám!“ Matčin hlas zněl rozhorleně.

Pepíček jen kynul. Pepíček nikdy neplakal, Pepíček se naučil na vězeňském dvoře běhat a byl líbezným paprskem kriminálu a jedinou radostí mámy. Den po dni na dvoře, den po dni ráno i odpoledne při kýblování bylo vidět matku s Pepíčkem, nikdy bez Pepíčka. Při kýblování jej nesla na jedné ruce, druhou držela nádobu za ucho. Kdepak nechat kluka v cele! Byl by se bez ní uřval.

Když se naučil běhat, mohla si přece trošičku odpočinout. Všechny arestantky měly na luftě zábavu z jeho nemotorných pohybů, z jeho očiček, ustrašeně na zem upřených: Mám se odvážit? Nezakopnu, nesvalím se? Odvážil se, zakopl, svalil se. Vstal a zase se po těch nemotorných nožkách komíhal, nebo lezl po čtyřech k zeleninovým záhonům a zajíkal se smíchem nad novou senzací svého života.

Čas plyne, Pepíček roste, sílí a ubírá zdraví a život své matce. Baví se s proutkem, šlehá jím po ženských a žertem hubuje, chce je postrašit: „Abububu!“ Ženské mu dělají radost a tváří se, jako by se bály. Pepíček také věděl, že má tátu.

„Pepíčku, kde je táta?“

Zdvihl hlavičku a ukázal červeným buclatým prstíčkem vzhůru k mužským celám. Jeho tvářička zvážněla. Šeptal uctivě a tajemně:

„Táta!“

„Rváč!“ povídal o něm dozorce. „Už se jednou probourával.“

V neděli, když býval k večeři salám, posílal otec Pepíčkovi svou porci. Pepíček ji okamžitě zbodl. V kriminále mu narostly dva nové zoubky, už jich měl čtrnáct.

Jednou, když se báby vracely z procházky, stál Pepíčkův táta v průjezdě. Přiskočil, popadl dítě a líbal je. Dozorce pobízel:

„Tak dost už, dost. To není dovoleno!“

„Pane dozorec, eště pusinku!“

V noci byla Eva zase doma! Nevěděla, co dřív: Vypravovat? Vyptávat se? Pavel ji zdržoval, aby nepospíchala, ale byla nepokojná a bála se, že by ji po druhé nepustili, kdyby se nevrátila včas.

Sen se vyplnil. Nepustili sice Evu, ale Pavel přijel za ní sám. Zavolali ji do strážnice. Tam stál. Nevěděla, co je krásnější – sen, či skutečnost?

Při kýblování zahlédla nový přírůstek. Drobnou hezkou holčici, vypadala jako šestnáctiletá, sotva udržela ucho nádoby v tenké ručce. Kdo by to řekl? I v kriminále to znělo neuvěřitelně: Dva roky kroutila v Řepích a za rok na svobodě nadělala krádeží za deset tisíc. Ptaly se jí, co dělala s tolika penězi? Deset tisíc, rány boží!

„Jéje, měla jsem se dobře. Najedla jsem se, napila, já byla pořád namazaná. Měla jsem jednoho rozvedeného, byl z dobré rodiny, disponent, chtěl ze mne udělat pořádnou holku, kamarádi ho zrazovali, nechte mě, říkal, já vím, vona je pochybná, ale má zlatý srdce. Párkrát mi nafackoval držku…“

Zesmutněla při vzpomínce, vzdychla a otřepala se.

„Taky jsem se jednou spletla. Vidím paničku s pěknou taškou, ale byly v ní akorát dvě stovky a panička nebyla panička, byla kuchařka. Tak mě to mrzelo. Řekla jsem, dejte tu jednu stovku jí, když je chudá a tu druhou mi nechte, já jsem taky chudá.“

Venku přituhuje. Ženské paběrkovaly na zeleninových záhonech, vyrýply ze zmrzlé půdy pár mrkví a Pepíček si na nich pochutnává. Cucá je jako bonbony.

„Když já ráno vstávám, z okenečka koukám, slavíček libě pěje…“

Ano, v kriminále slyšíš buď slavičí zpěv, nebo nejsurovější kletby. Stýká se tu hnojiště s hvězdami. Tentýž hlas, který vzdychal touhou po čisté lásce, zhrubne až k bolesti a omrzele vykládá o svém miláčkovi, jaké má štěstí u paniček:

„Panička jde ráno nakupovat, takhle se párkrát před domem otočí s taštičkou, jestli ji nikdo nevidí, a už je u chlapa… Jednou u něho našla policie tři slečny z dobrého domu. Von říká: ‚Co já už měl poctivejch! Kdyby se všechny ženské, co mě zbožňujou, seřadily do průvodu, tak by to trvalo celej den, než by naše město přešly.‘“

A dny ubíhají.

Přišel k nám bílý kůň, zaleh nám celý dvůr. Zaleh – a všechny arestantky se praly o koště, každá chtěla umést cestu na dvoře.

Chlapci shora na ně volali, nemá-li některá retku. Našly se dokonce tři egyptky, ženy je uvázaly ke kamínku na špagát, jedna hlídala u vrat, Lola Čiperová se strefovala, ale marně. Cigarety už byly celé vysypané… Mládenci nahoře sípají: „Dělejte, báby, dělejte, už jsme tejden nekouřili!“ Báby byly jako divé. „Vstrčte nám je pod vrata!“ – „Už jsou celý vysypaný!“ – „To je jedno, krucityrku, tejden jsme nekouřili! Tak dělejte!“

K zostření svého trestu Eva počítá, když nemá bonbon pro Pepíčka, nebo když se u špehýrky ve dveřích ukáže chtivé oko: „Retko – nemáš?“ A ona nemá a musí chudáka odbýt.

Její sny se stále posunují na svobodu. A záře hvězd za železnou pavučinou v oknech je záře Pavlových očí, je to pozdrav od něho.

Říšský ženodděl měl schůzi, ale v přírodě. Nebylo to nic divného. Bylo léto a ženské z její cely byly také při tom a draly peří… Ani to nebylo nic divného. Jedna si naříkala na muže pijana a Eva jí slíbila, že, až bude lidovou komisařkou, první, co nařídí, bude zákaz alkoholu. Říkala to velmi vážně a ženské jí vděčně věřily.

A zmizel les, zmizely ženy, peří se rozprášilo… a Eva byla doma. Ale doma u otce a u matky, v Šimkovic zahradě bublala kašna a Miluška zlobila: „Když si Eva může dát trhat stoličky, tak já chci taky! Pusťte mne, já chci k alžbětinkám.“ Ano, Eva se pamatuje: Miluška bývala chtivá a umíněná a jednou ji maminka skutečně musela vzít za ruku, odvést k alžbětinkám a ta žába si tam dala vytrhnout zdravý zoubek…

„Tak zejtra mám výslech! To se těším,“ povídala Marta na dvoře, a všechny ženské jí dávaly dobré rady. Ať je slušná a není sprostá, ať udělá na pana soudce dobrý dojem.

„Jo, slušná budu,“ slibovala Marta, „ale plakat nebudu, to já v kriminále nedovedu.“

„Tak se aspoň tvař zkroušeně, huso.“

„Když já, jak uvidím mužský, tak se neznám.“

„Je to racajda, co?“ praví dozorkyně, ale směje se. Marta nikdy netvrdila, že by racajda nebyla, a baví společnost:

„Tajnej povídal u soudu: Ona to vzala! Já: Jděte mi z vlny, jo? Kdo je tu u výslechu, já, nebo vy? Vy víte, nechci říci co, vy jste u toho nebyl. Tajnej mi dal ruku na rameno: Svatý slovo u soudu je: Ne! – Na Pankráci mi řekl pan ředitel: A co vás přivedlo do těch konců? Já: Vy to víte, pane řediteli, a já taky: Tohle.“ A uhodila si dlaní na pěst. „A on byl hodnej, ten pan ředitel, myslel to se mnou dobře.“

Marta a všechny Marty, kdykoli uznají, že to s nimi poctivý člověk dobře myslí, vždycky litují poctivého člověka více než sebe.

Celé dvě hodiny procházky uplynou někdy Martinými šťavnatými historkami. Jindy přicházejí na program osudy matek a příběhy babicích bab.

Marjánčina matka měla také ještě malého kluka, menšího, než byl její vnuk, šimlatý Venoušek. Povídala, že se zabije, bude-li mít ještě dítě, ale nezabila se.

„Vy jste šťastná paní, že nemáte děti,“ obrátila se cikánka k Evě, „děti jsou samá starost. Ale zase, když nejsou, je ženská tak plonk.“

Jakmile začaly ženské rozjímat o dětech a o tom, jsou-li starostí nebo požehnáním, podobala se rozjímání za mřížemi navlas úvahám žen na svobodě.

Chudé matky, které měly požehnání víc, záviděly bezdětným a říkaly jim: Vy jste šťastny. Eva slyšela to na Balkáně, slyšela na břehu Ledového moře. Všude viděla horoucí mateřskou lásku, ale viděla i věčný strach před početím.

Třináct měsíců do roka… Jsou ženy, které jsou třináctkrát do roka a po roce zas a znova bolestně zklamávány, že děťátko nepřijde, a jsou ženy, těch je víc, které se hrozí a které si přejí: Jen aby nepřišlo! Marta, nevinný cynik, si vymyslela, že je v tom, ukazuje sukni, jak je jí malá, a tvrdí, že se hrozně těší. Ale nikdo jí nevěří. Tuhletu lež ne!

Drobná, třicetiletá paní bába, které vzali diplom a je tu znova pro paragraf 144, vypravuje, že už mohla mít jedenáct dětí. Jeden potrat měla v šesti měsících. Ve třech si chtěla pomoci, nešlo to, „no, nechám si to tedy“. Ale potom byla v lese na pařezech, nějak skočila, vyšel z ní chlapeček, malinkatý, ošklivý, zaplakal, takhle: Mé, mé, jako kozlátko a hubičku otvíral jako zobák. „Dali jsme tomu i rakvičku a mělo to pohřeb.“

Její vypravování o strašných porodech a potratech je dramatické, ale stává se už jednotvárným. Starší ženy si myslí: Co nám budeš povídat. Mladší vzdychají: A copak není žádný prostředek? Jedna druhé si povídají o svých zkušenostech, ale aby bylo něco spolehlivého, to není a strach je pořád.

„Ženská je holt chudák.“

A není jen strach před mateřstvím – je i hrůza před manželskými povinnostmi a bývá i nepřekonatelný odpor k muži.

„To je jako trest. Já bych se někdy radši zabila. Věříte, ženské?“

Jak by nevěřily. Ještě tak první leta, když jsme mladé… „Ale dnes už je mi přes padesát. Já si v kriminále vždycky odpočinu.“

„A vůbec, když přijdou děti…“

„A já, abych se přiznala, je to divná věc, ale já mám s mužem radost jen tenkrát, když přijdu do jiného stavu. Je to osud.“

Tyto zpovědi byly vedeny ostýchavě a nevesele. Ženy začínaly opatrně, zvídavě, ty, které si rozuměly, se nějak našly, dohodly a oddělily od těch, které by pro ně neměly pochopení.

Eva poslouchala, chápala a mlčela. Měly k ní důvěru. Od Adrijského moře až k Ledovému stejná písnička a ženy k ní měly stejný refrén: Ženská je chudák.

Lola měla hezký, sladký hlásek a učila Evu kriminálním písničkám. Znala je všechny. Balady o vrazích, romance o nevěstkách, o posledním sbohem nevinně popraveného, o lásce cikána a paní kněžny. Znala i slovácké písně a kterou neznala, naučila ji Eva. Lola ji uměla v tu chvíli.

Přišel přírůstek: malinkatá, hubatá, hned bylo vidět, že se dopustila urážky na cti. Helejte, koupili si od strejce domek a on tam s tetou a s bratrancem a s jeho ženou bydleli a co nejhoršího jim dělali. Dveře byly natřený, ale oni ne, aby je otvírali, oni jen nohou do nich: Ryc! Na plotně byly čtyři nové pláty, rozbili je a ještě teta vedle, „já ji slyšela, povídala: Ty děvko, já ti dám, kradla jsi brambory. Já: Co mi nadáváte, sama jste děvka! Jak je to sestra mé matky, musím to na ní říc. Potom přišla ještě bratrancova žena, je to Ruska, takovej šamcajk, s celou ruskou armádou držela, je proti mně jako Samson, dostala jsem strach, co kdyby mi dala přes držku, že to tak mám sprostě říc…“.

Malinkatá toho napovídala tolik, že celému dvoru šla hlava kolem. Marjánka ji neposlouchala. Blouznila o svém Venouškovi:

„Dnes jsou mu akorát čtyři roky. Já se musím smát, jak si na něj vzpomenu. Tak jsem s ním šla jednou domů okolo makového pole a on pořád: Moje maminko, proboha tě prosím, já si utrhnu makovici. Povídám, to nesmíš, Venoušku, ale on nedal pokoj a běžel a trhal, já křičela: Ty kluku, jestli tě někdo uvidí!“

Ubožátko s ohněm se opět probralo z němoty a připomnělo: „A potom mu mák nechutnal a vypliv ho.“ Znala už všecky příběhy o Venouškovi zpaměti a líbily se jí.

Marjánka neuměla psát a poprosila Evu, aby jí napsala psaníčko pro matku a pro Venouška.

„Napište, paní, že se nemám zle a že snad už mě páni brzo pustějí. A že pozdravuju nastokrát mýho zlatýho Venouška. A co dělá můj malej klouček. A vopatrujte mi, maminko, to mý jediný potěšení. Venoušku, buď hodnej, nezlob babičku.“

Když už bylo psaní u konce, i podpis, i adresa, připomněla Marjánka s velkou důležitostí:

„A prosím vás, paní, napište ještě, že se mi po Venouškovi stejská a že ho líbám.“

Marjánka milovala životní pohodu a dobrý styk s lidmi. Nevyhledávala hádky, nepěstovala klepy, nezáviděla; „ale s mužskými chlapy už nechci nic mít. Jó, zašpásuju si, jó, zasměju se, ale víc nic“. Nikdo jí to nevěřil – a ona se neurazila. Jen jednou se rozčilila. Její kamarádka ji nařkla, že jí ukradla v kazajce zašitý prstýnek. Dozorkyně ji prohledávala v cele, na dvůr bylo slyšet křik okradené; cikánka nic, prstýnek se nenašel. Okradená přišla na dvůr, Marjánka zůstala v cele. Náhle se objevila její snědá a rudá tvář za mříží.

„Ty syčáku, ty vlasy mi zas do jupky zašiješ, když jsi mi je vypárala, nebo tě zabiju, to mě neznáš!“

To byl jediný projev jejího hněvu za celé tři měsíce. Měla zašité vlasy svého nebožtíka a šimlaté vlásky kloučka Venouška a při šacování jí je vypáraly!

Marjánka měla v duši jakousi bezoblačnou oblohu, kdežto druhé ženské stále něco žralo.

Porodní babička bez diplomu vypravovala o sousedce, kvůli které tu byla: „Ona o mně tady říkala, že máme v síni jen zem a žádné cihly. Jak tak mohla lhát? Není to náš barák, co na tom, ale když to není pravda! A že máme jen šest schodů, a my máme šestnáct, takhle vysoko – to je šest schodů? To je pod štok!“

Jiná vpadne: „Jo, lidi jsou závistiví. Co byste řekli, mne pomlouvali, ani mě neznali. Ještě než jsem sem přišla, drbali mě, že mám na sobě hadry. A já přišla,“ vyhrnula trestaneckou kazajku, „tuhle blůzu jsem měla na sobě, metr stál 14 Kč. Já sloužila jen ve dvoře, ale já měla bílé peřiny a do líhání peřiny a svému jsem koupila šaty za 400 Kč, to byla ňáká krásná látka!“

„No, za čtyři stovky,“ bručí ubohá žhářka, plná obdivu, jak jsou někteří lidé bohatí, když mají peřiny a v síni cihly a šestnáct schodů.

„Loučení, loučení, což je to těžká věc, když se musí rozloučiti s kriminálem trestanec!“ zpívají děvčata. Venku je sychravo, padá sníh s deštěm, odpadla procházka, píseň na rozloučenou zní z vedlejší cely.

Eva je dojata. Má zas ten pocit, který rozum nevyvrátí, ten pocit studu a výčitky: Proč jen Eva Nygrynová měla radostné dětství, které jí dalo základ šťastného života, proč se Pepíček narodil v kriminále?

Loučení, loučení…

Včera se loučila Marta. Osvobodili ji. Uličník, ještě před odchodem si kamarádky nabrala!

„Maminka mi psala,“ řekla a měla v očích slzičku.

Ženské byly pohnuty a ptaly se, co píše.

„Nic. Blbost.“ Marta – myslela si Eva – se stydí za své rozcitlivění. „Abych prej se polepšila. Hezky píše. Moc hezky píše.“

Narazila si rádiovku na ucho a dala se do smíchu:

„Vždyť já ani žádnou maminku nemám. Jsem z nalezince.“

Loučení…

Mnoho se jich tu za uplynulé týdny loučilo, nové přišly, vystřídaly se tu cikánky světské i od ohně, prostitutky, zlodějky, paní báby, ohně, kapsářky, krámské, důchodkářky, hodinářky, a proč tu byly? Pro nic. Skrz vlastní hloupost nebo pro lidskou špatnost. Nebo „skrz takovou lapálii – pět set kaček a k tomu jen spoluvina, a nedokázaná“.

Člověk nikdy není trestán za to, že něco vyvedl, nýbrž za to, že byl osel a dal se chytit. To je moudrost vězeňská, a také: „I študovanej člověk klopejtne,“ tuhle útěchu dal Evě pan dozorce, pan dozorec, když se s ním loučila…

Když chodila Eva do obecné školy, měla sešitek v tvrdých deskách – všechny spolužačky jej měly – a říkaly mu notýsek, protože na deštičce byl nápis: „Notes“. Notes nebyl předepsán jako školní potřeba, nebyl vůbec k potřebě, byl jen pro potěšení. Na jeho modře linkovaných stránkách nestály nikdy jiné zápisky, jen dvě řady jmen s nadpisy: Hodné. Nehodné.

Na pravici zapisovala Eva a její spolužačky ty, které měly z mravů jedničku, na levici ty, které měly dvojku.

To bylo první poučení, kterého se malé Evě dostalo o rozdělení společnosti, o světě na svobodě a o světě za mřížemi.

První rozdělení na pravičáky a levičáky. Relativní, velmi relativní.

IX

Film běží

Pravičák. Oportunista. Sociálpatriot. Sociálfašista. Jak se měnila situace ve straně, měnila se i stranická terminologie. Sovbur byla posměšná zkratka pro sovětského buržuje. Levá úchylka byla urážka, pravá úchylka byla urážka.

Ale všechny potupy vyvrcholily roku 1929 v slovo ze všech nejpotupnější, a to slovo bylo:

Likvidátor.

Jedovatější slinou nemohl komunista komunistu postříknout. Zlikvidovaná světová sociální revoluce! Mohl být hanebnější zločin v očích prostého komunistického dělníka?

Co teď? Jaký život, co s ním a nač shánět živobytí, k čemu je radost ze života, nač se starat? Srdce by vědělo, proč a nač. Srdce je volné, srdce jako duše má svůj vesmír; co na tom, umře-li tělo k smrti odsouzené?

Má však Eva opakovat druhé období svého života? Tehdy měla alespoň jakou takou omluvu: že za své sobectví sklízí bolest a za svou lačnost hlad.

Dnes?

Pavel Dobeš není chudák a nepotřebuje jí.

Proč vede Eva dnes svůj zbytečný život? Proč vysedává v předměstském biografu, proč si vydělává peníze na zbytečné živobytí hrou na harmonium? Jakým právem se těší ze všeho toho, co tvoří její dny? A ona se těší a ona miluje svou novou práci jako všechny, které kdy konala. Je v tom koutku pod plátnem zas kus její duše, a kolegové muzikanti jsou její bratři, přesto, že pokud jde o světový názor, jsou od houslisty až po basistu každý z jiné vsi. Ale když dirigent orchestru, první houslista, řekne: „Honzo, vem á,“ a když Honza, pianista, vezme á, když pak s šumem usazujícího se obecenstva zmizí i skřípání laděných nástrojů a: Tři, čtyři! spustí předehra – jsou všichni zladěni v jedinou tóninu.

„Tak co dnes dáváme, panstvo?“

V Lucerně a ve Světozoru to vědí týden napřed. Tam si udělají zkoušku podle filmu – ale chudáci na periferii musí hádat podle názvu kusu a dělat doprovod rovnou podle běžícího plátna. Tak od oka si sestaví pořad. Nejdřív jsou obrázky z přírody a události z domova i z ciziny, k tomu se hodí pochody, šlágry, taneční kousky, a muzikanti říkají této hudbě „něco přírodního“. To jde samo. Co potom? Americká psina? „No tak nějakou honičku, pánové. Ouverturu k Figarově svatbě. Drama? Muž, který se směje. No, vezměme Dalibora, Trubadura, nějakého Schuberta, třeba Nedokončenou, a to se rozumí – Martu.“

Marta mohla kdykoli zaskočit, byla svou poslední, pozdě v sadě vykvetlou růží známá a rozplakala vždycky. A Schubert se hodil stejně k Erotikonu jako ke Quo vadis. Běží hlavně o to, aby byly noty šikovně rozloženy na pultě i na sedadle, aby se při neočekávaném skoku z milostné scény v pouliční ruch, při střelhbitém střídání nerozletěly na všechny strany. I to se stává. Kdykoli někdo na plátně náhle umře a má pohřeb, sem s Chopinem, a to je pak ovšem Evino sólové číslo; také při kostelních scénách, jako náhrada za varhany, vystupuje harmonium.

Ano, bývala to milá představení – ale brzy všechny hudebníky rozprášil zvukový film. Před sto lety se ještě formani stavěli do cesty železnici a kameny si chtěli uhájit živobytí. Za sto let člověk zmoudřel. Členové biografických orkestrů se bez odporu nechali rozprášit. Orkestry zatloukly prkny jako rakve a z rakví vyšel zvuk vítězného aparátu.

Eva se rozloučila s harmoniem. A v jeho dunivých, protáhlých, slavnostních tónech dozněla píseň jejího věčně mladého štěstí. Píseň, kterou si sama vymyslila, sama složila, sama, sama zpívala i dozpívala.

Přišla doba, kdy Eva musela odvolat pořekadlo: Jest jen jedno šťastné manželství na světě, a to je mé. Přišel den, kdy už nebylo možno lhát světu a lhát i sobě, a přišla chvíle, kdy si Eva odvykla blahopřát mladým snoubenkám, aby byly po celý život tak milovány jako ona.

Příliš toho člověka milovala a příliš visela na jeho kouzlu. Na jeho slavném kouzlu. Omotával jím děvčátka, mladé ženy, staré ženy, kamarádky, získával si soudruhy, strhoval dělnické masy. Ta schopnost mu byla dána a leckdy ho až tížila.

„Ach, kdyby mi lidé dali pokoj. Co mi zas ta ženská píše? Prosím tě, Evo, odpověz, že nemám čas.“

To nebyla póza, to byla upřímná únava. Měl rád lidi – ale někdy ho unavovali.

Pavel měl Evu dvacet let rád, bezmála dvacet let, a potom, jaký div, i její zbožňování ho začalo unavovat.

Začalo. Co je to začátek? Začátek únavy je konec života. Ale život, který si Eva od malička spřádala, byl nesmrtelný. V každém jiném manželství mohli se lidé znavit, jen v Evině manželství to nebylo možné. Příliš houževnatě lpěla na svém snu o nejčistší lásce a o věčné věrnosti. Její sen nepotřísnila ani pomíjející tělesnost, ani to, co světský i náboženský zákon nazval „cizoložstvím“. Proto se v její hlavě nemohla nikterak srovnat představa, že člověk ze všech nejbližší je také jen člověk.

Kdo, ptávala se ho v nekonečných nevyslovených rozmluvách ubíhajících let, kdo mě upevnil v mé lásce k věrnosti? Byls to přece ty, ty sám! Kdo požehnal mé víře v dokonalý souzvuk muže a ženy? A kdo trpěl a kdo nemohl pochopit cizoložství, kdo je zveličoval na zradu?

Začalo to…

Začalo to, rozjímá Eva, onoho léta, kdy odjel sám do blažené lesní samoty a nechal mě doma. A střádalo se to.

„A co, že tě nechal doma? Jak to, že vás nevzal s sebou? Proč vás nikde člověk nevidí pohromadě?“

Někdo myslí taková slova dobře, někdo rád popichuje. Každý je protivný.

Eva byla celá obolená, trpěla ponížením, steskem, nejistotou. Střádalo se to… A nadto i soucit, soucit měla polykat?

„Nestýská se vám? Nežárlíš?“

Smála se, smála dobrým lidem do očí a lhala:

„Nestýská se mi! Píšeme si. Nežárlím.“

„Šťastná povaha, ta Eva!“

Tak začínalo umírat Evino věčně mladé štěstí. Ale ona zbaběle zavírala oči a ona se křečovitě držela svého stébla. Ano, vždyť si stále ještě pilně s Pavlem dopisovali. Vždyť jí posílal dlouhé krásné listy, vydechující něhu, poklid srdce, rozkoš ze života, listy s nadpisem „Drahá Evičko!“ a s upřímným políbením na konci. Která žena, tak se Eva těšila, dostává krásnější listy? Co chce více?

Říkala si: Oba jsme si vybojovali životní rovnováhu. Přežili jsme rok dvacátý devátý a našli jsme si znova pevnou půdu pod nohama. Neustoupili jsme ze svých míst.

Proč bych se měla trápit? ptávala se. Co mi chybí?

A přece se trápila; a chyběl jí domov. Zřekla se světa a nemá domov. Má byt, ale nikoli své čtyři stěny. Věděla dobře, věděla při loučení, proč se tak úzkostně drží veřejí vídeňského příbytku… To bylo místo, kam odevšad rád spěchal a odkud vycházel jen s ní. Dnes se chodí domů jen vyspat a najíst a pracovat. A rád odchází a nejraději bez Evy.

Dokud s ní ještě hovoříval svými listy, mohla obelhávat nejen cizí lidi, mohla obelhávat i sebe. Ale pak…

Pak skoro náhle umlklo i písmo. Vyprchala něha nadpisu, která tak hřála skromné srdce. A v období, kdy se zdržoval ve společné domácnosti, usedal k společnému stolu zdvořilý, dobře vychovaný pán.

Vedle jeho talíře leží rozevřený večerník. Dějí se veliké události. Požár říšského sněmu v Německu! Eva nechápe? Že na světě je lidstvo, a nikoli jedna stará žena? Ó, ano. Chápe. Polyká hnusné slzy a také čte noviny. Do hloubi duše se stydí, pomyslí-li si, jak by se do ní pustila tak mnohá žena: „Ty? Ty máš nejmíň příčin naříkat. Muž tě nebije, neopíjí se ti, neutrácí – co brečíš, proboha tě prosím?“

Už jsem zticha, šeptá zahanbená Eva.

Ale přece jen by si s ním ráda pohovořila. Proč je tak zbytečně zdvořilý? Snad by jí mohl dát odpověď, on, fanatik pravdy a přímosti! Teď… teď položil noviny… Ale jde se natáhnout na pohovku. Celou noc pracoval…

Tiše. Po špičkách.

Po špičkách! S úsměvem! Jen žádné hysterie!

Hysterické ženy a slaboši jsou nesnesitelní tvorové a nemají právo na život. Život si tvoří každý sám. Radost si tvoří každý sám. Utrpení také každý sám.

„Chudák,“ lituje někoho Eva, nebo: „Chudinka.“ Nu, žádný vynikající muž nebo silná povaha. Lidičky. Prosté duše. Nedaří se jim v životě, nedovedou s ním zápolit, a Eva, když tak někdy s Pavlem rozmlouvá, ty chudáky lituje. On mávne rukou:

„Ať se jdou utopit.“

Vida. To je chytré. A co mu na to má Eva říci? Nic. On má pravdu. Eva nikdy neviděla, že by se život s člověkem mazlil. A když už teď všechno vztahuje na sebe, nechť také uzná, že k ní byl dosud až až milosrdný.

To nejde, má drahá, věčně poslouchat lichotivé lži a příjemné nepravdy o svém mládí, „ty budeš ještě v šedesáti letech hezká“, to nejde. Konečně je také nutno vyslechnout nepříjemnou pravdu: „Ve čtyřiceti letech je každá žena baba.“ Buď ještě ráda, že je tak šetrný a že mluví o ženě vůbec…

Žena vůbec. Eva se stala ženou vůbec.

A nastala úžasná doba bláta, do kterého se ponořila až po uši.

Život, kdy nežila a nebyla mrtva.

Kdy zavírala oči a zacpávala si uši, aby neviděla jeho mrazivé nebo roztržité oči a aby neslyšela řeč jeho příliš pravdivého srdce, které takto mluvilo:

„Milá Evo, je konec. Neplač, nesnesu to, a podívej se: mé ruce – jsou prázdné, nemají už dary pro tvou chtivost. Mé smysly – vystydlé. Mé srdce omrzlé. Ty, věřím, bys dovedla věčně věkův kráčet s milencem pod palmovým listem. Ale já nejsem už milenec a unavila mě tvá horlivost.“

A ještě jiná slova mu z očí a z duše vyčetla – slova, která mohla být vysvobozením, byla však jen poslední ranou:

„A aby bylo mezi námi zcela jasno: Nemysli si, že se mstím. Nepokládej můj chlad za trest. Dokud jsem tě miloval, dovedl jsem odpustit. Dokud jsem tě potřeboval, nemohl jsem se mstít. Peklo s tebou nebo peklo bez tebe – neměl jsem jiné volby. Pamatuj si: Neztrácíš milence odplatou za to, žes ho urazila. Není viny. Jest jen přírodní zákon. Tys zestárla a milenec se ohlíží po mládí. No tak, měj rozum.“

Rozum. Ráda by Eva svému Pavlovi vyhověla. S jakou ochotou vždycky vybíhala každému jeho přání vstříc. Ale žádá-li od ní rozum, žádá nemožné, protože se Eva zbláznila a nemá už ani tu malou špetičku ženského rozoumku, který mívala a který ho tak bavíval…

Nepamatuje se Pavel? Jednou ve Vídni… Bylo to na začátku války. Vyšli si spolu pro večeři. Nepamatuje se Pavel? Hned za rohem byl kupec, také ho pak poslali na frontu a padl; tam Eva kupovávala salám a kus dál byl pekař. Pekl slavné vídeňské kajzerky. Bývala tam velká tlačenice. Eva se neuměla tlačit. Konečně se přece na ni dostalo a vymotala se s kajzerkami ven.

Pavel na ni čekal a řekl jí s šibalsky útrpným úsměvem:

„Prali tě, Evičko?“

„Kdo?“

„Zlí lidi.“

Tak pěkně vtipně dovedl vystihnout svou přihlouplou, dobráckou, ale milou Evičku! Dnes chce od ní rozum. Protože je o dvacet let starší. Co je to – dvacet let? Dvacet let lásky, úcty, obdivu, něhy… Což stárneme v ráji? Což počítáme leta, když dennodenně svítí slunce?

A teď mu stojí v cestě. Ona, pyšná Eva, která nikdy k nikomu ještě nepřistoupila, kterou každý musel pěkně prosit a zvát a vábit!

Od útlého dětství vidí Eva před sebou jen otevřené náruče a slyší lákavé hlasy: „Přijď k nám!“ – „Navštivte nás, milostivá paní!“ – Či se kdy do nějakého domu vtírala? Snažila se kdy přemáhat chlad nebo odpor? Nepřicházívaly už zahradníkovic holky, Albína a Tonka: „Šla, Evičko, budeme si hrát!“? Nepřicházívaly spolužačky: „Měla bys se mnou, Nygrynko…“?

A koho z vás, chlapci, si Eva kdy namlouvala? Komu se protížila?

A teď stojí v cestě a protížila se.

Dívá se do zrcadla. Co jí zrcadlo ukazuje?

Vyhaslé, vyplakané oči. To nejsou mé oči, volá Eva, nechci je. Pohlcují celou tvář i hlavu. Eva vidí jen své oči. Jsou ošklivé, staré. Ne lety, nýbrž utrpením staré. Má Eva zrcadlo rozbít? Má rozbít zrcadlo? A které? To, co je v ní, nerozbije.

„Jak je ti, Evo?“

„Dobře.“

„No, to jsem rád. Jen se šetři.“

Skládal zavazadla a spěchal.

„Zas odjíždíš?“

„Ano,“ odpověděl s nádechem netrpělivosti. Proč se ho ptá? Proč se vtírá?

Zastoupila mu cestu. Byla udýchána, bledá jako křída a vyrazila ze sebe:

„Pavle, bude lépe, jestliže se rozejdeme. Odstěhuju se.“

„Nesmysl. Kam? Proč?“

„Abys byl volný.“

„Nechci.“

„Nic ze mne nemáš, jen tě rozčiluju.“

Byl na rozpacích, ale opakoval rozhodně: „Nesmysl. Buď moudrá, nežádej nemožnosti, nikdo tě nevyhání…“

Políbil jí ruku a odjel. Bylo krásné léto, kdesi v neznámém kraji voněly hluboké lesy… snad tam byla i řeka, snad hory…

A lidé, kteří jsou celí obolení, lidé, kteří chtějí nemožné – ať se jdou utopit.

Nesměla ho ani vyprovodit na dráhu. Nemá prý to žádný smysl.

Odpoledne měla poslední hodiny před prázdninami. Byl nejvyšší čas. Docházely jí síly. A neměla kde si odpočinout a kam složit hlavu k posilujícímu spánku. Jak radostná byla kdysi její vězeňská cela! Jakým vězením byl její prázdný byt!

Její byt? Byl to jeho byt. Její domácnost byla jeho domácnost. Ona se tu jen pletla cizím lidem do cesty a všude překážela. Jako v té anekdotě: Vyhoďte toho žebráka, nebo mi to utrhne srdce.

Ulehla v pustém bytě a po celé dny a po celé noci vedla nekonečné rozhovory s člověkem, který s ní navždy domluvil. Psala nekonečné listy, které nikdy neodeslala, protože by je byl nečetl.

Ach, ty nekonečné rozmluvy a listy… Slova, věty, a není možné je nevyslovovat a nenapsat, řinou se… Eva vezme knihu, čte, ale co čte? Zase svá vlastní slova, své vlastní věty, a nikdo je neposlouchá a nikdo neslyší.

Co se s ní dělo? Umírala?

To je konec? Konec milovaného života?

Tak bídně a bezúčelně má zhasnout Evin plamen? Kolem ní se uctivě a smutně třpytí oči lidí, kteří ji mají rádi a kterým ubližuje, protože trpí. Vidíš, vidíš. Kdybys trápil jen Evu! To by nebylo nejhorší. Ale ty děláš bolest i jejím sestrám, soudružkám, přátelům. Proč to děláš?

Protože je Eva jen padlý kůň u záhybu silnice, vinoucí se vzhůru na Černou Horu? Ano, proto. Eva je umírající starý kůň. Vychrtlý na kost. Dosloužil pánovi, padl únavou, bič už mu nepomáhá na nohy, i nechal ho pán ležet a kůň dodělává. Slunce praží, nešťastný kůň už přestal hrabat nohama, jen hlavu chvílemi zdvíhá…

Kdyby alespoň korespondenční lístek poslal… Ta silnice je tak vyprahlá. Kdyby pán jen lístek poslal!

Lístek… Přišel. Ale ne od něho. Od Mileny. Pozdrav z cest. A každoroční přání k Eviným narozeninám. Milena umí psát tak srdečná přání, že se Eva probudí z mrákot a že si může zaplakat léčivými slzami… I chvíle úlevy je dobrá a zdrží od smrti hladem. Milena s mužem teď bydlí mimo Prahu; občas pozvou sestru, ale protože nepřijíždí, jsou přesvědčeni, že se jí daří dobře. Milena chápe, že může být člověku doma tak teplo, že se mu nechce ven…

Sestra se mýlí.

Evě se chce ven! Utíkala by, ale kam?

K Anince?

Ano, tam by byla schována, ale netroufá si. A Aninka všechno ví. Jednoho dne se objeví u Eviny postele. Je rozčilena a vášnivě vyčítá Evě, jak ji může tak zanedbávat a trápit. „Nespím starostí o tebe. Hned se ustroj a pojedeš se mnou. Před domem čeká taxi.“ Jako pohozené dítě zdvihla Aninka Evu, odnesla si ji k sobě a ukryla si ji v laskavé náruči.

Aninka neví, co se stalo v roce dvacátém –? Aninka, Pavlova sestra, to ví. Všechno ví. A může odpustit? Aninka má Evu ráda. To je její jediná odpověď na Evin pláč, stud, lítost. Nemusí se do člověka, kterého miluje, teprve vžívat. Nemusí ho ani chápat. Aninka je nejčistší a nejsvrchovanější láska.

„Chceš-li, zůstaň u mne,“ nabídla Evě. Ale za měsíc se ozval Pavel. Nechápal, proč Eva utekla z domova. Oznamoval den svého návratu a dodával: „Doufám, že do té doby budeš i ty doma. Na shledanou.“

Miroslavu Součkovu volali Slávka. Slávka byla venkovské děvče a všelico jí bylo v první pražské službě divné. Páni byli hodní, to jen co je pravda. Oba byli laskaví, nemohla si naříkat. Ale proč se k sobě tak divně chovali? Proč pán pořád doma četl noviny a proč paní pořád něco zamlouvala a zalhávala, proč byla jiná, když byl pán doma a jiná s ní v kuchyni? Milostpaní, vy Slávku zarmucujete. Vám není do roztomilých řečí. Nenamluvíte jí, že Štědrý den je u vás docela všední den a že vás ani dost málo nebolí, když si pán na celé svátky odjede někam s lyžemi a vy nevíte, kam.

Milovaná milostpaní, netvařte se, že jste jiní než obyčejní lidé a že se u vás vede všechno jinak. Slávka je jen prostá dušička, a právě proto předobře ví, a nikdo ji nesplete, že u lidí, kteří se mají rádi, se vede odjakživa všechno stejně. Proč vy dva se nemáte rádi?

Zaplať pámbu, svátky míru a lásky přešly. Naše maminky byly v těch dnech celé upachtěné, naříkaly na peníze, které takové Vánoce stojí, a přece to bývaly nejkrásnější radovánky v roce; potom jsme vyrostly ze sentimentality, z klerikalismu, z předsudků. Ve straně stromeček skáceli a soudružky hrdinsky odpíraly nadílku svým dětem… Ale v Sovětském svazu už je dnes opět dovolují světit…!

Zaplať pámbu, přešly Vánoce, bylo jaro, jenže Evě bylo nedobře a nedobře a jednoho dne si poslala Slávku pro lékařku. „Ale před pánem to neříkejte. Měl by starost.“

Měl by starost? vyčítavě si pomyslela Slávka. A vida, přesvědčila se, že měl starost, měl! Zaslechla jeho slova:

„To je jedno, ať to stojí cokoli, dám ti na to, pojedeš do Poděbrad.“

Tak vidíte, Slávko, jaký je pán hodný. Tak vidíte.

„Příjemnou lázeň!“

Celé tělo orosily opálové bublinky léčivého zřídla. Tichý, vlahý pocit ulehčení. Nic nebolí. Ve vaně to co chvíli žblunkne, vyvře, bubliny se rozšumí, utichnou a zas ojediněle vzlétnou nad hladinu. A ticho, úleva, šumění a pocit bezbolestnosti jsou i v mysli.

Není, co bývalo, ale to už je tak běh života; a nadto: Eva nesmí zapomínat a nezapomíná, že v jejím životě byla dlouhá léta zářivého slunce. Co je to platné, i Eva Nygrynová je podrobena zákonu stárnutí a osudu všedních dnů.

Není, co bývalo, ale zas je něco jiného a na to nám byla dána nygrynovská nátura, abychom se dovedly rozradovat i z bublinek.

Ostatně tomu ani tak doslova nebylo. Poděbrady nebyly jen iluze nebo Evina zásluha. Poděbrady byly a jsou něčím skutečným.

Jsou hned na pohled jedinou zahradou. Eva se tu sešla se svými velikými láskami. A zahradník jí z nich vypěstoval tropické divy. Její vášeň si s nimi nevěděla rady. Vždyť už za ty svítící šťavnaté trávníky byla vděčna! Vděčnost je sladká…

Psala o tom Pavlovi a prozatím ani nečekala na odpověď. Její vděčnost neznala mezí.

Z parků a ze zahrad si chodila rovnou do lesa. Po jedné straně se pokojně lesklo Labe, po druhé straně lesní listí šeptalo slibné útěchy. A aby minula zoologický ostrůvek, ne, to by nebyla Eva. Nemají tu arci lvy, ale copak není medvídek mýval k zulíbání? Podle medvědího mravu a obyčeje přešlapuje v kleci, okresluje čumákem oblouky, ale jakmile uviděl známého dvounohého živočicha, přestal šlapat a kroužit bíle a černě pruhovaným obličejem a přistoupil k drátěné mříži.

Známý živočich měl v rukou (ale opice to nebyla, tu mýval také znal) vejce. Vejce bylo určené mývalovi, to věděl a prostrčil po svém dárku tenké dlouhé prsty předních nožek mezerami v drátěné ohradě. Chňapal po lahůdce; lidské tlapky stejně chtivě chňapaly po jeho a z lidské tlamy vycházely při tom tiché zvuky; jako by člověk měl na mývala chuť. Ano, mýval uhodl. Eva ho měla tak ráda, že by byla chtěla jeho studené, černé, přesladce obratné prsty líbat. Netrápila ho dlouho, dala mu vejce a on je protáhl drátěnou mříží, donesl k nádržce s vodou, omyl, několikrát převrátil v hrstích, nakousl a vysrkal. Jaký byl hezounký, jaký způsobný a tichý – ale byl veselý? Netesknil po volném lese a po družce?

Eva bloudila po ostrůvku od exempláře k exempláři, ale jen vodní ptactvo a několik holubů si tu žilo svobodně. Jinak to ovšem v žádném zvěřinci nejde, a jen kdyby klece byly alespoň dostatečně veliké, jako třeba je obydlí našich andulek. Andulky neloudí, nezobou z ruky a vůbec si nikoho mimo svůj svět nevšímají. A to proto, že mají sami příliš starostí i radostí, příliš zájmů a řečí, a také proto, že se mají z celého srdce rády.

Andulky poletovaly bez ustání po rozvětveném kmeni a v koutě měli vysokou skřínku s řadami kulatých otvorů, kde hnízdily. Byli tu zelenáči s nahnědlými zády a blankytní modráčci se zády obláčkově šedými a s vlnitými vzorečky na křídlech. Celý den měli náramně mnoho práce a celkem nic nedělali, jen vytrvale mleli splesklými, v peříčku skrytými zobáčky. Vyluzovali jakýsi tichoučký skřípot a vrzání a byli přesvědčeni, že celému světu z jejich halásku a tartásku brní uši. Hned si něco šeptali, hned se líbali a vzájemně lechtali na nastavených hlavičkách, a tuhle si dva sedli na bidýlko před hnízdo, chtěli se už pustit do líbání, jenže zahlédli sousedy o poschodí níž a zaslechli, že si něco důležitého šeptají. Co asi? Hořejší byli ukrutně zvědaví, div si hlavičky nevykroutili. A tak to šlo v tomhle nárůdku věčně: hubičkování, klepy, šepotání, řečičky, nikdy hádky, žádné rvačky, ach, šťastné rodinky, ach, příjemná společnost.

Proč by to tak nemělo být stále a všude? ptávala se už malá hloupá Eva pánaboha, lidstva, přírody, kdekoho, a stará hloupá Eva se ničemu v životě nenaučila. Ba, co hůře: ona se naučila, ona ví všechno – ale pranic jí to není platné, bolí ji koncentrační tábory a bolí klece v zoologické zahradě.

Sovičky, vdovičky, mé milé družky! Jak by vás nebylo člověku líto? Sovy byly dvě, seděly vedle sebe, zaokrouhlené, prachově načechrané, hebce šedé, měly kočičí obličeje a ohromné oči, těma očima hleděly upřeně do lidského zraku. Byl den, čas spánku, a ony nesměly spát. Lidé je chtěli okukovat a litovat. Opět jako v dětství: víc než soucit pro ně Eva neměla. Menší družka stále smutně tenkým hláskem pískala í, í a její oči byly celé zlaté. Druhá kroutila hlavou po člověku všemi směry až na záda. Viděla bez hnutí dopředu i dozadu, ale nic jí to nebylo platné a marně spouštěla šedivou blánu přes hluboké oči. Co dělat, tak je to v celém světě. Celý svět je zoologický koutek, a mnozí lidé jsou na tom i hůř než Eviny sovy. Můžeme pročíst celé světové dějiny – přítomné civilizované lidstvo nám nedá útěchu.

V lázeňském parku vyhrávali vojáci ouvertury a pochody, to se Evě usměvavě poslouchalo, protože to byl její repertoár. Kde jsou ty časy! Kde je němý film a živý orkestr? Kolegy rozprášili… Marta kvílí: Růže má, tys o samotě…

Obecenstvo poslouchá na koncertně seřaděných židlích. Který Čech by neměl hudbu rád? Na lavicích u záhonů a pod vrbami je zábava: „Já sem jezdím už deset let.“ – „Se srdcem, se srdcem?“ – „Jakého máte doktora?“ – „Á, ten prý má být moc dobrý.“ – Někdo se chlubí vysokým tlakem; jiný spokojeně vypočítává patero druhů svých nemocí.

Eva si vybírá lavičky, na téhle se ohromně sedí, tamhle je ještě ohromnější místo, to už není hezké, jak je tu Evě bezstarostně.

K večeru si zašla na luka. Jejich rovná daleká zeleň vydechovala tentýž klid, totéž zdraví a smíření.

A kdo to kráčel po břehu naproti ní? Kdo se to zastavil…?

„Práci čest!“ – „Lído!“

Eva se obávala, že se Lída nezastaví a nepozdraví likvidátorku. Znala Lídu už před patnácti lety. Tenkrát to byla hubená, vytáhlá dorostenka federované tělocvičné jednoty na Vinohradech, Eva tam chodívala hrát na klavír, ten přepych neměly děti nikde jinde a záviděly vinohradským. Při hudbě se to, soudruzi, cvičí!

„Soudružka Nygrynová!“ A ještě obecněji: „Soudružka Evička.“ To byl pokaždé řev! Jaká by ta horda měla nějaké pochybnosti, že šedovlasá Evička dnes nepřijde a nebude hrát na piano! A vrhaly se na ni, málem ji porážely, svíraly ji, praly se, aby se k ní dostaly a aby ji mohly stisknout, ty malinké oběma ručičkama kolem kolenou, dorostenky kolem pasu. Lída ne. Lída byla zdrženlivá, ale to neznamenalo, že neměla soudružku Evičku ráda. Mazlení není ještě všecko.

Potom přišel rok 29. Eva přišla o vinohradské i o Lídu. Teď se jí vehnala krev do tváří… Ale Lída se zastavila, pozdravila. Vloni byla na Evině projevu proti válce. Byla v Poděbradech provdaná. Od dorosteneckých let ještě o kus povyrostla – ale jak si mohla Eva o ní myslet, že je to chladný člověk? Někdo musí křičet a objímat oběma ručičkama, někdo nemusí a ani nemůže. Z vinohradských entuziastek nebyla Lída jediná bez zápalu. A že se po letech soudružky sešly, že se denně scházely a měly se rády – nesvědčilo o jakési usedlosti mladé ženy, která si vybírá staré kamarádky, nýbrž pouze o Evině neumdlévající lásce k mládí, k revolučnímu mládí.

Jaro dozpívalo a dokvetlo. Eva se zklamala ve své vděčnosti. Ne, nestačil jí laskavý lístek. Vídala kolem sebe i stará manželství a nebylo vůbec nic směšného v návštěvách šedovlasých mužů u nemocných manželek. Přijížděli v sobotu, dali stařenkám hubičku, no, tak co, maminko, srdíčko už nezlobí? Vůbec nebyli ti staří lidé k smíchu.

Lída měla cit i rozum a nevyptávala se, ale Evina sousedka u stolu nevycházela z údivu: „To váš pán za vámi nepřijede?“ Eva už nevěděla, co sousedce namluvit, aby uvěřila, že její pán, víte, nemůže, má to a ono, nemůže…

A tak sbohem, jaro a přelude, sbohem, uzdravující šumivé zřídlo, Labe, lesy a louky. Léčení je u konce, dovolená u konce, jen umírání a hanba nemají konce.

Lékařka sedí naproti Evě a po odborné prohlídce si ji mlčky a zpytavě prohlíží. Mladá žena má zlatě hnědé a šetrně soucitné oči. Mohla by být Evinou dcerou a prohlíží si pacientku mateřsky shovívavě.

Co si má s ní počít? Její nemoc prostudovala, poznala a našla rady i léky, které jí prospívají. Srdce se znamenitě zotavilo. Nemoc je v duši. A nerozumná pacientka ruší léčení. Je to, jako bys budoval ruční dílo a jako by ti je někdo před tvýma očima kazil a ničil.

Má se žena s laskavýma očima na kazisvěta zlobit? Nemůže. Chápe ji a lituje.

A Eva okřívá jejím soucitem a provinile sklání hlavu. Ví, že je vinna před ženou, které maří její krásnou práci. Dětsky pokorným hlasem slibuje, „že se už polepší“.

Eva stála Pavlovi v cestě, to už byl holý fakt – – a pak tu byl ještě někdo, komu překážela.

Ona. Kdo byla ona?

Eva se rozhlížela, rozhlížela, ale široko daleko neviděla žádnou ženu, která by byla Pavla Dobeše hodna. Věděla jen, že ta žena existuje.

Neznala mužovu společnost. Měl svůj přátelský kroužek, kam ji nevodil. Je prý to směšné, když muž všude vodí ženu, kamarádům to nebývá vhod.

Eva neznala ženy jeho kaváren a vináren, a proto jen přemýšlela a hádala:

Kdo je ona?

A takto přemýšlela:

Je krásná. Je jí dvacet let. Je bez poskvrny a požehnaná mezi ženami. Eva s ní nemůže soupeřit. Nemůže činit Pavlovi výčitky, že pro její mládí a kouzlo ji obětoval. Že pro ni, slavnou a žádoucí, pokrčil rameny: „Eva trpí? Co dělat, našel jsem zázrak.“

Ale snad není krásná a není dvacetiletá. Snad je víc: Je mu rovna duchem. Duší. Je revolucionářka. Je víc než pořadatelka dětských besídek a pianistka z vinohradské federace Eva Nygrynová. Je jednou z těch ruských hrdinek, kterým se i Eva obdivuje. Ne, Eva se s ní nemůže pouštět v zápas.

A je snad ta neznámá žena souhrnem všeho: krásy, mládí, ducha, duše. Vykonala jistě už velké činy, je stále činná po jeho boku v díle veliké myšlenky.

Jen nejzázračnější ženu si mohl člověk jako on vyvolit, když se odhodlal Evin život obětovat.

Co se kdysi Eva nastarala a nastrachovala, jakže to bude po její smrti? Zajisté, Pavel přežije Evinu ztrátu. Přetrpí bolest a bude žít dál, ale přece jen – byť na chvilku, bude zarmoucen, vždyť si na Evu zvykl, vždyť je s ní rád, a než si najde jinou, bude se mu stýskat.

To byly starosti! Teď je po nich. Teď si Eva může umřít, kdy chce, a bylo by nejlépe, kdyby už to bylo. Už už kdyby to bylo.

Jednoho dne sebrala všechnu odvahu, nabrala hodně zhluboka dechu a pravila nejtišším a nejpokornějším hlasem:

„Také bych se někdy ráda podívala na ty tvé krásné hory a hluboké lesy, také bych ráda poznala lidi, které máš tak rád…“

Velmi spěšně a pohotově ji odmítl:

„To není možné. Hory jsou jen pro zdravé srdce. Co bys tam dělala, když nemůžeš stoupat do vrchu?“

To jí mohlo stačit. Ale její srdce bylo skutečně tak nemocné, tak slabé, tak bídné a věru, tak neschopné stoupat do vrchu, že se ještě hlouběji pokořilo a neustupovalo. Třáslo se a pravilo:

„Co bych tam dělala? Co, ptáš se? Seděla bych v údolí a čekala, až se vrátíš.“

„Ale co bys z toho měla?“

„Dýchala bych s tebou tentýž vzduch. Dívala bych se na vrchy, po kterých stoupáš…“

„Ne,“ řekl jednou provždy, „to není možné. Měj rozum.“

Byla májová noc.

Eva a maminka se držely v náruči, ležely a umíraly, ale jen chvilku, hned tu byla smrt a jim bylo dobře. Držely se, slzely radostí a Eva cítila takovou blaženost, jako jen v několika vrcholných hodinách svého života, a stále opakovala, celá užaslá a veselá a od všeho osvobozená:

„To je radost, to je štěstí, to je krása, po smrti je dobře, a nejhezčí je, že se držíme v objetí, že nevíme už nic o životě, nic o bolesti, nic o hanbě, nic o marné touze, nic, nic – – –“

Eva přemýšlí o tom jasném snu. Blaživé, chladivé, bezbolestné nic? Nicota? Ale nicota, která blaží, není přece smrt! To je jen nový život.

Bez radosti – musí Eva být. Byla odsouzena. Bez bolesti – chce a může být. Ale ne bez života.

Hle, jak se drží bledě zelená úponkovitá rostlina vlastní silou svých droboučkých drápků zdi! Jak šťastně se leskne! Eva se dívá oknem na tu houževnatou zeleň na protější budově a učí se od ní držeti se vlastní silou života. Nebo se rostlina učí od Evy?

Po smrti je zajisté dobře, o tom Eva nepochybuje a mrtvých nelituje. Možná, že má jen strach z obtíží sebevraždy a odpor k bolestným jejím pomůckám. Ale jisté, jisté jest jedno: Že se jí chce žít.

Možná, že i ten vzdálený hlas ji láká… Dotěrný hlas, který jí našeptává:

Vyčkej… Přejde ještě několik let. Člověk se vrátí k člověku. A naplní se tvé čtyři stěny hudbou a teplem. Muž se nabaží epizod, unaví ho dobrodružné výpravy a vrátí se k osudu. Trpělivost. Měj rozum. Nepřekážej mu ve výpravách, přej mu zábavu. Choď po špičkách. Žádné slzy. Jen žádné slzy a scény. Po špičkách.

Návštěvy se staly Evě trýzní. Musela shánět roztomilá slovíčka, fráze se jí převalovala v ústech jako žvance a úsměv byl křečí. Svaly v tváři ji bolely. Vedle ní nebo naproti ní sedával hostitel, ale před cizími i před blízkými lidmi bylo nutné hrát komedii. Obracet se k sobě, usmívat se na sebe, přemáhat nepřirozený tón a snažit se mluvit jako příkladní a milující se manželé, jak je kdekdo znával ještě před třemi, před čtyřmi lety… Cizí snad věřili vynucenému tónu a komedii, blízcí něco tušili a mnozí všechno věděli, jistě více než Eva sama; a jejich úsměvy byly také nucené a také jim se převalovala roztomilá slůvka v ústech jako žvance.

Trýzeň!

A co nebylo trýzní…?

Aninka se na ni dívala, jen dívala. Věděla všechno? Co věděla? Eva se netázala, Eva nechtěla nic vědět, a Aninka ji měla tak ráda, že mlčela. Také bratrův vztah k sestře ochladl. Také ti dva se na sebe jen usmívali bez radosti a slova selhávala…

Milena už dávno k Dobešovům nechodila, Eva nechodila k Mileně. Politické zájmy, strana, práce se postavily mezi sestry jako i jinde mezi bratry, mezi rodiče a děti… Posílaly si lístky k svátkům, projevy věrné a vroucí lásky, ale Milena jen od cizích lidí zvídala, že se sestřino manželství boří. Potkaly se na ulici… Vyhnuly se nešetrné otázce i bolestné odpovědi.

Eva zapadala stále hlouběji do lží a do nepravd. Jako by už nikdy neměla z toho bláta vybřednout!

„Nebudu tě unavovat, pozvu-li k nám několik přátel na večeři?“ tázal se jednoho dne Dobeš.

Eva přemohla závrať z představy hostí, řečí a komedií a řekla ochotně: „Ne, nebude mě to unavovat, jen si pozvi, koho chceš.“

Přišli přátelé i cizí. Některé znala z dřívějších dob, kdy ji ještě brával s sebou. Přišli i dva mladí snoubenci. Dívka byla mladičká. Vanula z ní sladká májová vůně. Nevešla, vtrhla. Všichni muži se až polekali. Dívka si se všemi podala ruku. K paní domu nepřistoupila, nepředstavila se. Neviděla ji. Ostatně tu ani žádné paní domu nebylo. Byla jen Eva Nygrynová a Eva Nygrynová nebyl nikdo.

Neznámá mladá dívka byla všechno. Kořili se jí a připíjeli na její mládí, na její krásu a na její talent. Dívka byla básnířka a vydala první sešiteček básní. Její snoubenec se oddal vínu a politické debatě.

Eva se zvedla a odcházela do kuchyně.

V kuchyni byla Slávka, venkovské děvče, úplně zjevené z veselých hostí, z veselého pána, to by byla jakživa neřekla, že dovede být pán tak roztomilý. Ona se i paní veselila, jenže ta Slávku neošálila…

„Máte moc nádobí, Slávko?“ ptala se Eva se svým lživým úsměvem. „Já bych vám pomohla.“

Ne, ne, za nic na světě, jen se jděte, milostpaní, bavit. Vrátila se tedy Eva do pokoje, aby se bavila. Vstoupila a uviděla obrázek: Pavel Dobeš seděl a mladá básnířka klečela u jeho nohou. Jeho prošedivělá hlava se melancholicky opírala o dlaň a chýlila k dívce, a dívčina hezounká tvář se k němu zdvíhala, jejich oči se do sebe nořily s omdlévající něhou, se zbožňující rozkoší, se steskem, žízní a trýzní.

Byla to ona? Ne, nebyla to ona. Měla svého snoubence a k Pavlovi Dobešovi jen vzhlížela. Pavel Dobeš byl neženatý muž, proslulý kouzlem osobnosti.

Eva to všechno měla moudře brát jako skutečnost, tak jako až dosud všechno brala. Ale Eva dovedla snášet jen to, co je v lidských silách. To, co lidské síly přesahuje – nedovedla snést, a to byla velká chyba.

Druhý den po přátelském večírku propukla její zoufalost jako bouře. Po leta střádaná zoufalost, sobě i světu tajená, křečovitými úsměvy maskovaná, z pýchy krocená zoufalost. Eva přestala mlčet a trpět. Vybuchla, křičela, plakala, proklínala. Byla stará v tváři, byla ohyzdná v pohybech, a jak hysterické byly její výrazy a jak trapná, nechutná, jejího věku nedůstojná žárlivost!

Řekl jí, že život s ní je už nesnesitelný, a odešel z domu.

Zhrozila se. Co jsem to provedla?

Z dálky slyšela ozvěnu svého vlastního hlasu, křiku a pláče.

Proč křičela a plakala? Proč sebou mlátila? Proč se bránila? Byl to její styl? A pak – a pak: Vždyť ona to nebyla.

A bylo svrchovaně lhostejné a bezvýznamné, kdo je ona.

Slz, které Eva prolila před mužovýma očima, které nedovedla skrýt a udusit o samotě v poduškách, byl za celé tři roky – měříme-li je s jejich pramenem – nepatrný kalíšek, ale někteří lidé mají tak choulostivý žaludek, že nesnesou ani kalíšek. Eva přestala plakat a na její tváři se uhostil ochotný úsměv. A sliboval: Už budu hodná. Evička už bude hodná.

Ale přesto se neobdivujte, dobří lidé, Evině ušlechtilosti. To nebyla ušlechtilost. Její pokora, její polykaná bolest, úzkostlivé, tiché kroky, křečovitá grimasa – to všechno, všechno tak dojemně krásné, tak směšně tklivé na pohled – byly jen její zbraně. To byl pud sebezachování.

Eva nebyla nikdy tak dobrá, jak si lidé mysleli; jí nesměl nikdy nikdo k smrti ublížit. Nedovedla trpět nad své síly. A tři roky se v ní střádaly síly k obraně a k novému životu.

To, co vypadalo jako pokora, co se skvělo jako dobré srdce, co ohromovalo přítele i nepřítele jak bezmezná oddanost – bylo jen zbrojení.

Eva si kula štít, aby v osudné chvíli mohla odrazit smrtelnou ránu.

Kdyby byla onoho osudného dne stála Pavlovi Dobešovi tváří v tvář bezbranná, byla by ji slova: „Měj se dobře, odcházím od tebe a nikdy se nevrátím“ zabila.

Ze železa byl dojista její štít, že tuhle ránu odrazil. A zdravé srdce, které přežilo onu vteřinu. Vteřinu, naplněnou lety.

V té jediné vteřině – a snad jen v pouhém jejím zlomku – ji oslňujícím bleskem zalilo světlo poznání, vyšlé z její výzbroje:

Dvacet let s ním žila a z bohatství své obraznosti si vytvořila legendu o nesmrtelné lásce. V jeho srdci nebylo nikdy lásky, nikdy úcty k ní, když mohl kdysi trpět pro vlastní uraženou pýchu a nyní pro její smrtelnou ránu se netrápí. Když z pouhého pohodlí mění ženu za ženu a když žena mu nikdy nebyla člověkem. Či je možné, aby se synovi zprotivila matka, byla-li mu leta drahá, a zoškliví se otci milované dítě?

Eva se ke svému muži po dvacet let každým dnem blížila. K člověku se blížila a člověka mu chtěla nabídnout, až vychladnou pomíjející horečky ubohého těla – ale on jen s ní dvacet let bydlel a ode dneška už s ní nechce bydlet, protože bude bydlet s jinou.

Ze železa byl Evin štít, že tuhle ránu přežila. Po tři roky nebylo na její duši místečka zdravého. Samý vřed a samá boule. Z čista jasna se všechny boláky zahojily. Eva se uzdravila. Eva je zdravá jako řípa.

X

Štít

Dveře zapadly. Nic víc, jen ty dveře.

Eva vyšla z bytu, aby si šla vyhledat nový.

Šla a se zvídavou věcností sledovala každý svůj pocit a každý krok. Vždyť jsem sama, připomínala si cestou bez ohlížení, cestou do vyhnanství. Je všemu konec a budu nadosmrti už jen sama.

Sama. Eva, člověk stvořený pro život ve dvou. Sama bude, po všechny zbývající dny svého života, i ve vteřině nekonečně dlouhého – sama. Tak si slabikuje a je studená a tvrdá, že led není studenější a kámen tvrdší.

… ale kdo to tamhle přechází před autobusovou stanicí? Krev se Evě nahrnula k srdci. Bože! Je to arci jen sousedka, nikoli sestra, nikoli přítelkyně, ale přece jen žena, která má dobré, soucitné srdce, a s tou se Eva bude musit rozloučit. Když se člověk odněkud stěhuje, řekne přece sousedům sbohem. Ne. Eva raději nic neřekne. Sousedka je tak hodná a tak soucitná. Litovala by Evu. Snad by nad ní i zaslzela. Jistě by zaslzela. Proč má Evu někdo litovat a proč má slzet? Proč má Eva někomu ztrpčit byť jen chvilku života?

A náhle jsou Eviny nohy, které tak lehce si vykročily do nového života, těžké, že je sotva vláčí. A ona se neraduje ze svého zdraví.

To byla jen sousedka, které se tak lekla. Sousedka, která ji polituje a dost. Ale Eva má i Milenu a Aninku, má několik věrných přátel. Všem udělá bolest, všichni ji budou litovat. Proč? Svůj osud nechť si člověk unese sám – ale proč mají trpět s ním i nevinní?

A co teď? Kam půjde Eva nejdříve se svým malým kufříkem a se svou velkou novinou? Lidé vědí mnoho, ale nevědí ještě všechno. Nejméně ví Milena. Ach, sténá Eva, k Mileně ne, tam nepůjdu. To je nad mé síly.

K Anince. Aninka ví nejvíce. Nebude tak příliš ohromena. A ublížila bych jí více, kdybych se jí vyhnula. Eva se vydala na cestu k Anince. Šla a cestou si všimla, že míjí známý dům. Bydleli v něm její dobří přátelé.

Před dvaceti lety přišla k Evě žačka, která už tehdy byla nad učitelku. Byla to křehká mladá dívka, jejíž ruce dovedly pobouřit klavír až k dunění varhan a dovedly hladit jeho klávesy, až se rozšuměly vánkem harfy. Měnily je ve všechny hudební nástroje a také v lidský hlas. A dívčin hlas zpíval s rukama o závod, v němž nebylo vítěze ani poraženého. Učitelka poslala žačku na konzervatoř. Jejich úlohy se obrátily. Učitelka už nikdy před žačkou nehrávala, zato žačka se nikdy nenechávala nutit a dávala nejšťastnější ženě k jejímu štěstí doprovod svým uměním, kdykoli si k ní pro něj přišla.

Eva už dlouho si pro doprovod nebyla. Teď jako ve snu stoupá do třetího poschodí, Lidunka ji radostně vítá a lituje, že muž je v úřadě a děti ve škole… Náhle se zaráží… Eva praví: „To je dobře, Lidunko, žes sama. Zahrej mi. Co chceš. Ale nemusí to být právě Beethovenův smuteční pochod. Můj případ si takové tragiky nezaslouží.“

Evin hlas se láme. A Lidunka, která už také skoro všechno ví, se rozpláče a není jí do hry.

A to bude tak všude, kam přijde se svou senzací? A všichni budou pro ni plakat –? Budou se jí bát jako strašidla?

Jako zlé svědomí se vlekla k Anince. Řekla jí – ale tehdy už byla opět klidna: „Tak a tak, Aninko. To a to se přihodilo.“

Aninka ji vyslechla na smrt zbledlá. Pak se jí nahrnula krev do obličeje. Ale oči, modré a láskyplné jako nebeský blankyt, se nezarosily. Aninka sbírala sílu za Evu i za sebe.

Úžas stihal úžas. Kde to jen Eva tápala, že neviděla, jak ji mají lidé rádi? Kde bloudila, že se jim vyhýbala? Kterak mohla odmítat soucit, nejslavnější lidský cit, jediný cit, který by dovedl proměnit svět v rajskou zahradu?

A čím si zasloužila ten slavný cit a láskyplné pochopení?

Eva se ukryla u Aninky, ve středu její rodiny u jejích nejbližších, a to byla veliká úleva, a byla to krása, že se Evě o takovém zázraku nesnilo…

Za několik dní přišla za ní Milena… Ani nezaplakaly. Milena to tušila; známí jí povídali… ten viděl to, onen slyšel ono. Milena se nepřiznala, co se už naplakala, chudáček, a proč a nač?

Přišla Evina venkovanka Slávka. Celá uplakaná. Dala pánovi výpověď. Proč, vy nemoudrá? „Já za to nemůžu,“ vzlykala dívka. „Bez vás tam nebudu. Všude bych vás viděla… Pán je hodný, ale bez vás tam nebudu.“ Eva měla co dělat, aby Slávku upokojila.

Lidé ji obklopili ze všech stran velikým kruhem. Jediná záře dobroty a milosrdenství vycházely z jejich očí, z očí barvy nebesky modré, pokojně šedé, zelenavé, zlatě hnědé i černé; ty všechny barvy se slily v jediný paprsek a paprsek chlácholil:

„Neplač, neplač, dítě, jsme u tebe, neboj se samoty, my tě neopustíme.“

Kruh soucitných přátel se šířil.

Potkávala přátele a známé a každý měl pro ni paprsek v očích a teplý stisk ruky. Nesetkala se s nikým, kdo by se byl odvrátil. Sešla se s člověkem, který ještě nevěděl, co ji potkalo. Člověk se ptá: „Co dělá muž?“ nebo vzkazuje pozdrav. A když Eva podá vysvětlení, že už nemá komu vyřizovat pozdravení, slyší zas a znova tatáž slova:

„To není možné! A proč, prosím vás? Ale, chuděrko!“

Ať jsou to oči barvy nebesky modré, pokojně šedé, zelenavé, zlatě hnědé, černé – z každých vytryskne světlo lidskosti. Snad za chvilku zhasne, co na tom. Evě stačí vteřina útrpnosti, slovo útěchy a záblesk pochopení.

Boženka… Tamhle přes ulici se blíží štíhlá, bledá, kučeravá Boženka. Jen její veliké, veliké oči se to blíží. Hluboké, hnědočerné a plné bolesti. Boženka je o třicet let mladší, má ještě dosti času na poznávání, že život bolí. A Boženka byla velmi nemocna, sotva se uzdravila, proč ji má Eva rozčilovat, proč ji nemůže potěšit? Takovou dobrou duši…

Kruh se šíří. Eva se shledává s přátelstvím, kterého se ani různost politického přesvědčení a přerušené styky nedotkly ochlazením. Vracejí se lidé a pomáhají klenout na Evině obloze zázračnou duhu.

Opět, jako před mnohými lety, přišlo psaní z kraje rozkvetlých luk a opět s pozváním: „Přijeď, Evo, máš zapotřebí zotavení…“

Anda! Anda píše a připomíná dávné a věčné jaro. Táže se Evy, zda se pamatuje na koupele v lese, na výlety, na hovory před spaním, kdy ve tmě zářila víra v nový život, kdy se obě usmívávaly blouznění svých dvaceti let… Ano, Eva přijede a budou se usmívat blouznění svých třiceti let a budou sníti bez oddechu nanovo. Jak by se Eva nepamatovala na nedělní výlet od slunce východu do východu měsíce a jak celý den zpívaly a jak potom večer seděly pod stromy při světle žárovek a při zvucích cikánské kapely…

Jak by se Eva nepamatovala? Což to nebylo včera? A uhasl snad zázračný plamen, Ando, děvče moje?

„Obecenstvo pro tebe neexistuje. Jsi sama se svým bohem. S Janem Sebastianem Bachem.“

Tak pravila Marie Helmerová, když s Evou hrála koncert na dva klavíry, Bachův koncert C dur.

Koncert dávno dozněl, věčně zní hudba.

Lidé se rozejdou a nesetkají se ani na ulici, ani na návštěvách, ale nerozešli se. I když sešlo z očí, nesejde z mysli, je-li mysl sladěna do jedné tóniny.

Marie Helmerová byla léta učitelkou na venkovských měšťankách a nyní je na odpočinku v Praze a pracuje na životním díle. Žije v ovzduší své vědecké práce.

Eva se mýlí, že Marie bydlí ve čtvrtém poschodí činžáku dvacátého století. Marie Helmerová žije v renesančním paláci, a protože se narodila ne v jeho době, nýbrž o tři století později, splývá jí minulost a přítomnost v jedno. Z věku prvních peněžních burz a spekulací a mořských vlků má také pohled do budoucna a vidí konce toho, co sedmnácté století zasévalo. Tenkrát bylo ovšem předkům dnešních vlků hej – na světě bylo dost místa pro soutěž…

Ne, my jsme se, Marie, nerozešly, povídá si Eva, i když jsme kráčely zcela jinými cestami. Eva sedí v blízkosti jejího pracovního stolu, pokrytého knihami, slovníky, rukopisy, pomůckami k jejímu dílu. Neví ani, jak to přišlo, že od historie se dostaly k nejskutečnějšímu dnešnímu dni a od lidstva k člověku. K ženě. K Evě Nygrynové.

K problému samoty.

To byl problém, který by si byla Eva bez pomoci osudu nikdy sama nevyřešila, ale který byl Marii dávno jasný a blízký. Řekla to Evě. Pravila:

„Holčičko, lidé žijí ve velkém omylu; nechápou, co je samota. V pouhém slově slyší smutek. Litují osaměle žijící ženy. V samotě není smutku. Také ženy se domnívají, že by nedovedly žít jinak než ve dvou. Ale život ve dvou bývá často pustší než o samotě. Tys nikdy nepotřebovala – jen si vzpomeň – ani Albínu, ani Tonku. Přišly – přišly. A zatím, co jste si hrály na prstýnky, přemýšlelas o bohu, a když jste si strojily Vlastu s polámanými klouby do biřmovacích šatů, poslouchala jsi tatínkův výklad o volbách. Byla jsi stále sama a nikdy opuštěná. Mívala jsi záhy i hořké chvíle; proklínala jsi život. Ale příčinou tvého zoufalství nebyla osamělost. Děsil tě zalidněný svět, a nikoli koutek v pokoji a mrtvé hračky.“

* * *

Celý den si Eva hrála na zahradě. Co je vlastně hezčí: léto, když slunce svítí a v kašně zvučí pramének vody, když květiny pestrých barev a sladkých vůní krášlí záhony, když na stromech a na keřích dozrává ovoce a můžeme se koupat v kádi – nebo zima, zima se sněhem a sklouzáním na ledě a s těšením na Vánoce? Všechno je hezké, všude samá radost. Tak zní první vzpomínka, je v ní tatínek, maminka a malá Milena, samé světlo, samý úsměv.

Druhá vzpomínka: Po dětských hrách zanotovala svou skladbu studentská láska. Láska zemřela – budiž jí vděčná paměť za první očistné utrpení.

V třetí kapitole pravila jedna chytrá paní: „Snad nejste ani štědrá, ani příliš dobrá, snad rozdáváte jen z přepychu; dary vám padají z rukou…“ Má snad Eva třetí vzpomínku vymazat ze svého života? Proč? Na jejím okně a na jejím stole bývaly květiny a ona se přesvědčila, že mají větší cenu než brilianty.

Brána je dokořán! Před Eviným zrakem se modrá nekonečná dálka. Celý svět.

Vzpomínek přibývá a vyrůstají k vrcholu. Nekonečná dálka se všemi divy světa se uzavírá. Srdce si zakázalo všechny touhy, aby si podrželo jedinou. Žila kdy šťastnější žena na světě než Eva Nygrynová v pátém životním období?

Vzpomínek přibývá a přibývá, leta plynou a jsou těžká a plná. Šťastná žena se stydí za sebe před zdrcujícím zrakem lidstva. To je obsah šesté kapitoly. Život je věčná síla a var; v sedmé vzpomínce se ozývá rušivý tón, ale láska k lásce zapudí disharmonii.

Ze vzpomínky osmé vyzařuje překrásná pohoda a jasné sny.

Ale potom se proud zaráží. Nějaké tři roky – nějaké tři roky zejí prázdnotou. Na devátou dobu života se Eva nepamatuje. Ví, že tři roky prožila – ale nepamatuje se na ně.

Vzpomíná jen na počátek nového života, na dobu desátou, na onen šířící se kruh laskavých lidí, a každé srdečné slůvko jí zní hudbou.

Leta plynou, Eva stárne víc a víc, je velmi stará a byla by ráda ještě dlouho na světě. To jsou ty její nenasytné smysly, věčně svěží, netělesné, nevyčerpatelné smysly, to je ten její sen o nesmrtelné věrnosti, její závrať pokorné oddanosti. Nestárnoucí láska k lásce.

Dlouho, dlouho by chtěla být na světě, protože musí ještě veliký kus cesty urazit. Kus cesty k vítězství nad devátou vzpomínkou.

Kus cesty k člověku, který jí nikdy neublížil, protože nikdy ublížit nechtěl. Musí k němu dojít, aniž on o tom zví. Nejde o odpuštění. Toho on nepotřebuje. Jde jen o nejvyšší soulad v Evině duši. Jde o nejvyšší spravedlnost.

A napne-li Eva všechny své síly, urazí ten kus cesty za jediný den, za jedinou chvíli. A to bude počátek její vytoužené věčnosti.

Ediční poznámka

Knižní vydání, z něhož jsme převzali text díla, obsahuje navíc oproti naší e-knize autorčin medailon, kterým se ze svého vztahu k literární současnici vypsala Marie Majerová (1882–1967). Ten a ani redakční životopisný závěrečný text z licenčních důvodů neuvádíme.

V souladu s naší ediční praxí jsme aktualizovali pravopis, a to zejména psaní přejatých slov, předložek s/se pojících se s 2. pádem a velkých písmen. Lexikální a syntaktické zvláštnosti, někdy vyjadřující mluvený projev, jsme ovšem jako stylové prvky v textu ponechali.

Redakce MKP

Helena Malířová

Deset životů

Ilustrace na obálce Art suk36 / Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 31. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4788-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4789-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4790-9 (prc)

Obsah

1. I Malé dívce letí čas

2. II Zrazený Don Juan

3. III Přicházeli a prosívali

4. IV Na konec světa

5. V Město, které neexistovalo

6. VI Země, která existuje

7. VII Děti mají hlad

8. VIII Domy snů

9. IX Film běží

10. X Štít

11. Ediční poznámka

Table of Contents

I Malé dívce letí čas

II Zrazený Don Juan

III Přicházeli a prosívali

IV Na konec světa

V Město, které neexistovalo

VI Země, která existuje

VII Děti mají hlad

VIII Domy snů

IX Film běží

X Štít

Ediční poznámka