Zemí zvířat, lidí a bohů

Ferdynand Antoni Ossendowski

Přeložil Michal Hynais

Znění tohoto textu vychází z díla Zemí zvířat, lidí a bohů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Volvox Globator v Praze v roce 1993.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Ferdynand Antoni Ossendowski: Zemí zvířat, lidí a bohů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 11. 2025.

TÉ,

se kterou jsem se setkal kdysi na břehu
„veliké lazurové slané vody“
u pat nebetyčných červených skal
a které jsem zachoval věrnou lásku
do dne, kdy se stala mou

ELLER BALASYR,

obetkanou legendami prastarého Erdeni-Dzu,

věnuji toto vylíčení svého mučednického putování
srdcem tajemné probuzené Asie.

ANT. OSSENDOWSKI.

Varšava, roku 1923

ČÁST PRVNÍ

Zemí krví zbrocenou
a zemí věčného míru

Místo předmluvy

Před bolševickou vichřicí jsem musel odejíti z Petrohradu na Sibiř ještě v r. 1918. Do ledna 1920 jsem žil na Sibiři, kde vystřídala bolševickou vládu vláda admirála Kolčaka, zničeného vlivem monarchistů a neschopnými ministry. Po sibiřské katastrofě, když byl Kolčak popraven v Irkutsku, když již byla pátá polská divize v zrádcovských rukou bolševiků, kteří zaplavovali rychle celou zemi, posunujíce se bez boje za zbytky zdemoralizované armády sibiřské vlády, začalo na Sibiři pronásledování Poláků. Stačilo mít jméno znějící polsky, aby byl člověk odsouzen k smrti. Musel jsem proto pomýšlet na další útěk.

Počátkem roku 1920 mě vrhl osud do Krasnojarsku, města ležícího při břehu veliké a krásné řeky Jeniseje, jejíž zřídla se rodí v horách Urianchaje a ústí zaniká v Ledovém moři.

S několika Poláky jsme osnovali plán útěku do Urianchaje i dále do Mongolska, Číny, Evropy… avšak události změnily naše úmysly. Moji známí byli uvězněni a pomřeli na skvrnitý tyfus ve vězení a tlupa bolševických katů přišla pro mne, a nezastavši mne náhodou doma, jala se mi činiti nástrahy.

Ale byl jsem včas varován. Převléknuv se do selského šatu, vyšel jsem pěšky za město, najal jsem prvního nahodivšího se Sibiřana vracejícího se domů do vsi a za několik hodin jsem byl již čtyřicet kilometrů od Krasnojarsku v malé vesnici, obklíčené ze všech stran hustým lesem sibiřským, čili jak ho nazývají místní sedláci – tajgou. Sem mi poslali přátelé pušku, tři sta nábojů, sekeru, nůž, kožich, čaj, suchary, sůl a kotlík. Po několika dnech mě odvezl týž sedlák do hloubi lesa, kde stála napolo spálená chalupa, opuštěná majitelem, ale užívaná tamějšími myslivci ještě k přenocování. Od onoho dne jsem se stal primitivním člověkem, ale tenkráte jsem si nepomyslil, že to může potrvat tak dlouho.

Na zítřek po příchodu do tajgy jsem si vyšel na lov a pár kroků od chalupy jsem zabil dva obrovské tetřevy. Dále jsem zpozoroval stopy jelenů a přesvědčil jsem se, že nebudu pociťovat nedostatek živobytí. Avšak můj pobyt na tom místě byl náhle přerušen.

Tajemný přítel

Vraceje se po několika dnech z honu do skrýše, postřehl jsem dým vycházející z komínu chaty. Plíže se velmi ostražitě k domu, zpozoroval jsem dva osedlané koně s vojenskými puškami u sedel. Pochopil jsem hned, že dva neozbrojení lidé nemohou pro mne znamenat vážného nebezpečí, když jsem měl dokonalou manlicherovku. Nepozorován obešel jsem chalupu podél stěny, která neměla oken, a vstoupil jsem neočekávaně do světnice. Z lavice vyskočili v zděšení dva vojáci. Byli to bolševici, neboť měli na beranicích připevněné rudé hvězdy a na prsou kožichů – rudé špinavé kokardy.

Uvítavše se, usedli jsme. Vojáci již připravili čaj; popíjejíce ho dali jsme se do rozhovoru. Abych odvrátil od sebe jejich pozornost a podezření, vypravoval jsem, že jsem lovcem z jisté vzdálené vísky a že jsem se zde usadil, neboť jsem již dávno vyslídil několik sobolích pelechů. Od bolševiků pak jsem se dověděl, že byl vyslán z města do tajgy veliký oddíl jízdy, který mešká patnáct kilometrů odtud; byli pak vysláni, aby vypátrali, nepotulují-li se po lesích nějaké podezřelé osobnosti.

„Rozumíš, soudruhu,“ řekl jeden z vojáků, „že hledáme protirevolucionáře a že je postřílíme…“

Avšak já jsem se toho dovtípil už dávno a nepotřeboval jsem naprosto jeho výkladů. Moje myšlenky směřovaly k tomu, abych přesvědčil nezvané hosty, že jsem obyčejný sibiřský lovec, nemající nic společného s protirevolucí. Zároveň jsem přemýšlel o nutnosti okamžitého přesídlení po odjezdě bolševiků na jiné bezpečnější místo.

Nastával večerní soumrak. Tváře mých hostí se stávaly ještě méně vábnými. Vojáci vyňali z torby láhev lihu a pili, přikusujíce chléb a popíjejíce horký čaj. Alkohol působil rychle, a bolševici, házejíce rukama a tlukouce pěstmi do stolu, hlasitě rozmlouvali, chlubíce se počtem zabitých „buržoů“. Hlasitě se smějíce, vypravovali si vzájemně o veselých dnech v Krasnojarsku, kdy chytali nenáviděné kozáky a spouštěli je pod led Jeniseje. Konečně se počali vojáci o něco přít, ale brzo je to unavilo a zvolna usínali.

„Půjdu již odsedlati koně a přinesu pušky,“ řekl mladší a protahuje se zdvihl se z lavice. Té chvíle se otevřely široce dveře vedoucí na dvůr; do světnice se vhrnula hustá oblaka mrazivé páry a proud studeného vzduchu zavanul na nás. Když mlha klesla, viděli jsme ve světnici vysokého sedláka širokých plecí v huňaté beranici a v širokém kožichu. V rukou držel pušku a za pasem mu bylo viděti ostrou sekeru, s kterou se sibiřský lovec nikdy nerozloučí. Bystré, pronikavé, svítící se, téměř zvířecí oči neznámého utkvěly bádavě na každém z přítomných. Po chvíli smekl čepici, pokřižoval se a tiše se zeptal:

„Kdo je zde hospodářem?“

„Já,“ vysvětlil jsem mu.

„Mohu přenocovat?“ otázal se.

„Prosím, místa dost,“ odpověděl jsem. „Napijte se čaje, je ještě horký.“

Neznámý si zatím pomalu svlékal kožich, nepřestávaje pozorovati lidi i předměty. Hodil kožich do kouta světnice přikrývaje jím pušku a zůstal v obnošené kožené kazajce a spodkách, zastrčených do vysokých plstěných bot. Tvář měl zcela mladou, uštěpačnou a pěknou. Probleskovaly mu bílé zuby a bádavé, pronikavé oči. Rozcuchaný, šedinami silně protkaný vlas a hluboké vrásky kolem úst svědčily o bouřlivém životě.

Neznámý usedl na lavici na svůj kožich a jaksi zvlášť pečlivě položil vedle sebe sekeru.

„Je to tvá žena, ta sekera?“ otázal se ho opilým hlasem jeden z vojáků.

Sedlák pozdvihl zvolna náhle vzplanuvší oči na tazatele a tichým, jaksi vkrádajícím se hlasem odpověděl:

„Různá individua se nyní potulují po lesích, a tak je se sekerou bezpečněji…“

Umlkl a pil vášnivě horký čaj. Avšak zpozoroval jsem, že se na mne několikrát pozorně podíval a jeho oči těkaly stále po světnici, jako by hledaly odpovědi na nějaké pochyby.

Na otázky vojáků odpovídal neznámý opatrně a zvolna; potom postavil svůj pohár obrátiv ho dnem vzhůru na znamení, že dopil, zdvihl se a pravil:

„Půjdu na chvíli k svému koni a odsedlám zároveň i vaše…“

„Ach, děkuji,“ zvolal mladší voják, který již téměř spal. „Jenom nezapomeň přinést do světnice naše pušky.“

„Dobře,“ odvětil sedlák.

Bolševici se položili na lavici, nechávajíce pro nás pouze podlahu, a již neslyšeli, kdy se vrátil neznámý, který hodiv plstěnou houni na zemi ihned si lehl.

Vojáci i sedlák již dávno spali, kdy jsem já stále ještě dělal plány, co mám dále činit. Usnul jsem až k samému ránu, a když jsem se probudil, sedláka už nebylo ve světnici. Vyšel jsem z chalupy a zpozoroval jsem, že sedlá dobrého hnědého hřebce.

„Odjíždíte?“ tázal jsem se.

„Ano, ale pojedu zároveň s těmi… ‚soudruhy‘,“ pravil šeptem, „před večerem se vrátím. Čekejte na mne…!“

Nevyptával jsem se ho na nic, jenom jsem odpověděl, že budu na něho čekat. On pak zatím odvázal od svého sedla dva těžké pytle, hodil je ke stěně ve shořelé části chalupy, pozorně prohlédl uzdu a střemeny a pravil s úsměvem:

„Hotovo! Nyní půjdu vzbudit ‚soudruhy‘.“

Za hodinu, napivše se čaje, odjeli vojáci i sedlák.

Zůstal jsem sám ve dvorci a jal jsem se sekat dříví. Náhle odkudsi z daleka dolehl ke mně puškový výstřel a za chvíli druhý. Potom nastalo ticho. Ve směru výstřelů přeletělo vysoko nad lesem hejno vyplašených tetřívků. Z vrcholu vysoké sosny zakřičela sojka. Dlouho jsem naslouchal, nepřiblíží-li se někdo k mé skrýši, avšak vůkol bylo úplné ticho.

Na středním Jeniseji nastává v zimě záhy soumrak. Zapálil jsem v kamnech a chystal jsem polévku z tetřeva, nepřestávaje naslouchati ani nejmenšímu šelestu, doléhajícímu od lesa. Cítil jsem zajisté stále jasně a chápal, že je smrt ustavičně zde, kdesi blízko mne a že se může konečně zjevit v podobě člověka, zvířete, mrazu, nešťastné příhody nebo nemoci. Věděl jsem dobře, že nablízku není nikoho, kdo by mi přišel ku pomoci, a že celá má naděje spočívá v ochraně boží, v síle rukou a nohou, v spolehlivosti oka a v důvtipu.

Přes všechnu pozornost jsem nepostřehl návratu neznámého lovce. Právě tak jako předešlého dne se objevil neočekávaně ve světnici. Mlhou páry jsem spatřil jeho planoucí a smějící se oči a pěknou tvář. Přistoupil k lavici a tiskl tři pušky.

„Dva koně, dvě pušky, dvě sedla, dva sáčky sucharů, půl cihly čaje, sáček s cukrem, padesát nábojů, dva kožichy, dva páry bot!“ vypočítával se smíchem Sibiřan. „Vskutku, dnes jsem měl velmi zdařilý lov.“

Hleděl jsem s úžasem na svého hosta.

„Co čumíte?“ zasmál se opět. „Vjeli jsme do lesa na úzkou stezku. Tam jsem je zastřelil. Ani nehlesli. Komu je třeba takových ‚soudruhů‘? Ale napijme se čaje a potom spát! Ukáži vám příjemné místo v ústraní a sám půjdu dále…“

Tajemství mého hosta

Druhého dne na úsvitě jsme se vydali na cestu, opouštějíce můj první úkryt. Na jednoho z koní jsme naložili celý náš majetek složený v pytlích, hozených přes sedlo.

„Musíme vykonat 400–500 verst,“ oznámil klidně můj nový druh v neštěstí, který se jmenoval Ivan, jméno to, které nemluví nijak k srdci ani k rozumu.

První noc jsme strávili v lese pod větvemi vysokého rozložitého smrku. Byla to pro mne první noc bez střechy nad hlavou. A kolik takových nocí jsem později strávil, když jsem se půldruhého roku potloukal světem!

Den byl velice mrazivý, bylo jistě ne méně než 35° R. Pod kopyty koní chrupal sníh. Z hladkého náledí odletovaly kousky zmrzlého sněhu zvučně podkovami vyražené. Líně se vznášeli ze stromů tetřívci a tetřevi; zvolna vybíhali zajíci z doupat do křovin. Před večerem se zdvihl vítr, hučel a šuměl ohýbaje vrcholky stromů. Avšak dole, v místech chráněných před vanutím větru, bylo ticho a klidno.

Zastavili jsme se v hluboké úžlabině, hustě zarostlé stromy a křovinami. Našli jsme dávno zlámanou suchou jedli, nasekali jsme dříví, a přichystavše na ohni čaj, posilnili jsme se.

Po večeři přivlékl Ivan z lesa dvě dlouhá, suchá sosnová polena, přitesal je z jedné strany a položil je na sebe plochou stranou. Vraziv klín mezi polena vložil do otvoru trochu řeřavého uhlí. Oheň se posouval hned rychle podél žlábku mezi poleny.

„Nyní to bude hořet až do úsvitu,“ zvolal Ivan. „To je naše sibiřská najda. My hledači zlata, potloukajíce se přes zimu i léto v tajze, spíme vždy při najdách. Něco znamenitého! Však se sám přesvědčíte.“

Rychle nasekal smrkových větví a pomocí tří tyčí zrobil nakloněnou stěnu, před kterou hořela ve vzdálenosti několika kroků slabým ohněm najda, jsouc uvnitř stravována ohněm. Nad touto stěnou a nad najdou se rozprostíral stan ze širokých větví mohutného smrku. Nakladli jsme na sníh větví, a přikryvše se houněmi, hroužili jsme se do spánku. K mému velikému podivení se vysvlékl Ivan do košile a zpozoroval jsem, že se zpotil a utíral si čelo i šíji rukávem košile.

„Dobře! Teplo!“ pochvaloval Ivan náš útulek.

Zakrátko jsem byl i já nucen svléci šaty a usnul jsem, aniž jsem se přikryl kožichem. Ačkoliv větvemi smrku a stěny svítily hvězdy a přede mnou byl otevřený prostor, kde zuřil mráz a vichřice… než ten prostor byl od nás oddělen teplem jdoucím od hořící najdy. Teprve před úsvitem, když naše ohniště vyhořelo téměř úplně, jsem se přikryl kožichem. Od té noci jsem se přestal obávati mrazů. Promrznuv za denního pochodu, ohříval jsem se znamenitě u najdy, shodiv ze sebe těžký kožich a sedě pouze v košili při poháru horkého čaje se suchary.

Za naší společné cesty mi vypravoval Ivan o svých dávných potulkách po horách a po lesích Zabajkalska při hledání zlata. Vypravování věčného tuláka se vyznačovala velikou živostí a uchvacovala hojností a názorným vylíčením nebezpečných událostí a těžkým bojem s přírodou a s lidmi. Ivan byl z typů „prospektorů“, kteří vyhledávali po celém světě nejbohatší ložiska zlata zůstávajíce ubohými tuláky bez přístřeší. Zpozoroval jsem, že se vyhýbal vypravování o tom, jak se dostal ze zabajkalských hor do jenisejské tajgy a pochopil jsem hned, že v tom právě se skrývá nějaké tajemství mého druha, a proto jsem se ho na to netázal.

Než tajemství to vyšlo jednou zcela neočekávaně najevo ve vší své drsné a hrozné skutečnosti.

Blížili jsme se již k cíli své cesty.

Po celý den jsme se prodírali houštinami na břehu východního přítoku Jeniseje, řeky Many. Všude bylo lze pozorovat četné stezičky vyšlapané zajíci, pelešícími v křovinách. Ta bílá zvířátka se míhala všude, utíkajíce před námi. Časem jsme viděli červený ohon lišky, krčící se za kameny a číhající na zajíce.

„Povím vám něco,“ řekl ponurým hlasem Ivan. „Nedaleko odtud ústí do Many malá říčka Něgeňť; při jejím ústí stojí malý domek. Co myslíte, máme tam přenocovat, nebo strávíme noc znovu při ohništi?“

„Pojedeme do toho domku,“ zvolal jsem radostně. „Potřebuji se konečně umýt. Vždyť jsme od dýmu ‚najdy‘ černí jako mouřeníni! Ostatně mít nad hlavou střechu je velmi příjemná věc.“

Ivan se na mne ponuře podíval, ale souhlasil.

Už nastával soumrak, když jsme se přiblížili k neveliké chalupě, stojící těsně při ústí malé říčky Něgněti do bystré a studené Many. V domku byl malý pokoj o dvou oknech s velkými kamny. U domku stála spálená kůlna a pobořená chladírna. Klády a prkna byly vytrhány a rozházeny v nepořádku. Všude bylo lze pozorovati stopy vykopané země a kamení.

Zapálili jsme v kamnech a chystali jsme jídlo. Při večeři se napil Ivan lihu z láhve „vypůjčené“ od jednoho z rudých vojáků, kterou ukořistil, a záhy se stal velmi hovorným.

Se zářícíma očima a s blýskavými zuby, načechrávaje svůj hustý prošedivělý vlas, vypravoval mi Ivan o jakési události v Zabajkalsku, avšak náhle umlkl a s úžasem utkvěl zrakem na temném koutě chaty a otázal se šeptem:

„Co je to, potkan?“

„Nic jsem neviděl,“ odpověděl jsem mu.

Umlkl a ponuře svěsil svou pěknou dravčí hlavu. Poněvadž jsme často v mlčení strávili celé dlouhé hodiny, nedivil jsem se pranic, že se neozývá. Avšak náhle se ke mně sklonil a vřele mi šeptal:

„Chci vám povědět jistou událost. Měl jsem v Zabajkalsku srdečného přítele. Byl to vypovězený trestanec. Jmenoval se Gavronskij. Procestoval jsem s ním mnoho lesů i hor v shonu po zlatě. Měli jsme smlouvu, že si rozdělíme vše na rovné části mezi sebou. Avšak pojednou Gavronskij zmizel a teprve po několika letech jsem se dověděl, že je v jenisejské tajze, že tam našel bohatá ložiska zlatého písku, zbohatl a že tam žil v lese samoten, maje u sebe pouze ženu. Později jsem se dověděl, že Gavronští byli zabiti…“

Ivan znovu umlkl, avšak po chvíli pokračoval s těžkým povzdechem:

„To je právě chatrč Gavronských. Zde bydlil můj nevěrný přítel se ženou a kdesi tady, v korytě té říčky, ‚vymýval‘ zlato z písku a z oblázků, avšak nikomu toho místa neukázal. Všichni okolní sedláci věděli, že Gavronskij má kapitály v bance a že stále prodává zlato vládě. Tady… v této světnici byli Gavronští zavražděni.“

Sedlák vstal, vytáhl z kamen veliký kus hořícího dřeva, a sehnuv se, svítil na hrubá, sotva otesaná prkna podlahy.

„Vidíte ty skvrny na prknech a zde na stěně?“ otázal se hlasem chvějícím se vzrušením. „Vidíte? To je krev Gavronských… Zemřeli, ale neprozradili svého tajemství. A zlato bylo v jámě a v chladírně zakopané v zemi ve velikých hliněných hrncích. Avšak Gavronští nepověděli nic, ačkoli jsme je mučili, ohněm pálili, prsty jim vykrucovali, oči vylupovali… A oni mlčky zemřeli.“

Vstrčil hořící dřevo do červeného otvoru kamen, vrhl se naznak na lavici a přidušeným hlasem zabručel:

„To mi povídali sedláci z okolí… Ale… už je čas spát.“

Pozdě v noci jsem slyšel těžké vzdechy Ivana, tichý šepot a nezřetelná slova. Patrně se svíjel na tvrdé lavici a kouřil dýmku za dýmkou.

Sedmého dne jsme vjeli do hustého cedrového lesa rostoucího na svazích horských.

„Odtud,“ vysvětloval Ivan, „je do nejbližšího lidského sídla osmdesát verst močály a hustou tajgou. Zřídka sem zabloudí některý sběratel cedrových ořechů, ale to se může stát jenom na podzim. Do té doby tu neuvidíte živé duše. Zde je mnoho zvěře, mnoho ptactva, mnoho ořechů, zde lze snadno přečkati zimu. Vidíte tu říčku? Zachce-li se vám viděti lidi, jděte po jejím toku, doprovodí vás do vsi.“

Můj tajemný druh mi pomohl udělat v zemi jámu. Našel pro mne bouří vyvrácený obrovský cedr. Kořeny stromu vyrvaly zemi utvořivše hlubokou a prostornou prohlubeninu. Jednu stěnu a střechu tvořil kmen cedru, boční stěny kořeny propletené v síť. Ucpali jsme je větvemi, upevnili kameny a zasypali silnou vrstvou sněhu. Zpředu byl můj „dům“ zcela otevřený, ale před ním hořela spáná najda. V té díře jsem prožil dva nejdrsnější zimní měsíce bez lidí, beze styku s celým světem, v době, kdy se odehrávaly dalekosáhlé události. V tom hrobě, pod kořeny vyvráceného stromu, v pralese jsem žil tváří v tvář přírodě se svou úzkostí o blízké mi lidi, se svými mukami, žil jsem v stálém boji o existenci, o právo prožíti ještě jeden den.

Ivan odjel nazítří, zanechav mi pytlík se suchary a několik kousků cukru. Už nikdy jsem se nesetkal s tímto člověkem.

Zůstavil mi po sobě vzpomínky nejlepší a nejvřelejší. Doznal jsem od toho „vraha a kata Gavronských“ mnoho důkazů veliké dobroty, porozumění cizí duši a neobyčejné citlivosti.

Boj o život

A tedy jsem samoten…

Kolem dokola jenom les zelených cedrů, zasypaných do polovice kmene hlubokým sněhem, holé keře, zamrzlá řeka a – kam oko dohlédne přes větve cedrů – oceán lesů a sněhu. Tajga sibiřská…

Jak dlouho budu muset prožít v samotě? Najdou mě zde, nebo nenajdou bolševici? Nebo se moji přátelé dovědí, kde jsem?

Ty otázky mě trápily bez oddechu jako planoucí oheň. Velmi rychle jsem pochopil, proč mě Ivan doprovodil až tak daleko. Všude na cestě jsme přicházeli na mnoho prázdných sídel bez obyvatelstva, ale on mě vedl stále dál, opakuje:

„Doprovodím vás na dobré místo, kde bude snáze žíti.“

A skutečně tomu tak bylo. Krása okolí spočívala v cedrovém lese a v hoře porostlé cedry. – Cedr – nádherný, mohutný, široko rozvětvený strom, věčně zelený stan, vábící k sobě vše, co žije. V lese vřelo stále životem.

Mezi větvemi skákaly veverky dělajíce směšné přemety; přelétaly vzdušné eskadry hýlů nebo stehlíků, hvízdaly, vnikaly do všech mezer a do všech koutů lesa, naplňujíce ho ruchem a živým štěbetáním; mihl se zajíc a za ním se plížil stínem sotva na sněhu pozorovatelným jako had útlý hranostaj, který z touhy po lupu potrhoval ocáskem na konci černým; někdy se též přiblížil obrovský ušlechtilý jelen – „moral“ neboli „izubr“. Konečně sestoupil z vrcholků hor, aby vykonal návštěvu, hnědý vládce tajgy – medvěd. Vše to rozptylovalo a zapuzovalo ponuré myšlenky obetkávající mozek, svědčilo o životě a dodávalo důvěry. Dobře, ačkoliv velmi obtížno, bylo vyjít časem na vrchol „mé“ hory. Vypínala se vysoko nad lesem a z jejího vrcholu se otvíralo široké, nekonečné panorama tajgy s řetězem rudých hor na obzoru. Tam daleko byl břeh Jeniseje, tam byla lidská sídla, tam byli nepřátelé i přátelé, tam… dále na západ, byla ta, k níž se nesly od mnoha let mé myšlenky…

Proto mě vlastně doprovodil Ivan do cedrového lesa. On sám nejednou strávil zimu o samotě, jenom se svými myšlenkami, tváří v tvář s přírodou, řekl bych – „před tváří boží“. Zkusil zoufalství osamocení a hledal uklidnění. Mnohokrát jsem přemýšlel o tom, že bude-li mi souzeno umřít zde, tu umíraje vystoupím s napětím posledních sil na vrchol a umřu hledě k nekonečným horám a lesům, za kterými dlí pro mne nejdražší bytost odervaná ode mne řízením osudu.

Ale život v takových podmínkách poskytoval mnoho látky k přemýšlení a ještě více k práci fyzické, neboť byl stálým bojem o existenci, bojem těžkým a bezohledným.

Nejtěžší prací bylo připravování zásoby dříví na najdu a malého ohniště na chystání pokrmů. Ležící stromy byly zasypány sněhem a přimrzlé k zemi a kamení. Musel jsem odhrabovat sníh a potom pomocí dlouhých tyčí odtrhovati kmeny od země a dovléci do své jámy. Vybral jsem si na sbírání dříví strmý svah hory. Tam bylo tíže se dostati, zato však bylo snáze dopravovati odtržené kmeny k mému úkrytu. Po několika dnech jsem učinil velmi důležitý objev. Našel jsem poblíže své jámy veliké množství modřínových kmenů polámaných vichry. Když jsem je začal sekat, hroužila se sekera do něčeho měkkého a lepkavého. Ukázalo se, že kmeny byly nasáklé smolou. Stačila jiskra, aby se taková tříska vzňala planoucím, hojně kouřícím ohněm. Od té doby ležely v mém obydlí vždy zásoby takových smolných kousků modřínu na zapalování najdy nebo ohniště na vaření pokrmů a čaje.

Největší část dne pohlcoval lov. Pochopil jsem velmi rychle, že musím vykonávat tuto práci každodenně, abych se bránil doléhajícím na mne neveselým myšlenkám. Obyčejně po ranním čaji jsem šel s puškou do lesa na tetřívky nebo tetřevy. Zastřeliv jednoho nebo dva ptáky, vracel jsem se domu a chystal jsem si oběd, který nevynikal přílišným výběrem jídel. Bývala tedy nezbytně polévka ze zabitého ptáka se suchary a pak nesčíslné množství velikých poháru čaje – nápoje nezbytného pro život v lese.

Jednou při výpravě na tetřívky jsem zaslechl v křoví praskání, a prohlédnuv pozorně místo, zpozoroval jsem konce jeleních parohů. Plížil jsem se k jelenu, ale ačkoliv sníh téměř nechrupal pod mými koleny, zvíře uslyšelo nebo zvětřilo nebezpečí. S praskotem se vyřítil jelen z houští, i spatřil jsem ho teprve tehdy, když proběhnuv asi tři sta kroků se zastavil na srázném svahu hory. Byl to obrovský exemplář temnošedé srsti se hřbetem téměř černým. Na krásné hlavě nesl hrdě mohutné parohy. Přede mnou byl keř se silnými větvemi; opřev pušku o jednu ze silných haluzí, namířil jsem pečlivě a vystřelil jsem. Zvíře učinilo obrovský skok, proběhlo několik kroků a padlo. Hlubokým sněhem a křovinami jsem běžel k němu, avšak jelen postřehnuv mě se zdvihl a skoky, chvílemi též namáhavým krokem se jal vylézati na horu. Druhá koule ho zadržela navždy. Získal jsem tak veliké množství masa a výborný koberec do své jámy. Parohy jsem upevnil mezi kořeny, tvořící stěny mého útulku, a odtud mi sloužily jako pohodlný věšák na pušku a na šaty.

Nemohu zapomenout jistého velmi úchvatného, ačkoliv divokého obrazu, který jsem viděl několik kilometrů od svého „domu“. Byl tam neveliký močál porostlý jeřabinou. Tam se obyčejně slétávala hejna tetřevů, tetřívků i jeřábků. Jednou jsem se kradl k tomu močálku, skrývaje se za nevysokým houštím mladých cedrů. Spatřil jsem veliké hejno tetřívků rozhrabujících čile sníh a požírajících bobule. Několik minut jsem pozoroval tu scénu, neprozrazuje nijakým pohybem ani trhnutím své přítomnosti. Než jeden tetřívek, starý, černý kohout, náhle prudce vyskočil a vznesl se, bije hlasitě křídly. Polekané hejno hned odletělo. K velikému svému podivení jsem zpozoroval, že starý kohout, proletěv několik set kroků, počal se rychle téměř svisle vznášeti vzhůru; za chvíli, dělaje ve vzduchu kozelce a bezmocně tluče křídly, padl na sníh a zůstal nehybný. Běžel jsem tím směrem, když vtom od těla tetřívka odskočil krvežíznivý hranostaj a kroutě ocáskem a syče skryl se mezi kamením. Tetřívek měl prokousnuté hrdlo. Pochopil jsem, že se malý loupežník vrhl na ptáka a s ním zároveň se vznesl do vzduchu, kde mu přehryzl hrdlo a vysál krev. Pro svou osobu byl jsem mu vděčen, neboť mi uspořil náboj.

Tak jsem žil zápase s přírodou o zítřejší den, stále více a hlouběji se otravuje jedem těžkých a beznadějných myšlenek. Plynuly dni, týdny, až jsem konečně pocítil zavanutí teplejšího větru. Na otevřených polanách počal pomalu táti sníh; hned zde, hned tam tekly již malé potůčky vody a čas od času jsem viděl mouchu nebo pavouka, kteří přečkali krutou sibiřskou zimu. Blížilo se jaro.

Věděl jsem, že z jara nelze projíti lesem. Velmi rychle vystoupily z břehů všechny říčky a potůčky tajgy a lesní močály a tůně činily přechod nemožným. Všechny lidské a zvířecí stezky se měnily tajícím sněhem v bouřlivé potoky ženoucí se z hor se šumem a hlukem. Věděl jsem, že jsem až do léta odsouzen k samotě.

Jaro nastupovalo rychle, a ačkoliv v noci a na úsvitě bývaly ostré mrazy, však za dne vedly sluneční paprsky vítězný zápas se sněhem. Zakrátko byla celá má hora prosta sněhu a nabyla všechna šedé barvy, jsouc pokryta jenom kamením, ještě holými větvemi březovými a osikovými a vysokými kuželovitými mravenisky. Řeka prolomila již na několika místech svou ledovou pokrývku a pádila hlučně strhujíc vždy nové a vždy větší kry ledové.

Můj rybolov

Kdysi po ránu, když jsem si vyšel za kořistí, přiblížil jsem se k břehu řeky a zpozoroval jsem veliké ryby s červenými, jakoby krví nalitými hřbety a ocasy. Ryby pluly, vysunujíce hřbety nad vodu a kochajíce se patrně teplem slunečním. Od té chvíle mne neopouštěla myšlenka, že by bylo možno nachytati těchto krásných ryb a rozmnožiti mou jednotvárnou výživu, ale neměl jsem nic k obvyklému rybolovu a byl jsem nucen utéci se k jinému způsobu.

Tou měrou, jak se řeka zbavovala ledu, přibývalo ryb v množství stále větším. Přesvědčil jsem se, že plují proti proudu, přecházejíce za příčinou kladení jiker z Jeniseje k pramenům menších přítoků té řeky. Rozhodl jsem se užíti barbarského způsobu lovu ryb, ačkoliv jsem věděl, že zákonodárství všech států trestá přísně tento systém. Domníval jsem se však, že zákonodárci a moralisté nebudou příliš přísnými vůči obyvateli díry pod kořeny vyvráceného stromu v sibiřské tajze, vůči člověku osamělému, který se odvážil překročiti jejich racionální ustanovení, a ostatně tenkráte byla pro mne ryba s červeným hřbetem důležitější než právníci v tógách, baretech nebo fracích.

A tak jsem počal jednati. Nejprve jsem nasekal značné množství tenkých bříz a osik a jal jsem se budovati plot přes řeku, vrážeje zahrocené tyče do dna nebo upevňuje je mezi kamení koryta a proplétaje je tenkými haluzemi. Po dvou dnech usilovné práce v ledové vodě byl můj plot hotov. Viděl jsem, jak se před touto neočekávanou překážkou hromadily veliké ryby, jichž stále přibývalo. Projevovaly živé známky obavy, dotýkaly se hlavami plotu, pluly nazpět a zase se vracely. Konečně se pokoušely přemrštiti se přes překážku. Při tom jsem viděl často obrovské stříbrné ryby s červenými hřbety a ocasy zdéli metru i více, vymršťující se s rozběhem z vody, bijící pružnými těly o stěnu z haluzí a padající bezmocně nazpět do řeky. Chvílemi prováděly dvě nebo tři ryby zároveň tento manévr. Musil jsem jednati. Upevniv nůž na dlouhou tyč, hleděl jsem nabodnouti rybu, ale všechny mé pokusy skončily s nezdarem. Takto jsem se vydával v nebezpečí, že zlámu nebo ztratím nůž. Neméně bezvýsledné bylo mé úsilí zachytiti ryby sukovitou tyčí a vyhoditi je na břeh. I rozhodl jsem se využíti snahy ryb dostati se přes plot. Učinil jsem to takto:

Několik kroků od břehu jsem vyřezal v plotě okno zpola pod vodou a po druhé jeho straně jsem umístil koš vyčnívající vysoko nad vodou, který jsem spletl z tenkých prutů červené vrby. Ozbrojen krátkou a tlustou holí čekal jsem na kořist. Za několik minut se blížily k zrádnému otvoru v plotě dvě překrásné ryby. Velmi opatrně, jako by ohmatávaly každý coul, vpluly do koše, kde se začaly mrskati, bijíce mohutnými ocasy. Bez meškání uklidnila má hůl jejich bujnost.

Tak jsem se stal rybářem. Každý kus vážil aspoň třicet liber, ale nahodily se kusy i po osmdesáti librách. Byly to ryby druhu tajmeň z rodu lososů. Po týdnu jsem měl v stinném úvoze, blíže své jámy, ve sněhu zakopaných asi sedmdesát ryb. Zanechal jsem honu, a sedě u své léčky, ubíjel jsem holí ryby a vyhazoval jsem je na břeh. Než slunce hřálo stále více. Vrátiv se jednou domů, ucítil jsem zápach hnijících ryb. Byl jsem nucen se zármutkem vyhodit do řeky celou zásobu a omeziti se na každodenní kořist. Avšak zakrátko ryby odpluly a má košíková past mi přestala dodávat živobytí.

Vrátil jsem se znova ke karabině.

Nebezpečný soused

Zatím se stal lov milejším a veselejším. Vesna vše oživila. Časně zrána, téměř na úsvitě, se naplňoval les hlasy a zvuky divnými a nesrozumitelnými pro obyvatele velkých kulturních měst. V hustých haluzích cedru zpívá tetřev svou krátkou a vášnivou píseň lásky a písní tou uchvacuje šedé slepice běhající pod větvemi. K tomuto ptačímu Carusovi jest tedy snadno přikrásti se na dostřel. Mine-li ho koule karabinová, neslyší nikdy za zpěvu hluku výstřelu a pokračuje ve své árii trvající sotva několik vteřin.

Na veliké lesní polaně zápasí zarputile tetřívčí kohouti, rozestřevše černé vějíře ocasů se dvěma bílými zahnutými pírky, a dámy, kroutíce hlavami a čile štěbetajíce, hledí na zápasy a vybírají si nejzdatnější zápasníky.

Z daleka donáší ohlas řev jelena, tesknícího po družce, temný a hrozivý, ale zároveň plný divného vášnivého volání. V horách se rozléhá krátké mečení divokých kozlů. Mezi keři na lesních lučinách skáčou a baví se honičkou zajíci a hned vedle číhá na ně přikrčená, jakoby do země vtisknutá červená liška.

Jenom vlků není slyšet, neboť v těchto lesních a hornatých místech není práce pro tyto lupiče.

Ale byl nedaleko ode mne jiný soused. Ponurý, osamělý a divoký. Byli jsme si vzájemně nebezpečni a hned jsme pochopili, že jeden z nás musí ustoupit a odejít navždy.

Jednou, vraceje se domů s velikým tetřevem na plecích, postřehl jsem v křoví černou, zvolna se pohybující hmotu. Zastavil jsem se, a přihlédnuv pozorně, spatřil jsem medvěda, an rozhrabával tlapami mraveniště a dychtivě požíral vajíčka a kukly mravenčí. Zvětřiv člověka medvěd se rychle vzdálil, hlasitě a hněvivě supě a uváděje mě v údiv svým útěkem.

Nazítří, když jsem ležel ještě na svém lůžku, vzbudilo mě jakési šustění za zadní stěnou domu. Opatrně jsem vyhlédl a zpozoroval jsem svého hnědého souseda. Stál na zadních tlapách a vdechoval hlasitě vzduch, ohlížeje se zvědavě a pozorně kolem; patrně se pozastavil nad otázkou, jaký že tvor to přijal medvědí zvyky a ubytoval se přes zimu v brlohu pod kořeny stromu.

Vzkřikl jsem a udeřil jsem sekerou do dna svého kotle. Můj návštěvník se dal ze všech sil do běhu a v okamžiku zmizel mezi skalami a křovinami.

Než ta návštěva se mi nelíbila. Bylo ještě příliš časné jaro na probuzení medvěda. Z toho jsem usoudil, že můj soused patřil k chorobnému, velmi zlému druhu „mravenčáků“, druhu abnormálnímu, nedbajícímu pravidel medvědí etikety. Věděl jsem, že je takový samotář vždy zlý a drzý, proto jsem se rozhodl připraviti se náležitě pro příští setkání. Ostatně ty přípravy trvaly velmi krátko. Srazil jsem niklové vrcholky pěti kulek své pušky a urobil jsem tak zvané „dum-dum“ – dostatečně přesvědčující prostředek pro vetřelce. Po čaji jsem šel na místo, kde jsem potkal po prvé medvěda a kde bylo mnoho mravenišť. Obešel jsem celou horu, zahlédaje do všech úžlabin, ale medvěda jsem nikde nezastihl. Zklamán a znaven vracel jsem se domů a tu jsem spatřil neočekávaně nebezpečného souseda. Právě vycházel z mé jámy, vztekle čenichal při zemi a táhl můj kožich.

Vystřelil jsem. Kulka zasáhla zvíře do boku. Se vzteklým řevem se zdvihl na zadní tlapy a vrhl se proti mně. Druhá kulka mu roztříštila kyčel. Medvěd přisedl, ale hned, vleka za sebou tlapu a pokoušeje se vstáti, vrhl se opět proti mně. Po třetím výstřelu padl, byv zasažen do srdce.

Můj soused vážil asi 200–250 liber a byl velmi chutný.

Živě se jeho masem dočkal jsem se času, kdy země vyschla, kdy bylo možno přejít řeku a kdy jsem se konečně mohl vydati k lidským sídlům cestou, kterou mi naznačil Ivan.

S velikou opatrností jsem se dostal do malé, v lese zapadlé vsi Sivkové a zůstal jsem u sibiřského sedláka Tropova.

Když nyní přehlížím vše, co se dělo se mnou v době mého osamoceného života v sibiřské tajze, přicházím k těmto závěrům.

Nadejde-li nutnost krutého boje o bytí, může se obroditi v každém kulturním člověku člověk prvotní – lovec a bojovník, který mu pomáhá v boji s přírodou. V tom je převaha kulturního člověka nad nekulturním, který nemá dostatečného vědění a síly vůle k vedení vítězného boje. Avšak zároveň jsem došel přesvědčení, že není nic ohavnějšího pro mravní život kulturního člověka než úplné osamocení a přesvědčení, že je úplně odříznut od světa, od lidí i od podmínek kulturního života. Jeden krok, jeden okamžik slabé vůle – a nastoupí ponurá zuřivost, která zachvátí mozek i vůli a přivede člověka do nevyhnutelné zkázy.

Prožil jsem hrozné dni boje se zimou a s hladem, ale stokráte hroznější byl zápas s myšlenkami, jež ubíjely mou vůli. Vzpomínky na ty dni zachvívají mým srdcem i mozkem.

Odvážný plán

Můj pobyt ve vsi Sivkové netrval dlouho, než dovedl jsem jej jak nejlépe využíti. Nejprve se mi podařilo poslat věrohodného člověka do města, odkud mi známí poslali peníze, prádlo, boty, trochu nezbytných léků, šaty a co nejdůležitějšího, nepravý pas na jiné jméno, které způsobilo, že jsem byl osobně pro bolševiky mrtev; za druhé jsem byl s to v ovzduší více méně klidném, v pohostinském domě Tropovově vypracovati plán svých dalších potulek.

Do Sivkové došly zprávy, že jakmile odplují ledy, přijedou tam bolševičtí úředníci, aby rekvírovali u sedláků dobytek pro Rudou armádu. Zůstati zde bylo nemožno, i očekával jsem jenom chvíle, kdy Jenisej rozláme své ledové okovy a zanese je do oceánu a kdy bude možno vydati se na cestu člunem.

Vyléčil jsem místního sedláka ze skvrnitého tyfu a ten se podjal úkolu odvézti mě devadesát kilometrů na jih do jakýchsi zlatých dolů, odedávna opuštěných.

Na různých místech Jeniseje led už popukal, ale v celku byla řeka ještě téměř celá pod mohutnou kůrou ledovou. Jednou zrána jsem uslyšel ohlušující hukot ledu a šum vody deroucí se z okovů. Vyběhl jsem na břeh Jeniseje a uzřel jsem hrozivý, avšak nádherný obraz zápasu živlů.

Tlakem ledu plynoucího již dávno od jihu vznikly na Jeniseji na několika místech obrovské hráze ledové, které zvýšily hladinu vodní v řečišti mezi skalami. Nyní voda strhovala ony hráze s hukotem a třeskem a odnášela celá pole ledová na sever k Ledovému oceánu.

Jenisej, „otec Jenisej“, jest z největších a nejdelších řek Asie, řeka velmi hluboká, ale sevřená v celé své střední části řečiště vysokými, skalnatými břehy. Obrovský tok vody unášel nyní celé míle ledových polí, tříště je o skály vystupující z vody nebo krouže s hněvivým šumem a pleskáním velkými krami okolo mysů vybíhajících daleko do řeky. Pluly černé cesty, které se táhly po zamrzlé řece, i baráky, vybudované na ledě pro cestující, jedoucí se zbožím z Minusinsku do Krasnojarsku.

Časem se řeka zastavila a tu se hromadily spousty ker, tvoříce valy a hradby hned klesající, hned zase stoupající. Voda vystupovala stále výše a výše, splachujíc celé vrstvy půdy se stromy i s keři, vrhajíc do řeky velké úlomky skal a zůstavujíc na břehu obrovské tabule modrého ledu. Pod tlakem vody se hroutily tyto hráze s třeskem a kra se řítila dvojnásobnou rychlostí, lámajíc a rozbíjejíc se s řinčením, jako když se sklo tříští.

Na zatáčkách řeky a okolo skal byl chaos úchvatný hrůzou. Veliké tabule a úlomky ledu vržené do vzduchu narážely na skály, strhovaly kamení i stromy, tvořily pásma ledových hor táhnoucí se na desítky kilometrů. Potrvaly až do léta, pokud neroztály sluncem.

Pozoruje ruch ledu, nedovedl jsem hleděti bez úžasu a bez hnusu na oběti, které odnášel hrozný Jenisej. Byla to těla lidí popravených minusinskou čekou, důstojníků, vojáků i kozáků rozprášené armády nešťastného admirála Kolčaka. Sta těch mrtvol, snad tisíce, s usekanými hlavami a rukama, se zohyzděnými tvářemi a těly, zpola spálené, s vyřezanými kusy kůže na prsou a na nohou, s vypíchanýma očima a roztříštěnými hlavami – pluly na ledových krách hledajíce si hrobu, nebo točíce se v šílených vírech mezi kusy ledu. Kry jimi zmítaly, drtily je, rozemílaly je, rvaly na kusy a vyvrhovaly na ploché ostrůvky říční a na mělčiny při březích. Jda podél Jeniseje přicházel jsem stále na hnijící lidské a koňské mrtvoly, roztrhané dravými ptáky a zdivočelými psy. Na jednom místě jsem viděl na břehu tři sta koňských zdechlin, vyvržených řekou, a dále ve vrboví jsem našel sedmdesát lidských těl nebo raději částí těl. Odporný, nasládlý puch hnijícího masa vanul s větrem a nad oním ponurým místem se vznášeli supi a havrani, kteří byvše mnou vyplašeni, pronikavě krákorali.

Konečně Jenisej strhal ledová pouta a přede mnou se valil vzdutý, ohromný proud kalné, vířivé vody, unášeje k severu do oceánu zbytky ker, vyrvané stromy a mrtvoly… mrtvoly.

Venkovan mnou najatý mě posadil za pomoci svého syna do malého člunu, vypáleného z kmene osiky, uložil tam můj skrovný majetek, načež odrážejíce se dlouhými tyčemi, pluli jsme proti proudu přidržujíce se břehu.

Byla to těžká práce! Bylo nutno veslovati kolem vystupujících skal a zápasiti se zuřivým proudem. Při samých skaliskách jsme se chytali všichni tři rukama kamenů, a napínajíce síly, tlačili jsme člun kupředu. Avšak na proplutí několika metrů jsme vynakládali příliš mnoho času, neboť nám bylo zápasiti o každý centimetr proti proudu, který se na nás dravě vrhal a strhoval nás s sebou.

Tak jsme pluli tři dni, až jsme konečně dorazili k cíli naší cesty, k zlatému dolu, dávno opuštěnému. Tam jsem pobyl několik dní v hlídačově rodině, která žila o hladu, a nemohla mi tudíž býti v ničem nápomocna. Karabina se stala opět mým ochráncem, opatřujíc živobytí pro mne i pro mé hostitele.

Kdysi přijel jakýs technik. Já už jsem se neskrýval, neboť život v lese mi dodal takového vzezření, že mne nemohl nikdo poznat. Snadno jsem mohl býti pokládán za obyčejného sibiřského lovce, za jakého jsem se též vydával. Avšak náš host byl člověk bádavý a pronikavý. Hned prohlédl mé inkognito, které jsem se ostatně nesnažil tuze zachovávati, když jsem poznal, že není bolševikem. Tak tomu též bylo. Měli jsme společné známé a pohlíželi jsme stejně na věci. Při tom se ukázalo, že je to Polák, povoláním agronom. Bydlil v jakési odlehlé vsi jako správce dolů; vyhýbal se cestě do města snaže se, aby na něho úřady zapomněly.

Hned jsem se s ním dohodl, že utečeme z Ruska.

Už dávno jsem promyslil plán útěku. Znaje polohu a zeměpis Sibiře, po které jsem mnoho cestoval, přišel jsem k přesvědčení, že máme jedinou cestu k záchraně – zemí urianchajskou, zpola závislou na Rusku a Číně, a tudíž přes prameny řeky Jeniseje do Mongolska a dále na východ k Pacifiku. Za vlády Kolčakovy jsem chystal vědeckou výpravu do Mongolska, proto jsem bedlivě prostudoval literaturu a mapy té země, ke které patří i Urianchaj.

Dohodli jsme se, že uskutečníme hned tento smělý plán a že pronikneme sovětskou Sibiří.

Jižní Sibiří

Za několik dní jsme již jeli koňmo lesy levého břehu jenisejského k jihu, snažíce se vyhnouti vsím a osadám a nenechávajíce po sobě stop. Ostatně sluší podotknouti, že když nám bylo třeba zastaviti se u sedláků, přijímali nás tito velmi pohostinsky, a ačkoliv nás neznali, projevovali zjevně svou nenávist k bolševikům – komunistům, vyhladovujícím venkovany.

V jedné vsi nám řekli, že táhne od Minusinska ke Krasnojarsku značný oddíl „rudých“, vyslaných, aby schytali „bílé“. Odbočili jsme dále od břehu Jeniseje a tak zvané Ačinské cesty a zapadli jsme do lesů, kde jsme setrvali do srpna, poněvadž se po celé léto potloukaly bolševické kárné oddíly po borech, slídíce po bezbranných a téměř nahých důstojnících a kozácích bývalé Kolčakovy armády, kteří se skrývali v lesích před nevyhnutelnou smrtí z rukou sovětských katanů, a ubíjeli je. Později, na podzim, když jsme procházeli těmi místy, přišli jsme na neveliký lesní palouk, kde viselo na stromech lemujících palouk osmadvacet důstojníků s vyřezanými hvězdami na prsou. Věděli jsme dobře, že týž osud by stihl i nás, kdybychom se dostali do rukou „nejpokrokovější“ demokracie na světě.

Proto jsme si přísahali, že nás bolševici nedostanou za živa. Postupujíce k jihu, přicházeli jsme na obyvatelstvo stále nepřátelštější bolševikům, neboť to byl kraj starých sibiřských osadníků a kozáků.

Konečně jsme se vynořili z lesů na nekonečnou pláň čulymsko-minusinských stepí, proťatých červenými hřbety Kyzyl-Kaje a s velkými slanými jezery Širo, Šunet, Forpost aj.

Je to krajina hrobů, jediný obrovský historický hřbitov. Národové, plemena, kmeny táhli těmito stepmi, zdržujíce se tam delší dobu nebo míjejíce jako noční přeludy a zanechávajíce za sebou mohyly, kurhany, monolity. Tisíce velikých i malých dolmenů – mohyl dávných pánů těchto stepí, velikolepé kurhany z kamení a z lidských lebek, znamení do skal vytesaná, která dával kdysi pořizovati veliký Mongol Džingis a po něm Tamerlan Chromý, strašný bič boží, táhly se od jihu k severu nekonečnou řadou.

Nyní zde byli pány Tataři kmene abakanského, bohatí, pohostinští a vzdělaní. V přítomné době ustoupili před návalem bolševickým do Urianchaje, do Mongolska, ba i do Tibetu, a v pozůstalých utkvěla hluboká nenávist k potměšilým komunistům. Přitom se u nich probouzela, jak se zdálo, Džingis-chánova myšlenka, pohaslá před stoletími, v boji proti západní kultuře a o utvrzení nového práva, řízeného a ustanoveného naukou mudrce Buddhy, práva šlechetného a vznešeného ducha lidského. Často tatarští pastýři sedíce u ohniště si zpola zpívali, zpola vypravovali legendy o velikém Mongolovi, o jeho synu, chánu Kublajovi, o krvelačném Tamerlanovi, o šlechetném, jasném sultánu Baberovi a o nešťastném chánu Amursanovi.

Čulymsko-minusinské stepi se tak staly místem stálých potyček, menších i větších bojů mezi Tatary a „osvobozenými“ Rusy, jako kdysi v republice polské byla proslulá „Divoká pole“, jenže úlohu „krvavých divochů“ vzali na se „obránci revoluce a svobody“ – ruské tlupy bolševické.

Tataři nás přijímali laskavě, poskytovali nám stravy, dávali nám vůdce a podnikali pro nás výzvědné cesty, abychom nenarazili na některou rudou hlídku. Říkali jsme veřejně, že utíkáme z Ruska do své vlasti, která je též vlastí mnohým Tatarům, obyvatelům svobodného Polska. Poněvadž jsme měli od Tatarů adresy jistých osob a ochranné listy, skončila se naše cesta stepmi velmi šťastně.

Po několika dnech jsme spatřili z vysokého břehu Jeniseje loď Orel, plující z Krasnojarsku do Minusinska a vezoucí rudé vojáky, a po několika hodinách ústí řeky Tuby, proti jejímuž toku jsme museli postupovat na cestě k horám Sajanským, tvořícím hranici severní provincie Mongolska – naší „zaslíbené země“ – Urianchaje. Považovali jsme část cesty vedoucí po březích Tuby a dále podél přítoku řeky Amylu za nejnebezpečnější, neboť údolí těch řek jsou velmi lidnatá, sousedství pak s komunistickým Minusinskem pokazilo místní obyvatelstvo úplně, takže ochotně vstupovalo do rudých oddílů banditů Ščetinkina a Kravčenka.

Tataři přeplavili v noci naše koně na protější břeh Jeniseje a potom pro nás poslali kozáka, který převezl na člunu nás i naše věci. Na úsvitě jsme byli už v hustém porostu na malém ostrůvku při ústí Tuby a pochutnávali jsme si na sladkých a vonných bobulích střemchy a na černém rybízu, rostoucích tam ve velikém množství.

Tři dni nad propastí

Opatřeni nepravými průkazy, postupovali jsme po břehu Tuby. Na každých patnácti až dvaceti kilometrech jsme přicházeli na veliké vesnice, čítající sto až čtyři sta domů, spravované místními sověty, podle příkazů sovětu a čeky v Minusinsku. Všude jsme přicházeli na sovětské vyzvědače a slídiče, ale dosud nás chránily naše dobře vyrobené pasy techniků, poslaných k stavebním pracím.

Vyhnouti se těmto vesnicím nebylo možno z dvou příčin. Za prvé naše snaha vyhnouti se lidským sídlům po cestách, na kterých jsme potkávali stále sedláky, byla by vzbudila zcela pochopitelné podezření a některý nejbližší sovět by nás jistě velmi rychle zatkl a dodal nás do rukou minusinské čeky, která by ovšem našla pro nás místo v Jeniseji; za druhé – průkaz mého druha opravňoval k vozu a ke dvěma erárním koním pro služební účely. Proto jsme museli navštěvovati místní sověty a vyměňovat koně. Své koně jsme odevzdali kozákovi, který nás převezl přes řeku a pak dopravil do nejbližší vesnice, kde jsme dostali první erární poštovní koně.

Zmiňuje se o cestě po Tubě, musím podotknout, že až na malé výjimky byli všichni sedláci velmi nepřátelsky naladěni proti bolševikům, a slyšíce naše chladné nebo odsuzující poznámky o sovětech, snažili se nám všemožně pomáhati; zvláště jsme to cítili v domech sektářů a kozáků. Odměňovali jsme se za pohostinnost léčením nemocných nebo radami hospodářskými. Přišli jsme na několik komunistických dědin, jichž obyvatelstvo však nebylo sibiřského původu. Byli to noví osadníci, poslaní ještě za časů carské říše z Ukrajiny – opilí, líní, tupí a mstiví vesničtí chlapi, kterých praví Sibiřané nenávidí, nazývajíce je špana, což znamená „pěna, špína“.

Velmi rychle jsme se naučili rozeznávati vesnice komunistické od nekomunistických.

Když jsme vjížděli do vsi, zvoníce rolničkami na koňském postroji, a starci sedící před svými byty zvolna vstávali a skrývali se za vraty bručíce si: „Zase čert přinesl nějaké ďábly ‚tovaryše‘,“ tu jsme věděli, že jsme mezi skutečnými, čestnými, svobodnými Sibiřany. Avšak když nás v jiné vsi vesničané obklopovali, tážíce se: „Odkud, soudruzi? Proč, soudruzi? Není to snad soudruh komisař?“, tu jsme se měli na pozoru a byli jsme velmi opatrní v slovech i činech.

Přišli jsme i na dědiny a vesnice, jichž obyvatelstvo vymřelo téměř úplně na skvrnitý tyf. Ostatně tato strašná epidemie, která se rozšířila až po hřbet Sajanských hor, zdecimovala všude obyvatelstvo sibiřských vesnic podél celé řeky Jeniseje i jejích přítoků. Úrodné lány černé země ležely ladem, neboť nebylo komu vzdělávati role; ostatně už nebylo ani koní, ani dobytka, neboť komunisté zrekvírovali veškeren majetek konzervativních a bohatých sedláků sibiřských, šetříce jenom líných a zločinných osadníků z evropského Ruska nebo z Ukrajiny.

Velmi trpké chvíle jsme zažili ve veliké vesnici Karatuz. Je to spíše město než vesnice. Před nastolením bolševictví tam byla dvě gymnázia a obyvatelstvo dosahovalo 25 000 hlav. Karatuz jest hlavním městem kozáků jenisejských a jest to město bohaté a veselé. V přítomné době se změnilo k nepoznání. Mužici z Ruska a Ukrajiny, ozbrojeni a zagitovaní bolševickými agenty, vyhubili kozácké obyvatelstvo, poplenili všechny domy, které stály nyní spálené, s vytlučenými dveřmi a okny, se stopami kulek ve zdech a ve střechách.

Když jsme přijeli k sovětu, abychom vyměnili koně, obklopil nás zástup jakýchsi velmi podezřelých pochopů. Ukázalo se, že jsme přišli právě k sezení vysokých komisařů, kteří tam přibyli kvůli nějaké záležitosti od minusinské čeky.

Pochopi nás počali vyslýchat a žádat předložení průkazů. Neměli jsme pražádné jistoty, že naše papíry vyvolají žádoucí dojem, a proto jsme hleděli ujíti prohlídce průkazů. Můj soudruh agronom mi později řekl:

„Jaké štěstí, že člověk, který byl včera špatným ševcem, zastává u bolševiků úřad gubernátora, co zatím učení lidé zametají ulice nebo čistí stáje rudé kavalerii! S bolševiky, buď jak buď, je možno se domluvit, poněvadž nerozeznají ‚dezinfekce‘ od ‚influence‘ a ‚antracit‘ od ‚apendicity‘. Jim se dá všechno namluvit, dokud nevypustí kulky z revolveru.“

Skutečně se nám podařilo namluvit komisařům čeky vše, čeho bylo třeba. A tak jsme jim vylíčili nádherný obraz budoucího rozvoje kraje, kdy vystavíme silnice a mosty, které umožní vývoz dříví, vlny, koží z Urianchaje, rud, nafty a zlata ze Sajanských hor, dobytka z Mongolska, drahých kožišin z lesů rostoucích při pramenech Jeniseje…

Naše „óda“ trvala asi hodinu, avšak triumf byl po ní úplný, neboť čekisté zapomenuvše již na průkazy, sami nám přenášeli věci na nový vůz a přáli nám zdaru k chvále sovětské vlády.

To byla naše poslední příhoda na území ruském.

Po přejití údolí řeky Amylu nám přálo štěstí. Zastihli jsme na prámu za Karatuzem staršího dozorce milice, který vezl s sebou několik pušek a revolverů Mauserových. Byly určeny pro chystanou výpravu milice do vnitra Urianchaje na stihání jakéhos kozáckého důstojníka, „kata svobodného, revolučního lidu“, jak ho nazýval náš nový známý. Ta zpráva byla pro nás velmi důležita, neboť jsme se mohli snadno potkat s tím oddílem, a neměli jsme jistoty, bude-li óda o silnicích a mostech mít i po druhé vliv na ty bandity. Vyptavše se opatrně dozorce, zjistili jsme cestu, kterou se měla dát expedice. V poslední ruské vsi na pomezí Urianchaje jsme se zdrželi v domku s dozorcem, čekajíce, až nám vymění koně. Překládaje své věci zpozoroval jsem pojednou nadšený, zanícený pohled dozorcův obrácený k mé brašně.

„Copak se vám tak zalíbilo?“ otázal jsem se.

„Kalhoty,“ zašeptal zástupce sovětské milice, „kalhoty!“

Skutečně, dostal jsem od svých přátel úplně nové kalhoty z černého, hrubého sukna, velmi dobré k jízdě na koni. Právě na tuto část mé garderoby měl upřeny oči dozorce milice.

„A copak vy nemáte kalhot v zásobě?“ otázal jsem se ho, chystaje mravní útok na nadšeného dozorce.

„Ne,“ odvětil smutným hlasem. „Sověty nedají. Chodíme sami bez kalhot, říkají. A moje jsou již úplně roztrhány. Jen se sami podívejte!“

Pravě to odhrnul kožich a ukázal mi kalhoty, které připomínaly spíše síť na veliké ryby. Divil jsem se, jak se mohly na chudákovi udržet.

„Prodejte,“ ozval se za chvíli prosebným hlasem dozorce.

„Nemohu, sám jich potřebuji,“ odpověděl jsem rozhodně.

Přemítaje chvíli, přistoupil dozorce ke mně a zašeptal:

„Pojďme ven, promluvíme si. Zde není vhodné místo.“

Vyšli jsme.

„Poslouchejte,“ počal dozorce. „Jedete do Urianchaje! Tam nemají naše sovětské peníze ceny, nic za ně nekoupíte. A tam lze leccos koupit! Soboliny, lišky, hranostaje, též zlato se tam dostane lacino záměnou za některé drobnůstky. Tam se dostane všechno za pušky a náboje. Máte s sebou než jednu pušku. Dám vám ještě jednu a sto nábojů do ní a vy mně – kalhoty. Co? Dobře?“

„My nepotřebujeme zbraní, nás chrání naše průkazy,“ odpověděl jsem klidně, dělaje, jako bych nerozuměl, oč jde.

„Ale ne,“ odvětil živě dozorce. „V Urianchaji vyměníte karabinu za kožišiny nebo za zlato. Dám vám karabinu navždy, ve věčné vlastnictví. Rozumíte?“

„A! Nyní rozumím,“ řekl jsem. „Ale to je málo za kalhoty. Kalhot, a k tomu tak nádherných, nenajdete nikde v Rusku. V celém Rusku chodí nyní bez kalhot. A za karabinu mi dají jednu sobolí kůži. Co budu s ní dělat?“

Slovo na slovo a dosáhl jsem svého. Dozorce dostal mé kalhoty a já karabinu se stem nábojů a dvě mauserovské pistole s osmdesáti náboji. Od té chvíle jsme byli ozbrojeni a mohli jsme klásti vážný odpor, kdyby se něco přihodilo. Nadto šťastný majitel nových kalhot nám úředně potvrdil právo nositi zbraň.

Tak bylo právo i síla na naší straně.

Dozorce nám dopomohl získati ve vesnici od bohatého sedláka tři koně, dva k jízdě a jednoho k nesení zavazadel, najmouti průvodce, který byl pravnukem vypovězeného Poláka, hraběte Przezdzieckého, nakoupiti sucharů, masa, soli a másla. Odpočinuvše si den, hnuli jsme se k zřídlům Amylu, abychom dosáhli Sajanských hor, za kterými už jsme nemohli potkat „rudých“, ani hloupých, ani chytrých.

Tři dni nám zabrala cesta od ústí Tuby k oné poslední pohraniční vsi ruské. Tři dni stálého pocitu bezpráví, bezprostředního nebezpečenství a blízké, hloupé smrti z rukou šílených, zdivočilých hord.

Veliká síla vůle, ovládání dojmů, chladná krev a úporný zápas za dosažení cíle nám dopomohly vyhnouti se šťastně nebezpečenstvím a nezřítiti se do propasti, na jejímž dně ležela již sta lidí, kteří prahli vykonati to, co se podařilo nám. Nedostávalo se snad našim nešťastným předchůdcům vytrvalosti a důmyslu, nebo snad neuměli skládat ódy na počest budoucích mostů, silnic a dolů, nebo prostě neměli s sebou… dobré přebytečné kalhoty?

Nelze pominouti velmi zajímavého zjevu historického, který nám padl do očí za cesty po březích Jeniseje, Tuby i Amylu. Po pravém břehu Jeniseje a potom po březích Tuby i Amylu táhne se, ukryto v hustých křovinách a v lesních porostech, nekonečně dlouhé pásmo neznámých mohyl. Sibiřští sedláci je nazývali „čudskými mohylami“ nebo mohylami neznámých lidí. Pásmo toto sahá až ke Krasnojarsku, někteří pak badatelé nalezli tytéž mohyly až na březích oceánu Ledového. Cesty, po nichž se táhnou ony mohyly, místopis kraje a bádání vykonaná archeology ukázala, že nějaké mongolské plémě táhlo od jihu k severu po levém břehu Jeniseje, skrývajíc se v lesích z obavy před útoky domorodých kočovníků a zanechávajíc po sobě mohyly. Umírali tito přistěhovalci rukou Tatarů, kočujících v stepích minusinských a čulymských, umírali hladem a nemocemi, vysílením a podnebím stepí pro ně příliš drsným. Ze zbytků nářadí a oděvů, nalezených v mohylách, bylo lze souditi, že to nebylo plémě bojovné, nýbrž plémě lovců a pastevců dobytka.

Odkud táhlo ono plémě a kam? Na tu otázku nedávali ruští učenci odpovědi, když prozkoumávali mohyly ležící na prostranství od Minusinska do Krasnojarsku, nestarajíce se o poznání geografie toho zjevu. A zatím zeměpis a mongolské legendy vrhají zářivé světlo na původ „čudských mohyl“.

Veliký Mongol Džingis-chán vypravil se v čele asijských hord do Evropy. Cesta jedné části jeho jízdecké armády vedla Urianchajem. Šel-li tamtudy sám Džingis, nebo některý z jeho vůdců, není známo a různě o tom vyprávějí legendy a knihy mongolské. Avšak je známo, že mongolští vůdcové, nadšeni zdatností lučištníků urianchajských, jakož i neobyčejnou vytrvalostí oněch nevyrovnatelných jezdců, rozhodli se přibrati je do svých zástupů. Než Urianchajci odepřeli poslušnost dovozujíce, že jejich země je „zemí odvěkého míru“ a že jejich víra zakazuje prolévání krve „ptačí, rybí i lidské“. Nepomohly hrozby a přísné tresty, při kterých zhynulo na řece Džabartaši tři sta předních domorodých náčelníků. Pod nátlakem hord Džingis-chánových počali Urianchajci opouštěti vlast, táhnouce dvěma cestami do vyhnanství: Kemčikem k jihu, kde se dostali do nynějšího obvodu Kobdoského a pozbyli řeči a víry předků, a Amylem a Tubou na Jenisej a dále na sever. Řece Tubě dali své staré historické jméno Tubů, kmene, který pocházel od Tatarů Ujgurů, tvůrců největší kočovnické říše na světě. Z oněch severních vyhnanců se už nikdo nikdy nevrátil do krásného Urianchaje a kosti jich leží v tajemných „čudských“ mohylách, v těch stopách veliké tragédie dějinné, která se odehrála v XIII. věku.

Nynější domorodci Urianchaje Sojoci dochovali památku o předcích, kteří ustoupili před „démonem vojny“ Džingisem, jsouce věrni přikázáním staré víry a starých mravů, kvetoucích v „zemi odvěkého míru“.

K Sajanským horám – k vysvobození

Prales nás obklopil, pohltil. Mezi vysokou travou a žloutnoucími křovisky se vine sotva patrná stezička. To je už dávno opuštěná „stará amylská stezka“, po které se vozila před třiceti pěti lety mouka a sůl, stroje i dělníci do četných zlatých dolů, rozsetých při řece Amylu. Stezka se přibližuje hned až k samému břehu bystrého Amylu, hned zas zaniká v lese. Vede nás na bažinaté roviny s tůněmi ukrytými ve vysoké trávě, do houštin, na štíty hor, na rozlehlé louky a do hustých lesů. Náš průvodce, potomek hrabat Przezdzieckých, na něž se dobře pamatuje a kterými se chlubí, ač už se nazývá Przeždzieckij, prohlédl patrně náš vlastní záměr a čas od času praví, pohlížeje s obavou na zemi:

„Projeli tři jezdci… Koně okovaní… Patrně vojáci…“

Zakrátko se však uklidní, poněvadž vidí, že stopy šly někam bokem a pak že se obrátily nazpět.

„Dále nejeli,“ oznamuje nám Przezdziecki, chytrácky se usmívaje.

„Škoda,“ říkáme mu. „Ve společnosti by byla cesta veselejší.“

Avšak sedlák si hladí svou rozcuchanou bradu a směje se. Patrně nám nevěří.

Projeli jsme velikým zlatým dolem, vybudovaným v nové době Američany podle požadavků současné techniky. Bolševici vydrancovali tento podnik, odvezli zlato, stroje, zásoby, ba dokonce i některé části stavení, zůstavujíce důl téměř zruinovaný, mrtvý, nečinný. Jako vlajka sovětského Ruska stál na pahorku spálený chrám se strženou střechou a svrženým křížem. Hladová rodina hlídačova tu tráví osamělý a smutný život, jsouc vydána stálému nebezpečí. V okolních lesích se potloukají tlupy rudých partyzánů, loupí a vraždí. Časem se zdrží delší dobu v dolech, které kdysi slynuly hojností zlata, propírají písek, a vyrýžovavše něco kovu, jedou dále propíti ho v nějaké zapadlé vísce, kde sedláci vyrábějí líh z bobulí a z bramborů a prodávají kalný, otravný nápoj, dávajíce si ho vyvážit zlatem. Tyto ozbrojené tlupy lupičské, nepodřizující se zákonům, jsou velmi nebezpečné. Kdo se s nimi setká, tomu hrozí smrt.

Za tři dni jsme přijeli k horskému přechodu Čokur, vedoucímu přes hlavní hřbet Sajanských hor, přepravili jsme se na protější břeh řeky Algiaku a od té chvíle jsme byli již v hranicích urianchajských.

Kraj tento, vzbuzující podiv svým bohatstvím, zalidněný 60 000 vymírajících Sojotů, mluvících jazykem úplně jiným než ostatní kmenové mongolští a chlubících se, že zachovali po dlouhé věky ideály odvěkého míru, jsou pokusným místem pro administrativní úřady ruské, mongolské i čínské. Sousedé hospodaří dávno podle libosti v Urianchaji, Sojoci pak platí klidně daně všem třem.

Lze tudíž snadno porozumět, že tato zagranica nemohla být ještě pro nás přístavem vysvobození. Již dříve jsme slyšeli od dozorce milice o chystané výpravě do Urianchaje a od Rusů v Urianchaji jsme se dověděli, že některé ukrajinské vesnice na Malém Jeniseji (neboli Khua-Kem) utvořily oddíly stoupenců bolševických, které uzavřely jižní hranice země, olupujíce a vraždíce cestující. Před několika týdny stoupenci bolševiků zabili dvaašedesát důstojníků kradoucích se do Mongolska, oloupili a pobili kupce čínské vedoucí s sebou karavanu se zbožím, zabili několik německých zajatců vojenských, unikajících ze sovětského „ráje“. Možnost setkání s těmito bandity nám nevěstila nic dobrého. Bylo třeba mít se stále na pozoru.

Po čtyřech dnech cesty jsme se dostali do močálovitého údolí, kde stála uprostřed háje osamělá osada ruského kolonisty. Odtud jsme odpravili svého průvodce, který se obával, že sníh pokryje přechod přes Sajanské hory a pak by musel do zimy vyčkávat příležitosti k návratu domů.

Dále k řece Sajbi nás měl doprovodit majetník usedlosti, kterého přemluvil náš průvodce.

Naše koně byli unaveni a chtě nechtě museli jsme jim popřát odpočinku a trochu je vykrmiti. Rozhodli jsme se strávit tam celý den, a snad dokonce i dva.

Nazítří průvodce odjel, přeje nám štěstí a zdraví.

Neminula ani hodina, když malá dcerka našeho hospodáře zatleskala a zvolala:

„Sojoti přijeli!“

Do světnice vešli, jeden za druhým, čtyři Sojoti v plstěných čepicích a s puškami v rukou.

„Mende (buďte pozdraveni)!“ uvítali nás vešedše a jali se nás bez okolků prohlížeti ze všech stran. Jistě ani cvoček v našich botách, ani knoflík na našich šatech neušel jejich bádavému pohledu. Potom jeden z nich, který byl místním okrskovým náčelníkem neboli merinem, se nás vyptával prostřednictvím osadníka, v jehož domě jsme byli, na naše politické a mravní přesvědčení. Vyslechnuv náš úsudek o bolševicích, zdál se býti uspokojen a uklidněn, neboť řekl:

„Vy – jste dobří lidé…! Nemáte rádi ‚ulanův‘ (ulan sojocky = rudý). Pomůžeme vám…“

Poděkoval jsem merinovi a daroval jsem mu tlustou hedvábnou šňůru, kterou jsem si obyčejně přepásával kazajku. Večer Sojoti odjeli, ale slíbili, že se vrátí před úsvitem.

Nadešel večer. Šli jsme se podívat na naše vychrtlé herky, škubající lačně hnědou, ale výživnou trávu na louce za statkem, a vrátili jsme se do světnice, kde hospodář přichystal již čaj a večeři.

Rozmlouvali jsme vesele a volně s rodinou hospodářovou, když se náhle rozlehly údery podkov a do světnice vešlo, druh za druhem, pět mužů s puškami v rukou a se šavlemi po boku. Cosi mrazivého a lechtajícího svíralo hrdlo a srdce počalo bušit. Hned jsme poznali v příchozích rudé vojáky. Na kožišinových čepicích měli rudé hvězdy a na rukávech rudé pásky. Byli to lidé z kárného oddílu, stíhajícího kozáckého důstojníka, o kterém nám vypravoval v Kožubaře dozorce milice.

Nedůvěřivě nás prohlížejíce, odstrojili se a usedli mlčky ke stolu. Počali jsme první rozmluvu, tak jako mimoděk jim vysvětlujíce cíl naší výpravy „stavění mostů a silnic“ a vyptávajíce se opatrně příchozích. Dověděli jsme se, že zakrátko sem dorazí se sedmi jezdci vůdce oddílu, který má rozkaz pro majetníka osady, aby je tento doprovodil k Sejbi, kde se ukrývá kozák. Hned jsem zvolal radostným hlasem, že se naše záležitosti vytvářejí velmi šťastně, neboť můžeme jeti společně. Na to jeden z vojáků podotkl záhadným hlasem:

„Vše rozhodne soudruh důstojník.“

V té chvíli vstoupil náš přítel, sojocký merin. Právě tak jako nás ve dne prohlížel pozorně příchozí a potom se zeptal ponurým hlasem:

„Jakým právem jste vzali Sojotovi dobrého koně, davše mu zaň chorého a slabého?“

Vojáci vybuchli v smích.

„Buďte pamětlivi, že jste v cizí zemi, kde jsou jiná práva a obyčeje,“ řekl merin a v jeho hlase zněla hrozba.

„Zavři hubu a jdi k čertu!“ vzkřikl jeden z bolševiků.

Ale Sojot si sedl zcela klidně ke stolu a hospodyně mu podala bez prodlení kus chleba a velký pohár čaje. Rozmluva se přerušila. Sojot se napil čaje, vykouřil svou dlouhou a tenkou dýmku, vstal a řekl, k nikomu se neobraceje:

„Nebude-li zítra ráno kůň vrácen vlastníkovi, odebereme ho sami.“

Odvrátil se a vyšel klidně ze světnice.

Hned jsem zpozoroval zřetelný strach na tvářích sovětských banditů. Poddůstojník rozestavil hlídky kolem osady a všichni seděli sklopivše hlavy v těžkém zadumání.

Pozdě v noci přijel důstojník se sedmi jezdci. Po raportu poddůstojníkově o příhodě s merinem důstojník svraštil čelo a řekl hlasem prozrazujícím neklid:

„Zle… zle! Musíme se prodírat takovou tůní a tu budou za každým keřem a kamenem číhat Sojoti. Oj, zle, soudruzi…“

Důstojník se stále více znepokojoval a chmuřil, a proto nám nevěnoval příliš mnoho pozornosti, tím spíše, že jsem ho chlácholil a sliboval mu prostřednictví mezi oddílem a Sojoty. Byl to zasmušilý ukrajinský sedlák analfabet, který se chtěl vyznamenat před sověty zajetím nenáviděného kozáka, ale obával se, že mu Sojoti překazí rychlé dosažení řeky Sejbi.

Na úsvitě jsme byli již na koních, jedouce zároveň s rudými zbojníky. Když jsme projeli několik kilometrů, vynořili se znenadání z křoví dva sojočtí jezdci. Na zádech měli své podivné křesací pušky s malou plochou pažbou a s vidlicemi na podepření o zemi při střelbě, při níž se nikdy nechybí cíle.

„Počkejte,“ řekl jsem, zadržev důstojníka. „Pojedu promluvit se Sojoty.“

Rychle jsem klusal napřed. Jeden ze Sojotů byl merin, druhý – neznámý domorodec mluvící lámanou ruštinou.

„Držte se za oddílem,“ zašeptal, zabodnuv svůj rysí pohled do mých očí, „a pomozte nám.“

„Dobře,“ souhlasil jsem hned, „ale pohovořme déle, aby tamti mysleli, že vyjednávám s vámi jejich záležitost.“

Potom jsem stiskl Sojotům dlaně a vrátil jsem se k oddílu.

„Můžeme jeti,“ zvolal jsem, „Sojoti nebudou překážet.“

Vyjeli jsme, a když jsme projížděli rozlehlou lučinou, spatřili jsme oba Sojoty, jak pádí plným tryskem po strmém svahu hory. Nepozorovaně jsem vykonal příslušný manévr a oba, já i můj spolucestující, jsme zůstali za oddílem i se svým nákladním koněm. Za námi jel pouze jeden vojín – zasmušilé chlapisko, hledící na nás velmi nevraživým pohledem.

Stačil jsem pošeptati svému druhovi jediné slovo: „mauzer“ a zpozoroval jsem, že tento hned opatrně odepjal torbu u sedla a povytáhl rukojeť pistole.

Zakrátko jsme porozuměli, proč se oni vojáci, zkušení lesní tuláci, neodvážili jíti na Sejbi bez průvodce. Údolí Algiaka a Sejbi jsou rozdělena množstvím úzkých hřbetů, mezi kterými leží hluboké a široké úžlabiny s močálovitými, nebezpečnými rašeliništi. Byla to veliká tůně, bezedná bažina, jakési mrtvé, prokleté místo. Koně vázli po kolena, padali, zaplétali se nohama do sítě kořenů ponořených do rašeliny vodou prosáklé, tiskli jezdce, hryzli se, chroptěli, trhali řemení i popruhy. Stále častěji se bořili v bahně skoro až po kolena jezdců. Můj kůň zapadl do jakési díry naplněné hnědou, páchnoucí vodou. Nešťastný kůň uvázl tak hluboko, že jsem se již dotýkal prsy povrchu vody. Dostali jsme se odtud s nemalými obtížemi. Hned po mně upadl i s koněm bolševický důstojník a zranil se o kámen velmi vážně na hlavě. Můj soudruh si při pádu natloukl koleno. Vojáci stále padali a zraňovali se. Polekaní koně chroptěli a vzpírali se. Kdesi daleko temně a zlověstně krákal havran, zvěstovatel neštěstí…

Zatím se cesta ještě zhoršila. Stezka vedla jako dříve močálovitými bahnisky, která však byla pokryta větvemi polámaných, na zemi hnijících stromů. Koně, přeskočivše obrovské kmeny, nenadále padali do hlubokých bažin a počali tonouti, ponořujíce se vždy více do černého páchnoucího bahna. Jezdci i koně padali neustále.

Všichni byli pokryti blátem a potřísněni vlastní krví.

Já a můj soudruh jsme pohlíželi s hrůzou na své jezdecké koně, jichž síly byly vyčerpány a které už jsme dávno vedli za uzdy. Hryzla nás strašná myšlenka, co se stane s námi, padne-li některý kůň. Přece jsme nemohli rekvírovat koně Sojotům po příkladě našich rudých „soudruhů“?!

Konečně jsme vybředli na rozlehlou lučinu, porostlou hustými křovisky a obklopenou obrovskými úlomky skal, které se asi kdysi svalily z okolních štítů horských… Nejenom koně, ale i lidé počali zapadat do chladných močálů, zabořujíce se v nich až po pás a necítíce dna pod chodidly. Celý povrch lučiny tvořila tenká vrstva rašeliny pokrývající jezero s černou, hnijící vodou. Šli jsme jednotlivě, v určité vzdálenosti druh od druha, abychom zmenšili tíži a nebořili se do rašeliniště; s hrůzou jsem pozoroval, že keře rostoucí na rašelině se nakláněly a kolísaly a země pod nohama se uhýbala, pukala a z trhlin tryskala černá odporná voda…

Každý krok, nejmenší neopatrnost hrozila smrtí. Příklad jsme měli velmi tragický. Jeden z vojáků zkusil sejíti ze stezky, hodlaje nalézti na úbočí tvrdší cestu. Avšak sotva učinil několik kroků, uslyšeli jsme pronikavé ržání koňské a úpěnlivý křik lidský volající o pomoc.

Pod koněm a vojákem se probořilo rašeliniště, otvírajíc neznámou a ponurou propast. Marně se chytal kůň i člověk nohama i rukama břehů tenké vrstvy rašeliny. Bořil se stále více a voda a tekuté černé bahno se vylévaly rychleji a dále. Nikdo se k nim nemohl přiblížit, neboť nohy odvážlivce se bořily hned v síti hnijících trav a haluzí. Zdálo se, že někdo zespodu, ze dna tohoto močálu podtíná vždy dále a dále tenkou vrstvu, na které jsme se ještě drželi. Nejprve zmizela hlava koně s vyděšenýma, o pomoc prosícíma očima a potom se ponořil člověk, vyjící leknutím a zoufalstvím. Jenom veliké bubliny vyplynuly na povrch černé vody a pomalu pukaly…

Náhle se rozlehly tři výstřely.

Jejich zvuk byl tlumený, bez přílišného hukotu a bez ohlasu.

Byly to však rány dobře mířené, neboť bolševický důstojník a dva vojáci spadli hned z koní. Ti proplétajíce se mezi keři a řehtajíce, hleděli se prodrati na svah hor, ale klouzali a padali, neboť úbočí hory, prosáklá podzemní vodou, se sesouvala pod nohama a zvolna sjížděla dolů. Vojáci se chopili karabin a polekaní se rozhlíželi kolem, nevidouce nepřátel. Ale ti je viděli zcela dobře. Padli ještě čtyři bolševici, raněni jsouce smrtelně do prsou. Tu jsem zpozoroval, že voják, který zůstával stále za námi, namířil na mne z karabiny a upravoval cosi u spouště. Můj mauzer ho ještě předešel dvěma kulkami a zbavil nás jednoho nepřítele.

„Začněme,“ zvolal jsem na svého soudruha, a za chvíli jsme též odstřelovali bolševické bandity.

Zakrátko pobíhali po lučině Sojoti, obírajíce zabité bolševiky a rozdělujíce si kořist. Po hodině obtížné cesty jsme počali stoupat na svah horského hřbetu a konečně jsme vystoupili na vysokou planinu porostlou starým lesem.

„Ale Sojoti nejsou příliš mírumilovným národem,“ podotkl jsem, přistupuje k merinovi.

Pohlédnuv na mne pozorně, odvětil sojocký úředník:

„To nezabíjeli Sojoti…“

Měl pravdu. Bolševiky, kteří vnikli protizákonně do Urianchaje, přepadli ne mírumilovní Sojoti, nýbrž abakanští Tataři, převlečení do kožichů domorodců, kteří ustupujíce před úřady sovětskými, zvolili si tuto zemi za pastviska pro svá stáda. Dosti značný počet tatarských rodin opustil stepi abakanské a dostal se západním Urianchajem do západního Mongolska a i dále na jih, a proklouznuv nepozorovaně čínskou provincií Kan-su, dostal se až do severního Tibetu. Tu Tataři, zaplativše poplatek tibetským plemenům, získali práva kočování až do pádu komunistické vlády v Rusku. Tataři, kteří přepadli bolševiky na močálu mezi Algiakem a Sejbi, měli znamenitého průvodce a tlumočníka, lamaistického Kalmyka.

Noc před dosažením řeky Sejbi jsme strávili v lese při ohnisku a Tataři nám vypravovali skoro do úsvitu o bezprávích, vraždách a loupežích, jakých se dopouštěli bolševičtí komisaři v stepích, v nichž kdysi založil svou vládu a své zákony vůdce Mongolů – Džingis-chán, vládce Asie a poloviny Evropy. Ta vypravování dýchala hrůzou a nezkrotnou nenávistí.

Časně zrána jsme přijížděli k neveliké ruské osadě, a přibližujíce se k ní jsme zpozorovali, ani vyhlížejí z lesa jezdci. Jeden z našich známých Tatarů se pustil k nim, a pohovořiv s nimi chvíli, vrátil se volaje:

„Vše jest v pořádku, jeďme rychleji.“

Jeli jsme širokou cestou, která vedla podél vysoké ohrady z tenkých modřínů, oddělující rozsáhlý kus louky a lesa, kde se procházelo sporé stádo jelenů; byly to tzv. izubři čili morali, které pěstují místní ruští kolonisté. Z jara upilovávají těmto krásným zvířatům parohy, vaří je zvláštním způsobem a suší. Upravené parohy nesoucí název „panty“ se prodávají Číňanům jako nejmocnější a nejcennější prostředek léčebný, uznaný lékařskou školou tibetskou. Cena pantů dosahuje někdy ceny zlata.

V osadě nás přijali s velikým strachem a nepokojem.

„Chvála bohu,“ volala žena hospodářova. „A my jsme mysleli…“

Avšak umlkla pohlédnuvši na muže.

Potyčka na Sejbi

Stálé nebezpečenství vytváří pozorovací smysl a ostražitost. Neodstrojujíce se a nesnímajíce sedel z koní, pozorovali jsme bedlivě lidi i situaci. Zastrčil jsem svůj mauzer za náprsí kožicha a ohlížel jsem se kolem, tuše určitě blížící se nebezpečenství. Nejdříve jsem zpozoroval pažbu karabiny skryté na posteli pod hromadou podušek. Potom jsem si všiml čeledínů, potloukajících se po osadě a po domě. Zcela určitě to nebyli prostí sedláci, třeba byli hojně zarostlí, špinaví a špatně oděni. Oni nás pozorovali rovněž velmi bedlivě a nenechávali nás ani na chvíli samotné s domácími.

Dělo se něco, čemu jsem dosud nerozuměl. Právě v té chvíli vešel náš přítel merin a vypravoval sojocky něco hospodáři. Ten se velmi zaradoval a hned k nám přistoupil podávaje nám ruku.

„Promiňte nám,“ řekl. „Ale pochopíte, že v těchto dobách lze najíti mezi deseti tisíci lidmi jen jednoho řádného člověka a devět tisíc devět set devadesát devět banditů.“

Z rozmluvy se ukázalo, že náš hospodář už věděl o oddílu „soudruha důstojníka“, který táhl k němu, aby stíhal kozáckého důstojníka, jenž se skutečně ukrýval u něho, ale tou dobou byl již pryč. Už se mu dostalo zpráv o tragickém konci té výpravy. Ale to všechno neupokojilo starého kolonistu, když došla zvěst, že se blížil od usinské země k Sejbi značný oddíl bolševické jízdy, stíhající Tatary, kteří prchali z Ruska s dobytkem a s koňmi.

„Každé chvíle zde očekáváme rudých,“ vysvětloval stařec úzkostlivým hlasem. „Každé chvíle tu budou. Už proletěl na koni Sojot se zprávou, že se rudí přepravují přes řeku. Tataři jsou již přichystáni k boji.“

Vyšel jsem se svým soudruhem z domu, prohlédli jsme výstroj svých koní a odvedli jsme je na bezpečnější místo. Potom jsme šli do světnice, a přichystavše své karabiny a mauzery, očekávali jsme další události. Když uplynulo půl hodiny tíživého vyčkávání, vběhl pacholek a zašeptal:

„Už vyšli na naši cestu. Hned se začne…“

Skutečně jako v odpověď na ta slova zahřměl v dáli výstřel, načež se rozlehly salvy a hukot výstřelů se počal blížiti k osadě.

Zaduněla koňská kopyta, rozlehl se křik klnoucích lidí a do světnice vpadli tři rudí vojáci; jeden z nich, strašlivě kleje, střelil po hospodáři. Starý kolonista zavrávoral a padl na jedno koleno; avšak natáhl ruku k poduškám, pod nimiž byla schovaná puška.

„A co vy jste zač?“ vzkřikl hrozivě voják, obraceje se k nám a zdvihaje pušku.

Odpověděli jsme mauzery a velmi trefně. Unikl než jeden voják. Dva leželi s prostřelenými hlavami. Na unikajícího bolševika se vrhl jeden z čeledínů a jal se ho škrtit. Rozpoutal se zápas. Bolševik volal na pomoc své soudruhy, ale ti leželi v příkopě za cestou 300–400 kroků od osady a stříleli do útočících Tatarů.

Než několik vojáků zaslechlo volání a hned se vrhlo k domu, ale v té chvíli se rozlehly pravidelné salvy čeledínů za plotem osady. Střílelo se jako o manévrech, chladnokrevně a dobře. Pět rudých zůstalo nehybně při cestě, ostatní se ukryli v příkopě.

Tataři stříleli hustě a útočili velmi rázně. K domu a na nádvoří osady počaly padati kulky. Brzy jsme spatřili rudé, kteří se plížili po kolenou příkopem k lesu, kde zanechali koně. Ohlasy výstřelů se počaly postupně vzdalovat.

Po lesních lučinách a lesem se míhali rychle Tataři, pronásledujíce protivníky.

Na Sejbi jsme odpočívali dva dni.

Navštěvuje velmi malebné krajiny na březích bystré Sejbi, pokryté bílou pěnou, učinil jsem náhodou velmi důležitý objev. Na malém palouku, těsně při břehu, jsem spatřil pod velikým modřínem tři kameny a na jednom z nich byl uhlem nakreslen kříž. Sledy po kopání země byly velmi dobře patrné, a když jsem prohlédl bedlivě místo, zpozoroval jsem na stromě vyříznutý kus kůry a vyřezaného jednohlavého orla a dvě písmena K. R.

Kdo byl ten neznámý K. R.? Jednohlavý orel a kříž mluví o smrti Poláka. Proč zahynul? Kdo ho pochoval? Jaký osud potkal pozůstalého za živa…?

Avšak nikdo z osady nám nedovedl dát vysvětlení.

Tajemstvím zůstane onen modřín, tři kameny a písmena vyřezaná na stromu.

Ukázalo se, že čeledínové hospodáře na osadě byli důstojníci z Kolčakovy armády skrývající se před bolševiky. Bylo jich osm. Všichni přišli ke mně prosit, abych jim dovolil cestovati s námi.

Souhlasil jsem s tím.

Když jsem po dvou dnech vyrazil se svým soudruhem od Sejbi, jelo za námi osm ozbrojených jezdců a šli tři nákladní koně.

Jeli jsme malebným údolím položeným mezi řekami Sejbi a Utem. Všude byly nádherné pastviny, na kterých jsme zpozorovali na několika místech veliká stáda dobytka a koní. V několika osadách, na které jsme cestou přišli, jsme nenašli vůbec obyvatelů, neboť ti se skrývali v lesích, poněvadž se báli rudých; přitom ohlasy boje, nedávno s nimi svedeného, došly již do osad na Utu. Na několika místech jsme viděli ojedinělé jezdce, sledující nás pozorně, ale když jsme se chtěli k nim přiblížit, skryli se hned v lesním houští. Bylo patrno, že osadníci žili v smrtelném strachu a nedůvěřovali nikomu.

Celý následující den nám utekl přechodem přes velmi vysoký a neschůdný hřbet Daban. Přestoupili jsme ony hory, prošli jsme nekonečně dlouhou cestou spáleným lesem a konečně jsme sjížděli do příkrého údolí vinoucího se mezi horami. Za těmi horami tekl Malý Jenisej neboli Khna-Kem, poslední veliká řeka před mongolskou hranicí.

Ve vzdálenosti desíti kilometrů od této řeky jsme zpozorovali vysoký sloup dýmu vznášející se nad lesem. Dva důstojníci jeli ihned na výzvědy, my pak jsme se chystali k možné potyčce. Důstojníci se dlouho nevraceli. To nás znepokojilo i dali jsme se všichni v jedné skupině směrem, odkud dým vycházel, učinivše všemožné přípravy a opatření pro případ boje. Zakrátko jsme zaslechli hlasy mnoha lidí a hlasitý smích jednoho z našich důstojníků. Pochopili jsme, že nám nehrozí nebezpečenství, a tak jsme jeli vpřed.

Na velké louce mezi lesy stál velký stan a dvě salaše, spletené z tenkých stromků a z haluzí a hořelo ohniště, kolem něhož sedělo šedesát mužů.

Když jsme se vynořili z lesa, vrhla se k nám celá ta hromada s radostnými výkřiky. Zcela náhodou jsme přišli na značný tábor prchajících důstojníků a vojáků ukrývajících se v Urianchaji v domech ruských kolonistů a bohatých sedláků. Mezi uprchlíky bylo několik mladých kolonistů.

„Co vy tu děláte?“ ptali jsme se s úžasem.

„Jak to? Copak nevíte?“ odvětil jeden z uprchlíků, již ne mladý plukovník. „Vojenský komisař dal rozkaz, aby byli zmobilizováni všichni přívrženci bolševiků a všichni muži do osmapadesáti let. Na celém Jeniseji a dále k jihu pod pohraničním hřbetem Tannu-Olu jsou již všechny ukrajinské vesnice zachváceny ruchem a sestavily značné oddíly partyzánské. Podél Malého Jeniseje směrem k městu Bělocarsku se posunují oddíly ozbrojených banditů. Odírají a olupují bohaté sedláky a kolonisty a zabíjejí lidi, které potkají na cestě. To právě nás přinutilo ukrývati se zde.“

Brzo jsem se dověděl, že v táboře uprchlíků je pouze šestnáct pušek a tři ruční granáty. Patřily bohatému Tatarovi, který měl za průvodce Kalmyka, s kterým se prodíral k svým hřebčincům, poslaným ještě v létě do okolí mongolského města Kobda.

Vypravoval jsem o cíli své cesty a o svém záměru doraziti Mongolskem a Čínou do některého přístavu tichomořského. Důstojníci i vojáci mě naléhavě prosili, abych je vzal s sebou. Nebera na sebe odpovědnosti, ale slibuje poděliti se se vším, co mám, a neopustiti jich, ať by se stalo cokoliv, přistoupil jsem na jejich prosby. Tábor se počal sbírati k pochodu.

Náš vyzvědač nám oznámil, že v blízkosti domu jakéhosi kolonisty, který nás mohl převést na protější břeh Malého Jeniseje, nebylo pozorováno příslušníků bolševických. Hned jsme se dali na pochod vpřed, abychom minuli co nejrychleji průsmyk jenisejský a vnořili se opět do lesa.

Padal hustý sníh, který hned tál. Ale zakrátko se zdvihl studený severní vítr. Nastala metelice, země rychle zamrzala a na povrchu horských potoků se utvořila dost silná vrstva ledová, na které klouzali a padali neokovaní koně našich nových druhů. Za pozdní noci dorazil náš oddíl na břeh Jeniseje. Svrchovaně opatrně jsme vešli do domu kolonistova. Přijal nás velmi laskavě a slíbil, že nás převeze všechny před úsvitem, ačkoliv už pluly kry a mráz přituhoval z hodiny na hodinu. Za rozmluvy s kolonistou byl přítomen jeden z jeho čeledi – snědý chlap šikmých šilhavých očí. Tento čeledín se stále točil kolem nás, až pak náhle zmizel. Hospodář to zakrátko zpozoroval a chvějícím se hlasem řekl:

„Běžel do vsi a přivede bolševické stoupence. Zle je. Musím vás převézt okamžitě nečekaje rána.“

Počala nejstrašnější noc, jakou jsem kdy prožil.

Žádali jsme hospodáře, aby převezl na člunu jenom naše zásoby, náboje a karabiny, sami pak jsme se rozhodli přeplouti řeku na koních. Šířka Jeniseje v tom místě byla asi tři sta metrů, proud byl velmi prudký a bouřlivý, hloubka začínala hned při břehu. Noc byla úplně temná, žádné hvězdy nebylo lze spatřiti na zachmuřené obloze. Vichřice skučíc metala zmrzlý sníh a šlehala nám ho prudce až k bolesti do tváře. Před námi se valila pleskajíc vlnami spousta černé vody nesoucí tenké, ostré, tříštící se tabule ledové, které se točily ve vírech.

Můj kůň nechtěl dlouho skočit ze strmého a vysokého břehu do vody a stříhaje ušima hlasitě chroptěl a vzpíral se. Šlehl jsem ho vší silou nahajkou po šíji, načež se kůň vrhl s jakýmsi nářkem hned do řeky. Ponořil jsem se hlavou do studené ledové vody a sotva jsem se dovedl udržet v sedle. Za chvíli jsem byl již hezkých pár metrů od břehu. Můj kůň, maje nataženu šíji i hlavu, hlasitě frkal, vystřikuje vodu, jež mu vnikala do nozder, a chroptěl zděšením. Cítil jsem zřetelně horečné, rychlé pohyby jeho nohou, bijících o vodu a děs otřásající celým jeho tělem. Dopluli jsme doprostřed řeky. Tu se proud zrychlil. Voda nás unášela. Ze zlověstné temnoty doletovaly ke mně výkřiky mých lidí a temné, plné smutku a hrůzy ržání koní, zápasících s proudem. Plul jsem, ponořen jsa po prsa v ledové vodě. Co chvíli mě udeřil kus ledu, chvílemi mi zalévala větší vlna tvář i hlavu. Nebylo kdy ohlížeti se, zapomněl jsem zcela na pocit zimy. Opanovala mě zvířecí touha po životě. Pochopil jsem, že nevydrží-li můj kůň zápasu s proudem a nevynese-li mne na břeh, zhynu. Obrátil jsem tudíž veškeru pozornost na koně, který už patrně ztrácel zbytky sil. Ještě chvíli a uslyšel jsem hlasité zařehtání mého koně, načež jsem zpozoroval, že se ponořil hlouběji ve vodě. Patrně měl už zalité nozdry, neboť počal častěji a hlasitěji frkati a chroptěti. Pluje dále, zpozoroval jsem, jak veliký kus ledu toče se prudce udeřil do hlavy mého koně, který se vrhl náhle v bok a pojednou se obrátil a plul rychle s proudem. S velikou námahou se mi podařilo obrátiti ho k břehu, ale zakrátko jsem se přesvědčil, že je můj kůň úplně vysílen. Jeho hlava se několikráte ponořila pod vodu. Nezbývalo mi jiného než plouti sám; svezl jsem se ze sedla, a přidržuje se ho pouze levou rukou, plul jsem druhou vedle koně, povzbuzuje ho hlasitými výkřiky. Nyní jsem viděl, že kůň plul s křečovitě otevřenou tlamou a s vyceněnými zuby. V široko otevřených zornicích byla nevylíčitelná hrůza. Ale hned, jakmile jsem opustil sedlo, vynesl se kůň o něco výše nad vodu a pohyboval se vpřed již jistějšími a rychlejšími pohyby. Zakrátko, nedaleko protějšího břehu, jsem uslyšel úder jeho kopyt o kamení řečiště. Začínala mělčina. Jezdci vyplouvali a vyjížděli na břeh druh po druhu. Koně, zvyklí přepravám přes řeky, vynesli všechny. Daleko níže než my přeplul hospodář-kolonista s naším majetkem. Netratíce času, naložili jsme pytle na koně třesoucí se zimou a táhli jsme dále.

A byl už svrchovaný čas, neboť z protějšího břehu počali na nás střílet stoupenci bolševiků. Vítr se vzmáhal. Před úsvitem byl mráz stále tužší. Promočené šaty a prádlo hned zmrzly a ztvrdly a ztuhly jako plech. Hlasitě jsme cvakali zuby a v očích se nám mihaly zelené a červené jiskry. Avšak jeli jsme bez zastávky, abychom se vzdálili co nejvíce od cesty, kterou táhly oddíly divokých partyzánů. Celý den jsme museli jeti při 15 stupních mrazu, aniž jsme se mohli zahřát a odpočinouti si. Teprve na noc jsme dorazili k nevysokému hřbetu horskému, porostlému lesem. Tam jsme zastavili, zapálili jsme obrovské ohniště a osušili a rozehřáli jsme se. Koně, ač byli hladoví, se nehýbali z místa a neodcházeli od ohně; stojíce se schýlenými, smutnými hlavami, vyhřívali se a podřimovali.

V noci, když jsem konal hlídku, spatřil jsem jezdce, který maje patrně dobrého koně, rychle proběhl nedaleko našeho tábora. Náš Tatar s Kalmykem jeli hned obhlédnouti stopy a vrátivše se oznámili, že to byl najisto Sojot a že v blízkosti postřehli četné stopy stád. Patrně to byl nějaký pastýř přivábený ohni našeho tábora.

Časně zrána se přiblížilo k nám několik sojotských jezdců.

„Ulan (rudí)?“ zeptal se jeden z nich.

„Nikoliv,“ rozlehly se protestující hlasy.

„Cagan (bílí)?“ následovala nová otázka.

„Ano, ano!“ zvolal Tatar. „Samí bílí.“

„Mende, mende!“ pozdravovali nás radostným hlasem domorodci a pověděli nám o událostech pro nás velmi důležitých.

Ukázalo se, že stoupenci rudých, kteří táhli od Tannu-Olu, obsadili svými hlídkami celý pohraniční hřbet, aby zadržovali Rusy a Sojoty, prchající i s dobytkem do Mongolska. Přechod přes Tannu-Olu, jak tvrdili Sojoti, byl uzavřen. Zbývala jediná cesta: obrátiti se hned k jihovýchodu, projíti bažinatým údolím Biuret-Ho a vyjíti na jižní břeh jezera Kosogol, ležícího již na půdě mongolské. Byla to okolnost velmi nepříjemná. Z lesa, ve kterém jsme přenocovali, zbývalo k prvnímu nejbližšímu mongolskému stanovišti Samgaltaj ne více než sto kilometrů cesty, kdežto od Kosogolu nás dělilo čtyři sta padesát kilometrů přímé čáry. Můj kůň, jakož i kůň mého druha agronoma vykonali již více než tisíc kilometrů velmi obtížné cesty; bez dostatečného pokrmu a po namáhavé přepravě přes Jenisej nemohli vydržet tak daleké cesty. Ale uváživ dobře situaci a poznav poněkud blíže své nové druhy, nemohl jsem se rozhodnout jít s nimi za stálých bojů přes Tannu-Olu. Byli to lidé vysílení, nervově zničení, většinou špatně odění a nedostatečně ozbrojení; většina jich neměla vůbec zbraně. Viděl jsem, že při boji není většího nebezpečí než neozbrojený člověk. Neboť jej zachvacuje rychle panický strach, dává se na útěk, ztrácí zděšením a bezradností rozvahu a přenáší svou paniku na jiné. Poradiv se se svým druhem, rozhodl jsem se jíti buď jak buď do Kosogolu. Když jsem to oznámil svým spolucestujícím, souhlasili všichni s mým návrhem.

Po hojné snídani, skládající se z mastné polévky s kousky masa, ze sucharů a čaje, vydali jsme se na cestu.

Kolem druhé hodiny po poledni počaly před námi vyvstávati hory. Počínaly severovýchodní odnože Tannu-Olu, za nimiž leželo údolí řeky Biuret-Ho.

Úklady rudých partyzánů

V údolí mezi horami jsme potkali veliké stádo býků a tibetských jaků, které hnalo deset Sojotů na koních spěšně k západu. Pastevci nám vypravovali, že nojon (kníže) Todži jim přikázal převésti stádo jemu patřící údolím Biuret-Ho do severního Mongolska, poněvadž se obával rudých stoupenců i oddílů pravidelných vojsk sovětských, kteří pronikají stále častěji do Urianchaje zuříce bezprávně a beztrestně. Pastýři se vydali hned na cestu, ale cestou se dověděli od lovců, že i ona část odnože Tannu-Olu jest již obsazena bolševiky. Museli se tudíž vrátit a nyní se snažili dostati se stádem k řece Kemčik, procházejíce celou zemí od východu k západu. Vyptali jsme se velmi podrobně Sojotů, kde jsou stanoviště a zálohy rudých straníků, jakož i jaké jsou síly bolševiků na tom jediném přechodě horském. Potom jsem vyslal Tatara a Kalmyka, kteří mluvili dobře sojotsky a na zběžný pohled se podobali domorodcům, na zevrubnou obhlídku; my pak jsme obvázali kopyta našich koní hadry, aby nebylo slyšet koňského dusotu po kamenné stezce, stáhli jsme řeménky koňům tlamy, aby neržáli, a pomalu, mlčky jsme se brali za vyzvědači. Ti pak vykonali obhlídku znamenitě a rychle. Již za několik hodin jsme se dověděli, že osmdesát partyzánů rozbilo tábor deset kilometrů od nás, zabravše jurty (stany) velikého zimního tábořiště Sojotů, zabývajících se chovem sobů, a že pořídili po obou stranách horského přechodu dvě hlídky. V jedné z nich byli dva vojáci, v druhé tři. Nebylo to dále než dva kilometry od nás. Mezi těmi hlídkami několik kilometrů od přední stráže hlavních bolševických sil vedla stezka.

Zakrátko jsme vyšli na horu, odkud byly patrny obě hlídky jako na dlani a bylo je možno velmi snadno ostřelovat s dobrým účinkem. Když jsme se přiblížili na kilometr k nebezpečnému bodu, zavolal jsem svého druha Poláka, Tatara, Kalmyka a několik mladých důstojníků, a nechav koně u oddílu, vydal jsem se na konečné zbadání situace. Z hory o pět set kroků níže jsem viděl dvě ohniště, z nichž plápolal vysoký plamen, a při každém z nich seděl vojín s karabinou, kdežto ostatní lidé spali; jejich černé postavy ležely nehybně při ohništích. Zdálo se mi, že i stráž spí. Mám bystrý zrak a několikráte jsem zpozoroval, že hlava bdícího vojína mu klesala bezvládně na prsa.

Nejsa si dosti jist svými novými druhy, nemohl jsem se pustiti do boje s bolševiky, ačkoliv jsem byl přesvědčen, že dokáži přiblížit se nepozorovaně k táboru partyzánů a potříti je; ale nechtěl jsem zůstavit po sobě stop, neboť bychom měli mnoho nesnází, kdyby nás stíhali v Mongolsku, kde čínští úředníci mohli pomáhati našim nepřátelům. Poradivše se s druhem, rozhodli jsme se „odkliditi“ obě stráže bez výstřelu a projíti dále nepozorovaně. Neobával jsem se, že nás partyzáni vypátrají, neboť stezka byla plna stop jízdních pastýřů i stád.

„Ty dva ‚molodce‘ si vezmu na starost,“ zašeptal můj atletický agronom, ukazuje na stráž ležící vlevo od stezky.

Dal jsem tedy nařízení Tatarovi, aby se vypořádal s druhou zálohou a lezl jsem v křoví za agronomem, abych mu pomohl, kdyby toho bylo třeba. Ovšem neměl jsem o něho strachu, neboť to byl exemplář mající asi sedm stop výšky a měl tak obrovskou sílu, že vzpírající se koně kladl na zemi a dal jim uzdu, přidržuje je paží.

Sto kroků od ohniska jsem se zastavil v křoví a čekal jsem.

Viděl jsem dokonale silně se klátícího vojína na stráži. Pušku měl na kolenou a vyhaslou dýmku v ústech. Jeho spící soudruh se nehýbal vůbec; zahlédl jsem jen jeho nohy v hrubých plstěných pimách. Podle mých výpočtů musel již agronom dolézti k bolševické stráži, ale nedával známek života. Kolem ohniska byl po několik dlouhých chvil úplný klid. Pojednou zaletěl ke mně od druhé stráže krátký přidušený křik – a zase se rozhostilo ticho. Bolševik, dřímající u ohně, se pohnul a pozdvihl ospalou hlavu, ale v té chvíli vyrostla vedle něho postava mého soudruha, zdající se v záři ohniska příšerně veliká. Spatřil jsem na okamžik nohy strážného vojína, které se mihly ve vzduchu, načež se ohromná postava i se svou obětí ponořila do křovin. Po několika vteřinách se objevil obr opět, zdvihl ze země karabinu a silně se jí rozehnal. Uslyšel jsem temné křapnutí roztříštěné lebky a zakrátko potom klidné kroky svého soudruha.

Přistoupil ke mně a řekl se stydlivým úsměvem:

„Už je po všem! Čert je v tom! Když jsem byl malým chlapcem, chtěla matka, abych se stal knězem. Šel jsem na agronoma proto, abych rdousil lidi a rozbíjel jim hlavy. Strašně hloupá věc je revoluce, pane!“

S náhlým vztekem a hnusem si odplivl a zapálil si dýmku.

Zatím bylo i u druhé hlídky vše skončeno a po chvíli náš oddíl, zachovávaje mlčení, proklouzl jako noční vidina mezi strážemi bolševickými, které již na věky umlkly; přes noc jsme se dostali přes Tannu-Olu. Tam na štítu u velikého obo, tj. oltáře zasvěceného zlým duchům hor, jsme se napili čaje a sestupovali jsme hned do údolí, zarostlého hustým křovím a prostoupeného celou sítí nezamrzlých potůčků a malých říček.

Byly to prameny řeky Biuret-Ho.

Okolo první hodiny po poledni jsme se zastavili na velmi malebné lučině s dobrou travou pro koně u paty hor porostlých modříny. Zamýšlel jsem tam stráviti den a noc, abychom trochu nakrmili koně. Domníval jsem se, že jsem já i moji lidé úplně v bezpečí, tím spíše, že tomu nasvědčovaly i vnější známky. Na horách bylo viděti stáda sobů a jaků. Zakrátko přijeli Sojoti a vypravovali, že zde za Tannu-Olu dosud nikdo neviděl rudých banditů, za což jsme jim věnovali celou cihlu lisovaného čaje. Odjeli spokojeni a uklidněni, opakujíce, že jsme „dobří lidé“, „cagan“, a ne „ulan“ (bílí, nikoliv rudí).

Mezitím co si naše utrmácené a vyhladovělé herky odpočívaly a požíraly suchou, hnědou, avšak výživnou trávu, já a moji soudruzi jsme si libovali při ohništi, osnujíce plán další cesty. Tu se neočekávaně vynořila zásadní různost názorů. Jakýs plukovník Žukov a s ním čtyřicet sedm jiných důstojníků a vojáků, uklidněni jsouce tím, že za Tannu-Olu nebylo bolševiků, rozhodli se jíti do mongolského města Kobda a pak dále k řece Emil, kde byl tábor srbského generála Bakiče, internovaného Číňany. Proto se chtěli obrátit hned na západ, jdouce po jižních svazích Tannu-Olu. Já pak s agronomem a se šestnácti důstojníky, mezi kterými byli Tatar a Kalmyk, jsme se rozhodli jíti na východ, směrem k jezeru Kosogol, odtamtud pak dále k Tichému oceánu, držíce se čáry mezi Kjachtou a Urgou. Marné bylo naše usilování, abychom přiměli protivnou stranu, aby šla s námi; bohužel, naše družina se rozdělila.

Nazítří okolo poledne po společném obědě na rozloučenou jsme se rozešli, přejíce si vzájemně štěstí.

Na další cestě nás osud neušetřil trampot, překážek, nebezpečných příhod, avšak přesto nás došlo dvanáct k určenému cíli, přičemž jsme zachovávali k sobě nejvřelejší pocity, nejsrdečnější vzpomínky a opravdovou vážnost k sobě, která vyrostla z častých zkoušek při těžkých a odvážných činech.

Oddíl plukovníka Žukova však zahynul. Za Tannu-Olu potkal značné síly pravidelné rudé jízdy a byl jí potřen. Pouze dvěma kozákům se podařilo uniknouti; oni nám též přinesli za pět měsíců po našem rozloučení na Biuret-Ho onu smutnou zprávu do Urgy, kde jsme strávili dni, vzrušující velmi mocně naši obrazotvornost, v táboře chána mongolského, „krvavého“ barona generála Ungern von Sternberga a v paláci Živého Boha, sedícího na trůně velikého Džingis-chána.

Má skupina, skládající se z osmnácti dokonale ozbrojených jezdců a z pěti koní nákladních, postupovala údolím Biuret-Ho na východ, tonouc v močálech, brodíc se nesčetnými bažinatými potoky a řekami, křehnouc mrazem při ostrých větrech severních a promokajíc na kůži často padajícím mokrým sněhem. Ale spěli jsme s nezlomnou vůlí na východ k jižnímu břehu jezera Kosogolu. Vedl nás dovedně a jistě náš Tatar, ačkoliv bylo snadno najít cestu, neboť bylo tamtudy hnáno mnoho dobytka a koní z Urianchaje do Mongolska a všude bylo vidět zbylé stopy ohnišť, při kterých se hřáli pastýři.

V zemi odvěkého míru

Domorodci urianchajští, Sojoti, se chlubí, že jsou pravými buddhisty a nositeli myšlenek svatého Rámy a moudrého Sakkia Muni. Sojoti, odvěcí nepřátelé vojny a prolévání lidské krve, opustili před věky raději svou vlast, než by se byli podřídili vůli krvavého dobyvatele Džingis-chána, blouznícího o utvoření sojotských jízdeckých oddílů. Sojoti skoro vymřeli, avšak na rukou pozůstalých není stop lidské krve. Nepřekonatelným hnusem k vojně bojovali Sojoti s duchem zničení a vraždy. Ani bezohlední, suroví guvernéři čínští nedovedli zavésti své krvavé zákony, neznající slitování.

Sojoti nezměnili svých mravů ani tenkráte, když zuřící Rusové, ničící vlastní otčinu, vnesli do Urianchaje nákazu vraždy a loupeže. Odešli se svými stády, s majetkem i s rodinami na jih pod Tannu-Olu směřujíce do země nojonů (knížat) Soldžaku a Kemčiku. Cesta této výpravy vedla na východ údolím Biuret-Ho. A tak jsme potkávali denně sojotské rodiny, utíkající před partyzány na koních i na velbloudech, vezoucí svůj majetek na arbách (dvoukolých těžkých vozech), tažených buvoly nebo jaky. Na horských pastvinách se pásla hnaná stáda dobytka a koní. V místech dosud nenavštěvovaných jsme nalézali stopy sojotských táborů. Spěli jsme rychle na východ, jedouce stezkou, jež se táhla po břehu Biuret-Ho, a po dvou dnech jsme počali stoupati na vrchol vysokého řetězu horského, oddělujícího Biuret-Ho od řeky Hargi, nechávajíce za sebou Sojoty táhnoucí zvolna se stády a arbami.

Přechod přes ony hory byl velmi srázný a byl plný močálů a obrovských modřínů ležících přes stezku, což překáželo velmi nepříjemně našemu pochodu. Nejednou jsme museli jeti po celé hodiny po kamenných násypech, svažujících se do propasti, mezi ohromnými balvany, přinesenými kdysi ledovci, které zde před tisíciletími roztály. Častokráte jsme mysleli při přechodu přes takové morény, že nám koně padnou únavou. Naše stezka šla někdy právě po okraji propasti a pod nohami koní se uvolňovaly a sesouvaly spousty pohyblivého písku a drobného kamení.

Jedouce přes takovou strmou horu, pokrytou vrstvou uvolněného písku, byli jsme nuceni sestoupiti z koní a jíti asi dva kilometry pěšky, vedouce koně za uzdy. Chvílemi jdouce po písku jsme cítili, jak se země celou svou masou posouvala rychle do propasti. Nohy vázly až po kolena v písku a stačil jediný neopatrný krok, jediný nedbalý pohyb, aby písek dolů se posouvající nás strhl a vrhl do propasti. Takový osud potkal jednoho z našich nákladních koní, který uvázl příliš hluboko v písku a nemohl už zdolati jeho pohyb a udržeti rovnováhu. Násyp se zřítil s nešťastným koněm do propasti. Zaslechli jsme praskot lámajících se stromů a po chvíli jsme spatřili v záhybu cesty roztříštěné tělo koně probodnutého naskrz kmenem tenké břízy. Bílá kůra stromu byla potřísněna krví a pod ním ležely vnitřnosti koně. S velkou námahou se nám podařilo sestoupiti na dno propasti, abychom sňali z koně sedlo a pytle s potravinami.

Něco dále se zastavil a nemohl jít dále jeden z našich nákladních koní, který s námi šel od ruských hranic Urianchaje. Nepomohl křik a bití. Kůň byl smutný a chvěl se. Sňali jsme z něho sedlo a náklad. Stál ještě několik minut a pak se položil.

Právě tou dobou se k nám přiblížili nějací Sojoti. Ohledavše a ohmatavše velmi pečlivě nohy, hřbet i hlavu koně usoudili:

„Ten kůň už nepůjde nikdy dále. Únavou mu vyschl mozek.“

Rozloučili jsme se se svým starým soudruhem v nebezpečném cestování. Z vysoké hory jsme ho ještě jednou spatřili. Zdál se nám černou nehybnou skvrnou na hnědé trávě poprášené sněhem; ležel tak, jak jsme ho opustili. V noci přervali vlci jistě nit jeho smutného života, neboť jsme viděli všude na sněhu a na močálech množství stop těchto šelem.

Večer jsme přijeli na velmi malebnou planinku, porostlou nádherným lesem modřínovým, připomínajícím anglický park. Zakrátko jsme zpozorovali na nevysokém pahorku několik sojotských jurt (stanů), pokrytých kůrou, což nasvědčovalo, že jsme přišli na tábořiště lovců. Nad ostré vrcholky jurt se vznášel dým. Za chvíli vyběhlo z jurt několik Sojotů s puškami v rukou a pustilo se k nám.

Jali se nám povýšenými hlasy vysvětlovati, že místní kníže – nojon Soldžaku – rozkázal nepouštěti nikoho přes hranice svých držav, poněvadž ví, že mohou přijíti „zlí lidé“, kteří zabíjejí a loupí.

„Vraťte se tam, odkud jste přišli,“ radil nám starý Sojot, hledě zděšeně na mne.

O uposlechnutí této rady nemohlo být vůbec ani řeči, již z té příčiny, že vrátiti se tam, odkud jsme přišli, bylo naprosto nemožné, a co nejdůležitějšího, protože jsme šli na východ a museli jsme tam dojít.

Přerušil jsem velitelsky hádku, která vznikla mezi Sojoty a ruskými důstojníky pro nojonův rozkaz, a zeptal jsem se, ukazuje na údolí přeťaté modrou stuhou zamrzlé řeky:

„Jak se nazývá ta řeka?“

„Ojna,“ odpověděl starý Sojot „Zde počíná država nojona Soldžaku, a na protější břeh nám bylo zakázáno pouštěti cizince.“

„Rozumím,“ odpověděl jsem klidně. „Ale spoléhám se, že právo pohostinství je u Sojotů ve vážnosti, a proto nám dovolte zahřáti a občerstviti se ve vašich jurtách při vašich ohništích.“

„Prosíme! Prosíme!“ zvolali Sojoti a doprovodili nás k svým jurtám.

Cestou jsem počastoval starého Sojota cigaretou a jinému jsem daroval škatulku s několika zápalkami. Všichni jsme šli pohromadě, jenom jeden Sojot, opíraje se o pušku, těžko vystupoval na pahorek a stále se zastavoval, utíraje si tvář rukávem kožichu.

„Nemocen?“ otázal jsem se.

„Ano,“ odpověděl smutným hlasem stařec. „Je to můj syn – Ereksen. Už je tomu týden, co mu teče krev z nosu. Úplně zeslábl…“

Zastavil jsem se a zavolal jsem mladého Sojota.

„Rozepni kožich,“ rozkázal jsem. „Obnaž prsa a šíji a obrať se obličejem k nebi.“

Nemocný splnil ihned rozkaz, já pak jsem mu stiskl velké tepny na šíji a po několika minutách jsem pravil:

„Krev je zastavena a již ti nebude téci. Jdi do jurty a lehni si!“

Krvácení z nosu se dá často zastavit tak prostě, ale „magické“ působení mých prstů mělo obrovský účinek na Sojoty.

„Ta-lama, ta-lama! (veliký lékař),“ zvolal starý Sojot, kloně přede mnou hluboko hlavu.

V jurtě jsem vytřel jodem nos svého pacienta a pak teprve jsem se dal do pití čaje. Starý hospodář úporně mlčel, přemýšleje o něčem vážném. Konečně poodstoupil a dlouho se radil s ostatními Sojoty.

Když se vrátil, obrátil se ke mně s těmito slovy:

„Žena nojonova je chorá na oči. Myslím, že nojon bude rád, že přišel ‚Veliký lékař‘. Snad mě nepotrestá. Vždyť bylo rozkázáno nepouštěti ‚zlých lidí‘, ale dobré ano?“

Neprozrazuje své radosti nad takovýmto rozumováním, odpověděl jsem chladně:

„Učiň, jak chceš. Umím dobře léčit oči, avšak není-li dovoleno překročit Ojny, pojedu nazpět.“

„Ne, ne,“ zvolal zděšeně Sojot. „Sám vás doprovodím k nojonovi. Ta-lama, ta-lama…“

Usedl k ohništi, kolem kterého se točila mladá Sojotka červených tváří, zapálil dlouhou dýmku, učinil dva tahy, otřel špičku rukávem a podal mi ji. Přijal jsem ji, utřel jsem ještě jednou špičku a tvářil jsem se, jako bych kouřil. Po řadě počastoval starý Sojot všechny mé soudruhy, začež obdržel od každého z nás cigarety, trochu dýmkového tabáku a zápalky. Přátelský poměr byl brzo navázán. Zakrátko se nahrnulo do jurty tolik Sojotů, mužů, žen i dětí, i psů, že nebylo možno se hnouti. Objevil se jakýsi nakrátko ostříhaný a oholený lama, oblečený do širokého, karmínově červeného pláště s růžencem ovinutým kolem pravé ruky. Šatem a vzezřením se odlišoval od zástupů špinavých Sojotů s vrkoči a v plstěných čepicích ozdobených veverčími ocasy. Lama byl k nám velmi zdvořilý, ale pošilhával chtivě po našich zlatých snubních prsténcích a po hodinkách. Usmyslil jsem si, že využitkuji této vlastnosti skromného kněze Buddhova. Počastovav ho čajem a suchary, dal jsem se s ním do rozmluvy o dobrých sojotských koních, dávaje mu najevo, že bych rád nějakého získal.

„Kupte ode mne, mám dobrého koně, nazývá se Toruch,“ řekl lama. „Zde na Ojně ho všichni znají. Ale napřed podotýkám, že peněz nevezmu, avšak vyměnit ho mohu.“

Začalo smlouvání a trvalo velmi dlouho. Konečně jsem získal velmi dobrého a silného hnědouše sojotského a mladého kozla, začež jsem dal lamovi zlatý prstýnek, nepromokavý svrchník a koženou torbu.

Zde, na Ojně, jsme zkusili po prvé pravou asijskou kuchyni, která záležela, jak se samo sebou rozumí, ze skopoviny. Byl přivlečen tlustý skopec, a v okamžiku ho již Sojoti pekli na uhlí, vařili ve veliké železné míse, z vnitřností připravili jakousi polévku, v které se vařily ve chvíli udělané uzeniny z drštěk a ze sádla. Po vydatné večeři a velmi chladném noclehu jsme se vydali na zítřek po poledni na další cestu, doprovázeni jsouce starým Sojotem.

Cesta šla údolím řeky Ojny. Stařec nám vypravoval, že ono údolí splývalo na východě s obrovským údolím svatého a tajemného jezera Teri-Nur. Cesta byla schůdná, ale brzo jsme se přesvědčili, že jízdní kůň mého druha i můj a též ještě tři koně z družiny dojdou v nejlepším případě jen do sídla nojonova, kde nám znovu nastane nepříjemná procedura nabývání čerstvých koní.

Potkávali jsme stáda dobytka a koní. Stále častěji jsme viděli skupiny sojotských jurt. Kraj byl hustě zalidněn, neboť se všude šířila výborná pastviska jak v údolích, tak i na horských rovinách.

Blížili jsme se k sídlu knížete Soldžaku. Průvodce jel napřed, aby uvědomil nojona o našem příchodu. Ačkoliv byl stařec přesvědčen, že nojon bude mít radost z příchodu ta-lamy, přece se zračil na jeho tváři nepokoj a strach, neboť věděl, že mohl dostat za každé překročení knížecího rozkazu notnou porci ran bambusovou holí.

Po několika hodinách, táhnouce cestou ukázanou nám naším průvodcem, jsme spatřili veliké temně modré jurty se žlutými a modrými vlajkami vlajícími nad nimi; domyslili jsme se, že je před námi sídelní tábor nojona knížetství Soldžaku. Potkali jsme pastýře ženoucího značné stádo ohromných jaků. Tito obyvatelé tajemných hor tibetských, dívající se ponuře, nedůvěřivě a zlověstně, rozestupovali se před námi. Byli to obři porostlí na bocích dlouhými chlupy jako hříva, s krásnými koňskými ohony a s dlouhými, ostrými rohy, vždy hrozivě nastavenými. Zakrátko vystoupil z křoví náš Sojot. Tváře jeho zářily radostí. Mávaje rukama volal:

„Nojon prosí ta-lamu, aby byl jeho hostem, a zve všechny jeho přátele do svých jurt. Nojon se velmi potěšil!“

Musil jsem se uchýliti k diplomacii. Když jsme dojeli k veliké, temně modré jurtě knížecí, přišli nám vstříc dva úředníci s chocholy pavích per na špičatých mongolských čepicích, které sedí nevysvětlitelným způsobem velmi pevně na kulatých lebkách domorodců. Úředníci prosili s hlubokými poklonami cizozemského nojona, „velikého lékaře“, aby vešel do jurty nojona, vládce Soldžaku a ochránce Darchat-Ula.

Spolu se soudruhem agronomem jsme vešli ke knížeti. Byl to malý, vyhublý a vyschlý stařeček, krátce ostříhaný a hladce oholený. Měl na hlavě huňatou bobrovou čepici se špičatým žlutým hedvábným vrchem, na jehož konci byla červená kulička, značící vysoký stupeň v čínsko-mongolské byrokracii. Od kuličky trčel vodorovně nádherný chochol dlouhých pavích per. Kníže měl ohromné čínské okuláry v černé rohové obrubě. Seděl nepohnutě a vážně na nízké červené pohovce a prsty pomalu přebíral kuličky růžence. Kníže Soldžaku byl lamou a zároveň hutuhtu (převorem) kláštera poblíže Teri-Nura.

Když jsme vešli, nojon nás laskavě přivítal, kázal nám podati nízké stoličky a posadil nás tváří k ohni, hořícímu v bronzových kamínkách.

Velmi sličná kněžna bílé pleti, neobyčejné u mongolských žen, a s dlouhými copy častovala nás čajem, čínskými cukrovinkami a sojotským sýrem, suchým a jako kámen tvrdým. Objevili se tradicionální dýmky pohostinství, avšak sám knížecí lama nekouřil; přijal ode mne mou dýmku, podržel ji v rukou a vrátil mi ji se svou tabatěrkou, mající tvar drahocenné lahvičky ze zeleného nefritu s čínským drakem vyřezaným na ní.

Když byla ukončena první etiketa, nastalo mlčení. Čekali jsme, až promluví kníže-nojon. Vážným hlasem nám dal několik obvyklých otázek: Cestujeme-li dobře, jak jsou zdrávi jezdci, koně, a konečně, obdržev odpověď, zeptal se na naše další záměry. Vypravoval jsem mu o všem zcela upřímně a žádal jsem, aby nám prokázal pohostinství, tolik potřebné k odpočinku lidí i koní.

Nojon nám slíbil svou ochranu a hned dal pro nás postaviti čtyři jurty.

„Slyšel jsem,“ řekl, „že je cizozemský nojon znamenitým lékařem.“

„Umím léčit některé choroby,“ odpověděl jsem, „a mám s sebou trochu léků. Avšak nejsem lékařem, nýbrž učencem v oboru jiných věd.“

Avšak nojon tomu nemohl nijak porozumět. Léčím, a jsem tedy lékařem.

„Má žena,“ počal znovu, „je už od dvou měsíců nemocná na oči. Poradiž ta-lama něco proti tomuto soužení!“

Slíbil jsem, že učiním vše, co bude v mé moci, a požádal jsem kněžnu, aby mi ukázala choré oči. Zjistil jsem obyčejný zápal sliznice klapek, který dostala od všeobecné špíny a od kouře z ohniště v jurtě, čehož nejsou prosta ani samostatná knížata sojotská.

Odsedlav koně, chopil jsem se práce Aeskulapa. Vymyl jsem pečlivě hnisající oči mydlinovou vodou a bórovou kyselinou a pak jsem vstřikl do očí několik kapek zinkových a poradil jsem ležeti několik minut se zavřenýma očima a se studeným obkladem na víčkách. Slíbil jsem, že přijdu večer a budu opakovati léčení.

„Prosím ta-lamu, velmi prosím, aby mě vyléčil!“ obrátila se ke mně kněžna horoucně prosebným hlasem. „Neopouštějž nás ta-lama, dokud mne nevyléčí! Dáme skopců, mléka, mouky, kolik bude pro vás všechny potřeba, jen ať mě ta-lama vyléčí! Nyní často pláči… Měla jsem překrásné oči a můj muž, nojon, často opakoval, že planou jako hvězdy na nebi. Nyní zčervenaly. Nepřežiji toho!“

Při těch slovech dupla kněžna velmi roztomile nožkou a pak se na mne skrze slzy koketně usmála a otázala se:

„Vyléčí? Ano?“

Povaha a jednání krásné ženy je všude stejné, ať ve veselé Varšavě, nebo na novoyorské Broadwayi, ať na březích Temže, nebo v Paříži, nebo i v divokém, v mraky zahaleném Tannu-Olu, v plstěné jurtě sojotské krásky, kněžny Soldžaku i Darchat-Ula!

„Vynasnažím se! Velice se vynasnažím, inyň (vládkyně),“ ujišťoval nově pečený okulista.

Trávili jsme zde, na břehu chladné, divoké Hargy deset dní, obklopeni jsouce projevy pohostinství a přízně knížecí rodiny. Kněžniny oči, které svedly svým leskem před osmi lety z cesty celibátu již značně zestaralého nojona-lamu, přestaly hnisati, červeň pominula, přestal zánět i nepříjemná, ostrá bolest. Inyň se neznala radostí a neodkládala zrcadla, pozorujíc se u vytržení.

Nojon mi dal pět dosti dobrých koní, deset skopců a veliký pytel mouky, z které jsme hned napekli sucharů.

Můj soudruh agronom mu dal za to 500rublovou bankovku ruskou; ode mne pak dostal kníže neveliký kousek čistého zlata, nalezený v řečišti malé říčky, a kapesní revolver s desíti náboji.

Celá rodina i knížecí úředníci nás doprovázeli do kure (kláštera), ležícího patnáct kilometrů od tábora vládce Soldžaku. Provázel nás Sojot, vyslaný knížetem s rozkazem, aby nás doprovodil až do Kosogolu.

V kure jsme se nezdrželi jen u dugunu, čínské obchodní osady. Čínští kupci, hledící na nás úkosem, nám nabízeli různé zboží, svádějíce nás zvláště okrouhlými hliněnými lanchony (láhvemi), s majgolo, sladkou čínskou kořalkou anýzovou. Neměli jsme ani stříbra v kusech, ani čínských kalgaňských dolarů papírových, a tak jsme smutně hleděli na vkusné lanchony. Než nojon rozkázal, aby nám dali pět lahví a aby je připsali na jeho vlastní účet.

Později, za zimních večerů, jsme nejednou velmi vděčně vzpomínali starého nojona, pochutnávajíce si na sladké kořalce s horkým čajem; a sluší se přiznati, že nikdo z družiny nebyl lhostejný k sympatickým lanchonům, které jsme pečlivě zahalovali do hadrů a do suché trávy, aby se nerozbily v našich kožených vacích. Ale moralisté a nepřátelé alkoholu se nemusejí bouřiti. Nebylo nestřídmosti v požívání alkoholu. Představte si jen pět lanchonů a osmnáct zdravých, nenasytných hrdel! Mimo to – mráz 15–20  stupňů a čtrnáct hodin denně v sedle!

Ale dosti ospravedlňování, vidímť, že se mravokárci již upokojili a že už se vůbec nebouří.

Tajemství, divy, potyčky

Téhož dne večer jsme jeli po březích velikého „svatého“ jezera Teri-Nur. Jezero zamrzlo jenom při březích i mohli jsme je pozorovati v celé nádheře. Je to rozsáhlá plocha žluté kalné vody. Na několika místech rostlo při břehu nevysoké rákosí, již hnědé, polámané mrazivými větry. Uprostřed jezera se vynořoval z vody ostrůvek, každoročně se ztrácející. Na něm rostlo několik stromů, které se již kácely, a mezi nimi bylo lze pozorovati jakési staré zříceniny hliněných bašt a zdí, jako bývají obyčejně čínské stavby.

Průvodce nám vypravoval, že před 75–100 lety Teri-Nuru nebylo; na rovině pak stála silná čínská pevnost. Jakýsi svatý lama proklel pevnost i s posádkou za křivdu, kterou mu učinil čínský velitel, a předpověděl jí rychlou a strašnou záhubu. Hned nazítří proudily ze všech studní proudy vody a pobořily zdi i budovy. Čínská posádka zahynula beze stopy a jenom časem vyvrhují vlny vzbouřeného jezera na břehy staré lebky a kosti lidské. Jezero se zvětšuje každým rokem, přibližujíc se stále více k horám, jež je obklopují.

Po hodině jsme minuli na východě Teri-Nur a jezero zaniklo za lesem. Cesta nebyla obtížná, ale průvodce nás předem upozorňoval, že na nás čekají místa velmi neschůdná. Přišli jsme k nim za dva dni. Před námi byl hustý les, rozprostírající se na hoře pokryté vysokou vrstvou sněhu. Za onou horou se zdvíhaly v paprscích zapadajícího slunce velebné štíty, pokryté věčnými sněhy, z nichž na různých místech vyvstávaly strmé, bezbarvé skály. Byly to východní nejvyšší odnože Tannu-Olu. Zůstali jsme na nocleh pod lesem, a když se rozednilo, prodírali jsme se hustým borem. Před polednem nás provedl sojot lesem, dělaje ohromné, náhlé zatáčky, neboť všude znesnadňovaly cestu nesčetné hluboké úžlabiny, zasypané sněhem, vysoké stěny ležících stromů nebo též spousty kamení a balvanů, které se zřítily z hor. Plahočivše se po několik hodin, vrátili jsme se neočekávaně na místo, kde jsme přenocovali. Nebylo pochyby, že průvodce zabloudil a ztratil úplně cestu. Na jeho tváři se zračilo panické zděšení.

„Zlí duchové starého lesa nám brání v přechodu,“ šeptal chvějícími se rty. „To je zlé znamení. Lépe jest vrátiti se na Hargu k nojonovi.“

Vzkřikl jsem na něho hněvivě a sojot nás znovu provázel, ačkoliv pozbyl veškeré naděje najíti stezku přes Tannu-Olu, a ani o to vůbec neusiloval. Na štěstí jeden z mých lidí, urianchajský lovec, zpozoroval zářezy na stromech. Byly to značky, ukazující stezku ukrytou pod vysokým sněhem. Brodíce se sněhem, prošli jsme lesem „zlých duchů“, prošli jsme jiným menším, jejž tvořily černé, holé spálené modříny, a zastavili jsme se při západu slunce v nevelikém háječku, právě u paty Tannu-Olu. Zakrátko se setmělo, zároveň pak se strhl vítr a přinášel mračna sněhu zahalující jako bílá plachta celý obzor.

V okamžení byl náš tábor zasypán vysokým sněhem; koně stáli jako bílé přízraky, neodhrabávali trávy pod sněhem a nechtěli se vzdálit od ohniště. Vítr jim cuchal hřívy i ohony. V horských skulinách a úžlabinách vítr hučel, hvízdal a skučel. Chvílemi se zdálo, že sta smutných hlasů zpívají jakousi zlověstnou píseň, plnou hrozby. Z daleka k nám zaléhaly ohlasy ponurého vytí smeček vlků.

Už se větší část družiny uložila kolem ohniska, když se přiblížil ke mně průvodce a řekl:

„Nojone, pojďme do obo… Ukáži ti něco.“

Šli jsme. Na samém počátku strmé stezky ležela hromada velikých kamenů s hranicí suchých větví bez ladu na ní složených. Obo jest svatým znakem lamaistickým, který ukládají lamaističtí mniši na nebezpečných místech. Obo jest oltář na počest zlých démonů, vládců oněch nebezpečných míst. Projíždějící Mongolové nebo sojoti ukládají tu své skromné žertvy prosebné nebo děkovné, věšíce na větvích obo hadry, praménky žíní, vytrhaných z koňské hřívy, nebo chatyky, tj. dlouhé proužky modré hedvábné látky, které dávají darem osobám duchovním nebo náčelníkům. Někdy tam staví misky s prosem, s boby nebo se solí.

„Podívej se,“ zašeptal Sojot, „chatyky tu nejsou.“

Vítr utrhl a odnesl hedvábné hadříky a převrhl misky s obětními dary.

„Démoni jsou hněviví… Nepustí nás, neusnadní nám cestu přes Tannu-Olu.“

Sojot mě uchopil náhle za ruku a žádal mne prosebným hlasem:

„Vraťme se, nojone, vraťme se. Démoni nám nedopřejí cesty přes své hory. Nikdo tu nikdy v zimě neprochází. Již dvacet let se hněvají démoni a každý odvážlivec, lovec nebo pastýř, který se pokusil přejít po této cestě, zhynul. Démoni posílají na něho sněžnou vánici a mrazy. Vidíš? Vše to už začalo… Mnoho lidských kostí leží na těchto strašných štítech, nikdo se nevrátil do své jurty. Vraťme se všichni k našemu knížeti, u kterého vyčkáme teplých jarních dní, a potom…“

Neposlouchal jsem dále zbabělce a vrátil jsem se k ohništi, sotva viditelnému pro sníh míhající se s šílenou rychlostí. Obávaje se, že by průvodce mohl utéci, dal jsem postaviti stráž na noc a přikázal jsem ho bedlivě střežiti.

V noci mě probudil důstojník konající hlídku a řekl:

„Možná, že se mýlím, ale zdá se mi, že jsem slyšel hukot výstřelu z pušky…“

Co jsem mohl na to odpovědět? Snad někde dávali takoví cestující, jako jsme my, signál zbloudilým soudruhům, nebo se možná důstojník mýlil pokládaje třesk padajících balvanů sněhových a ledových za výstřel.

Usnul jsem a hned se mi zdálo, že vidím zřetelně podivnou krajinu.

Viděl jsem nekonečně dlouhou zasněženou pláň, po které se brodila řada jezdců jako černý had. Poznal jsem naše nákladní koně, poznal jsem Kalmyka na komickém černém koni s bílými skvrnami a s křivou tlamou. Viděl jsem, jak jsme počali sestupovati z hor do údolí, zalití zářivým světlem slunečním. Potom nastala noc; i spatřil jsem neveliký hájek s planoucím ohništěm na jeho okraji a při ohništi své lidi a koně. Zřetelně jsem slyšel bublání nezamrzlého potoka a na sněhu, ležícím na jeho březích, jsem spatřil krvavě červené skvrny.

Pojednou oheň vzplanul vysokým plamenem. Zachvěl jsem se a probudil jsem se.

Počalo svítati. Vzbudil jsem svou družinu a přikázal jsem, aby si pospíšili s čajem a s osedláním koní.

Metelice se vzmáhala stále více. Sníh šlehal do očí se strašnou prudkostí a přikrýval všechny stopy stezky. Mráz přituhoval.

Konečně jsme sedli na koně. V čele oddílu jel Sojot hledající marně znamení cesty. Vůdce se stále častěji zastavoval, ohlížeje se bezradně a zděšeně kolem. Zapadali jsme do hlubokých roklin ukrytých pod sněhem mezi skalami, vylézali jsme na vysoké hromady kamení. Konečně Sojot obrátil koně a přistoupil ke mně.

„Nechci zahynout a dále nepojedu,“ zvolal mocným zoufalým hlasem.

První mou odezvou byla touha šlehnouti toho zbabělce nahajkou. Byli jsme přece tak blízko Mongolsku, oné „zaslíbené zemi“ pro nás, kterou jsme mohli již klidně jíti k cíli, a pojednou se protiví jakýsi Sojot mé vůli. Zdál se mi největším nepřítelem. Ale ovládl jsem se a neudeřil jsem průvodce. V hlavě se mi mihla myšlenka zcela divoká, fantastická.

„Poslouchej,“ obrátil jsem se k Sojotovi, mluvě klidným, ale velmi rozhodným hlasem, „obrátíš-li koně a pokusíš-li se odtud odjeti nebo utéci, dostaneš kulkou do krku a zahyneš ne na štítech Tannu-Olu, kde zahynuli odvážlivci, ale zde, na jeho svazích, jako zbabělý pes. Uvaž nyní, co ti řekne ta-lama, kterému dal Velký Burchan (Bůh) moc hleděti v budoucnost. Vše bude dobře a nic nám nehrozí. Až staneme na štítech Tannu-Olu, uklidní se vichřice a nespatříme už sněžné metelice. Až se budeme brodit sněhy po planině, která je tam na vrcholcích, bude nám slunce svítit. Zastavíme se na oné straně hřbetu v malém lese modřínovém, pod kterým teče nezamrzající potok, s červenými skvrnami rezavé vody na břehu pokrytém sněhem. Tam bude hořeti naše ohniště a tam strávíme noc!“

Zpozoroval jsem, že se Sojot počal strachem chvěti.

„Nojon už šel tou cestou?“ šeptal. „Už zná planinu Darchat Ula, která leží na těch štítech?“

„Ne,“ odvětil jsem. „Nikdy jsem nebyl ve vašich horách, ale této noci mě vaši bohové navštívili a ukázali mi cestu. Vím, že nám nic nezabrání přejíti šťastně přes Tannu-Olu.“

„Již povedu, již vás povedu,“ zvolal Sojot a udeřiv koně vyjel rychle v čelo družiny a vedl nás po ostrém skalním hřbetě, táhnoucím se až k štítům, kde se prostírala sněžná plošina.

Když jsme se ocitli na úzkém skalním okraji, visícím nad hlubokým údolím, zadržel průvodce náhle koně a pozorně prohlížel sníh a kamení. Po chvíli se vzpřímil na třmenech a zvolal:

„Dnes v noci prošlo po té stezce mnoho okovaných koní. Zde po sněhu se táhl řemen nahajky. To nejel Sojot.“

Neměli jsme kdy na domněnky a domysly, neboť v té chvíli se rozlehla karabinová salva, po které jeden z mých důstojníků vykřikl, chytil se za pravé rámě a padl, ani se nezachvěv, a jeden z nákladních koní dostal kulkou za ucho.

Okamžitě jsme seskočili ze sedel, schovali jsme se za kameny a pečlivě jsme zkoumali situaci. Od sousedního vrcholu nás oddělovala velmi hluboká úžlabina, mající asi 1200 kroků šíře. Na protějším okraji úžlabiny jsme spatřili asi třicet jezdců, kteří seskočili ze sedel a počali na nás v oné nepříznivé pozici čile střílet.

Odpovídali jsme na střelbu, ukrývajíce se za skalami a v dolinách.

„Miřte na koně,“ zavelel jeden ze starších důstojníků, plukovník Ostrovskij.

Rozkázal jsem průvodci a Tatarovi, aby položili naše koně na sníh za skály, aby nebyli nepřátelům terčem. Vykonali rozkaz velmi dovedně a rychle.

Naší střelbou padlo na nepřátelské straně šest koní a několik bylo vážně raněno, neboť se vzpínali, skákali a padali, působíce veliký zmatek. Kalmyk vehnal dobře mířenou ranou kulku do lebky nějakého odvážlivce, který vystrčiv hlavu nad kámen, křičel něco a vyhrožoval pěstmi. Zabitý padl tváří vpřed a rychle se skutálel do úžlabiny. Rudí vojáci nás vztekle proklínali a zasypávali nás stále hustšími salvami.

Pojednou jsem spatřil, že náš průvodce vede tři koně, vyskakuje na sedlo a za ním jako stíny se rychle plíží Tatar a Kalmyk. Již jsem namířil na utíkajícího Sojota, avšak uklidnil jsem se, když jsem zpozoroval, že ho naši přátelé z východu stíhají.

„Ti nás neopustí,“ pomyslil jsem si.

Bolševici se jali zuřivě střílet do jezdců, avšak ti, skrčivše se za krky koní, uháněli a zakrátko zmizeli za výběžkem hor.

Střílení trvalo dlouho i nevěděl jsem, co mám dále činiti. Stříleli jsme řídko, šetříce nábojů, ale přesto se zásoby tenčily. Tu jsem zpozoroval na sněhu nad bolševickými pozicemi dva černé body. Velmi zvolna se posouvaly k našim nepřátelům a brzo zmizely za ostrými skalami, visícími těsně nad sovětskými bandity, kteří po nás stříleli. Hned nato se vynořily za oněmi skalami tajemné body a tu jsem již nepochyboval, že jsou to lidské hlavy. Za hlavami se objevily i celé postavy a hned jsme poznali Tatara a Kalmyka. Rozehnali se rukama a mrštili něčím dolů. S duněním a třeskem stokrát opakovaným ohlasem v horách vybuchly granáty. Po chvíli nastal třetí výbuch a po něm pronikavý křik bolševických vojáků a zmatená střelba. Několik koní se zděšením splašilo a vrhlo se do rokliny. Po několika minutách počali rudí prchati, jsouce námi odstřelováni, v zmatku a panice a hleděli uniknouti do rokliny.

Když už bylo vše skončeno, vysvětlil mi Tatar, že náš Sojot mu navrhl, že doprovodí lidi k přechodu, kterým museli přejít bolševici, aby napadli nepřátele z týlu.

Tatar s Kalmykem sestrojili plán takového útoku na nepřítele a vrhli tři granáty patrně s velkým úspěchem.

Ošetřivše raněného důstojníka a přeloživše vaky ze zabitého koně na jiné, vydali jsme se na další cestu, uvažujíce o nové situaci. Nebylo pochyby, že rudý oddíl, který jsme potkali, šel z Mongolska. To znamenalo, že už jsou tam rudá vojska. Kolik je jich? V kterých místech jsou soustředěny ozbrojené síly bolševiků? Jakým směrem se rozcházejí výzvědné oddíly? Na správné odpovědi na tyto otázky záležel náš život. Trápila nás myšlenka, že Mongolsko už není „zaslíbenou zemí“, námi vysněným přístavem záchrany. Jeli jsme smutni a neklidni.

Jenom z přírody jsme měli radost; vítr utichl, sněžná vánice zanikla beze stopy. Slunce vyhlédalo stále častěji z mraků. Šli jsme po vysoké planině. Na četných místech smetl vítr sníh, nahromadiv jej v dolinách a úžlabinách ve vysoké závěje a hromady. Brouzdajíce se jím pozbývali naši koně zbytků sil a zapadali často i s hlavou do sněhu. Šli jsme pěšky probírajíce se sněhem a stále pomáhajíce koňům. Nejednou jsme zapadali po krk do dolíků skrytých pod vysokými vrstvami sněhu, klouzali jsme po skalách, padali jsme, ale brodili jsme se neústupně a vytrvale dále a dále tam, kde sněžná pláň s šedou oblohou v pozadí náhle přestávala. Teprve před západem slunce jsme došli na okraj planiny a počali jsme sestupovati po jižních strmých úbočích Tannu-Olu. Po dvou hodinách jsme se zastavili v nevelikém modřínovém háječku, kde jsme přenocovali při ohništi, pili jsme čaj z vody nezamrzající bystřiny, která tekla mezi plochými břehy. I zde jsme viděli na břehu veliké skvrny červené rezavé vody. Na četných místech jsme zpozorovali též stopy rudého oddílu, který šel touto cestou.

Vše – sama příroda, ba i sojotští zlí démoni Darchat-Ula byli na naší straně. Než nepociťovali jsme uspokojení a klidu, neboť před námi byla opět nejistota a hrozivá tajemnost osudu, který nás neušetřil nebezpečných příhod a mravních muk.

Ďáblova řeka

Přešedše Tannu-Olu, postupovali jsme vpřed velmi rychle díky rovině mongolské, která je v oné části darchatského kraje úplně prosta hor. Spěchali jsme… kam? Bylo to už pro nás lhostejné. Jen aby nastal spíše nějaký konec… nějaké rozuzlení nejistoty, která nás stále tížila.

Na rovině mezi Tannu-Olu a kotlinou kosogolskou nebylo téměř sněhu. Všude bylo viděti nádherná pastviska, která uváděla mého agronoma u vytržení. Na nevysokých pahorcích rostly mladé modřínové háje. Často jsme přejeli přes bystřinky, ale byly mělké a tekly tvrdým korytem. Na druhý den našeho pochodu po rovině darchatské jsme počali potkávat Mongoly, kteří hnali rychle stáda směrem severozápadním k Ogarkha-Olu. Dostali jsme od nich též mnoho smutných a znepokojujících zpráv.

Bolševická jízda překročila z irkutské gubernie hranice Mongolska. Rudé oddíly obsadily již ruskou osadu Khathyl na jižním břehu jezera Kosogol, odkud pronikly o sto kilometrů dále na jih a tábořily v ruské kolonii, položené u velikého buddhistického kláštera Mureň-Kure.

Mongolové nás ujišťovali, že mezi Khathylem a Murení nepotkáme zvláštních oddílů ani silnějších hlídek bolševických.

Po dlouhých poradách jsme se rozhodli, že projdeme mezi těmi dvěma místy a potáhneme dále na východ směrem ke klášteru Van-Kure, kde podobně operoval nějaký oddíl antibolševický.

Poslali jsme sojotského průvodce nazpět, a vyslavše napřed tři vyzvědače, vydali jsme se na cestu, řídíce se kompasem, poněvadž bylo lze cestu snadno nalézt a průvodce již nebylo třeba.

Z hor, které se blížily svou jihozápadní částí ku břehu obrovského jezera Kosogol „alpského“ typu, jsme se mohli kochat nádhernou krajinou. Jezero leželo jako veliká safírová kapka nebo drahocenný vypouklý safír v rámu temněžlutých, jako ze starého zlata, hor, proťatých pásy černých modřínových lesů.

V noci jsme se přiblížili ke Khathylu, obsazenému bolševiky, a zastavili jsme se na břehu hluboké a neobyčejně bystré řeky Jagy neboli Egin-Gol, vytékající z jezera. Vyhledali jsme mongolského pastýře, který se uvolil za čtvrtku cihly čaje nás přepraviti na protější břeh nedávno zmrzlé řeky. Všude na břehu jsme přicházeli na obo, svaté modříny neboli chamtyty, ba i na kaple na počest zlých démonů, což svědčilo o nebezpečné přepravě.

„Proč je zde tolik obo?“ zeptal jsem se Mongola.

„To je ďáblova řeka, nebezpečná, svůdná řeka,“ odvětil Mongol. „Přede dvěma dny zhynula pod ledem Jagy celá karavana. Utonulo pět lidí, patnáct koní a tři vozy…“

Přikrčili jsme se v křoví až do prvního úsvitu, načež jsme započali s přepravou.

Povrch řeky připomínal tlusté sklo. Sněhu nebylo na ledě vůbec, neboť dul stále silný vítr od Kosogolu. Koně stoupali opatrně na led, ale klouzali, padali a vzpínali se. Vedli jsme je za uzdy. Chvějíce se po celém těle a sklonivše nízko hlavy, dívali se upřeně na led a hlasitě chroptěli. Když jsem se podíval na led, pochopil jsem jejich strach.

Ledovou kůrou, ne tlustší než jedna stopa, jsem zpozoroval zřetelně roklinu a na jejím dně kamení, řasy a veliké ryby, spící v hlubokých prohlubních dna. Voda byla úplně průhledná. Hloubka řeky dosahovala patnáct metrů. Řeka se řítila pod ledem s jakousi vzteklou rychlostí, víříc a vytvářejíc dlouhá pásma bílé pěny.

Pojednou se všichni koně zarazili a stanuli jako zarytí.

Zastavili jsme se i my.

Nad řekou houkl dělový výstřel, za ním druhý a třetí.

„Rychleji vpřed, rychleji!“ volal Mongol, který byl v čele oddílu, mávaje rukama.

Znovu se rozlehl hukot a třesk vzbuzující jakési nepochopitelné zděšení. Něco se stalo kdesi velmi nablízku. Koně počali strachem couvati, vymykati se z rukou a těžce padati, přičemž naráželi lebkami o led.

Skoro těsně u mých nohou, dvě stopy vpravo, pukl povrch ledu a trhlina se posouvala jako had se zlověstným praskotem dále. Okamžitě vytryskla z ní voda a rozlévala se, vzpěněná a bouřlivá.

„Rychleji, rychleji!“ volal průvodce.

S velkou námahou se nám podařilo přiměti koně, aby překročili trhlinu a vyrazili vpřed. Chvěli se a vzpírali se. Jenom strašlivé rány nahajek je přinutily zapomenouti na panický strach před neznámým zjevem živelným.

Když jsme dorazili na břeh a vešedše do lesa jsme táhli dále, vypravoval nám Mongol, že Jaga často bez jakékoliv příčiny strhuje ledy a uvolňuje veliké části svého toku. Běda cestujícím, kteří se v takovou chvíli přepravují přes řeku. Zběsilý proud vždy studené vody je strhne a vžene pod led. Stává se též, že se náhle otevře pod nohama koně široká trhlina, do které padá nešťastné zvíře, hynouc pod ledem, který jako by znovu srůstal v smrtelnou obruč, drtě mu nohy.

Tak zuří tajemná „řeka ďáblova“, uchvacujíc stále nové a nové oběti.

Kotlina jezera Kosogolu prozrazuje zbytky tektonických procesů, dosud neukončených; zřetelné stopy v podobě láv, čedičů a trachytů lze nalézti na západním břehu. Avšak podzemní síly sopečné ještě nezanikly a jsou činné udržujíce kult ďábla, v jehož poctu staví Mongolové ony obo a přinášejí oběti.

V lese jsme si odpočinuli po těžké přepravě, napili jsme se čaje, upravili jsme sedla i vaky na svých ubohých konících a nastoupili jsme další cestu. Zakrátko jsme vjeli do údolí pokrytého nízkým sněhem. Cesta byla schůdná, proto, ačkoliv už nastal soumrak, jeli jsme dále, poněvadž nebylo lze najít vhodného místa pro pastvu ani dříví na oheň; teprve kolem deváté hodiny zazářil kdesi daleko v stepi oheň. Já spolu s agronomem, nechavše oddíl vzadu, jsme zaměřili v tu stranu, předpokládajíce, že to musí být určitě nějaká mongolská jurta, ve které se na tu noc utáboříme.

Projevše tryskem asi dva kilometry, spatřili jsme skutečně skupinu chudých pastýřských jurt. Překvapilo nás, že nám nikdo nevyběhl v ústrety, aniž že nás dosud neobklopila obvyklá smečka černých zlých psů a že se nežene za našimi koni, chytajíc je za nohy a ohony a snažíc se nás stáhnouti ze sedel. Vždyť jsme přece viděli z daleka oheň! A tudíž zde musí být lidé!

Seskočili jsme z koní a šli jsme k nejbližší jurtě. Byli jsme na několik kroků od ní, když se odhrnula plachta, jež tvořila dveře, a z jurty vyběhli dva Rusové. Jeden z nich vystřelil proti nám z velikého revolveru koltu, avšak trefil do sedla a zranil mého koně na hřbetě. Položil jsem ho jako mrtvolu ze svého mauzera, druhého pak soudruha, který utíkal k neveliké úžlabině, dohonil v okamžiku agronom, chytil ho za šíji, zdvihl ze země, zatřásl jím několikrát, a zlomiv mu na této vzdušné pouti páteř, mrštil jím prudce o zem.

Prohlédli jsme mrtvoly. Byli to vojáci pravidelných vojsk bolševických, neboť jsme našli u nich v kapsách průkaz řadových vojáků druhého kárného oddílu vojsk vnitřní „ochrany“. Přenocovali jsme tedy v jurtách, postavivše zdvojené stráže. Obyvatelé tohoto tábora patrně utekli před vojáky, kteří zatím již vše vyloupili, svázavše nejcennější věci Mongolů do pytlů, jež jsme našli mezi jurtami. Lupiči chtěli patrně už odjeti, neboť byli oblečeni na cestu. Jejich koně stáli v úžlabině mezi nevysokými pahorky, na jejichž úbočích strměly skály.

V torbách připevněných u sedel jsme našli nevelikou zásobu čaje, tabáku a zápalek. Mimo to jsme dobyli na lupičích dvě karabiny a znamenité kolty se značnou zásobou nábojů a dva statné, úplně vystrojené koně.

Když jsme se po několika dnech přiblížili k břehu řeky Uri, potkali jsme dva kozáky. Byli to vojíni z tlupy jakéhosi atamana Sutunina, který vedl samostatně drobnou válku s bolševiky v údolí veliké řeky Selengy v severní části Mongolska. Jeli s listem atamanovým k rytmistru Kajgorodovci, vůdci bílých čet, známému v Altaji, a Tataru proslulému odvahou. Kozáci nám vypravovali, že bylo pozorováno podél celé hranice rusko-mongolské soustřeďování sovětských vojsk, jež se chystají k důležitým podnikům proti „bílým“ důstojníkům, skrývajícím se v mongolských městech Kobdo, Ulankom, Uliasutaj, Van, Dzain a v Urze. Podotkli též, že v některých z těchto měst zatýkají čínští guvernéři na zakročení bolševických agentů Rusy a cizince a vydávají je sovětským pohraničním úřadům. Velmi důležitá byla zpráva, že v okolí Van-Kure a Urgy směrem ke Kiachtě, Mandžusku a čínskému městu Kalganu bojují s bolševiky a Číňany divize kozáckého generála, barona Ungern von Sternberga a plukovníka Kazagrandiho. Baron utrpěl porážku od čínského generála, který velel záloze v Urze, a čínské úřady vystupovaly krutě proti Rusům v městech, neboť podezřívaly všechny cizince z přátelství s baronem Ungernem.

Situace se mění

Cesta k Tichému oceánu nám byla uzavřena. Mohli-li jsme já a můj starý spolucestující jako Poláci očekávat, že budou s námi čínští úředníci zacházet slušně, nemohli se toho nijak nadíti ruští důstojníci mé družiny. Neměl jsem však za možné zůstaviti je jejich osudu; proto jsem se rozhodl hledati jiné cesty, abych se dostal z těžké situace.

Uváživ pečlivě situaci, přišel jsem k přesvědčení, že nám zbývá pouze jediné východisko. Musíme se vyhnouti mongolským městům s čínskou správou a s posádkami, protnouti Mongolsko od severu k jihu, projíti západní částí pouště Gobi po území chána Jassaktu a plemen vnitromongolských a pokud možná rychle a nepozorovaně uraziti sto kilometrů čínskou provincií Kan-su a dostati se do Tibetu. V této tajuplné zemi jsem doufal, že zastihnu anglické konzuly a s jejich pomocí že se dostanu do některého přístavu na Indickém oceáně. Uvědomoval jsem si zcela jasně obtíže neočekávané výpravy a netajil jsem se jimi ani před svými soudruhy, ale nebylo pro nás jiného výběru. Zbývalo nám buď učiniti tento poslední šílený pokus, nebo přijmouti jistou smrt z rukou sovětských katů, nebo zahynouti v čínském vězení.

Když jsem vyložil svým lidem zamýšlený plán, nezatajuje před nimi nová nebezpečí, obtíže, jakož i značnou dávku šílenství, jaká vyznačovala můj projekt, odpověděli všichni jednohlasně, rychle a krátce:

„Veďte nás, půjdeme za vámi…!“

Jedna okolnost nám byla přízniva. Nemuseli jsme se obávat hladu, neboť podle zásady „vojna živí vojnu“ jsme nabyli hojných zásob čaje, tabáku, zápalek, koní, sedel, zbraní, oděvu, obuvi, které jsme odňali zabitým nepřátelům.

Prostudovav dobře mapu Střední Asie, kterou měl jeden z důstojníků, sestavil jsem tento plán naší výpravy: Od řeky Iro půjdeme na jihozápad, zůstavujíce po pravé straně město Uljasutaj a ve směru na tábořiště Caganluk projdeme državou chána Jassaktu a dosáhneme hřbetu Boro. Tu teprve se budeme moci zdržeti k delšímu zotavení jezdců i koní.

Další etapou byla by výprava západní částí Vnitřního Mongolska, pouští Malou Gobi čili Naron-Khuhu-Gobi, přechod přes hřbet Khara, rychlý noční pochod provincií Kan-su, kde bychom museli minouti na západě čínské město Su-čou, a překročivše vysoké štíty Ťan-šanu, vstoupiti do severního Tibetu v území Koko-Nor směrem k pramenům řeky Jang-c’-ťiang.

Dále už jsem si představoval zeměpisnou polohu nejasně, ačkoliv jsem si pamatoval a zjistil jsem i na naší mapě, že horské hřbety západně Jang-c’ oddělují bazén této obrovské řeky čínské od soustavy řeky Brahmaputry v Barmě, kde jsme ovšem museli přijít na posádky a civilní úřady anglické, ač nenašli-li bychom jich již na území tibetském.

V Anglii mám známé, znají mě žurnalisté i někteří státníci, a mohl jsem se tudíž nadíti pohostinství a rychlé pomoci na další cestě již do… Evropy.

Avšak ten plán jsem dělal na břehu Iro, kam sahaly odnože hor tarbagatajských a kosogolských, Angličané byli však velmi daleko za hřbety Ala-Šanu, za tajemným Tibetem „velikého a třikrát svatého dalaj-lamy“, za „hradbou světa“ Himalájemi.

Tažení přeludů

Nemohu vystihnouti jiným slovem náš pochod od řeky Iro po hranice Tibetu.

Tisíc sedm set čtyřicet kilometrů sněhovými pláněmi, horami a pouští Gobi jsme urazili za čtyřicet osm dní!

Šli jsme, skrývajíce se před lidmi, dopřávajíce si jen zcela krátkých a naprosto nutných odpočinků v nejdivočejších krajinách, živíce se syrovým masem, abychom dýmem ohně nepřivábili k sobě domácího obyvatelstva, a při nočních odpočincích, při kterých jsme strhovali oděv z odřeného krvácejícího těla, jsme vedli úporný a bezvýsledný boj proti cizopasníkům, kteří nás ožírali. Byla to mučednická Odyssea. Když jsme potřebovali berana nebo býka pro naši „intendanturu“, posílali jsme pouze dva neozbrojené lidi, kteří se vydávali za dělníky ruských kolonistů přicházející, aby nakoupili u Mongolů dobytka. Nemohli jsme si dopřát ani honitby, ačkoliv jsme stále potkávali veliká stáda antilop a skalních beranů, aby hukot střelby neobrátil na naši družinu nežádoucí pozornost obyvatelstva. Na štěstí byly již mongolské tábory přeneseny k hlavní jižní cestě karavan, kdežto v srdci někdejších držav Džingisových a jeho potomků, císařů a chánů, jsme nepřišli téměř na žádné osady domorodců. Za Batyrem, v území lamy Issaktu chána, který dosedl v Urze na trůn předků, když byl na rozkaz „Živého Boha“ otráven jeho bratr, jsme potkali na hranici Naron-Khuhu-Oobi bohaté kočující Tatary a Kyrgyzy ruské, kteří uniknuvše ze Sibiře došli až sem. Uvítali nás velmi srdečně a pohostinsky, dali nám několik býků a třicet šest cihel čínského zeleného čaje, který je nejlepší „monetou“ (platidlem) mezi asijskými kočovníky. Ti Tataři nás zachránili od nepochybné zkázy, neboť nám vysvětlili, že v té roční době se nám nepodaří projeti na koni pouští Gobi. V té poušti jsme nemohli nalézti ani zbla potravy. Museli jsme vyhledat velbloudy a vyměnit je za naše znavené koně i za jiné věci. Jeden z Tatarů se uvolil provésti takové výměny a nazítří přivedl k nám bohatého Mongola-ordosa, který nám dal devatenáct velbloudů za všechny naše koně, za karabinu, revolver a kozácké sedlo. Týž Mongol nám dal přátelskou radu, abychom navštívili svatý klášter Narabanči, poslední lamaistickou svatyni na cestě z Mongolska do Tibetu. Vypravoval nám, že svatý hutuhtu kláštera je „vtěleným Buddhou“ a že by se cítil býti dotčen, kdybychom nevstoupili do kure a nevznesli svých modliteb k starožitnému Buddhovi, ukutému ze stříbra v „svatyni požehnání“. Tam se obyčejně modlí poutníci, putující do „ohniska moudrosti a blaženství“, Lhasy, hlavního města dalaj-lamy, největšího hodnostáře buddhistického. Můj lamaistický Kalmyk podporoval vřele Mongola. Rozhodl jsem se jeti s Kalmykem, abych učinil zadost požadavkům kultu a právu zvykovému. Tataři mi dali několik velikých hedvábných kusů látky, chatyků, na dárky a oběti a osedlali pro nás čtyři nádherné jízdní koně, takže jsme měli dva koně na výměnu.

Do Narabanči-Kure bylo asi devadesát kilometrů, ale vyjeli jsme z táborů Tatarů okolo jedenácté dopoledne a před večerem jsem již vcházel do obrovské jurty svatého hutuhtu. Byl to hubený, oholený člověk prostředního věku, podobný katolickému knězi. Měl obličej zohyzděný neštovicemi, bystré černé oči a dobrácký úsměv na vyhublé asketické tváři. Byl oděn v červený hedvábný plášť, přepásaný žlutou stuhou, odznakem své duchovní hodnosti. Jmenoval se Dželib-Džamsrap-hutuhtu. Přivítal nás velmi laskavě a dal najevo, že jest velmi vzrušen poctou cizinců, kteří konají pouť po zbožném způsobu mongolském a obětují mu s náležitými obřady tradiční chatyky. Že jsem znal tento obřad, bylo zásluhou Kalmykovou, který mě horlivě učil, jak mám složit hedvábnou látku, jak ji mám přehodit přes natažené ruce a kterou stranou ji mám podat hutuhtu.

Vyslechnuv velmi pozorně mé vypravování o našem útěku, o zločinech bolševiků a o našich dalších plánech, dal mi hutuhtu cenné pokyny týkající se cesty do Tibetu a odevzdal mi doporučující list k převorům a k lamům oněch klášterů, které ležely na naší cestě. Jméno Dželiba je ve velké vážnosti u všech lamaistů, neboť Dželib slyne jako veliký znalec starých knih náboženských i jako zakladatel a představený kláštera velmi přísných mravů. Jak jsem se později přesvědčil, jest jméno hutuhtu Narabanči známo a požívá úcty v „zemi bohů“, tj. v Tibetě, i v starobuddhistických svatyních Číny.

Strávili jsme noc v pěkné jurtě převorově, vyzdobené červenými a karmínovými záclonami a draperiemi, opatřené červeným lakovaným čínským nábytkem, potaženým hedvábím a ozdobeným mytologickými malbami a stříbrem. Byl tam též oltář, na němž stála bronzová soška Buddhova a množství stříbrných a zlatých mističek obětních, lampiček a svícnů.

Časně zrána jsme navštívili „svatyni požehnání“. Byla to veliká budova z modřínového dřeva čínské architektury. Vysoké sloupy byly pomalovány a červeně polírovány; ze stropu visely hedvábné záclony čínské a indické. Byly tam svaté obrazy s podobami bohů, bohyň a démonů, oltář s obřadným náčiním a s nádhernými zlatými svícny, veliká bronzová socha spícího Buddhy; černé čínské skřínky s figurkami menších božstev; trůn, na němž při velikých náboženských obřadech sedí gegeni, živé božstvo kláštera, nízké lavičky pro duchovenstvo a chór. Vše to vzbuzovalo dojem čehosi velmi silného, dýšícího hlubokou vírou. V svatyni se konala právě ranní pobožnost s hudbou; hrálo se na dlouhé čínské trouby, na gongy, píšťaly, zvonky a bubny. Hrozně hučely basové trouby, vesele a povzbudivě je doprovázely tympány. Lamové zpola zpívali mohutnými tremolujícími hlasy, zpola mluvili, přednášejíce modlitby v jazyku mongolském a tibetském, a sbor hochů odpovídal často se opakující větou tibetskou: „Om! Mani padme hung!“ – Buď blahoslaven, velký kněže, v květu lotosu.

Když jsme vyšli ze svatyně, popřál nám hutuhtu zdaru a šťastné a snadné cesty a obdaroval mě velikým žlutým chatykem, a doprovázeje mě k bráně kure pravil, klada mi ruce na ramena: „Pamatuj si, synu, že tu budeš vždy drahým hostem! Život je zjev složitý, vše se může státi, a tak možná, že budeš zase někdy v dalekém Mongolsku, zde na kraji Gobi. Tu neopomiň navštívit Narabanči-Kure!“

V noci jsme byli již v táboře našich přátel a nazítří jsme se s nimi rozloučili.

Byl jsem velmi znaven rychlým pochodem do Narabanči-Kure, a proto se mi líbila jízda na velbloudě, kráčejícím volně a rytmicky, neboť jsem mohl spát celý den. Překročili jsme východní odnož Altaje a Karlig-Tagu, onoho okrajního hřbetu ťanšanského, který zasahuje do Gobi, a prošli jsme od severu k jihu písčitou Naron-Khuhu-Gobi. Na štěstí byly dosti silné mrazy a zmrzlý písek nezdržoval rychlé jízdy. V oáze při přechodu přes hřbet Khara jsme přišli na veliký tábor Mongolů z plemene Turgutů a nakrmili jsme své velbloudy travou, jež rostla na březích nevelikého jezera. Turguti nám vyměnili velmi ochotně velbloudy na koně, ovšem odřeli nás z kůže a smlouvali jako kramáři od Železné brány.

Překročivše hory, vstoupili jsme na území čínské provincie Kan-su. Je to země lesnatá a hornatá, kde seje pracovitý čínský venkovan jenom v údolích pšenici, proso a boby. Byla to nebezpečná část naší cesty, neboť nás mohly čínské úřady zavříti. Na několika místech jsme viděli historickou čínskou zeď, v oné části „nebeské říše“ značně pobořenou. Vinula se jako obrovský, nekonečně dlouhý had mezi horami a lesy, vypínajíc se na severní odnože Ťan-šanu, nebo sestupujíc do údolí četných řek, tekoucích do Chuang-che, Žluté řeky, která protíná od západu k východu celé území čínské.

Za dne jsme se skrývali v úžlabinách, horských slujích, lesích a křovinách; za noci jsme konali veliké pochody. Než jsme prošli Kan-su, potřebovali jsme čtyři dni. Čínští venkované, kterým jsme se nemohli vyhnout, byli velmi laskaví a pohostinní. Zvláštní oblibě se těšil Kalmyk, jenž mluvil trochu čínsky a měl lékárničku. Nemocných bylo všude mnoho, hlavně na oči, revmatismem a kožními nemocemi.

Když jsme se blížili k horám Ťan-šanu, východní odnoži Altyn-Taghu, který vybíhá z Pamíru a z Karakoramu, dohonili jsme velikou karavanu čínských podloudníků, kteří jeli do Tibetu. Připojili jsme se k nim získavše si jejich náklonnosti několikerými hodinkami, odňatými bolševikům.

Podloudníci znali kratší a schůdnější cesty horské, než jaké popisují cestovatelé, kteří navštěvují onen malebný kraj hor, lesů a vodopádů, kde jednou jistě rozkvete hornický průmysl, neboť přírodní bohatství Kan-su je nevyčerpatelné. Tři dni jsme jeli nekonečnými úžlabinami onoho hřbetu, namáhavě jsme lezli k vysokým průsmykům; avšak tato cesta byla daleko schůdnější než krajiny, kterými jsme prošli v Urianchaji.

Pokud se mne týká, dojel jsem téměř v mdlobách ke skupině bažinatých jezer, napájejících tajemný Koko-Nor a celou síť velikých řek čínských, které tam mají svá zřídla. Z únavy a ze stálého nervového napětí jsem dostal záchvat nervové horečky. Chvílemi jsem cítil horkost v krvi, pak zase po mně přecházel mráz, vystupoval na mně studený pot a drkotal jsem zuby, čímž jsem polekal tak svého koně, že mě shodil několikrát ze sedla. Něco jsem mluvil, křičel, komusi jsem hrozil. Někoho velmi drahého jsem vášnivě volal a vysvětloval jsem mu, jakou cestou se ke mně dostane.

Vzpomínám si jako ve snu, že mě moji soudruzi sňali z koně, posadili mě skoro v bezvědomí na houni u ohniska, dali mi horkého čaje s čínskou kořalkou, a když mě konečné přivedli k vědomí, pravili:

„Číňané jdou odtud na západ a my musíme jíti k jihu…“

„Na sever,“ opravil jsem drsně mluvčího.

„Nikoliv, na jih…“

„Před chvílí jsme přepluli Jenisej, a Algjak leží přece na severu,“ tvrdil jsem pobouřen.

„Vždyť jsme přece v Tibetě,“ přesvědčoval mě starý plukovník Ostrovskij. „Nyní musíme zamířiti k Brahmaputře.“

„Brahmaputra… Brahmaputra!“ vířilo v mém horečně rozechvělém mozku, něco mi hučelo v hlavě, praskalo a vylo, cosi mě ponoukalo k činu a k zápasu…

Hned jsem se na vše rozpomenul, vše pochopil. Avšak nemohl jsem nic říci, neboť jsem sotva rty pohyboval, a brzo jsem upadl v neklidný, těžký spánek, plný zmatených snů a blouznění.

Nablízku byl buddhistický klášter Šarkhe, kde mi vrátil lama (lékař) rychle síly, dav mi extraktu zázračného ženšenu, čínsko-tibetského „léku zdraví, mladosti a života“.

Ženšen je tajemný kořen léčivé rostliny Panax ginseng, který vyvažují buddhističtí lékaři zlatem, neboť má zázračnou moc uzdravovati a vraceti mládí.

Byv štědře obdařen za léčení, pocítil lama ke mně sympatii, a poodstoupiv se mnou, aby nás ostatní neposlouchali, projevil pochybnost, podaří-li se nám projít Tibetem; avšak nechtěl mi vyzraditi, na čem spočívaly jeho pochybnosti.

Vyrozuměl jsem, že ví něco důležitého, ale zarazil se a mlčel.

V „zemi zemí“

Když jsem se probral ze mdlob, obklopoval nás už tajemný Tibet, „země zemí“, svými nebetyčnými štíty, močálovitou rovinou Cajdam a kotlinou Koko-Nor, s nejrozmanitějšími krajinnými obrazy.

Dost široká cesta se stopami kol, okutých železnými svorami, nás vedla přes hory; pátého dne jsme vešli do kotliny, v jejímž středu ležel Koko-Nor. Nazývají-li cestovatelé Finsko „zemí tisíce jezer“, měla by se nazývat severní část kraje kokonorského „zemí milionu jezer“. Prošli jsme na západ od Koko-Noru mezi Dulan-Kittem a jezerem, probírajíce se mezi bahnisky, močály, jezery a hlubokými i bažinatými říčkami. Voda tam nezamrzala; teprve na vrcholech horských přechodů jsme cítili působení mrazivých a silných větrů severních.

Domorodce jsme potkávali řídko. S velikými obtížemi jsme museli vyhledávat tibetské pastýře, od nichž náš Kalmyk kupoval skopce a dostával pokyny o další cestě. Obešedše od východu jezero Tassun, spatřili jsme neveliký klášter, v němž jsme se zastavili.

Mimo nás prodlévala v klášteře ještě nějaká skupina cestujících. Byli to Tibeťané. Chovali se k nám velmi vyzývavě; na všechny otázky Kalmykovy odpovídali posměšným mlčením. Všichni byli ozbrojeni ruskými nebo německými puškami a přepásáni; za pasy měli náboje a revolvery. Zpozoroval jsem, že si nás prohlížejí velmi bedlivě, odhadujíce patrně naše síly.

Téhož dne opustili Tibeťané klášter. Přikázal jsem Kalmykovi, aby se vyptal převora kláštera na ony podezřelé hosty. Mnich dával vyhýbavé odpovědi, ale když jsem mu ukázal psaní hutuhtu z Narabanči-Kure a veliký žlutý chatyk, který jsem od něho obdržel, stal se laskavějším a hovornějším.

„To byli zlí lidé,“ šeptal, „střezte se jich!“

Avšak nechtěl povědět jména jejich vůdce, přičemž se odvolával na příkaz lamaismu, který zakazuje vyřknouti jméno otce, učitele a náčelníka. Značně později jsem se dověděl, že v Tibetě, právě tak jako v Číně se vyskytují často lupičské tlupy. I tu i tam utvoří některý bandita vlastní ozbrojenou tlupu a stane se postrachem obyvatelstva v okolí. Vůdce lupičů se objeví po určité době u obchodních firem, v klášterech, ve vsích a v bohatých osadách, žádaje určitý plat, a od té doby se stávají lupiči ochránci těch, kteří přistoupili na jejich požadavky.

Domnívám se, že vůdce tlupy tibetských banditů čili mtudrů, čínsky chunchuzů, byl převorovi kláštera na Tassuně takovým ochráncem proti útokům jiných tlup lupičských, které jsou domovem ve všech zemích, jež kdysi patřily nebo nyní ještě patří do svazu staré Číny, mimo Mongolsko.

Kolem jezera Tassunu je několik stálých osad. Když jsem je navštívil, pátraje marně po průvodci, všiml jsem si nezvyklého zjevu. Za své cesty Mongolskem jsem zapomněl, že jsou zlatovlasí lidé. Avšak, ó dive! Osadníci tassuňských vsí měli většinou světlé nebo ryšavé vlasy jako mosaz. Pátral jsem po původu těch podivných typů s mongolskými tvářemi a světlými vlasy, které se tak neharmonicky odlišují od temněhnědé pleti obličeje s vysedlými lícními kostmi a s černýma šikmýma očima, a dověděl jsem se neobyčejnou historii o osadnících. Předkové jejich přišli do Tibetu v XIII. století z Benátek a z Janova, zlákáni byvše vypravováním sekretáře Džingis-chánova, Janovana Marca Pola, který strávil dlouhá léta v Mongolsku, Tibetě a v Číně, cestuje s císařem a s chánem Kublajem, vladaři Asie a poloviny Evropy. Jsou to jediní obyvatelé v Tibetě, kteří se zabývají rolnictvím a chovají dobytek v ohradách po evropském způsobu. Vzpomínku na své podnikavé předky si zachovali věrně po mnohá pokolení i s vypravováním o jejich životě a činech a předávali ji spolu se starými benátskými zbraněmi, s přílbicemi a meči janovskými svým potomkům. Ač si nezapamatovali jmen svých předků a nemohli vyslovit cizích jmen, přece si zachovali příjmení „Bystrý“, „Válčící“, „Střelec“, „Záhubce strašného lamparta sněžného“ (levharta sněžného – felis nivica). Mezi oněmi potomky obyvatelů krásné Itálie jsem viděl dvě ženy s modrýma očima a s překrásně vykrojenými ústy. Ony tibetské „signoriny“ byly však stejně špinavé a divoké jako ostatní Tibeťanky, jichž původ zaniká v temnotách minulosti.

Jest ovšem pověst, že jakýsi opičák toužící po dojmech se dostal přes strašlivé Himaláje do Tibetu, kde pojal za manželku dceru „ducha hor“ a z toho manželského páru povstal národ tibetský.

Odtud se dostal kult opice do Číny, kde se objevuje v architektuře a malířství XIII., XIV. a XV. století velmi často v přerůzných motivech.

Jakmile jsme se vydali na další cestu, hned jsme zpozorovali, že jsme sledováni. Jacísi jezdci se často ojediněle vynořovali z lesa a ze skal a pozorovali každý náš pohyb, ale každý pokus přiblížiti se k nim a promluviti s nimi byl marný. Mizeli jako stíny na svých malých rychlých konících. Přebrodili jsme se sněhem neschůdných horských přechodů Hamšanu, jdouce po stopách nějakých vozů a jezdců, a již jsme se chystali k odpočinku, když vyjelo náhle na bílých koních asi čtyřicet jezdců a vypálilo do nás několik salv. Dva moji důstojníci spadli s nářkem z koní. Jeden byl zabit, druhý žil ještě několik minut. Nedovolil jsem svým lidem stříleti, a vyvěsiv bílou vlajku, zavolal jsem Kalmyka a jel jsem k jezdcům, abych ujednal s nimi mírovou smlouvu.

Tibeťané po nás ještě dvakrát střelili, ale po chvíli střelba umlkla a tlupa jezdců počala k nám sestupovati z hory.

Pozdravivše se mlčky, jali jsme se vyjednávati. Tibeťané nám oznámili, že na Hamšanu, jako na místě posvěceném bohům, není dovoleno zapalovati ohniště a tábořiti, a radili nám, abychom jeli dále, kde budeme bezpečnější.

Když se nás vyptali, odkud a kam jedeme, překvapil nás jeden z Tibeťanů, prohlásiv příkře, že oni znají bolševiky a mají je za dobré lidi, kteří chtějí osvoboditi asijské národy od jařma bílých ras. Nechtěl jsem vésti s loupežníky politický spor, a rozloučiv se s nimi, odjel jsem. Po celou dobu, co jsme jeli z hory k naší družině, jsme očekávali zezadu kulku, avšak Tibeťané zachovali, jak bylo patrno, úctu před bílou vlajkou.

Smutni ponechali jsme těla dvou našich přátel mezi kamením a zvolna jsme se hnuli dále. Jeli jsme celou noc, snažíce se vyjíti z hor, jimiž se táhl Hamšan. Naše koně se zastavovali a klesali únavou, ale přinutili jsme je jíti dále. Zastavili jsme se teprve, až slunce bylo vysoko. Pro jistotu jsme neodsedlali koní, uvolnili jsme jim řemení jen potud, aby si mohli lehnout a odpočinout. Před námi se rozkládala širá močálovitá rovina. Na onom místě vyvěrá řeka Ma-Chu, která není ničím jiným než pramenem jedné z největších řek žluté Asie, Chuang-che. V dáli se třpytilo veliké jezero Arung-Nor.

Rozdělali jsme oheň z argylu (suchého hnoje), o který není v Mongolsku a v Tibetě nouze, a vařili jsme čaj, když pojednou počala do nás ze všech stran dobře mířená střelba. Skryli jsme se mezi kamením a čekali jsme, co bude dále. Střelba byla stále prudší. Všude na okolních výšinách blýskaly plaménky puškových výstřelů a kulky svištěly všemi směry.

Patrně jsme upadli do zálohy, byli jsme obklíčeni a určeni k záhubě. Zkusil jsem vyvěsiti znovu bílou vlajku, ale sotva jsem se zdvihl, již mě přinutilo krupobití střel, abych se opět skryl za skalou; té chvíle se mi zarazila do levé nohy kulka, odrazivši se od kamene. Jeden z mých lidí padl. Nebylo jiného východiska, leč přijmouti boj. Počali jsme palbu. Bitva trvala asi dvě hodiny. Mimo mne si odnesli ještě tři moji druzi lehká zranění. Drželi jsme se, pokud jsme mohli, avšak banditi se blížili pálíce stále přesněji. Naše situace se stávala zoufalou.

„Dosti toho,“ řekl starý plukovník. „Nasedat na koně! Musíme se obrátit kamkoliv, nebo nás zde postřílejí.“

„Kamkoliv…“ Bylo to strašné slovo! Neradili jsme se dlouho. Bylo jasno, že čím hlouběji budeme pronikati do Tibetu, majíce za sebou tlupy oněch lupičů, tím méně bude naděje, že vyvázneme životem. Rozhodli jsme se tudíž vrátiti se do Mongolska. Ale jak? To jsme ještě nevěděli…

Počali jsme ustupovati. Nepřerušujíce puškové palby, uháněli jsme na sever ze všech sil našich ubohých koní.

Moji soudruzi padali jeden po druhém. Padl Tatar s prostřelenou šíjí; za ním, hlasitě klna, se svalil po svahu hory plukovník Ostrovskij, byv raněn dvěma kulkami do břicha. Když jsme k němu doběhli, nežil již. Ležel se šedým, dlouhým plnovousem a s rozcuchanými vlasy, dívaje se klidně, s otevřenýma očima v širé nebe Tibetu a pěst pravé ruky měl hrozně zaťatu. Ustupujíce zanechali jsme na bojišti tři zabité přátele. Zdar podněcoval útočníky. Stávali se odvážnějšími, neskrývali se a již i stříleli z míst nekrytých.

Kulka mi zarazila přezku od boty do kotníku pravého chodidla. Můj nejstarší soudruh, agronom, zasténal, uchopiv se za rámě. Statečný Kalmyk si obvázal zkrvácené čelo nějakým hadrem.

Pojednou asi patnáct Tibeťanů učinilo útok. Dali jsme jim dojíti velmi blízko a dali jsme salvu. Šest jich zůstalo na místě a dva, ztrativše koně, již leželi smrtelně raněni, utíkali sotva dechu popadajíce do skal. Ostatní jezdci se rozprášili na všechny strany.

Střelba pojednou přestala.

Za chvíli jsme zpozorovali bílou vlajku, vlající nad skalami, kam se ukryli útočníci. Zakrátko se k nám přiblížili dva jezdci. Ukázalo se, že byl náčelník banditů těžce raněn a nyní se obrátili k nám lupiči s prosbou o lékařskou pomoc, vědouce, že „Evropané vozí s sebou vždy lékaře“.

Hned mi zasvitl paprsek naděje. Nedbaje zraněné nohy, vzal jsem rychle lékárničku a odebral jsem se k nim s Kalmykem, ačkoliv se moji druzi obávali úskoku loupežníků.

„Namíchejte tomu satanovi cyankáli,“ volali za mnou.

Ale já jsem měl jiný plán.

Byli jsme připuštěni k raněnému. Na houni mezi kameny ležel vůdce banditů. Byl jsem přesvědčen, že to není Tibeťan, nýbrž spíše obyvatel jižního Turkestánu, míšenec Sarta, Turkmena a Afghánce. Patřil na mne prosebným pohledem a patrně velice trpěl. Ohledal jsem ho. Kulka mu prolétla levou stranou prsou. Raněný pozbyl mnoho krve. Rána byla rozhodně nebezpečná. Udělal jsem svědomitě vše, co jsem mohl. Natřel jsem ránu jodem a posypal jsem ji jodoformem, načež jsem ji převázal vatou a kouskem obvazu. Po té operaci jsem mu dal značnou dávku aspirinu, poněvadž měl horečku, neboť byl raněn již v poledne.

Naučil jsem jednoho z Tibeťanů, jak se vyměňuje obvaz, nechal jsem mu též trochu vaty, jodoformu a několik tabletek aspirinu.

Když jsem byl hotov, obrátil jsem se k lupičům, přičemž mi byl Kalmyk tlumočníkem, s touto řečí:

„Rána je nebezpečná, ale dal jsem vašemu vůdci silné a zázračné léky. Vím, že se uzdraví a brzo sedne na koně. Musíte však splnit jednu podmínku. Poslechněte! Zlí duchové smrti jsou u nemocného a ihned ho usmrtí, rozlehne-li se nyní, kdy přijal mé léky, třeba jen jediný výstřel. Ba nesmí se ani zbraň nabíjet. Pamatujte si to! Jedenácte dní a nocí se nesmíte hnout z tohoto místa a nesmíte vložiti náboje do hlavně. Jinak se duchové smrti pomstí na vůdci…“

S těmi slovy jsem přikázal Kalmykovi vyjmouti náboje z jeho pušky a sám jsem vysypal kulky z mauzera. Banditi učinili okamžitě totéž, přičemž se po mně ustrašeně dívali.

Když jsem se vrátil ke svým, upokojil jsem je, že jsme na jistý čas bezpečni, ale že musíme jak možno nejdříve dorazit k mongolským hranicím. Avšak naše koně byli úplně vysíleni; proto jsme museli zůstati na místě a odpočívati po celé dva dni. Navštívil jsem raněného, kterému nebylo dobře. Ošetřili jsme zatím též své, na štěstí lehké rány a poněkud jsme si odpočinuli.

Dověděvše se od Tibeťanů o nejbližší karavanní cestě, zamířili jsme tam a zakrátko jsme velmi šťastně potkali velikou karavanu mladého mongolského knížete Punciga, který konal pouť z Urgy do Lhasy s psaním „Živého Buddhy“ k dalaj-lamovi.

Kníže nám velice pomáhal při obtížné cestě a vykonal s námi cestu do Narabanči-Kure, kde nás přivítal hutuhtu Dželib se srdečnou radostí a řekl nám na uvítanou:

„Věděl jsem, že se k nám vrátíte. Věštby mi prozradily vaše osudy. Vím, že budete ještě jednou hostem našeho kláštera… avšak v jiných podmínkách, v jiných…“

V Narabanči jsme strávili dva týdny, načež nás osud a události rozprášili po světě. Ruští důstojníci vstoupili do družin, jež se tvořily k boji s bolševiky, já pak jsem cestoval s agronomem dále přes Mongolsko, a hnán touhou po vlasti, prožil jsem nové, nebezpečné a pro Evropana tajemné příhody.

ČÁST DRUHÁ

Zemí satanovou

Mongolsko

V srdci Asie se rozkládá tajemná, bohatá, obrovská země – Mongolsko.

Od svahu Ťan-šanu a horkého písku západního Džungarska až k zalesněným horám Sajanským a k Veliké čínské zdi zabírá největší část Střední Asie. Kolébka národů, dějinných událostí i legend, vlast největších a nejkrvavějších výbojců, kteří zůstavili po sobě ruiny svých sídelních hradů, již zasypané pískem pouště Gobi, své kouzelné pečetní prsteny a staré kočovnické zákony; říše mnichů a zlých duchů, rejdiště kočovných kmenů – nomádů, ovládaných zbožňovanými potomky chánů Džingise a Kublaje – to jest Mongolsko.

Tajemná země kultu Rámy, Sakkia-Muni, Džonkappy a Paspy, věrně střeženého „Živým Bohem“ (Buddhou), vtěleným v jednoho ze tří hodnostářů lamaistické hierarchie církevní, bogdo-gegeni v Ta-Kure neboli v Urze; země divotvorných lékařů, proroků, jasnovidných věštců a čarodějů; země ve znamení svastiky, země, kde žijí mohutné, hrdé myšlenky, vládců Asie a poloviny Evropy, před věky zhaslými – to je Mongolsko.

Země holých ponurých hor, rozpalovaných žárem slunečním a mrskaných studeným větrem, země nekonečných stepí, země nemocného dobytka, hnízd moru, malomocenství a černých neštovic; země horkých sirnatých zřídel, divokých horských přechodů, obývaných zlými démony; země svatých jezer, plných obrovských ryb, země vlků, jelenů, skalních beranů, divokých koní, zdivočelých psů a dravých ptáků, kteří drásají a požírají těla mrtvých, vyhozená na step – to je Mongolsko.

Země, kde vymírá původní národ mongolský, hledě na bílé, rozsypávající se kosti svých předků, kde vymírá národ, který si kdysi podmanil Čínu, Siam, Indii, Rusko a jehož strašlivý náraz se rozbil o ocelovou hruď polského rytířstva, které tenkráte bránilo celého křesťanského světa před záplavou asijskou, seslanou trestajícím Bohem – to je Mongolsko.

Divným řízením osudu jsem musel v této zemi žít a cestovat přes půl roku, když jsem se byl předtím marně pokusil proniknouti Tibetem k oceánu Indickému. Bylo souzeno mně i mému starému, osvědčenému soudruhovi v cestování i v nehodách, abychom se činně účastnili velmi důležitých a nebezpečných událostí, které se odehrávaly na území Vnějšího Mongolska neboli Halhi v r. 1921. Měl jsem tudíž příležitost poznati zblízka pokojný, dobrý a uctivý lid mongolský, jeho šlechetnou, ale ustrašenou duši, jeho strasti, trampoty i naděje; pochopil jsem celou ohromnou tíži strachu před neproniknutelným tajemstvím života.

A v Mongolsku je tolik tajemství!

Řeky, jež lámou náhle, za největších mrazů s hukotem a praskotem ledová pouta; jezera, jež vyvrhují na ploché břehy lidské kosti; nesrozumitelné, divoké hlasy v horách; bludné plaménky blikající na rašeliništích; planoucí jezera, horské vrcholy, na nichž umírá každý, kdo se tam odváží; celá hnízda hadí v hlubokých teplých údolích, nezamrzající potoky, skály připomínající zkamenělé jezdce, velbloudy, vozy. A nad tím vším holé, bezbarvé, beznadějné hory, podobné záhybům ďáblova pláště, rdícím se při západu slunce jakoby plamenem vzpoury nebo krví tiché oběti.

„Pohleď tam,“ řekl mi jednou velmi starý pastýř, ukazuje rukou k prokletému horskému přechodu Zagastaje. „To nejsou hory. To leží On v červeném plášti a očekává den, kdy vstane a započne boj na život a na smrt s dobrými bohy.“

Skutečně, v té chvíli mi vyvstal v duši mystický obraz proslulého malíře Wróbla. Právě takové holé štíty horské, podobné řasnatému, fialově červenému plášti satanovu, jehož tvář zastíral šedý mrak, dýšící hrůzou a smrtí.

Strašná to země, Mongolsko! Země tajemství, země satanova!

Není tudíž nic divného, že každá násilná změna panujícího zde prostého způsobu života asijských kočovníků vyvolává krveprolití a hrůzy k radosti satana, shlížejícího s nenávistí a pohrdáním z mrtvých hor.

Na zpáteční cestě z Koko-Noru do Mongolska jsme si odpočinuli v klášteře Narabanči a později jsme se ubytovali s druhem v hlavním městě západního Mongolska Halhi v Uliasutaji. Jest to poslední město na západě Vnějšího Mongolska. Poslední… ze tří. V Mongolsku jsou pouze tři města: sídlo „Živého Boha“ a administrativní středisko Urga neboli Ta-Kure (veliký klášter), Uliasutaj a Ulankom nedaleko od jezera Ubsa. Jest ještě město Kobdo, ale to jest sídlem zatemnělé čínské administrativy pro onen kraj, jenž je obydlen kočovnými kmeny, žijícími pod svými knížaty z bohatýrského kmene Oletů a uznávajícími jen podle jména nadvládu Urgy a Pekingu. V Uliasutaji pak a v Ulankomě jsou mimo guvernéry čínské, kteří tam neprávem vládnou, guvernéři mongolští – saitové, jež ustanovuje svými dekrety „Živý Bůh“ z Urgy po dohodě s ministerskou radou.

Přišedše do onoho města, pohroužili jsme se hned do víru vášnivé politiky. Právě vznikly nepokoje mezi Mongoly přivedenými k zoufalství útiskem čínských úřadů, jež si počínaly vůči nim bezohledně, chtíce od nich vynutiti všechny daně a dávky za uplynulá leta, ve kterých Halhi, vymanivši se z područí čínského, se samo spravovalo. Ruští kolonisté utvořili několik stran a vedli mezi sebou zavilý boj; ve Východním Mongolsku válčil v čele vojsk rusko-mongolských s Číňany buddhista a Němec, ruský generál baron Ungern von Sternberg, který hájil nezávislosti a svrchovanosti „Živého Boha“; ruští uprchlí důstojníci se seskupovali v družiny, chystajíce vzpouru proti bolševikům v Sibiři; mongolské úřady bez výjimky přály těmto družinám, ale zato čínští úředníci pronásledovali a utiskovali Rusy a s nimi i jiné cizince. Sovětská vláda, znepokojena mobilizací ruských uprchlíků, posouvala svá vojska stále dále a hlouběji do Mongolska a čínští guvernéři vstupovali ochotně v jakési tajné styky s bolševickými komisary; v Urze utvořil ministr „buforové“ republiky Jurin komunistickou správu v ruské městské čtvrti s někdejším popem v čele; ruští konzulové byli nečinní, starali se leda o obchody a o rozprodej státních statků; Číňané zesilovali posádky na důležitých strategických místech Halhi a vysílali do vnitra země kárné oddíly; čínští vojáci vpadali do domů soukromých osob, loupili, vraždili a dopouštěli se násilí.

Do takového ovzduší jsme se dostali hned po příjezdu.

Můj soudruh mi často říkával: „Raději bych rdousil bolševiky, potýkal se s chunchuzy a jedl maso morem zdechlých býků než poslouchati stále nové a stále úzkostlivější zprávy.“

Agronom měl pravdu. Nejhorší bylo, že ve zmatku vášní, pletek, útoků a intrik mohla se rudá vojska nepozorovaně přiblížiti do Uliasutaje a zajmouti je všechny za tichého souhlasu čínského guvernéra.

Byli bychom velmi rádi opustili ono město, ale neměli jsme, kam jeti. Na severu byli naši nepřátelé – bolševici –, na jihu jsme ztratili již navždy šest soudruhů a prolili jsme i nemálo vlastní krve; na západě, v okolí Kobda, zuřili proti cizincům Číňané; na východě zuřil boj, a přes veškeru snahu čínských úředníků, aby věc utajili, přicházely o boji zprávy často zmatené a nesprávné, které však dávaly přece tušit, že je situace vážná.

Museli jsme tedy zůstat v Uliasutaji a mimovolně žít jeho životem. Našel jsem tam dva Poláky, vojáky páté polské divize sibiřské, kteří utekli ze zajateckého tábora a dostali se Urianchajem do Mongolska pak dvě polské rodiny a dvě americké obchodní firmy. Spojili jsme se a utvořili jsme si vlastní zpravodajství, sledujíce pozorně vše, co se dělo ve městě i v Západním Mongolsku. Podařilo se nám navázati styky s mongolskými i čínskými úřady, a tím nám bylo velice usnadněno přehlédnouti stav událostí.

Velmi rozumný a sčetlý mongolský sait, kníže Čultun-Bejle, se velice se mnou spřátelil a z jeho vypravování jsem seznal celkovou situaci i její příčiny.

„Stala se veliká křivda, pane,“ řekl úzkostlivým hlasem sait. „Naše země hyne! Zvláštními úmluvami Mongolska, Ruska a Číny 21. října 1912, 23. října 1913 a 7. června 1915 dosáhlo Halhi nezávislost a náš duchovní vůdce ‚žluté víry‘ Jeho Svatost ‚Živý Buddha‘ s titulem bogdo Džeptsung-Damba-hutuhtu-chán se stal císařem celého Vnějšího Mongolska. Pekingská vláda zachovávala smlouvu, dokud bylo Rusko mocné a dbalo svých politických zájmů v Asii; ale již počátkem r. 1915, když se vyvíjela vojna s Němci pro Rusko nepříznivě, počala nám Čína odebírati část po části námi dobytá práva. Když pak v Rusku vypukla revoluce a nastaly bolševické časy, tu si již čínská vláda nemusela ukládat zdrželivost. Všichni vlastenečtí saitové byli nahrazeni lidmi oddanými čínské vládě a pak bylo do naší země přivedeno čínské vojsko, které vydíralo branným násilím z obyvatelstva daně za minulá léta. Obyvatelstvo Halhi bylo oloupeno o vše a všude kolem měst a klášterů je viděti osady ubožáků, bydlících v podzemních děrách a žijících z almužny. Všechen náš národní majetek byl zabrán: klenotnice v Urze, arzenály, sklady, kláštery. Všichni vlastenci úpěli v čínských vězeních nebo byli otráveni čínskými lékaři, poslanými k nám k tomu účelu. Ukázaly se nepěkné zjevy mezi zchudlými a zdemoralizovanými drobnými rody knížecími. Číňané získávali Mongoly penězi, dávali jim vysoké hodnosti a řády a ti zrádci jim sloužili ke zkáze Halhi! Nediv se proto, že jak vládnoucí třída, ‚Živý Bůh‘, chánové, knížata a vyšší lamové, tak i obecný lid stejně nenávidí čínské uchvatitele a všichni čekají jen na chvíli osvobození a pomsty. Ale povstání jsme nemohli vyvolat. Neměli jsme zbraní, neměli jsme vůdců, neboť všichni vůdcové buď již zahynuli, nebo byli pod přísným dozorem, a každý jejich pokus ozbrojeného zápasu by byl skončil pro ně v tomtéž pekingském žaláři, ve kterém zemřelo před několika lety hladem osmdesát našich nejznamenitějších knížat, potomků velikého Mongola a vysokých lamů – nejodvážnějších bojovníků za svobodu Halhi. Bylo třeba nějakého vnějšího popudu, aby veškero obyvatelstvo najednou povstalo a tu pomohli mimoděk sami Číňané, když uvěznili ‚Živého Buddhu‘ a již po druhé se snažili přesvědčiti národ, že bogdo-chán je posledním vtělením Buddhy. Tenkráte tedy došlo k prvnímu spiknutí a lamaisté se počali radit se ‚Živým Buddhou‘ a osnovali plány, jak by ho vybavili z rukou čínských, a chystali se k boji za štěstí naší země a národa. Naši lamové vstoupili ve styk s potomkem burjackých carů knížetem Džam-Bolonem a jeho prostřednictvím s ruským generálem baronem Ungernem, který měl titul knížete mongolského, byl vyznavačem naší víry a upřímným přítelem a ‚bratrem‘ ‚Živého Buddhy‘ v Urze a dalaj-lamy ve Lhase tibetské. Nyní právě zuří válka.“

To mi vypravoval kníže Čultun-Bejle, potomek velikého Džingise.

Značně později přišly do Uljasutaje zprávy, že baron Ungern von Sternberg vkročil s malým oddílem jízdy ze Zabajkalska do Mongolska a po několika nezdařilých pokusech se zmocnil 3. února 1921 útokem Urgy a odevzdal Džingisův trůn „Živému Buddhovi“ s titulem císaře, bogdo-chána. Avšak v polovici března zde ještě nikdo nevěděl o oněch podrobnostech války a o nezávislosti Halhi, ačkoliv v březnu způsobil baron Ungern množství porážek čínským vojskům a stal se pánem v zemi. Číňané tajili úzkostlivě pravdu a nepropouštěli nikoho z Urgy na západ. Ale přesto nám docházely zvěsti.

Ovzduší bylo den ze dne těžší. Poměry mezi Číňany, Mongoly a Rusy byly velmi napjaté.

Guvernér čínský Van-Dzao-Dziun a diplomatický zástupce Fu-Sian, oba velmi mladí lidé, se chtěli zalíbiti své vládě a provozovali nepromyšlenou politiku vůči Mongolům i Rusům, štvouce je proti sobě. Van-Dzao-Dziunovi pomáhal nástupce propuštěného Čultuna-Bejle, nový sait, Číňanům oddaný a Mongoly nenáviděný.

Ruští důstojníci utvořili tajně družinu na obranu, kdyby se k nim Číňané chovali nepřátelsky, ale v družině nastaly hned spory a intriky a nebylo pochyby, že by se ve chvíli nebezpečí ihned rozběhla.

Obávajíce se příchodu vojsk, dohodli se cizinci vyslati výzvědy, aby zjistili situaci na západě, k čemuž jsme se já a můj agronom ochotně propůjčili. Kníže Čultun nám dal za průvodce úředního tlumočníka, starého Sojota Cerena, který mluvil plynně rusky. Byla to místní znamenitost, známá v celém Mongolsku, neboť slynul jako nevyrovnatelný jezdec. Ještě nedávno býval Ceren posílán s velmi důležitými tajnými listinami do Pekingu a projel koňmo za devět dní 2400 kilometrů, jež dělily Uliasutaj od hlavního města čínského. Cestu tu vykonal takto: Dal si obvázati prsa, břicho a nohy proužky silného plátna, aby se nevytřásl příliš na sedle. Na čepici měl připevněna tři orlí péra na znamení, že musí „letět jako pták“, v záňadří choval dokument, dzaru, na který dostal poštovní koně na první požádání. Maje s sebou náhradního koně a dva poštovní průvodce, ulačeny, uháněl, co kůň stačil, k první poštovní stanici, urtonu. Jeden z ulačenů pádil napřed, přichystal koně na výměnu, a když Ceren dojel, sňali ho i se sedlem a přenesli ho na svěžího koně, načež vyjel Ceren s novými ulačeny dále. Na každém třetím urtoně vypil šálek horkého slaného čaje, a nesestupuje z koně, jel dále. Po 18–20 hodinách této šílené jízdy se zastavil na nocleh v urtonské jurtě, kde snědl celou skopovou kýtu, vypil množství čaje a spal jako zabitý do rána. Tak uháněl malý, hubený Ceren devět dní bez oddechu.

A s ním právě jsme se vydali na cestu za mrazivého zimního dopoledne a jeli jsme na západ ke Kobdu, odkud přicházely poplašné zprávy, že „rudí“ vkročili do Ulankomu a že jim Číňané již vydávají cizince.

Za několik hodin jsme přejeli přes zamrzlou řeku Zaphyn, která pohlcuje každoročně mnoho obětí, jež hynou v jejích písčitých hlubinách. Za řekou jsme vjeli do úzkého údolí mezi horami a nevelikými lesy modřínovými.

Tajemný lama-mstitel

Urazivše asi tři sta kilometrů, přiblížili jsme se k jezeru Baga-Nor, kde jsme spatřili pastýřskou jurtu. Rozhodli jsme se, že tam zůstaneme na nocleh, neboť byla už pozdní hodina a zdvihl se studený vítr, vznášeje sloupy zmrzlého, bodajícího sněhu. U jurty jsme zpozorovali krásného vraného koně s nádherným sedlem, ozdobeným stříbrem a korály. Když jsme zahnuli z cesty k jurtě, vyběhli z ní dva Mongolové. Jeden z nich vyskočil do sedla a rychle zmizel za nevysokými pahorky. Zahlédl jsem cípy žlutého šatu, které se mi mihly pod obyčejným mongolským kožichem, a dlouhý nůž v zelené pochvě s rohovou a kostěnou rukojetí.

Druhý zůstal u jurty. Byl to hospodář jurty, pastýř místního knížete Navancyrena. Byl zřejmě potěšen naším příchodem a volně si oddechl.

„Kdo odjel na vraném koni?“ tázali jsme se pastýře.

Sklopil oči a mlčel.

„Mluv! Nemluvíš, tedy přijímáš zlé lidi?“

„Ne, ne,“ bránil se pastýř. „Dobrý, veliký byl ten host, ale víra mi nedovoluje prozraditi jeho jméno.“

Pochopili jsme, že ten, který odjel, byl buď pastuchovým knížetem, nebo lamou. Nenaléhal jsem na něho a počali jsme se chystati k odpočinku. Hospodář nám zatím připravoval večeři; nasekal zmrzlého skopového masa a naházel je do kotle s vařící vodou.

Dověděli jsme se, že bolševici nebyli v místě viděni, ale že po krveprolití spáchaném čínskými vojáky mezi Mongoly v okolí Kobda počali tito tvořiti družiny pod velením tatarského důstojníka Kajgorodova. Odpočívali jsme v pastýřově jurtě po dvoudenní cestě, za které jsme urazili v mrazu asi tři sta kilometrů, a klidně jsme rozmlouvali, požívajíce s chutí dobré tučné maso, když jsme pojednou zaslechli ochraptělý hlas, jenž mluvil:

„Sajn! Pozdrav bůh!“

Obrátivše se spatřili jsme nevysokého, ramenatého Mongola v tlustém kožichu, v čepici s ušima a s nožem v zelené pochvě za pasem.

„Amursajn,“ odpověděli jsme všichni zároveň.

Příchozí rozepjal pás a shodil kožich. Zůstal v širokém, žlutém plášti hedvábném, jaký nosí lamové-gelongové, přepásaném modrým pásem.

Oholená tvář, ostříhaná hlava, na ruce růženec a žlutý plášť nasvědčovaly, že máme před sebou nějakého vysokého lamu. Avšak za pasem měl host zastrčený veliký revolver.

Pohlédl jsem na pastýře a na Cerena. Na jejich tvářích se zračila hluboká úcta a strach.

Neznámý přistoupil k ohnisku a usedl u oltáře s obrazem dalaj-lamy.

„Mluvme rusky!“ řekl zcela správně a přijal ode mne kus masa, který jsem mu podal na noži.

Začala rozmluva. Neznámý se osvědčil člověkem velmi uvědomělým a sčetlým. Brzo přešel na otázky politické a počal si stěžovati na neschopnost ministrů „Živého Buddhy“.

„Ti tam osvobozují Mongolsko, dobývají Urgy, vybíjejí čínská vojska, a my zde na západě nevíme nic a sedíme nečinně, dávajíce se Číňany vražditi jako ovce. Bogdo-chán by mohl přece k nám poslat své posly. Pročpak Číňané posílají své lidi do Urgy i do Pekingu a žádají o vojenské posily, a bogdo nic. Proč?“

„Dostanou Číňané pomoc? Jakou odpověď přivezli poslové?“ otázal jsem se.

Neznámý Mongol se tlumeně rozesmál a odpověděl:

„Pochytal jsem všechny posly, listy jsem jim odebral a je jsem poslal na onen svět.“

Opět se zasmál; při tom se mu zablýskaly divně, zlověstně zřítelnice.

Teprve nyní jsem zpozoroval, že jeho suchá tvář s vystupujícími lícními kostmi má rysy, jaké se nevyskytují u Mongolů Střední Asie. Spíše byl podoben Tataru nebo Kyrgyzovi ze Semirěčenska.

Mlčeli jsme kouříce ze svých dýmek.

„Má už brzo vyraziti z Uliasutaje oddíl jízdních Čaharů?“ tázal se pojednou, upřev na mne svůj planoucí zrak.

Odpověděli jsme, že jsme o tom nic neslyšeli a že za našeho pobytu v Uliasutaji nebylo Čaharů. Tu nám oznámil host, že pekingská vláda poslala na ujařmení Urianchaje a Mongolů v obvodu kobdoském oddíl, složený z jezdců bojovného a loupežného kmene Čaharů, pod vedením pověstného bandity (chunchuza), jemuž dala vláda hodnost kapitána. Neznámý nám dal podrobné a soustavné zprávy o pohybech sovětských vojsk, takže jsme mohli upustiti od namáhavé cesty do Kobda.

„Nyní nepotřebujete jeti do Kobda, když všechno víte. Ostatně hrozilo by vám tam nebezpečí, neboť Číňané zboří a spálí Kobdo. Vím to z věrohodných pramenů.“

Když se za rozmluvy dověděl o našich příhodách v Tibetě, díval se na nás s úctou a pak, zatleskav v dlaně, zvolal nadšeně:

„Neměli jste jezdit k hutuhtu v Narabanči s prosbou o pomoc na cestě, nýbrž ke mně. S mým listem byste se dostali třeba do Lhasy. Jsem Tušegun-lama.“

Tušegun-lama! Tolikrát jsem slyšel to jméno opětované s mystickým strachem a úctou!

Tušegun-lama, ruský Kalmyk, který byl žalářován za carů za to, že propagoval nezávislost Kalmyků, a za totéž vězněn i sověty, utekl do Mongolska, kde si hned získal zvučného jména a obrovského vlivu na západě. Poněvadž byl žákem a „bratrem“ dalaj-lamovým, nejučenějším divotvorcem a lékařem mezi lamaisty, byl skoro nezávislým na „Živém Buddhovi“ a získal si úplně kočovníky Západního Mongolska, Džungarska i Turkestánu.

Neomezený vliv jeho záležel v „magické nauce“, jak se sám vyjadřoval, ale říkalo se, že měl původ spíše v panickém strachu, jaký vzbuzoval v Mongolech tajemný a hrozný Kalmyk.

Mongol, který neposlechl rozkazu Tušegunova, zahynul, ať byl pastýř, nebo kníže. Nikdo neznal dne ani hodiny, kdy ho zastihne v jurtě nebo na koni hrozný, nepřemožitelný kouzelník, „bratr“ dalaj-lamův. Bodnutí nožem, kulka nebo stisknutí hrdla silnými prsty jako kleštěmi bylo výrokem spravedlnosti, jaký vynášel „divotvorce“.

Za plstěnými stěnami jurty skučela a vyla vichřice a hlasitě šlehal do nich sníh. Ve vytí větru bylo lze slyšeti přerůzné hlasy, volání, výkřiky muk a bolesti, zlověstný a táhlý smích. Pomyslil jsem si, že za takových podmínek je snadno uvésti pastevce v údiv „zázraky“ a podrobiti si ho, neboť sama příroda působí mystickou náladu.

Sotva probleskla ta myšlenka mou hlavou, když Tušegun obrátil náhle ke mně obličej s přimhouřenýma pronikavýma očima.

„Jest ještě mnoho nezbádaných věcí na světě,“ zašeptal pronikavým hlasem. „Velmi mnoho. Kdo zná část tajemství, může dělat zázraky. Ale to je dáno jenom vyvoleným. Ukáži vám to a potom mi řeknete, událo-li se vám viděti někdy něco podobného…“

Povstal, vykasal si rukávy pláště, zahrnul si jeho konce za pas, vytasil z pochvy nůž a přistoupil k pastýřovi.

„Vstaň, Mičíku,“ rozkázal.

Sotva se pastýř zdvihl ze svého lůžka, když mu Tušegun mocným vzmachem ruky rozepjal kožich a vrazil mu nůž do prsou. Pastýř padl naznak. Tušegun se schýlil nad ním. Spatřil jsem otevřená krvácející prsa pastuchova s oddychujícími plicemi a bijícím srdcem; rukávy a konce pláště Kalmykova byly zbroceny krví. Zpozoroval jsem, že se nachýlil níže a jal se rozparovati břicho ležícího Mongola. Přivřel jsem oči… Po chvíli jsem upřel zrak na Tušeguna. Seděl zamyšlen na dřívějším místě u oltáře a vypouštěl zvolna kouř z dýmky. Na druhé straně ohniště spal klidně pastýř s rozepjatým kožichem na prsou.

„To je záhadné,“ zvolal jsem. „Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„O čem mluvíte?“ otázal se mne chladně Kalmyk.

„O hypnotickém pokusu nebo o ‚zázraku‘, jak to nazýváte,“ odvětil jsem, podivuje se jeho klidnému hlasu.

„Nikdy jsem s vámi o něčem takovém nemluvil,“ odpověděl tímtéž chladným hlasem, jenže v jeho očích zahrála ironie.

„Viděl jste?“ otázal jsem se agronoma, který bafčil s melancholickou tváří z dýmky.

„Co jsem měl vidět?“ otázal se ospale.

Pochopil jsem, že jsem se stal obětí hypnotické síly Tušegunovy.

Nazítří jsme se rozloučili s „čarodějem“. Naše skupina se rozhodla vrátiti se de Uliasutaje, Tušegun-lama pak chtěl „utonouti v prostoru“, jak se sám vyjádřil. Toulal se po celém Mongolsku, pobývaje v chudých jurtách pastýřských, v kaplích s poustevníky nebo v nádherných sídlech knížat a vůdců kmenových, všude obklopen stejnou úctou a pověrečným strachem, uchvacuje bohaté a mocné, chudé a slabé plamennou výmluvností, vypravováním a zázraky.

Kalmyyk, tiskna mi ruku a usmívaje se chytře, řekl mi přitlumeným hlasem:

„Čínským úředníkům se o mně nezmiňujte…“

Slíbil jsem mu, že zachovám mlčení. Tušegun se mnou poodstoupil a počal hovořiti zamyšleně:

„To, co jste včera viděl v jurtě, je drobným kouskem magickým. Evropané nechtějí věřit, že tajemná věda kvete mezi námi, dětmi přírody, kteří se touláme mezi jejími zjeveními, obklopeni jejími mocnými silami. Ach, kdybyste viděl divy a moc svatého mudrce taši-lamy, který rozkazuje lampám a svícnům v svatyních, aby se rozsvěcovaly před starým Buddhou, těžkým dveřím svatyň, aby se otvíraly a zavíraly, a s kterým rozmlouvají lidskými hlasy sochy a obrazy bohů! Jest ještě mocnější člověk, ale ten je na jiném světě…“

Vzpomněl jsem si hned na horskou trhlinu u Aršanů v kotlině Nogan-Kul, z níž vycházely sirné výpary a nad níž byl nápis: „Vchod do říše podzemní Agharti“.

Připomněl jsem si slova, která pronášel s mystickou úctou a strachem nojon-lama Soldžaku a dvorní gelong knížete Čultu o „Velikém Neznámém“, zpola legendárním, zpola skutečném „vládci světa“, jenž má své sídlo a obrovskou říši v podzemí naší planety.

„‚Vládce světa‘ v Agharti?“ otázal jsem se.

Kalmyk se vzchopil a v úžasu upřel na mne své rysí zraky.

„Vy jste o něm slyšel?“ zašeptal a zamyslil se hluboce. Než za chvíli zdvihl hlavu a vážným, smutným hlasem pravil:

„Než jeden člověk na zemi zná jeho jméno, jen jediný z lidí nyní žijících byl v říši Agharti. Tím člověkem jsem já. Proto právě si mne váží svatý dalaj-lama a obává se mne ‚Živý Buddha‘ v Urze. Ale to jsou plané obavy. Nikdy se nebudu ucházeti o svatý úřad nejvyššího kněze a pána Tibetu nebo o trůn potomků Džingis-chánových, jímž vládne urginský bogdo-gegeni-chán, vysoký hodnostář žluté víry. Nejsem mnich, jsem bojovník a mstitel…“

V okamžiku se vyšvihl Tušegun do sedla, a udeřiv koně a rozloučiv se zběžně obvyklým mongolským pozdravem „Sajn! Sajn, bajna!“, zmizel ve stepi.

Na zpáteční cestě nám vypravoval starý Ceren sta legend, jejichž středem bylo jméno Tušeguna-lamy. Jedno takové vypravování mi utkvělo zvláště v paměti, tím spíše, že mi je potvrdil mongolský kníže Džap-Hun a ruský kolonista Jerin, kteří byli svědky události.

Bylo to v letech 1911 až 1912, kdy Mongolové, byvše vehnáni do zoufalství, bojovali se zbraní v rukou proti Číňanům za svobodu a za lidská práva. V západním Mongolsku bylo hlavní čínskou pevností Kobdo. Mongolská vláda pověřila knížete Baldon-Huna úkolem dobytí oné pevnosti. V čele špatně ozbrojených a úplně nevycvičených jezdců podnikl kníže několikráte útok proti Kobdu, ale desítitisícová posádka vyzbrojená kulomety odrážela útoky. Marně hynuli Mongolové pod stěnami tvrze, marně šel odvážný a ukrutný Baldon osobně do boje; jeho oddíl, zdecimovaný kulomety, se rozplýval bez účinku. Pojednou se objevil neočekávaně Tušegun-lama, a svolav Mongoly, oslovil takto ciriky (vojáky):

„Mongolové, nesmíte se bát smrti a ustupovat! Bojujete a umíráte za Mongolsko, kterému je souzeno Bohem státi se opět velikou zemí síly a moudrosti. Hleďte do budoucna.“

Obepsal rukama dva široké kruhy a všichni spatřili nepřehlednou plochu Mongolska s četnými bohatými tábory a s množstvím stád dobytka hovězího, ovcí i koní. Po stepích uháněli krásně odění jezdci na bystrých, bohatě ustrojených ořích. Ženy v hedvábných šatech s těžkými stříbrnými a zlatými ozdobami na hlavách rozmlouvaly vážně a klidně. Dlouhé karavany velbloudů, vedené čínskými kupci, kteří se poníženě klaněli vznešeným mongolským saitům obklopeným družinami ciriků, kráčely po silnici. Vidina po chvíli zmizela, avšak Tušegun se jal znovu mluviti.

„Nebojte se smrti! Je jen vysvobozením od strastí dočasného života pozemského a přechodem do království blažených. Obraťte oči k východu. Vidíte své bratry a přátele pobité v těžkých bojích?“

„Vidíme, vidíme,“ volali radostně mongolští bojovníci.

Skutečně spatřili shromáždění jakési síně prostorné a zalité vábným světlem vycházejícího slunce. Byly to buď obrovské knížecí jurty, nebo síně svatyně. Červené a žluté záclony hedvábné přikrývaly v nádherné stupnici barev stěny a zakrývaly výklenky; všude zářily pozlacené sloupy a dveře. Na velikém šarlatovém oltáři hořely zářivými plameny veliké červené svíce v zlatých svícnech, stály drahé stříbrné a zlaté nádoby s obětním mlékem, s ořechy a s prosem. Na měkkých kobercích a barevných přikrývkách seděli nádherně odění Mongolové, v kterých přítomní poznali druhy padlé pod hradbami Kobda. Před nimi stály nízké lakované stoly s velikými podnosy a mísami plnými kouřícího se masa, pečiva, suchého sýra, datlí, rozinek a ořechů. Mongolové kouřili ze zlatých dýmek a vedli veselé rozmluvy…

Obraz zmizel a před očima užaslých diváků zůstal jen záhadný a hrozný Kalmyk se zdviženou rukou.

„Jděte do boje,“ zvolal, „a nevracejte se bez vítězství! Budu všude s vámi…“

Počal útok. Mongolové bojovali jako tygři, hynuli masami, ale vedrali se na hradby a do tvrze. Tenkráte se opakovaly výjevy vojenských orgií, jaké prováděly tatarské hordy v nepamětných dobách, když bořily evropská města.

Baldon-Hun dal nad sebou nésti tři červené chocholy. Bylo to znamením, že vůdce dává město dobyvatelům na tři dny v plen. Nastalo vraždění a loupení. Všichni Číňané v Kobdu byli vyvražděni a město bylo vydrancováno a spáleno. Tvrz byla vyvrácena ze základů. Po tomto vítězství táhl Baldon-Hun v čele tří set jezdců do Uliasutaje, avšak Číňané již byli opustili ono město a prchali rychle přes Barkul k čínským hranicím. Kníže se spokojil pouze s pobořením jamyně, čínské tvrze, kterou jsem viděl s pobořenými náspy, hradbami a budovami, se spálenými baštami a s rozsekanými pevnostními vraty.

Divocí Čahaři

Vrátivše se do Uliasutaje, dověděli jsme se, že starý, vlastenecký sait, propuštěný ze služby, obdržel množství velmi znepokojivých zpráv. Značný oddíl bolševické jízdy napadl s úspěchem v okolí jezera Kosogolu družinu plukovníka Kazagrandiho, který ustupoval k Mureň-Kure, pročež sait očekával, že přitáhnou bolševici k Uliasutaji. Všichni cizinci se chystali opustit město, uváděli do pořádku záležitosti, avšak obávali se, aby na cestě na východ nepotkali čínské vojsko, které bylo vysláno z Kalganu. Rozhodli jsme se, že vyčkáme příchodu onoho oddílu, neboť tím mohla být změněna velmi podstatně situace.

Oddíl přišel po několika dnech. Skládal se ze dvou set lupičů bojovného kmene Čaharů, jimž velel chunchuz, někdejší druh čínského maršálka Džan-Dzo-Lina1, právě takového bandity, jakým byl sám Ta-Šuan (veliký vůdce). Byl to vysoký, hubený Číňan s rukama sahajícími po kolena, s tváří zčernalou od slunce, mrazu a větru, se dvěma dlouhými jizvami přes čelo a jedním okem. Na hlavě měl obrovskou huňatou čepici. Člověk velmi ponurý a hrozný, s nímž by nebylo bývalo příliš příjemné potkati se za noci v lese.

Čahaři si obrali za tábořiště pobořenou tvrz, kde rozbili stany kolem jediného domu, ve kterém bydlel čínský guvernér a jeho úředníci. Téhož dne bezuzdná cháska poplenila čínský dugun (skladiště), který byl kilometr od tvrze, a urazila Mongolku, ženu čínského guvernéra, nazvavši ji „zrádkyní“.

Sluší doznati, že pokud se posledního týká, měli Čahaři, jako Mongolové, trochu pravdu, poněvadž historka paní guvernérové vzbuzovala pohoršení.

Když přibyl guvernér Van-Dzao-Dziun do Uliasutaje, chtěl si vzíti ženu Mongolku. Nový sait, Číňany dosazený, dal vyhledati Mongolku, která by byla hodna tohoto vyznamenání. Brzo byla nalezena dívka a přes všeobecnou nevoli a pobouření vlasteneckých Mongolů odevzdána guvernérovi i s bratrem, zdatným Mongolem, který měl zastávat úřad adjutanta. Úřad záležel v ošetřování bílého pinčla, jejž dal čínský byrokrat nové manželce. Nic divného, že krásná paní se netěšila v místě zvláštní oblibě Mongolů.

Loupeže, rvačky a pitky neměly konce. Van-Dzao-Dziun se vynasnažoval všemožně, aby vypravil Čahary jak možno nejrychleji do Kobda a pak dále do Urianchaje.

Jednou dopoledne byli obyvatelé Uliasutaje svědky dosti nebezpečné a hrozné scény. Oddíl Čaharů táhl zvolna jedinou ulicí ve městě. Jezdci seděli na malých huňatých koních a jeli ve skupinách po třech. Byli oděni v teplé temnomodré pláště, přes něž měli přehozeny dlouhé mongolské kožichy z beraní kůže, a na hlavách měli veliké medvědí čepice hluboko na uši a na oči naražené; ozbrojeni byli od hlavy po paty puškami, revolvery, šavlemi a noži. Jeli divoce a pronikavě křičíce, vyjíce a hvízdajíce a dívajíce se lačně po čínských krámech a domech osadníků. V čele jel jednooký vůdce, chunchuz Mo-Taj, za ním pak tři jezdci v bílých kožiších s kožišinou navrch obrácenou. Potřásali čínskými korouhvemi, černě, bíle, žlutě a červeně pruhovanými, a troubili na veliké bílé mušle, vydávajíce duté a chraptivé zvuky, a při tom pronikavě hlomozili.

Jeden čaharský voják, nemoha odolati pokušení, přijel k jednomu krámu, seskočil z koně a vnikl dovnitř. Ihned se rozlehly zděšené hlasy čínských kupců. Vůdce se rychle obrátil v sedle, hned zpozoroval čaharského koně u krámu a zamířil v tu stranu. Chraptivým hlasem zavolal Čahara, a když se tento vyřítil z krámu, udeřil ho prudce těžkou nahajkou do obličeje. Z rozťaté tváře vytryskla krev, ale Čahar skočil okamžitě na koně a vrátil se pokorně ke své skupině.

Užaslé obyvatelstvo se schovalo po domech, zatarasilo okna i dveře a se strachem hledělo za odcházejícími Čahary, nad nimiž se vznášely v mrazivém vzduchu výpary vyrážející z koní i z lidí. Několik kilometrů od Uliasutaje však oloupili čínskou karavanu, přičemž se k smrti spili.

Nato se dostali Čahaři kdesi u Hargany do rukou Tušegun-lamových, který je do jednoho vyhubil, takže jejich rodné stepi nespatřily už oněch divokých jezdců, kteří se vydali s chunchuzským vůdcem Mo-Tajem na podrobení mírumilovných Sojotů, starých potomků kmene Tuba v daleké zemi urianchajské.

Několik dní po odchodu Čaharů napadlo tolik sněhu, jako nepamatoval dosud nikdo v Mongolsku. Veškera komunikace byla přerušena. Mongolští průvodci a majitelé karavan nechtěli dopravovati lidí ani nákladů, neboť nejen koně a velbloudi, nýbrž i zdlouhaví a silní býci a jakové se nemohli probrati hlubokým sněhem, do kterého zapadali po břicha a jehož svrchní kůra, vzniklá mrazem, tenká a ostrá jako sklo, je řezala do nohou.

Odejíti z Uliasutaje, kde se stávaly vnitřní poměry stále hroznějšími a kde rostlo nebezpečí bolševického útoku, jsme nemohli. Museli jsme proto vyčkávat. – Čeho? Smrti, nebo vysvobození? Avšak zachránit nás mohly jenom naše vlastní síly a ostražitost.

Proto jsme museli vyzkoumat pohyby a úmysly sovětské jízdy. V tak důležité záležitosti jsem důvěřoval jen sobě, a tak jsem se vydal spolu s agronomem znovu na výzvědy. Sait nám dal dva mongolské průvodce, stan s kamínky a zásobu potravin. Měli jsme dojít až ke Kosogolu, prozkoumati situaci v Khathyle a v Mureň-Kure.

1 Také Čan-so-lin, nynější vládce v Mandžusku.

Démon Zagastaje

Naše skupina, jež měla čtyři jízdní velbloudy a jednoho nákladního, postupovala dosti rychle údolím řeky Bojagol, míříc k horám tarbagatajským.

Cesta byla kamenitá a vysoko sněhem pokrytá; než velbloudi povzbuzovaní našimi Mongoly voláním „ok, ok,“ šli opatrně odhadujíce všemi smysly cestu. Po svazích hor se táhly téměř až k cestě veliké modřínové lesy. Minuli jsme tvrz, jamyň, čínský dugun, a počali jsme stoupati do hor. Cesta byla strmá a nebezpečná, neboť sníh pokrýval vysokou vrstvou balvany, dolíky i příkopy. Velbloudi zděšeně stříhali ušima a chroptěli. Cesta vedla chvílemi z vrcholku hory do údolí, ale nepozorovaně jsme stoupali stále výše. V dálce, na vrcholcích hlavního hřbetu, bylo viděti pod těžkými nízkými mraky na sněhu jakési černé skvrny.

To jsou obo, svatá znamení, oltáře na počest Zagastaje, zlého démona tohoto přechodu, vysvětloval nám Mongol, který uměl rusky. Ten průsmyk se nazývá Zagastaj a obyvatelstvo o něm dochovalo velmi mnoho legend, starých jako ty hory samy.

Požádal jsem ho, aby nám vypravoval některou z nich.

Průvodce, kývaje se na velbloudě a obhlížeje okolí, začal:

„Jest tomu dávno, velmi dávno, ještě tenkráte, když vnuk Džingis-chánův seděl na trůně čínském a vládl celé Asii. Úskoční Číňané zabili chána a chtěli vyhladiti celou jeho rodinu, ale jakýsi starý a svatý lama vzal panovníkovu ženu a syna, ještě nemluvně, posadil je na velblouda, utekl za Velikou zeď a zmizel v rodných stepích. Dlouho hledali čínští slídiči stopu uprchlíků, až ji konečně objevili a pustili se za nimi. Několikráte by byli málem dostihli nešťastníků, avšak lama dosáhl modlitbou a čarami, že se na hlavy pronásledovatelů snesla mračna sněhu, jimiž prošli velbloudi, ale koně nemohli se dostat vpřed. Starý lama pocházel z dalekého kláštera, který tu uvidíme brzo zblízka. Je to Džalchanci-Kure. Měli-li uprchlíci k němu dorazit, museli překročit Zagastaj, ale tu se právě stařec roznemohl, zachvěl se několikráte v sedle a spadl z velblouda mrtev. Zabědovala krásná Ta-Siň-Le, vdova po velikém chánu, ale vidouc čínské jezdce sjíždějící z hor do údolí, vydala se nešťastnice na další cestu. Unavení velbloudi se stále častěji zastavovali a klesali a ubohá žena si nedovedla s nimi poradit. Nepřátelé se přibližovali stále více. Už bylo slyšeti jejich radostné hlasy, prozrazující naději na odměnu, jakou očekávali od mandarínů, až jim hodí k nohám vak s hlavami potomka Džingisova a ženy hrozného vládce Asie. Nešťastná matka už viděla hlavu svého syna vystavenou na ponurém Tchien-an-menu na posměch pekingské luzy. Ustrašená a zoufalá žena zdvihla nemluvně k nebi a zvolala:

‚Ó země! Ó bohové Mongolska! Hle, před vámi je pravnuk toho, který obestřel slávou jméno Mongolů od kraje světa ke kraji. Nedovolte, aby zahynula ratolest Džingis-chána Temudžina!‘

Náhle spatřila vdova na kameni malou bílou myš, která skočila, když se přiblížil velbloud ke kameni, ženě na kolena a řekla jí lidským hlasem:

‚Jsem poslána, abych ti pomohla. Jeď klidně a nelekej se! Tvoji pronásledovatelé se blíží k branám smrti.‘

Avšak Ta-Siň-Le nedůvěřovala slovům bílé myši.

‚Jak by jen mohla bílá myš zadržeti tři sta ozbrojených mužů?‘

Myš seskočila na zemi a řekla:

‚Jsem démonem štítů tarbagatajských, jsem Zagastaj. – Jsem mocný a milý Bohu. Poněvadž jsi pochybovala, vidouc zázrak – mluvící myš –, stane se Zagastaj od té chvíle nebezpečným pro dobré lidi, právě tak jako pro zlé.‘

Vdova chánova byla zachráněna, ale Zagastaj zůstává neúprosným. V průsmyku vinoucím se četnými oklikami je třeba se míti stále na pozoru. Démon hor číhá stále na život cestujících.“

Mongol měl pravdu. Zagastaj jako by na nás číhal. Sotva jsme vjeli do jeho říše, obořil se na nás mrazivý vítr, hučel a skučel mezi skalami a změnil se konečně v zběsilou vánici. Vše kolem zaniklo a sotva bylo lze rozeznati zasněženýma očima míhající se postavu velblouda, kráčejícího vpředu…

Pojednou jsem ucítil lehký otřes. Nevěděl jsem, co se stalo; ohlížel jsem se. Ale vše bylo jako dříve. Seděl jsem si pohodlně mezi dvěma torbami s masem a se suchary, jenom hlavy svého velblouda jsem neviděl. Zmizel beze stopy. Ukázalo se, že sjel ze stezky do rokliny, avšak nepřipevněné torby a houně, dopadnuvše na zemi, zůstaly i se mnou na sněhu. Byl to patrně žertík démona Zagastaje. Avšak bylo mu toho příliš málo a rozlítil se doopravdy. Vzteklými nárazy větru nás takřka shazoval z velbloudů a málem že nepovaloval naše hrbaté soumary, přičemž nám metal sníh do očí a zarážel dech. Přecházeli jsme často po úzkých stezkách za vánice právě na pokraji propasti. Před večerem jsme dospěli do malého údolí, kde vítr hvízdal a volal tisícerými zoufalými, ponurými hlasy. Nastala noc. Mongolové prohlíželi dlouho údolí, dívali se na hory a potom kývajíce smutně hlavami oznamovali:

„Ztratili jsme cestu. Musíme zde zůstat na noc. Chyba, že jsme nedošli do nějakého lesa, budeme bez ohně a mráz přituhuje…“

S velikou námahou jsme postavili zkřehlýma rukama stan a upevnili jsme jej proti větru svými těžkými vaky, sedly a sněhem. Mongolové vyhrabali v sněhu příkopy a voláním „Cok! Cok!“ přinutili velbloudy, aby se do nich položili.

Když jsme vešli do tmavého a studeného stanu, můj soudruh, pořádně promrzlý, hlasitě zabědoval, a nechtěje se smířiti s myšlenkou, že by měl přenocovati v ledovém stanu, co zatím uprostřed stála jakoby na posměch studená kamínka, pojal jakýsi úmysl.

„Jdu hledat palivo,“ řekl rozhodně a vzav sekeru zmizel ve tmě.

Teprve za hodinu potom se vrátil a přinesl obrovský kus telegrafního sloupu.

„Džingisové,“ zvolal na Mongoly, tře si zmrzlé ruce, „vezměte rychle sekery a běžte vlevo na vrch. Tam leží množství zporážených telegrafních sloupů. Potkal jsem na cestě starého Zagastaje, seznámil jsem se s ním a dověděl jsem se od něho, kde jsou sloupy.“

Skutečně nedaleko údolí se táhla linie ruského telegrafu, nyní zničeného Mongoly na rozkaz čínských úředníků.

Dík známosti mého soudruha s démonem Zagastaje jsme strávili noc při rozpálených kamínkách a velmi klidně jsme si vykládali v říši démona rozhněvaného na „lidskou pochybovačnost“.

Nazítří, když se rozednilo, našli jsme cestu. Byla 200–300 kroků od našeho stanu. Po několika hodinách jsme se blížili k severním svahům tarbagatajského hřbetu. Právě jsme vcházeli do údolí řeky Ederu, když jsme zpozorovali hejno mongolských havranů s červenými zobáky (Pyrrhocorax graculus), kroužící nade dvěma ostrými skalami. Obrátili jsme se tam a spatřili jsme ještě čerstvou zdechlinu koňskou a mrtvolu jezdce.

„Co se s nimi asi stalo?“ namáhali jsme se uhodnouti.

Jezdec i kůň leželi téměř u sebe. Jezdec měl ovinutou kolem pravé ruky uzdu koně. Nikde jsme neshledali stop kulky nebo nože. Tváře jezdcovy nebylo možno poznat, neboť byla rozdrásána ptáky. Měl na sobě mongolský kožich, avšak kalhoty a košile prozrazovaly cizince. Tělo měl snědé jako starý bronz, vlasy značně měkčí a světlejší než vlasy Mongolů.

„Co ho potkalo?“ tázali jsme se vzájemně.

Vůdcové ustrašení pokyvovali hlavami a jeden z nich pravil s přesvědčením:

„To je msta Zagastaje! Cestovatel nesložil oběti u jižního obo a démon jej usmrtil i jeho koně…“

Konečně jsme vjeli do údolí Ederu. Úzké údolí, nekonečně dlouhé, se táhne jako had po obou stranách řeky. Všude jsou výborné, tučné pastviny. Středem údolí vedla široká, dosti schůdná cesta, podél té pak trčely zbytky telegrafních sloupů a ležely několikakilometrové kusy kabelu.

Brzo jsme přicházeli na stáda beranů a ovcí, která rozhrabovala sníh a hryzla suchou, rudou trávu. Výše v horách bylo viděti stáda býků a jaků. Pastýři spatřivše nás chvatně se ukrývali v horách. Nikde jsme neviděli jurt, ačkoliv četná stáda nasvědčovala tomu, že je kraj zalidněn. Mongolové se skryli se svými pohyblivými domy v hlubokých horských záhybech, kam se nedostal ani nejsilnější vítr a kde bylo teplo i za nejostřejších mrazů.

Zanedlouho jsme se blížili k velikému stádu beranů. Podivili jsme se, že tak, jak jsme se blížili, se stádo dělilo. Část zůstávala na místě, druhá pak se vzdalovala. Od poslední se oddělila malá skupina beranů a drápala se velikými skoky na svah strmé hory. Pozoroval jsem lornětem stádo. Ve skupině, která zůstala na stepi, jsem poznal domácí berany a ovce, kdežto utíkající stáda tvořily mongolské antilopy, dzereni (Gazella gutturosa a Gazella subgutturosa). Neveliké stádo, jež uteklo do hor, bylo složeno ze skalních beranů (Ovis ammon) čili mongolsky „argali“ s obrovskými a těžkými rohy, stočenými v jakési prapodivné mušle. Nežli jsme se objevili, pásla se všechna ta stáda klidně vedle sebe na znamenité a výživné trávě údolí Edery a napájela se společně v řece na místech prostých ledů, nad nimiž se vznášely kotouče páry.

Antilopy, k nimž jsme se přiblížili zatím asi na pět set kroků, zdvihly hlavy a bedlivě si nás prohlížely.

„Nyní nám začnou přebíhat přes cestu,“ zvolal Mongol, směje se.

Jsou to zábavná zvířata. Často běží zároveň s dobrým koněm usilujíce o to, aby ho předběhly; když pak dosáhnou konečně svého cíle, odběhnou klidně několik set kroků a znovu se pasou, jako by se kolem nich nic nedělo.

Znal jsem tyto zvyky antilop a chtěl jsem jich využíti při honu. Rozkázal jsem jednomu z průvodců, který vedl nákladního velblouda, aby jel dále, my pak jsme jeli po třech a směřovali jsme různými směry k antilopám. Antilopy se zastavily překvapeny, vidouce, že musí přetnouti najednou cestu třem velbloudům jdoucím různými směry. Hned nastal zmatek. Stádo čítalo aspoň tři tisíce antilop. Celé to množství se rozběhlo v různé strany shlukujíc se v stáda a hned se zase rozprašujíc. Konečně po dlouhém těkání se rozdělily antilopy v jednotlivé skupiny. Celými rotami v dost pravidelných četách se hnaly před námi, ale vidouce opět a opět jiného jezdce, vracely se, aby opakovaly týž manévr. Stádo, čítající asi padesát hlav, se hnalo ve dvou skupinách přímo ke mně. Když bylo ode mne asi padesát kroků, vzkřikl a vypálil jsem. Antilopy se na okamžik zastavily, jako by je do země vryl, ale pak se rozprchly na různé strany pletouce se jedna druhé. Tato panika je stála mnoho. Vystřelil jsem čtyřikrát a usmrtil jsem dva krásné samce. Agronom měl větší štěstí, neboť položil jednou ranou dva dzereny.

Argaliové byli zatím již téměř pod samým vrcholem hory, a postavivše se v řadu jako vojáci, otočili hlavy k nám. Viděl jsem lornětem zcela zřetelně jejich svalnatá, temněšedá těla s mohutnými rohy stočenými na obrovských, krásných hlavách.

Obtěžkáni dzereny dohonili jsme brzo průvodce poslaného napřed.

Na několika místech jsme viděli těla ovcí, zadávených vlky.

„V tomto údolí je mnoho vlků,“ podotkl Mongol.

Zastihli jsme ještě několik antilopích stád, ale měli už jsme honu dost, zato však jsme velmi bedlivě pozorovali, jak si počínají dzereni, když se k nim blížíme. Nevím skutečně, čím vysvětlit podivný zvyk antilop, že předhánějí jezdce a předbíhají mu přes cestu…

Na břehu malého přítoku Ederu jsme strávili noc ve staně. Avšak byla to noc nepříjemná.

V našich kamínkách praskal vesele oheň a voda již vřela v kotli. Bylo teplo a příjemno, a tak jsme podřimovali v očekávání večeře, když pojednou jakési zlověstné vytí a pak jako by satanský smích přerušily noční ticho. Odevšad se ozvaly ponuré jednotvárné hlasy a pojednou jako by je někdo přerval.

„Vlci,“ ohlásil klidně Mongol, a vzav můj revolver, vyšel ze stanu. Dlouho se nevracel, až konečně k nám dolehla z daleka ozvěna výstřelu a zakrátko nato se objevil průvodce.

„Polekal jsem vlky,“ pravil se smíchem. „Celá smečka se jich shlukla kolem velbloudí zdechliny na břehu řeky.“

„Jen aby nerozsápali naše velbloudy,“ pravil jsem.

„Nikoliv. Zapálíme oheň za stanem, toho se vlci bojí,“ upokojili mě Mongolové.

Hned po večeři jsem usnul, ale po půlnoci jsem se náhle probudil. Kdosi za plátěnou stěnou stanu mě udeřil velmi silně do boku. Domníval jsem se, že jsou to žerty některého velblouda. Chopil jsem proto pistoli a rukojetí jsem silně uhodil všetečníka. Uslyšel jsem skučení a vrčení zvířete a pak jsem rozeznával, jak utíká po drobném kamení. Ráno jsem se přesvědčil, že nějaký vlk, zvábený vůní masa, se pokoušel prohrabati se do stanu na loupež, ale nenadále se setkal s nevlídnou rukojetí mého mauzera.

„Vlci a orli jsou sluhy Zagastaje,“ poučoval nás přesvědčivě náš starý Mongol, což však pranic nevadilo jeho rodákům loviti vlky. Pronásledují je na rychlých koních a zabíjejí šelmy těžkými „tašury“ (velkými bambusovými kyji s řeménky na konci) nebo nahajkami, na jejichž koncích jsou uvázané kousky olova.

Orli a supové jsou však bezpečni před Mongoly, kteří je ctí a snaží se, aby je připoutali ke svým tábořištím. Zabije-li Mongol berana nebo býka, hází vždy do vzduchu různé kousky masa a vnitřnosti. Vznášející se ve vzduchu orli, jestřábi, supi a sokoli chytají zručně potravu, křičíce při tom pronikavě a svádějíce zápas o každý kousek.

Orli a supi plaší a rozhánějí straky, vrány a havrany, kteří jsou skutečným soužením pro koně i hovězí dobytek. Stačí škrábnutí na těle dobytka, aby je masožravé ptactvo rozdrásalo a proměnilo v ohromnou, nikdy se nehojící ránu, z níž rve stále kusy masa.

Hnízdo smrti

Postupovali jsme úspěšně denně 50–60 kilometrů. V polovici cesty mezi Uliasutajem a Khathylem jsme zpozorovali na svahu neveliký klášter, položený o samotě ve veliké kotlině mezi vysokými horami. Bylo to obyčejné kure vystavěné do čtyřúhelníka, vroubeného vysokým plotem z neotesaných kůlů. V ohradě byly čtyři krychlové stavby, mezi nimiž šly ulice vedoucí do svatyně. Svatyně byla stavba v čínském slohu, temně červená, z hlazených klád a prken s fantastickými střechami, zprohýbanými a vyborcenými jako dračí hřbet. Za ploty bylo lze spatřiti domky a jurty lamů a nízká a malá stavení hospodářská.

Na druhé straně cesty, tři až pět kilometrů od kláštera, se černal na rovině druhý čtyřúhelník. Byla to čínská obchodní osada, tzv. dugun, který bývá vždy ohrazen dvojitým silným plotem a obrannými stavbami uvnitř. Duguny se značným počtem dobře ozbrojených kupců, pomocníků a dělníků mají politický význam; konají pekingské vládě výzvědnou službu a každou chvíli se mohou přeměniti v opevněnou tvrz. Takovými tvrzemi obestřela čínská vláda jako sítí nejenom Mongolsko, než i Urianchaj, Turkestán, Afghánistán, Beludžistán i Persii.

Mezi kure a dugunem u cesty se rozkládal veliký tábor mongolský. Koně nebyli nablízku, což znamenalo, že se tu Mongolové usadili k dlouhému odpočinku. Nasvědčoval tomu též dobytek, který se pásl značně daleko v horách. Nad některými jurtami vlály barevné trojúhelné vlajky, jimiž označují buddhističtí lékaři místa, kde jsou nemocní; při některých stanech byly nasazeny na vysokých tyčích mongolské čepice na znamení, že jejich majetníci nežijí. Veliké smečky černých zdivočelých psů, potulujících se po stepi, nasvědčovaly, že kdesi v jakémsi úvoze nebo pod skalní stěnou nad řekou leží těla mrtvých.

Přiblížili jsme se k jurtám. Už z daleka jsme slyšeli víření bubnu, pronikavý hlas píšťaly a šílený, pomatený křik. Starý Mongol vyšel a vysvětloval nám, že několik mongolských rodin přišlo ke kure k svatému hutuhtu – převoru Džalchanci, proslulému divotvornými léky, jemuž patřil klášter s přilehlými stepmi a horami. Mongolové, nemocní vyrážkou a černými neštovicemi, přišli z daleka, ale na neštěstí nezastihli Džalchance-hutuhtu, který zastávaje úřad předsedy ministerského rady v Urze, dlel odedávna při dvoře „Živého Buddhy“. Tu byli nuceni obrátiti se o pomoc k šamanům čili čarodějným lékařům a zmírali druh po druhu.

„Včera jsme nechali na stepi dvacet sedm lidí,“ zakončil stařec se zármutkem a zoufalstvím své vypravování.

V té chvíli vyšel z jurty šaman. Byl to starý hubený člověk, s bělmem na oku a s obličejem neštovicemi zohyzděným, oblečený v jakési špinavé, různobarevné, na větru vlající hadry, s červenými a žlutými stužkami visícími u pasu. Měl veliký buben a kostěnou píšťalu. Z jeho planoucích, široce rozevřených nehybných očí zíralo šílenství. Náhle počal vysoko a rychle vyhazovat nohama, ohýbaje je jaksi divně v kolenou, točil se a chvěl jako v horečce; svíjel se, tluče na buben a piště na píšťalu, křičel, běsnil dělaje stále rychlejší a rychlejší pohyby, až konečně strašně zbledl, oči se mu zalily krví, z úst počala téci pěna. Klesl na sníh, zmítal sebou, vyrážel jako v bezvědomí jakási podivná slova.

Tak léčil čarodějný šaman své pacienty, vyháněje šílenstvím zlé démony choroby a smrti.

Jiný šaman zase dával nemocným pít špinavou kalnou vodu, nabranou z vany, ve které si myl „Živý Bůh“ své „božské tělo, jež vzešlo ze svatého květu lotosu“.

„Om, om!“ skuhral a pištěl šaman.

Zatímco čarodějové zápasili tímto nezvyklým způsobem s epidemií, byli nemocní ponecháni svému osudu. Ubožáci leželi v strašné horečce pod kupami ovčích koží a kožichů, blouznili, zmítali sebou a naříkali.

Zatím zdraví Mongolové, lhostejně rozmlouvajíce, hodujíce a kouříce ze svých dýmek, čekali, až dojde na ně.

Jakási žena, pokrytá černými neštovicemi, kojila prsem dítě a naříkajíc rozškrabávala špinavými nehty své rozdrásané vyhublé tělo. Vedle ní trčely holé vyhublé nohy mrtvoly, přikryté špinavým kožichem. V jiné jurtě pili zdraví Mongolové čaj společně s nemocnou ženou, jejíž ústa, líce a klapky byly pokryty strašnými, ohyzdnými, hnisajícími vředy, které se zažíraly vždy dále a hlouběji do jejího zuboženého těla. Její prsty a ruce byly napuchlé a osypané vyrážkou. Nemocná nalévala svýma strašnýma rukama hostům čaj a prsty házela sůl na jejich mističky a vyměňovala si s nimi dýmku.

Veliký Džingis-cháne, proč ty, který jsi chápal duši i smýšlení celé Asie a Evropy, ty, který jsi posvětil celý svůj život za slávu Mongolska, proč jsi neosvítil světlem vědění svého národa, tak poctivého, s takovou posvátnou úctou zachovávajícího staré zásady mravnosti a zvyky předků a mírumilovného? Což se neobrátí tvé kosti odpočívající v sutinách Karakoramu hrůzou nad rychlým vymíráním kmene druhdy velikého, který ohrožoval celé kulturní, ale zločinné lidstvo?

Takové myšlenky mi táhly hlavou, když jsem se díval na onen tábor k smrti odsouzených, když jsem poslouchal lkání a bědování umírajících. Kdesi nablízku vyl zlověstně pes a stále se rozléhalo jednotvárné víření bubnu a divoké výkřiky šamanovy.

Vpřed! Neměl jsem dosti silných nervů, abych hleděl na ta pekelná muka, když jsem nemohl pomoci nešťastníkům.

Rychle jsme se vzdalovali od hrozného místa. Zdálo se mi, že se někdo plížil za námi, neviditelný, zlý a ohromující hrůzou… Duchové chorob? Přízrak nevyslovitelných muk a zoufalství? Duše mrtvých obětí temna a zaostalosti? Zachvacoval nás jakýs ničím nevysvětlitelný děs a dlouho jsme zápasili s oním tíživým pocitem.

Oddechli jsme si teprve tehdy, když nám zmizelo Džalchanci-Kure, dugun i tábořiště z očí za nízkým hřbetem zalesněných malebných pahorků.

Zakrátko jsme se přiblížili k velikému jezeru Tissin-Gol. Na jižním břehu stál dům ruské architektury. Byla to jediná telegrafní stanice mezi Khathylem a Uliasutajem.

Mezi vrahy

Přijeli jsme k telegrafické stanici na Tissin-Golu.

Náčelník stanice nám vyšel vstříc.

„Jmenuji se Kanin,“ představil se, patrně v rozpacích, a pozval nás laskavě do domu.

Když jsme vešli do pokoje, povstal od stolu hubený, vysoký člověk a váhavě přistoupil o krok k nám, bedlivě si nás prohlížeje.

„Hosté…,“ ozval se Kanin. „Jedou do Khathylu. Soukromí lidé, Poláci…“

„Aha…,“ přisvědčil neznámý táhle, patrně jsa uspokojen.

Když jsme odepjali pasy a svlékli těžké kožichy, šeptal neznámý cosi živě hospodáři a pak mu krátce řekl:

„Musíme zatím odložit.“

Kanin kývl jen hlavou místo odpovědi.

Vešli jsme do jídelny, kde sedělo u stolu několik osob; Kaninův náměstek, vysoký, bledý blondýn, který mluvil ku podivu rychle a vzbuzoval dojem člověka stále vyděšeného; Kaninova manželka, mladá žena s vyjevenýma očima a s obličejem křečovitě staženým; dívka asi patnáctiletá s krátce přistřiženými vlasy, oblečená do mužského šatu, a dvé malých synů hospodářových. Nastalo všeobecné seznamování. Za Kaninem vešel i neznámý. Nazývali ho Gorochovem, vydávajíce ho za kolonistu ze Samg-altaje a krátkovlasou dívku za jeho sestru. Kaninova žena hleděla na nás stále vyjeveně, necítíc se patrně volnou v naší přítomnosti.

Kanin nám vypravoval, jak je mu těžko žíti od té doby, co byl zničen telegraf a co mu bolševici odpírají plat. Proto musel vyřizovat různé zakázky, jež mu svěřovali kolonisté ruští z Khathylu a z Uliasutaje.

Gorochov, který jel v obchodních záležitostech do Khathylu, by se byl rád i se sestrou k nám připojil. Avšak měl tak nepříjemnou, zlou tvář a tak bedlivě se vyhýbal mému pohledu, že jsem se měl mimoděk na pozoru.

Za rozmluvy jsem se otázal, nejsou-li v okolí Tissin-Golu nějací kolonisté. Kanin odpověděl zmateným a popuzeným hlasem:

„Jest zde bohatý stařec, Bobrov, který bydlí půl kilometru odtud. Avšak neradím vám, abyste k němu chodili, není příliš pohostinský…“

Při těch slovech sklonila Kaninová nízko hlavu a již nepozdvihla očí. Gorochových kouřili lhostejně cigarety. Hned jsem zpozoroval podrážděný tón Kaninův, úžas jeho ženy a strojenou lhostejnost Gorochových, a právě proto jsem se rozhodl setkati se určitě se starým kolonistou. Oznámil jsem jim, že mám odevzdati Bobrovovi psaní z Uliasutaje. Když jsem dopil čaj, oblékl jsem se a vyšel jsem. V hluboké kotlině poblíže stanice stál za vysokým plotem Bobrovův dům. Okna byla osvětlena lampou. Zaklepal jsem. Odpověděl mi vzteklý štěkot čtyř ohromných psů. Z nádvoří se ozval hlas: „Kdo je tam?“

Odpověděl jsem. Tázající schytal psy a uvázal je na řetěz, pak otevřel vrata a vpustil mě, pozorně si mě prohlížeje. Byl to vysoký starý člověk, rozumného, smělého výrazu. Měl za pasem veliký revolver a v rukou silnou sukovitou hůl. Dověděv se, kdo jsem, pozval mě zdvořile do světnice, kde mě seznámil se svou ženou a s pětiletým děvčátkem, nalezeným v stepi u mrtvoly matky, která zemřela na cestě za útěku ze sovětské Sibiře. Staří ji vzali k sobě a pečovali o ni jako o vlastní dítě. V domě Bobrovových jsem byl přijat velmi srdečně. Starý mi vypravoval, že oddíl plukovníka Kazagrandiho přinutil bolševiky k ústupu z Kosogolu, kde jest nyní zcela bezpečno.

„Proč jste se nezastavil u nás místo u těch lupičů?“ otázal se kolonista.

Vyptával jsem se na obyvatele telegrafní stanice a dověděl jsem se důležité věci. Ukázalo se, že byl Kanin bolševickým agentem a vyzvědačem.

„Nyní Kanin ovšem není škodlivý, když je spojení s Irkutskem přerušeno. Ale zato k němu přisel bolševický komisař…“

„Gorochov?“ otázal jsem se.

„To je nepravé jméno,“ zvolal starý muž. „Jsem z téhož města jako on a vím, že jest to Puzikov, komisař čeky. Dívka pak, která s ním jezdí, je jeho milenka, též agentka čeky. V tomto podzimu postřílel tento párek revolvery sedmdesát bílých důstojníků v poutech. Po pijácké orgii stříleli se smíchem do nešťastníků jako do terče. Ten přítelíček se ukázal též u mne, ale poznal jsem ho hned a ovšem vyhodil jsem ho.“

„A vy se osobně nebojíte těch lidí?“ otázal jsem se ho, vzpomínaje zvláštních slov z rozmluvy Kaninovy a Gorochovových.

„Ne,“ usmál se Bobrov. „Měl jsem už nebezpečnější nepřátele v životě, dovedu se ubrániti. Ostatně mám dobrého ochránce v synovi, který, třeba je mu teprve dvacet let, je proslulý po celém Mongolsku jako střelec, jezdec a silák. Co nám mohou ti lupiči udělat? Jen ať zkusí! Škoda, že není můj chlapík doma, právě jel k stádům koní a vrátí se až zítra večer…“

Po několika hodinách jsme se rozloučili velmi přátelsky a musel jsem slíbit Bobrovovým, že se na zpáteční cestě zastavím v jejich chošunu (statku).

„Co vám napovídal o nás starý Bobrov?“ otázali se mne na přivítanou ironicky Kanin a Gorochov.

„O vás nebylo řeči, neboť když se dověděl, že jsem se u vás zastavil, nechtěl z počátku se mnou mluvit. Copak se mezi vámi událo?“ otázal jsem se, neprozrazuje svých úmyslů.

„Staré účty,“ zabručel Gorochov.

„Zlý stařec,“ připojil se k němu Kanin.

Mluvili klidně, avšak vyděšené, ztrápené oči Kaninové znovu na mne pohlédly s panickým strachem, jako by očekávaly smrtelnou ránu.

Gorochov činil přípravy k zítřejší cestě, my pak jsme se uložili k spánku v sousedním pokoji. Pošeptal jsem svému soudruhovi, aby měl u sebe revolver pro všechny případy, než agronom vytáhl mlčky a chytře se usmívaje revolver a sekeru, jež měl uschované pod lůžkem.

„Ti gentlemani se mi hned nelíbili,“ zašeptal mi do ucha. „Zítra pojedu za Gorochovem, a shledám-li něco závadného, vpálím mu do šíje dum-dum.“

Nazítří, o sedmé hodině ranní, jsme se vydali na cestu. Agronom klusal hned za Gorochovem a jeho dámou, kteří jeli na dobrých koních.

„Jakpak jste si udrželi své koně v tak dobrém stavu?“ otázal jsem se.

„To nejsou naše koně, vypůjčili jsme si je od Kanina,“ odpověděla krátkovlasá dívka.

Pomyslil jsem si, že Kanin není jistě tak chudý, jak tvrdil, když má tak krásné koně. Za každého jízdního koně by dal bohatý Mongol rád tolik beranů, kolik by bylo třeba pro živobytí Kaninových na celý rok.

Vjeli jsme do soutěsky mezi sráznými skalami. V soutěskách bylo skoro tma, neboť den byl pochmurný. Tam odtud jsme vyjeli na veliký močál, obrostlý ze všech stran hustým křovím. Močál nebyl zmrzlý. Podivili jsme se, že v křoví běhala ve sněhu sta koroptví a uprostřed močálu vzlétly dvakráte divoké kachny. Zima, mráz, led, sníh a pojednou divoké kachny!

Mongol vedoucí nás nám vysvětloval:

„Tento močál nikdy nezamrzá, vždy je teplý. Tu hnízdí kachny po celý rok a ze všech stran se sem slétají koroptve, neboť snadno nalézají potravu v měkké a teplé půdě.“

Když jsme jeli po břehu močálu, zpozoroval jsem náhle nad jeho hnědým povrchem plamének ohně, který se mihl vzduchem a zhasl. Po chvíli se zablýskly současně na několika místech jiné plaménky a rovněž ihned zhasly. Byly to bludičky, obetkané tisíci romantických legend. Chemie vysvětluje tento zjev velmi prozaicky, totiž tím, že se zapaluje močálový plyn metan, který se tvoří při hnití rostlinných zbytků.

„Zde právě sídlí démoni Ederu a bojují s duchy řeky Mureně,“ pravil Mongol.

Když jsme již minuli močál, spatřili jsme v dálce veliký klášter, ležící dosti daleko od cesty, kterou jsme šli. Mimo to Gorochov se „sestrou“ zamířili k onomu klášteru, vymlouvajíce se, že jsou tam čínské krámy, v kterých musí vyříditi nějaké záležitosti. Slíbili, že nás brzo dohoní. Odjeli a již se nevrátili. Setkali jsme se až zase po několika dnech v poměrech pro ně velmi těžkých. Byl jsem rád, že jsem se zbavil jejich protivné společnosti a teprve pak jsem vypravoval agronomovi o všem, co jsem se dověděl od starého Bobrova.

Na sopce

Nazítří večer jsme dorazili do Khathylu. Byla to neveliká ruská osada, skládající se z vládního stavení, z telegrafní stanice, která nebyla již v činnosti, a desíti až patnácti chošunů neboli ohrad od sebe oddělených. Osada se rozkládala na prostoru několika kilometrů u pramenů řeky Egin-Golu, vyvěrající v Kosogolu.

Byla to místa nám již známá, která však nezanechala po sobě příliš příjemných a půvabných vzpomínek. Znali jsme již „Ďáblovu řeku“ a znovu jsme spatřili četná obo postavená na počest zlých a všetečných duchů, kteří prováděli pro lidi nebezpečné kousky. Kosogol nebo Chubsugul je veliké „alpinské“ jezero, hluboké a chladné, jež má 140 kilometrů délky a 45 kilometrů šířky. Mongolové a darchatští Sojoti je pokládají za svaté a tajemné a toto označení je v některém směru velmi oprávněné. Jak jsem se již zmínil, leží Kosogol v kotlině, kde dosud nezanikly úplně podzemní síly. Za léta se zdvíhají na Kosogolu nenadále obrovské vlny za úplného bezvětří a za klidného počasí, vypínají se vysoko a bijí o břeh, hrozíce zkázou nejenom rybářským lodičkám, nýbrž i parníkům plujícím mezi severním a jižním břehem jezera; v zimě zase láme jezero náhle a bez jakékoliv příčiny ledový povrch a zbavuje se ledu na velikých prostorách, zahalujíc se v hustou mlhu a v oblaky páry. Patrně vytryskují ze dna jezera vřelé gejzíry, čemuž nasvědčuje i to, že po takových zjevech lze pozorovat na jezeře i na řece Egin-Gol množství mrtvých, skoro uvařených ryb, které se časem nahromadí na mělčinách ve vysoké vrstvy, jež zadržují tok řeky.

Za svého pobytu v Khathylu jsem měl příležitost nasbírati něco vědomostí o onom tajemném jezeře. Kosogol oplývá rybami zvláště dvojího druhu. Lososovité, zvané jinak „bílými“ rybami, jsou jemné, chutné a dávají znamenitý kaviár. Pstruhovité, bílé i černé chajrusy, plují v jezeře v obrovských spoustách. „Bílé ryby“ jsou hledány na sibiřských trzích. Pstruhů však neloví obyvatelé dvou rybářských osad na západním břehu jezera vůbec proto, že všechny ryby tohoto druhu jsou nakaženy hlízami z rodu solitorů, které naplňují a pokrývají jejich vnitřnosti. Nejenom lidé, ale ani psi a kočky nechtějí požívat oněch chorobných, nakažených ryb.

V Khathylu jsme zastihli paniku. „Bílý“ oddíl plukovníka Kazagrandiho, který napadl velmi udatně rudé a přinutil je k ústupu až na irkutskou silnici severně Kosogolu, rozprchl se, jak to obyčejně u Rusů bývá, pro vnitřní spory. Toho využili bolševici a přistoupili k ofenzivě. Demobilizovaný a početně slabý oddíl, který byl při Kazagrandim, musel ustoupiti na jih, zamýšleje svésti bitvu se sovětskou jízdou v okolí Khathylu. Obyvatelé osady opustili svá sídla a ukryli se zčásti v okolních lesích a horách, kde si narychlo postavili stany, částečně se vystěhovali do Mureň-Kure, buddhistického kláštera, ležícího devadesát kilometrů na jih. Místní úřad mongolský opustil ohrožený Khathyl a odjel z osady na velbloudech. Naši Mongolové, polekáni jsouce hrozivou situací, utekli, vzavše s sebou velbloudy a ponechavše nás ve velmi těžkém a nebezpečném postavení.

V Khathylu byla kancelář Ústředního sibiřského svazu kooperativního, tzv. Centrosojuz, který se prohlašoval za nestrannou organizaci, avšak přál nesporně bolševikům. V čele oné organizace stál zvěrolékař Gej, který tam bydlel s celou rodinou. Onen Gej byl za vlády Kolčakovy podezříván z bolševictví, byl souzen, ale podmíněně osvobozen na zkoušku. Odebrali jsme se k němu, abychom získali zpráv o celkové situaci a abychom si koupili nebo vypůjčili tři koně. Přijal nás velmi zdvořile a dvorně poskytl nám žádaných jízdních koní, které jsme měli nechat v Mureň-Kure, kde bylo snáze možno zaopatřiti si jiných koní nebo velbloudů. Čekajíce na koně, pro které poslal Gej Mongola, musili jsme strávit v Khathylu celou noc; a byla to noc, v níž se očekávalo, že přijdou první oddíly bolševické, neboť Kazagrandi změnil svůj prvotní plán a ustupoval na východ, nechávaje osadu na pospas sovětským vojskům.

Podivil jsem se velmi okolnosti, že když všichni obyvatelé utíkali z Khathylu, Gej zůstal s rodinou i s veškerým svým majetkem v ohrožené osadě. Nedovedl jsem to pochopit, neboť jsem slyšel, že se činně účastnil tvoření družiny Kazagrandiho, pro kterou nešetřil peněz, potravin a různého zboží ze skladišť Centrosojuza. V osadě zůstalo s Gejem ještě několik úředníků oné instituce, jakož i šest kozáků sledujících pohyby rudých.

Nadešla noc… Já a agronom jsme se museli připravit na zápas nebo na sebevraždu. Byli jsme v neveliké chatě, právě nad břehem Jagy, ještě s několika dělníky, kteří sice nenáviděli bolševiků, ale nemajíce koní, nemohli utéci.

Seděli jsme ve světnici osvětlené čadící lojovou svíčkou a přemýšleli jsme o vrtkavosti lidského osudu. Pojednou vpadl do světnice jeden z dělníků a zvolal udýchaným hlasem:

„Běda, běda! Rudí přišli…“ V téže chvíli se mihl po lesní stezce za domem rychle nějaký jezdec. Vzkřikl jsem na něho, ale on jel mlčky dále. Kůň mi nebyl znám…

„Lžeš!“ ozval se některý z dělníků. „Byl to jistě nějaký Mongol a ty jsi viděl ve strachu hned rudé…!“

„Ne, to nebyl Mongol,“ bránil se ustrašený muž. „Kůň byl okovaný. Slyšel jsem zřetelně cvakání železa o kamení. Běda, běda!“

„Taaak!“ poznamenal táhle můj agronom. „Nyní došlo patrně i na nás. To je hloupé!“

Nemohl jsem odporovat, neboť měl úplně pravdu. Situace byla hloupá a… zlá.

Na štěstí jsem však uslyšel před oknem koňský dusot a hlas Mongola, který na mne volal rusky. Byli to koně poslaní pro nás Gejem. Neztrácejíce ani chvíle, osedlali jsme je a vydali jsme se na cestu. V Gejově domu byl poplach, poněvadž byly na okolních horách zpozorovány veliké ohně. Nebylo pochyby, že bolševici, jsouce si jisti vítězstvím, nechtěli vkročiti v noci do osady a zastavili se v lese k odpočinku, aby vešli ráno vítězoslavně do Khathylu.

Loučili jsme se s rodinou Gejovou, když vtom vešel kozák vyslaný na výzvědy a oznamoval, že jakýsi neznámý oddíl zapálil na horách veliké ohně a dva vyzvědači že již přibyli do Khathylu. Byli jsme přítomni, když příchozí podávali své zprávy. Oznámili, že oddíl bílých stoupenců, sedláků z vnitřní Sibiře, se prodral pod vedením několika důstojníků do Mongolska, a dověděv se o oddílu Kazagrandiho, šel, aby se s ním spojil.

Tak bylo nebezpečí, hrozící obyvatelstvu Khathylu, rázem zažehnáno, avšak my jsme nečekali, až přijde protibolševická družina, a rozloučivše se se všemi vydali jsme se na zpáteční cestu do Uliasutaje. Na cestě jsme museli však zajeti do Mureň-Kure, abychom odevzdali koně patřící Gejovi a abychom najali velbloudy k další cestě.

Když jsme se přiblížili ku břehu Egin-Golu, potkali jsme tři kozáky, vyslané k prchajícím osadníkům se zprávami o událostech v osadě.

Sestoupili jsme z koní a vedli jsme je tak jako dříve přes „řeku Ďáblovu“ za uzdy. A řeka běsnila. Podzemní síly bouřily vodu uvězněnou pod ledem a ta lámala s hukotem a praskáním své chladné okovy, a strhujíc veliké plochy ledové, unášela je k jihu.

Hrozné pukliny nenadále se objevující brázdily povrch ledu různými směry. Do jedné z nich padl kterýsi kozák, avšak dostal se s naší pomocí na led; promočený a promrzlý se musel vrátit do osady. Koně klouzali a padali. Lidé právě tak jako koně tušili zcela zřetelně blízkost smrti, která tam číhala stále v neočekávaných nebezpečenstvích. Přešli jsme konečně prokletou řeku a rychle jsme postupovali vpřed, vzdalujíce se stále od sopky otřásající zemí i lidskou duší.

V pozdní noci jsme dohonili velikou skupinu uprchlíků z Khathylu, kteří se zastavili na nocleh u čínského dugunu a byli ve velikém stanu, v němž se shromáždili mužové, ženy, děti, zdraví i nemocní. Nechtělo se nám zůstávati v onom nevlídném a ponurém ovzduší a jeli jsme dále. Mráz byl stále tužší a vítr dul stále silněji a vztekleji. Celé dva dni jsme se brodili vysokým sněhem a několikráte jsme přejeli dost vysoké hory. Konečně jsme spatřili rozsáhlou rovinu přeťatou nezamrzlou řekou Murení, nad níž se vznášela oblaka páry. Při jejím břehu bylo viděti vysoké čínské střechy buddhistických svatyň, palác mongolského knížete, veliké, zděné obo, červené sloupy, označující hranice kláštera, a šedý čtverhran rusko-čínské čtvrti. Bylo to Mureň-Kure, čítající asi 10 000 mnichů a 5000 civilního obyvatelstva.

Do Kure už nám zbývalo jen asi pět kilometrů cesty, když pojednou ze záhybu horského se vynořili dva jezdci, kteří spatřivše nás obrátili hned koně. Zavolali jsme na ně, aby k nám přijeli, ale odpovědí nám byly dva výstřely z pušky. Nikdy jsme se nedověděli, kdo byli ti dva jezdci. Mohla to být bolševická hlídka nebo též prostě obyčejní banditi, kteří se tak snažili zabrániti stíhání.

Za několik hodin jsme byli již v Mureň-Kure. Ubytovali jsme se v domě kolonisty Teternikova, který nám prokázal se svou ženou v několika dnech našeho pobytu tolik lásky, že jsme zachovali k nim navždy pocity přátelství a vděčnosti. Teternikov najal pro nás velbloudy a průvodce; stálo ho to nemálo námahy, neboť pro časté vánice a za silných mrazivých větrů se Mongolové zdráhali vydati se na dalekou cestu.

Za našeho pobytu v Mureň-Kure tam přijelo několik rodin prchajících z Khathylu, k němuž se znovu blížily bolševické oddíly; přišlo tam též několik z oněch důstojníků, kteří způsobili roztržku v družině Kazagrandiho. Nazítří po příjezdě uprchlíků přišli mongolští úředníci a prohlásili, že podle nařízení čínských úřadů žádají, aby všichni uprchlíci opustili území kláštera. Nepomohlo nic vyjednávání a uprchlíci byli nuceni opustiti klášter a rozbíti stany v okolí Kure. Důstojníci pak se rozhodli jeti do kláštera Van, což též učinili. Avšak cestou je schytali čínští vojáci a povraždili je. Teternikov způsobil svým vlivem a svými styky s Mongoly, že jsme nemuseli odjeti. Bylo nám dovoleno stráviti v klášteře tak dlouho, dokud bychom si neopatřili veškeré potřeby k cestě do Uliasutaje. Nemohu zde nevzpomenout, že paní Teterniková, která nám prokázala tolik dobroty a srdečného přátelství, byla dcerou polského povstalce z r. 1863, vypovězeného na Altaj, odkud též pocházeli oba manželé.

Po několika dnech, strávených v milém, pohostinském domě našich nových přátel, vypravili jsme se do Uliasutaje s velikou skupinou čínských kupců a ruských uprchlíků.

Krvavé vyrovnání

Když jsme vyjeli na hlavní silnici, vedoucí přes Tissin-Gol do Uliasutaje, spatřili jsme skácené sloupy telegrafní, které nám byly dobrodiním, neboť jsme jich zužitkovali zásluhou důmyslného agronoma jako paliva.

Prošli jsme známou nám už roklinou s převislými skalami a vjeli jsme do údolí jezera Tissin-Golu. Nastal soumrak. Rozhodl jsem se, že zůstanu u starého Bobrova, kdežto ostatní z naší družiny se měli ubytovati na telegrafní stanici u Kanina.

Bylo již úplně tma, když jsme přišli k budovám stanice. Na temném pozadí stěny se zřetelně rýsovala silueta vojáka s puškou stojícího na stráži. Voják nás zadržel a dal nám několik otázek. Obdržev odpověď zahvízdl. Na jeho znamení se objevil mladý důstojník, oblečený do koženého kožíšku, na němž byly našity odznaky poručíka.

Otázav se, kdo je hlavou naší družiny, přistoupil ke mně a představil se: „Jsem poručík Ivanov. Stojím zde se svými partyzány.“

Vypravoval mi, že se prodral s několika lidmi ze Sibiře bolševickými oddíly, spojil se s uliasutajským velitelem, ruským plukovníkem Michajlovem a že byl ustanoven velitelem stráže na Tissin-Golu. Pozval nás do domu a vykázal nám místa na noc. Když jsem mu oznámil, že já a můj soudruh chceme použíti pohostinství Bobrovova, máchl rukou a řekl:

„Nenamáhejte se, Bobrovové jsou všichni povražděni a jejich dům je spálen do základů.“

Nemohl jsem se zdržeti výkřiku hrůzy.

„Byli povražděni Kaninem a Puzikovem, kteří vyloupili dům a zapálili ho i s mrtvolami zavražděných,“ vypravoval důstojník. „Hned vám to všechno ukáži!“

Vyšli jsme ze stanice a vkrátce jsme spatřili ponuré spáleniště. Tu i tam trčely zčernalé sloupy, mezi nimi pak ležela bezladně ohořelá prkna a klády z domu. Na zemi se povalovaly zbytky rozbitého nádobí, kusy železa a skla. Několik kroků od spáleniště, poblíže místa, kde stával plot, ležely pod plstěnými hadry oběti zločinu.

„Poslal jsem ihned oznámení o případě do Uliasutaje,“ pravil důstojník, „a tam odtud přišlo nařízení, aby zavraždění nebyli pochováváni, poněvadž bude zavedeno právní řízení, ačkoliv jsem již takřka vše vyšetřil…“

„Jak se to stalo?“ otázal jsem se, jsa vzrušen strašným obrazem.

Poručík vypravoval:

„Přijel jsem se svými lidmi v noci do Tissin-Golu. Obával jsem se, že by tu mohli být bolševičtí vojáci, a proto jsme se přikradli nepozorovaně. Nahlédl jsem do okna a spatřil jsem Kanina, Puzikova a děvče s ostříhanými vlasy; prohlíželi právě nějaké věci, dělíce je patrně mezi sebe, a pak počali vážiti kousky stříbra, vášnivě se hádajíce. Z počátku jsem nemohl pochopit, co se stalo, ale ona společnost se mi hned nelíbila. Rozkázal jsem tudíž vojínovi, aby přeskočil plot a otevřel vrata, načež jsme rychle vjeli do nádvoří. První vyběhla žena Kaninova, a spatřivši nás, zalomila rukama a zvolavši ‚Věděla jsem, že přijde trest za zlý skutek,‘ padla do mdlob. Z bočných dveří vyběhl nějaký muž a snažil se přeskočit plot, ale moji lidé ho zadrželi. Byl to Puzikov. Kanin mě potkal bledý a chvějící se. Nepochyboval jsem, že se v tomto domě stalo něco vážného, a proto jsem ihned oznámil, že všechny zatýkám; muže jsem dal spoutat a u dveří jsem postavil stráže. Na mé otázky nikdo neodpovídal, jenom Kaninová padla na kolena a prosila o milosrdenství pro své děti, které jsou nevinné. Ostříhané děvče se smálo drze přímo do očí a vypouštělo kotouče dýmu z cigaret. Byl jsem nucen uchýliti se k hrozbám.

‚Myslím, že jste se dopustili nějakého zločinu, ale nechcete se přiznat a snažíte se mlčením zakrýti svou vinu. Nemám tudíž jiného výběru než dát muže postřílet a ženy poslat do Uliasutaje před vojenský soud.‘

Mluvil jsem s nimi velmi rozhodně, neboť mě pohněval jejich odpor projevovaný mlčením. K velikému mému údivu promluvilo ostříhané děvče:

‚Povím vše,‘ řekla, ‚ale netrestejte jich smrtí, nýbrž pošlete nás všechny zároveň do Uliasutaje.‘

Sepsal jsem protokol podle jejích výpovědí. Poslouchejte ono strašné líčení:

‚Já a můj muž,‘ počalo děvče své vypravování, ‚jsme byli vysláni jako bolševičtí komisaři, abychom sebrali zprávy o značných prý silách »bílých« v Mongolsku, ale Bobrov, který pocházel z téhož města jako my, nás hned poznal. Chtěli jsme tudíž odtud utéci, avšak Kanin nám namluvil, že Bobrovovi jsou bohatí lidé a že on odedávna zamýšlí zavražditi je a zmocniti se celého jejich jmění a pak utéci někam na Sibiř. Chtěli jsme mu pomoci, a proto jsme zůstali na místě. Kdysi jsem přilákala k nám mladého Bobrova na karty. Když se vracel domů, můj muž ho zastřelil. Potom jsme šli všichni najednou do domu jeho rodičů. Přelezla jsem plot a hodila jsem psům otrávené maso. Zdechli ihned. Pak jsme přelezli všichni plot. Na mé volání vyšla stařena. Puzikov, přikrčený na chodbě, ji udeřil polenem a roztříštil jí lebku. Když jsme vešli do světnice, starý spal; zabili jsme ho ve spaní sekerou. Vtom vběhlo do pokoje malé děvčátko, schovanka Bobrovových, která už spala, ale probudila se hlukem. Kanin ji na místě zastřelil mysliveckou puškou. Náboj drobných broků roztříštil hlavičku děvčátka tak, že mozek vystříkl a jeho kousky bylo viděti na dveřích a stropu světnice. Sebravše vše, co bylo nejcennějšího, podpálili jsme celý dům i plot, přinesli jsme zabitého syna Bobrovových a hodili jsme ho do plamenů. Oheň měl zahladit veškery stopy, a proto muselo vše shořet; shořeli tedy beze stopy i koně a dobytek. Ale prokleté mrtvoly zůstaly. Právě jsme se chystali odvézti je někam daleko odtud, ale vtom jste přišli a ti pitomci se hned prozradili.‘“

„Strašná, děsivá událost,“ poznamenal důstojník, vraceje se se mnou do stanice. „Vlasy mi na hlavě vstávaly, když jsem slyšel klidné vypravování onoho děvčete, skoro ještě dítěte. Tu teprve jsem pochopil, jakou zpustlost, jaký hřích zaselo bolševictví v mém národě ubíjejíc svědomí, víru, strach před Bohem! Bylo mi též jasno, že všichni poctiví a mravní lidé musí bojovat proti tomuto ďábelskému výplodu, pokud živi budou a pokud jejich síly stačí.“

Umlkl a těžce se zadumal.

Jda k domu, spatřil jsem na sněhu u cesty velikou černou skvrnu, která jaksi hned upoutala můj zrak k sobě.

„Co tam leží?“ tázal jsem se, ukazuje rukou na skvrnu.

„Tam leží vrah, Puzikov, kterého jsem dal zastřelit,“ odpověděl klidně poručík. „Rád bych byl zastřelil Kanina i Puzikova, ale nemohl jsem se dívati na slzy a zoufalství ženy a dětí Kaninových, a pokud se týká oné ostříhané poběhlice, to… neumím stříleti žen. Použiji příležitosti, že vaše družina jede v onu stranu, a pošlu s vámi Kanina i ono děvče do Uliasutaje, ať se tam s nimi vypořádají. Vykonal jsem své! Odevzdají-li je do rukou mongolských soudců, ty je jistě rychle utrápí mučením a těžkým žalářem.“

To vše se stalo na Tissin-Golu, u kterého se kmitají na močálech tajemná světélka bludiček, v jehož blízkosti pak se táhne k jihu dlouhá a hluboká trhlina v zemi. Možná, že všichni ti Puzikové a Kaninové vyšli tou trhlinou z pekla a vnesli do života lidského hrůzu a vraždu, snažíce se zasíti sémě té nákazy mezi veškero lidstvo.

„Stíny podzemních zlých sil, sluhové satanovi,“ nazýval vrahy Bobrovovy bledý, stále se modlící vojín, kterého poslal poručík Ivanov jako průvodce zatčených.

Naše cesta od Tissin-Golu k Uliasutaji ve společnosti hnusných zločinců byla velmi nepříjemná. Já i agronom jsme pozbyli úplně obvyklé rovnováhy i dobré nálady. Kanin po celou cestu nad něčím úporně uvažoval a nestydaté a drzé děvče se smálo, zpívalo a kouřilo, žertujíc s vojáky i s našimi spolucestujícími.

Konečně jsme překročili nehostinný Zagastaj a po několika hodinách jsme spatřili před sebou jamyň a potom neladnou skupinu žlutošedých domů a nezřetelné obrysy věží čínských chrámů. Byl to Uliasutaj.

Dni zděšení

Za naší nepřítomnosti v Uliasutaji došlo k mnohým událostem. Vypravovali nám, že čínský guvernér poslal tajně jedenáct rychlých poslů do Urgy, kteří měli vylíčit situaci a žádat o instrukce, ale žádný z vyslaných lidí se nevrátil. Nikdo se nedovedl domysliti, co to asi je, v čínském jamyni pak budilo zmizení poslů poplach, který měl ihned ohlas mezi čínskými obchodníky a kulii (kuli = čínský dělník nejnižšího druhu; tato společenská vrstva dodává vojáky, revolucionáře, chunchuzy i zločince).

Ruská tajná družina se vzmohla číselně tak, že nemohla již ujíti pozornosti Číňanů, kteří na ni hleděli nepřátelsky a s obavami. Ve městě chodili všichni ozbrojeni, za noci stavěny stráže u každého domu. Guvernér zmobilizoval dvě stě kuliů a rozložil je po celém městě na postrach Mongolům i Rusům.

Než tito noví nepravidelní vojáci neboli gamini, vzatí od těžkých prací při nogan-chošunech nebo zelenářských zahradách, dostavše zbraň, zdvihli hlavy a nemínili se dát spoutat disciplínou. Shromažďovali se v nogan-chošunech, v čínských krčmách nebo v některých krámech a o něčem se radili. Za nocí jsme viděli, jak snášeli odněkud pušky a náboje, patrně se k něčemu chystajíce. Za několik dní nato jsme se dověděli, že gamini chystají pogrom na Mongoly a cizince, aby je mohli oloupit. Chování vojáků na ulici se stalo svrchovaně vyzývavým a drzým. Večer nebylo možno vyjít z domu bez obavy, že bude člověk zavražděn zpitými žoldáky, nebo aspoň že bude postřelen. Na veškeré upozorňování na nebezpečnou situaci ve městě nám dával guvernér Van-Dzao-Dziun vyhýbavé odpovědi, z čehož jsme usoudili, že by asi neměl nic proti krvavé lázni v Uliasutaji.

Proto se všichni cizinci chystali zcela zjevně k obraně nebo k útěku. Za nocí číhaly na rozích ulic a v koutech uliček hlídky ruské družiny, na nádvoří bývalého ruského konzulátu stáli v pohotovosti ozbrojení důstojníci a vojáci; v každém domě bděli osadníci se zbraní v rukou, na nádvořích čínských firem byly postaveny stráže, neboť kupci byli přesvědčeni, že zvítězí-li ta neb ona strana, nezastaví se bojovným zápalem rozvášnění protivníci ani před jejich obchody. Ulicemi procházely hlídky opilých gaminů a jenom zřídka bylo lze spatřiti vojáky pravidelného vojska čínského jako osobní stráž při osobě Van-Dzao-Dziuna. V horách obklopujících Uliasutaj se soustřeďovali mongolští cirikové, které poslal na pomoc knížeti Čultunu-Bejle chánu Jassaktu, jmenovaný hlavním vůdcem branných sil Západního Mongolska; na nogan-chošunech se konaly dále schůze a sněmy gaminů a hladových kuliů.

Dusné ovzduší se stalo ještě nebezpečnějším, když se rozšířila zpráva, že čínská posádka města Kobda způsobila jedné noci pogrom v ruské a mongolské části, povraždila několik Rusů a Mongolů a vyloupila všechny ruské domy. Obyvatelé Kobda byvše zaskočeni znenadání v noci oním útokem, uprchli do hor, ale mráz pomáhal útočníkům, a mnoho Rusů, zvláště dětí, padlo za oběť zimě.

Gamini a kuli a částečně i čínští úředníci, jsouce povzbuzováni a podpláceni některými osadníky sloužícími sovětům, s nimiž byli ve spojení prostřednictvím tajných bolševických agentů, přibývajících stále z Irkutska, mluvili již téměř veřejně o nutnosti krvavého vyrovnání s Rusy za staré křivdy a s Mongoly za jejich smělou touhu po neodvislosti.

Tu přišla jiná zpráva, Číňanům méně příznivá; ta také poněkud ochladila jejich horoucí zápal.

Jednou večer vpadl na náměstí na uříceném koni mladý ozbrojený Mongol. Měl dlouhé rozcuchané vlasy, vyhublou tvář a mohutné, ačkoliv vyzáblé tělo. Oděn byl do roztrhaného kožichu, v dobré boty a u pasu měl revolver.

Nesestupuje z koně, zvolal zadýchaným, ale zvučným a radostným hlasem:

„Urga vzata námi a baronovým dzian-dziunem (dzian-dziun, veliký velící generál). Bogdo-gegeni byl prohlášen císařem Mongolů! V Urze vybíjejí Číňany a loupí obchody čínských kupců! Mongolové, zabíjejte naše nepřátele Číňany a rozbíjejte krámy! Dosti našeho utrpení! Pryč s čínskými katany!“

Odpovídal mu pobouřený hukot zástupu. Mongolové obklopili jezdce a jali se ho vyptávati na podrobnosti. Ihned byly naň upozorněny úřady, které vyptavše se ho na vše, jaly se konati nějaké přípravy.

Čínský guvernér žádal, aby byl agitátor zatčen, ale kníže Čultun-Bejle odepřel rozhodně tak učiniti. Van-Dzao-Dziun pak již naléhal na vykonání rozkazu, z čehož bylo možno soudit, že Číňané obdrželi jistě zprávy potvrzující slova Mongolova.

Gamini a kuli jako na znamení ztichli a zmizeli z ulic a na jejich místo nastoupily již veřejně ruské partyzánské hlídky; na horách pak se objevovali stále častěji mongolští jezdci, shlížející k městu a k nogan-chošunům, kde se jen hemžilo poděšenými Číňany. Zděšení Číňanů se ještě zvětšilo, když došla zpráva, že altajští Tataři, spojivše se s Mongoly, se pustili za čínskými vojsky, odcházejícími po pogromu Kobda, a dohonivše je, vyhubili je do posledního muže.

Číňané byli velmi sklíčeni. Zdálo se, že nemáme již příčiny strachovati se a že nám gaminové a kuli nemohou již býti nebezpečnými. Zatím přišlo k jednomu z ruských osadníků, přejících bolševikům, několik sovětských agentů s různými příkazy. Brzo začala ona čeládka vyjednávat s Van-Dzao-Dziunem a s čínskými obchodními domy. Dověděli jsme se, že guvernér čínský dostal značnou peněžitou sumu od bolševických agentů a v několika dnech nato jsme dostali zprávu od Číňanů nám přejících, že gamini dostali patrně pokyny, jak by bylo lze beztrestně vyvolati v Uliasutaji pogrom. Van-Dzao-Dziun učinil vše, co bylo možno, aby odzbrojil ruskou družinu; nařídil náhlou prohlídku v domech Rusů i v místnostech konzulátu a zrekvíroval veškery zbraně. Avšak vůdce družiny byl dost prozíravý a ukryl svou zbrojnici za městem v chošunu jistého osadníka.

Vzhledem k novým událostem byla družina stále pohotově a nastaly čilé styky mezi důstojníky a úřady mongolskými vzhledem k společné obraně.

Mladý Číňan, syn kuchaře z domu, v němž jsme bydleli, přinesl zprávu, že téhož dne bude prý konána v jistém nogan-chošunu rozhodující porada gaminů a kuliů o způsobu a době pogromu. Rozhodli jsme se, že věc sami podrobně prozkoumáme. Vzali jsme tudíž s sebou mladého Číňana jako tlumočníka a vyšli jsme spolu s agronomem a s jedním ruským důstojníkem z domu, majíce pod kožichy schované revolvery. Nepodařilo se nám vyjíti za město obvyklou cestou, neboť Uliasutaj byl již obklopen strážemi gaminů. Proto jsme proklouzli osadou Mongolů, kteří byvše přivedeni na mizinu čínskými úřady bydleli pod širým nebem, a držíce se břehů zmrzlé řeky minuli jsme město a plížili jsme se rovinou, ukrývajíce se za hromadami sněhu a vyházeného zde hnoje, až k samým plotům zelenářských zahrad, kde stály celé chaty kuliů.

Můj vždy opatrný přítel agronom lezl hned za tlumočníkem Číňanem a opakoval mu až neslušně často svatosvatou přísahu, že ho zardousí jako myš, pokusí-li se nás zradit. Soudíc podle smutné tváře Číňanovy nebylo tomuto dobře ve společnosti obrovského souseda hrozně hledícího a soptícího, jehož ohromné ruce vzbuzovaly hrůzu nadlidskou silou.

Připlížili jsme se k plotu, za nímž se shromáždili kuli a vojáci a od něhož se ozývaly křiky a smích. Tu právě měl být konán sněm. Náš Číňan prohlížel skulinami plotu shromážděné a jmenoval význačné osobnosti mezi lupiči přítomnými na onom shromáždění.

Brzo jsem zpozoroval, že mimo nás poslouchá ještě jeden člověk a dívá se, co se děje za plotem.

Byl už soumrak, ale přesto jsem viděl zřetelně obrysy neznámého, ležícího na sněhu s hlavou vsunutou do díry, kterou vyhrabali pod plotem psi; poslouchal, ani se nehýbaje. Několik kroků od něho ležel v malé dolince bílý kůň s tlamou staženou řemenem a se svázanýma nohama. O sto kroků dále stál druhý kůň přivázaný k plotu.

Zatím se vzmáhal za plotem hluk. Bylo tam asi dva tisíce lidí, kteří křičeli, smáli se, mávali rukama a potřásali puškami, noži nebo sekerami. Uprostřed onoho davu seděli gamini a cosi živě vysvětlovali, dávali rozkazy a zároveň rozdávali nějaké papíry a náboje.

Konečně stanul na obrubě studně vysoký, ramenatý Číňan, a zdvihnuv pušku, jal se pronikavě mluviti.

„Praví,“ překládal náš Číňan, „že Číňané musí učiniti z Uliasutaje totéž, co učinili gamini z Kobda, a žádati Van-Dzao-Dziuna, aby jeho družina neznemožňovala pogrom. Praví, že však napřed musí přinutiti čínské úřady ruské důstojníky, aby vydali veškeré zbraně, jež mají. Teprve tehdy, podotkl řečník, bude ukojena pomsta Číňanů za smrt tří tisíc kuliů, které utopili Rusové r. 1900 v Amuru.“

Řečník žádal shromážděné, aby nerozcházejíce se čekali, až se vrátí, neboť že neprodleně pojede ke guvernérovi a předloží mu žádost kuliů a gaminů.

Domluviv přehodil vysoký Číňan pušku přes rameno a zamířil k bráně. Tu jsem zpozoroval, že člověk, jenž ležel pod plotem, rychle povstal ze země, rozvázal bílého koně, vskočil do sedla, a odvázav druhého koně, odvedl ho několik set kroků opačným směrem od místa. Nechav tam koně ukryl se za rohem plotu.

Čínský řečník vyšel ze vrat a spatřiv koně stojícího v poli zamířil k němu. Sotva minul roh, za kterým číhal jezdec na bílém koni, když se tento náhle objevil, strhl Číňana na sedlo a zpola zardoušenému zavázal ústa červeným šátkem. Pak vzal bez jakéhokoliv spěchu Číňanova koně a zvolna jel k horám.

„Kdo to asi byl?“ otázal jsem se v úžasu svého přítele.

„Jsem přesvědčen,“ odpověděl bez rozmyšlení, „že to byl Tušegun-lama.“

Pozdě v noci jsme se dověděli, že kuli očekávali marně návratu agitátora. Když dosáhla netrpělivost shromážděných vrcholu, hodil kdosi přes plot do nogan-chošunu hlavu řečníkovu. Z onoho shromáždění se navrátilo též osm gaminů, kteří se vypravili do kasáren. Za několik dní nato byla nalezena jejich těla uložená pečlivě v děrách, ve kterých se obyčejně přechovávají přes zimu brambory.

Všechny tyto události poděsily svrchovaně davy lidu, ony spodiny vznešené, moudré Číny, která se ráda zbavuje nejhorších vrstev zdemoralizovaného proletariátu.

Avšak nechtěli jsme nechati bez protestu onen sněm, který se konal pod ochranou pana guvernéra příliš blízko spřízněného s bolševickými agenty. Jel jsem k němu spolu s jiným Polákem, p. St. Bloňským, zástupcem veliké americké firmy. Upozornili jsme mladého administrátora na nepřístojnost jeho sympatie k bolševikům a na bezpráví, jakého se dopouští. Van-Dzao-Dziun a Fu-Sian byli velmi zmateni, seznavše, že jsme informováni o jejich stycích se sovětskými agenty a o jejich účasti na zamýšleném pogromu. Ujistili nás slavnostně, že ručí za poslušnost stráže, která nedopustí, aby došlo k pouličním bojům. Nepochybovali jsme, že stráž, sestávající ze sta mužů pravidelného vojska, pod vedením rozvážného důstojníka z povolání se neúčastní pogromu, ale dovedou-li ti vojáci odporovati třem stům gaminů, třem tisícům kuliů a tisíci ozbrojených dělníků a pomocníků čínských firem?!

Nazítří po té rozmluvě jsme obdrželi zprávu, že ruská strana protibolševická dobyla Van-Kure a Dzain-Šabi, že plukovník Kazagrandi se spojil s baronem Ungernem a že všechny spojovací linie mezi Západním Mongolskem a Urgou a tím i s Čínou jsou již v rukou baronových a Mongolů.

Tehdy vůdce strany v Uliasutaji, plukovník Michajlov, převzal úředně velení nad městem, dal zatknouti bolševické agenty, rychle provedl výslech a soud je odsoudil k smrti, právě tak jako vrahy Bobrovových – Kanina a Puzikova.

Toto vystoupení Rusů popudilo čínské úřady. Napětí rostlo, avšak Mongolové se postavili na stranu Rusů. Každé chvíle jsme očekávali vypuknutí zjevného boje, jehož výsledek jsem pokládal za zcela nejistý, neboť rozhodně jsem nevěřil disciplíně ruské družiny a v taktiku jejich vůdce. Proto jsme poradili já a p. Bloňski, zástupce americké firmy, knížeti Čultunovi, aby navrhl svolání mongolsko-čínské konference k urovnání sporu bez krveprolití cestou klidné dohody. S tímto návrhem souhlasily úřady mongolské i čínské. V několika dnech se sjela chošunní knížata Západního Mongolska a v jamyni nastalo rokování. Z Mongolů se tu nejvíce uplatňoval kníže Čultun-Bejle, kníže lama Džap-Qun a kníže Navanceren, z Číňanů Van-Dzao-Dziun, Fu-Sian a několik úředníků z čínského komisariátu. Já a p. Bloňski jsme byli pozváni jako rádci, ve skutečnosti však jsem musel sám řídit konferenci, neboť každé chvíle vznikaly spory, hádky, vzájemné výmluvy a pohrůžky, po nichž někteří ze zástupců Mongolů, jako např. lama-Džap-Gun, vyhrožovali noži a chtěli opustit Uliasutaj, aby bojovali se zbraní v rukou proti vetřelcům. Když se bolševici dověděli, že jsem byl pozván já a p. Bloňski, vynasnažovali se všemožně, aby dostali do konference svého zástupce, osadníka Burdukova. Ale podařilo se nám přesvědčiti ho, že přijme-li onu funkci, skončí to proň kulí nebo provazem. Zmizel tedy a zakrátko prchl úplně z Uliasutaje, což však mu nevadilo, aby o mně neposlal důkladnou zprávu sovětským pohraničním úřadům; zkrátka mělo to jistý výsledek, ovšem se zakončením zcela neočekávaným.

Teprve po několika dnech se mi podařilo s pomocí p. Bloňského přesvědčiti Van-Dzao-Dziuna, že vláda pekingská provozuje v Mongolsku politiku neshodující se se smlouvami uznanými Čínou a že pro dobré poměry sousedské mezi oběma národy musí Mongolové s poctami propustit guvernéra, jeho úředníky i družinu Mongolskem na jih až k čínské hranici, zajistivše jim nedotknutelnost a ochranu. Číňané pak mají dobrovolně rozpustit gaminy a kuli, odzbrojiti je a odevzdati vládu do rukou někdejšího saita, knížete Čultuna.

Čínský komisariát se chystal hned po podepsání úmluvy uliasutajské opustiti město a chtěl nazítří odjeti. Před odjezdem mi vydal čínský guvernér doporučný list ke všem čínským úřadům, který mi později velmi prospěl, že jsem dosáhl povolení překročiti čínskou hranici.

Pojednou, jako když uhodí, se roznesla zpráva, že celé státní čínské stádo koní a nákladních velbloudů bylo v noci ukradeno a odehnáno v neznámém směru. Zároveň donesli Mongolové, že poblíže některých urtonů (poštovních stanic) byla nalezena těla zavražděných poslů vyslaných Van-Dzao-Dziunem do Urgy.

Všeobecný úžas byl bezmezný. Avšak vysvětlení přišlo velmi brzo. Můj přítel Dželib-Džamsrap-hutuhtu vyslal posla z kláštera Narabanči ke knížeti Čultunovi s oznámením, že jakýsi neznámý ruský oddíl pod vedením kozáckého plukovníka Domožirova přitáhl ke klášteru Narabanči a žádá potravy, jurt, koní a stříbra; nadto týž oddíl, v němž jest kníže Baldon-Hun, slavný dobyvatel Kobda, chce provésti mobilizaci Mongolů v chanátě Jassaktu, ač není k tomu zmocněn vládou mongolskou a jedná jen podle ústního rozkazu barona Ungern von Sternberga. Hutuhtu žádal o pomoc, neboť se obával, že bude klášter vyloupen Mongoly Baldon-Hunovými a kozáky Domožirovovými.

Kozácký plukovník Domožirov poslal ruskému veliteli Uliasutaje rozkaz, aby pobil veškeru čínskou posádku, vyloupil čínskou banku a vsadil do žaláře čínské úředníky, které chtěl osobně soudit. S velikou námahou se podařilo mně a saitovi přesvědčiti velitele, plukovníka Michajlova, že je nutno šetřiti smlouvy mongolsko-čínské a že nelze napodobovati sovětů a nedbati práv a povinností, jakož i že nelze zasahovati do záležitostí cizích států, jakými jsou Halha a Čína.

Kníže Čultun-Bejle se rozhodl jeti osobně prozkoumat situaci do Narabanči Kure, k čemuž vzal s sebou ruského i čínského starostu. Po svém odjezdu nedával sait po několik dní zpráv. Mongolové byli neklidni a kníže lama-Džap-Gun mne žádal, abych jel na pomoc Čultunovi a hutuhtu Narabanči. Ve společnosti důstojníka, kterého mi dal plukovník Michajlov, a mladého osadníka jako tlumočníka jsem vyjel na úsvitě známou mi již cestou do pohostinného Narabanči-Kure, k němuž vedly ve sněhu patrné stopy Čultunova povozu a koní doprovázejících ho jezdců.

„Bílá“ tlupa

Třetího dne jsme spatřili z vysoké hory Narabanči-Kure, a v jeho okolí jsme zahlédli několik jezdců, kteří zočivše nás obrátili se rychle ke klášteru. Nedovedli jsme pochopit, co to znamenalo.

Za hodinu jsme byli již v klášteře a hutuhtu mě přijal ve své nádherné jurtě, kde dlel též kníže Čultun v nevlídné náladě. Po obřadu obětování chatyku a když jsme vypili slavnostní čaj, řekl hutuhtu vážně:

„Sami bohové vás poslali!“

Kníže Čultun přisvědčil kývnutím hlavy.

Vypravovali mi, jaká bezpráví činil Domožirov a Baldon-Hun, že dali zatknouti ruského a čínského starostu, kteří přišli s Čultunem, že vyhrožovali vyloupením kláštera a oba nojonové (náčelníci) že kladli přílišné požadavky na klášter. Konečně mne žádali, abych zprostředkoval dohodu s oněmi vetřelci a abych jim domluvil, že nelze porušovati práva a obyčeje země.

Dal jsem se dovésti k Domožirovovi. Kolem jedenácté hodiny v noci zavedli dva mniši mne a mého důstojníka až na břeh řeky Zapchyn; kde jsem spatřil přes deset jurt, které dal hutuhtu pod nátlakem Domožirovovým postaviti pro jeho družinu. Vešel jsem do jurty urus-nojona.

Na jakémsi fantastickém nízkém trůnu seděl vysoký plukovník bez bot. Byl opilý a dělal dost hrubé vtipy, bavě tak své důstojníky, kteří leželi v malebných pózách kolem ohniště a popíjeli horký čaj s kořalkou.

Plukovník nás pozval do své jurty, častoval nás čajem, ale oznámil nám hned při vstupu, že odkládá veškery vážné rozmluvy na zítřek. Chování jeho k nám, třebaže se tvářil laskavě, bylo chladné a zdrželivé.

Za svého vypravování o dobytí Urgy a o boji barona Ungerna s Číňany důrazně podotkl, že má rozkaz zastřeliti každého, kdo by se osmělil překážeti mu v jeho vyhlazovacím boji proti Číňanům a v pomstě nad těmito utiskovateli Mongolska. Proto prý též zamýšlí zastřeliti knížete Čultuna-Bejle a oba starosty, kteří s ním přišli. Poslouchajíce jeho řeč usmívali se důstojníci sotva znatelně a dívali se posměšně na mne. Zpozorovav to důstojník, který byl se mnou, štípl mě do stehna.

Dívaje se na obličeje důstojníků té tlupy, poznal jsem hned několik známých mi individuí, kteří utekli z družiny Kazagrandiho a byli jím za své nepřítomnosti odsouzeni na smrt pro zběhnutí a zradu. Byli to lidé krajně zdemoralizovaní, schopni jen hádek a loupeží, nikoliv však pravidelného boje a udatnosti.

Plukovník nám nabídl nocleh ve své jurtě. Když jsme si již lehli, vtiskl mi osadník sloužící nám za tlumočníka, do ruky malý lístek. Přečetl jsem ho kradmo z obavy před bystrým zrakem Domožirova, který ležel u mne.

Osadník psal: „Byla postavena stráž. Dán rozkaz zastřeliti vás, kdybyste se chtěl vrátit do kláštera.“

Když jsem po této zprávě uvažoval, co mám dělat, rozlehl se za jurtou ochraptělý hlas, tážící se mongolsky:

„Kde jsou? Chci vidět ony příchozí…!“

Do jurty vešel ramenatý Mongol, skláněje ve dveřích svou obrovskou postavu. Světlo dohasínajícího ohně osvětlovalo širokou, obyčejnou tvář pastýřovu, surových odvážných rysů. Stanul uprostřed jurty a zastrčiv ruce za pás prohlížel pozorně ležící. Domožirov povstal ze svého lůžka a dal se s Mongolem do řeči. Po chvíli ke mně promluvil:

„Přeje si s vámi mluviti slavný, bojovný kníže Baldon-Hun.“

Posadil jsem se na lůžku a hleděl jsem mlčky do surové tváře pastuchovy, který byl před lety vyznamenán knížecím titulem za vyvraždění Kobda. Vycítil jsem nepřátelské smýšlení knížete a chystal jsem se, abych se podle toho k němu zachoval.

„Sajn!“ zabručel a sedl si k ohni, zapaluje si dýmku.

„Sajn bajna!“ odvětil jsem, vyjímaje svou.

Avšak kníže mi nezapálil. Tu, nevšímaje si ho, obrátil jsem se k plukovníkovi, který počal rovněž kouřit.

Baldon se mi díval pozorně do očí.

Můj důstojník, který ležel vedle, mi pošeptal:

„To mi připomíná jistou scénu ze Sienkiewicze: ‚Chmielnicki u Tuhaj-beje‘; Domožirov Chmielnického, Mongol Tuhaje.“

Mimoděk jsem se usmál vhodnému přirovnání. Do tváře Baldonovy se vehnal proud krve.

„Proč jste sem přijeli?“ otázal se chraptivým hlasem.

Vypustil jsem dým a po chvíli jsem se klidně otázal:

„Kdo jsi a jakým právem se ptáš?“

„Jsem kníže Baldon, mé jméno zná každý Číňan a chvěje se před ním,“ odvětil vychloubavě.

„Nejsem Číňan. Číny neznám a tvého jména jsem nikdy neslyšel. Jsem synem svobodného a bojovného národa a nemám ve zvyku třásti se před kýmkoliv. Přijel jsem k ruskému náčelníkovi v důležitých záležitostech a jenom s ním budu o nich mluvit.“

Mongol mlčel, v očích Domožirovových byl patrný úžas. Dokouřil jsem dýmku a nepromluviv již ulehl jsem.

Baldon seděl několik minut pohroužen v myšlenky. Konečně vstal a nepohlédnuv již na mne vyšel.

Soudil jsem, že má známost s knížetem-pastýřem skončí tou jedinou návštěvou. Avšak bohužel zmýlil jsem se, neboť za několik minut vstoupil Mongol s pozváním Baldonovým, abych se neprodleně odebral do jeho stanu.

Oblékl jsem se a vyšel jsem ven. Ačkoliv k jurtě Baldonově nebylo více než sto kroků, byl mi předveden jízdní kůň. Zpozoroval jsem, že k sedlu byl přivázán veliký, těžký nahaj-tašur, což bylo projevem veliké nezdvořilosti Mongolovy.

Vešel jsem do jurty Baldonovy. Kníže seděl na nízkém lůžku a přivítal mě sotva patrným kývnutím hlavy.

Oči mu zajiskřily, když zpozoroval, že jsem vešel do jurty, drže v rukou tašur, který se má podle mongolské etikety nechat vždy přede dveřmi.

Učinil jsem to však proto, abych ukázal, že jsem si všiml, jak nezdvořile se zachoval Baldon.

Usedl jsem si proti knížeti a zapálil jsem si dýmku. Nastalo dlouhé mlčení. Za několik minut se otázal Baldon prostřednictvím tlumočníka ukazuje na mne:

„Kdo jsi?“

Byla to nová úmyslná drzost, neboť Mongol si nikdy nedovolí tak sprostou otázku.

Cítil jsem, že se mne zmocňuje vztek na onoho pastýře. Pomlčev chvíli, otázal jsem se rovněž, ukazuje na Baldona:

„Kdo je ten člověk, pastýř a sprosťák, nebo vůdce a kníže?“

Baldon vyskočil jako opařený a dlouho se mi díval do tváře. Konečně chraptivým hlasem zvolal:

„Zastřelím každého, kdo se opováží vejíti mi do cesty!“

Uchopil revolver, avšak opanoval se a udeřil vší silou rukojetí do stolu. To mne vyburcovalo i ozval jsem se v té chvíli tak, jak to nejvíce působí na Asiaty. Vstal jsem a vší silou jsem šlehl těžkou nahajkou na stůl.

„Řekni tomu chamovi,“ pravil jsem tlumočníkovi, „že může přijít ke mně na rozmluvu, až přestane být dobytkem a naučí se být člověkem.“

Obrátil jsem se a vyšel jsem očekávaje kuli do hřbetu, avšak Baldon stál jako zkamenělý. Teprve po nějaké chvíli rozbil tlumočníkovi pěstí tvář, ale já už jsem byl v jurtě Domožirovově.

Nazítří ráno, když jsme pili čaj, objevil se znovu Baldon. Byl oděn do parádního úboru huna (knížete) a počínal si velmi zdvořile. Pomyslil jsem si, že se dobytče brzo naučilo být člověkem.

Požádal jsem plukovníka a knížete, aby se se mnou prošli po stepi, abychom se volně dohodli, neboť jsem nechtěl rozmlouvati v přítomnosti cizích.

Vyšli jsme. Za dvouhodinové rozmluvy jsem přesvědčil kozáka i Mongola, že řídíce se taktikou bolševickou, jítří obyvatelstvo a tím jen znesnadňují boj s Číňany a s bolševiky. Oba dva se přiznali, že nemají zplnomocnění od barona Ungerna a že právě k němu poslali posla pro rozkazy. Konečně projevili souhlas dohodnouti se s knížetem Čultunem a s hutuhtu kláštera a zanechati zbrojnické politiky. Celá záležitost byla v několika dnech definitivně příznivě vyřízena. Banditi uznali úmluvu uliasutajskou, propustili uvězněné starosty a rozpustili zmobilizované Mongoly. Baldon-Hun zamířil ke Kobdu na výzvědy, plukovník Domožirov pak jel se svou družinou, skládající se z dvanácti lidí, k chánovi Jassaktu, aby projednal otázku dobrovolné mobilizace obyvatelstva.

Na toto náhlé rozhodnutí Domožirovovo působila zpráva, že se v Uliasutaji očekávají boje s rudými vojsky, táhnoucími od severu. „Odvážný kozák“, který raději zabíjel čínské kupce a loupil jejich duguny, nežli bojoval, vzdálil se s fronty pod záminkou narychlo vymyšleného poslání, jež mu prý dal baron Ungern. Zároveň posílal posly k baronu s vymyšlenými udáními na mne, na Čultuna, plukovníka Michajlova, hutuhtu Narabanči-Kure i na všechny ty, kteří mu zabránili vykonati „jeho důležitá politická opatření“.

O jednání plukovníka Domožirova nevěděl nikdo z lidí, kteří se o to zajímali; ostatně neměli jsme v úmyslu bojovat denunciacemi. Teprve po delší době jsem pochopil, proč odsoudil baron Ungern k smrti knížete Čultuna, plukovníka Michajlova a mnoho jiných. Pochopil jsem též, proč jsem byl já, kterého očekával týž osud, blízek smrti v jurtě barona Ungema, když jsme se setkali v klášteře Van.

Před trůnem „Vládce světa“

Když zmizely stany tlupy Domožirovovy a Baldon-Hunovy, kteří se dali různými směry, pozval mě kníže Čultun k sobě a oznámil mi, že za krátko opustíme Narabanči-Kure. Hutuhtu Dželib vykonal pobožnost na přání knížete v „svatyni požehnání“, já pak jsem navštívil klášter, prohlížeje úzké uličky mezi ploty, jimiž byly obehnány příbytky lamů různých hierarchických stupňů: gelongů, getulů, čoidži, rabdžampe atd. – školy, kde vykládali suroví i učení marambovéa, buddhističtí teologové nebo ta-lamové, znající tibetské lékařství, burzy pro bandi (kleriky), sklady, archivy, knihovny.

Když jsem se vrátil do jurty, zastal jsem v ní již hutuhtu. Daroval mi veliký žlutý chatyk a žádal mne, abych s ním navštívil klášter. Tvář Dželibova byla starostlivá, i porozuměl jsem, že hledá příležitost promluviti se mnou. Když jsme šli hlavním nádvořím klášterním, přidružil se k nám hlavní obchodní zástupce (starosta) ruský a mongolský důstojník. Vešli jsme do jakéhosi velikého domu stojícího za jasně žlutou ohradou. Když Dželib zpozoroval můj údiv při pohledu na nezvyklou barvu, řekl:

„V tom domě bydlel dalaj-lama a bogdo-gegeni-chán; na památku jejich pobytu jsou ohrady budov, kde bydlili, natřeny vždy touto ‚svatou‘ barvou. Vejděme tam na chvíli!“

Uvnitř byl dům zařízen přepychově. V přízemí byla jídelna, ve které stály těžce vyřezávané stoly ebenové, vyrobené čínskými mistry, pak skříně a kredence, přeplněné drahocenným starožitným nádobím porculánovým a bronzovým. V prvním patře byly pouze dva pokoje. V prvním z nich byla ložnice, jejíž stěny a strop byly ověšeny velmi vkusně a mistrně tlustou žlutou hedvábnou látkou. Ze stropu visela na řetěze bronzová čínská lampa, nádherné umělecké dílo ze dřeva, křišťálu, malovaného porculánu a perleti.

Vlevo ode dveří stálo široké čtvercové lůžko s hedvábnými matracemi, poduškami a přikrývkami. Lože, sloupy a baldachýn byly vyřezány z ebenu a ozdobeny obrazem nekonečně dlouhého draka čínského, požírajícího slunce. Vedle byla šatna téhož stylu s reliéfy zobrazujícími rozmanité scény ze života náboženského; tam stála též čtyři hluboká a pohodlná křesla. Proti vchodu byl umístěn na dvou dost vysokých stupních nízký trůn obvyklého východního tvaru.

„Pohleďte na ten trůn!“ řekl hutuhtu. „Před třiceti pěti lety přijelo k nám jedné noci několik jezdců. Vešli do kláštera a žádali, aby se zde shromáždili všichni gelongové, getulové a kanpo v čele s hutuhtu a gegeni. V této komnatě jsme se všichni shromáždili. Tu vystoupil po těchto stupních člověk s obličejem zahaleným v hustý černý závoj a zasedl na trůn. Padli jsme všichni na kolena, neboť jsme cítili v hloubi duše, že máme před sebou toho, o němž mluví časem nejasně a mysticky ve svých bulách věštecký dalaj-lama, nejmoudřejší taši-lama a prorocký bogdo-gegeni. Pochopili jsme, že vidíme zde toho, jemuž náleží vesmír, nebe, země, voda, hlubiny a jehož moudrý, jasný zrak objímá nezměrná tajemství neznámých světů. Před námi byl ‚Vládce světa‘. Po krátké tibetské modlitbě požehnal ‚Vládce světa‘ shromážděným, načež předpověděl vše, co se mělo státi v třech příštích desítiletích. Vše se splnilo, vše! Za modlitby ‚Vládce světa‘ se rozsvítily samy od sebe svíce a lampy v malé svatyni umístěné ve vedlejší komnatě a suchá tráva a smola v obětních nádobách se počala rozpouštěti v modré praménky a kroužící obláčky vonného dýmu. ‚Vládce světa‘ náhle zmizel. Zůstaly po něm jenom zde ty záhyby na pomačkaném hedvábí podušek, ležících na trůně.“ Pružné tkanivo se ještě pohybovalo, vracejíc se zvolna do původního stavu.

Hutuhtu vešel do kaple, a pokleknuv před oltářem, modlil se, zakrývaje si tvář rukama nebo zdvihaje ruce.

Hleděl jsem na klidný, lhostejný obličej moudrého Buddhy zhotoveného ze zlata a pozoroval jsem hru světel a stínů, které vrhala malá olejová lampa hořící na oltáři, oživujíc chvílemi podivně tvář sochy. Pak jsem obrátil zrak na trůn stojící téměř proti dveřím kaple. Jaký div! Viděl jsem zcela zřetelně mohutnou postavu starce s očima jako hvězdy zářícíma a se silně stisknutými rty prozrazujícími neobyčejnou sílu vůle. Jeho tělem a bílou řízou prosvítalo opěradlo trůnu se svatými nápisy tibetskými. Zavřel jsem oči a po chvíli jsem opět prohlédl. Na trůně nebylo nikoho, jenom záhyby na poduškách byly hlubší a hedvábná přikrývka se sotva znatelně pohybovala.

Hutuhtu obrátil ke mně náhle obličej a řekl:

„Dej mi svůj chatyk. Cítím, že se bojíš o osud té, kterou miluješ a kterou jsi miloval po celý život. Budu se za ni modlit. Modli se i ty. Obrať se v mysli své k ‚Vládci světa‘ a říkej: ‚Vyslyš, pochop, splň…‘ On tě vyslyší, neboť zde je místo jím posvěcené a zde zůstal jeho stín, který padl na stěny této komnaty…“

Hutuhtu zavěsil chatyk na Buddhovo rameno, a padnuv před oltářem na tvář, vášnivě a horoucně šeptal slova modliteb a zakletí. Po chvíli povstal a kývl na mne. Když jsem se přiblížil, zašeptal:

„Hleď v ono temné prostranství za sochou Buddhovou, on ti ukáže ty, které nosíš v srdci!“

Mimovolně jsem naslouchal onomu horoucímu, pronikavému šepotu a zahleděl jsem se do temného výklenku za oltářem. Po určité době se objevil tenký sloup dýmu, rozdělil se v několik praménků, které se stáčely, proplétaly a konečně přijímaly lidské podoby. Spatřil jsem milovanou tvář, každý její rys bylo zřetelně viděti. Rozeznával jsem její šat a viděl jsem i několik jiných osob. Po chvíli počal přízrak více a více blednouti, rozprchávati se a konečně se změnil v oblaka průzračného dýmu, jako chvějící se vzduch nad povrchem země zahřáté paprsky slunečními. Konečně zmizelo i to. Za sochou bylo opět temno. Hutuhtu vstal a sňal z Buddhova ramene chatyk.

„Štěstí bude vždy s tebou a s těmi, kteří rozjasňují tvé srdce a tvou duši,“ řekl vážně. „Láska boží tě nikdy neopustí. ‚Veliký Neznámý‘ tě vyvede z nejistot, kdykoliv se na něho obrátíš.“

Vyšli jsme z domu, kde někdy přebýval „Veliký Neznámý“ čili „Vládce světa“, kde se modlil za všechny lidi a předpovídal osudy národů i států, a tedy rozklad Číny, vzrůst Japonska, úpadek Ruska, bolševictví, rozdělení britské říše a obrození ideje Džingise, vládce poloviny starého světa. Na zpáteční cestě z kláštera jsme rozmlouvali o přízraku, který se mi zjevil v kapli. Jaké bylo mé podivení, když hutuhtu, starosta i mongolský důstojník líčili velmi podrobně a přesně všechny osoby, jejich obličeje, oděv i okolí, které jsem viděl v kotoučích dýmu za zlatou sochou Buddhovou.

Mongolský důstojník mi vypravoval, že kníže Čultun prosil včera Dželiba, aby mu ve chvíli tak vážné pro zemi pověděl jeho budoucnost, leč Dželib důrazně odmítl tak učiniti.

Byv mnou otázán, proč tak učinil, zachmuřil se hutuhtu a svraštil čelo. Na jeho tváři bylo patrno veliké vzrušení a znepokojení.

„Přízrak by neupokojil knížete a nepřinesl by mu štěstí,“ řekl smutně. „Jeho osudy jsou černé jako noc. Onehdy jsem věstil třikrát ze spálené beraní lopatky a stále vycházelo totéž…, totéž…“

Nedokončil a chvěje se hrůzou, zastřel si tvář rukama. Dželib věstil pravdu. Osud knížete Čultuna-Bejle byl černý jako podzimní noc.

Za hodinu po té rozmluvě jsme měli spolu s knížetem Čultunem za sebou nevysoké hory, obklopující pohostinný a tajemný Narabanči-Kure, který si zamiloval „Veliký Neznámý“ pro přísné způsoby a mravnost mnichů.

Dech smrti

Dorazili jsme do Uliasutaje, který prožíval znovu dni hrůzy. Plukovník Domožirov přemluvil v dopise velitele Uliasutaje Michajlova, aby stíhal čínského guvernéra a jeho družinu. Důstojník oddílu, vyslaného na stíhání, nejenom odzbrojil čínskou družinu bez odporu, ale uloupil též soukromá zavazadla guvernérova a jeho úředníků. Když se oddíl vrátil z oné výpravy, bylo viděti důstojníky i vojáky, jak si vyšlapují v oděvech a v obuvi čínských úředníků, jak prodávají zlaté hodinky, prsténky, náramky a jak hrají v karty za naloupené čínské dolary.

Poctivá část ruského důstojnictva, jakož i mongolské úřady byly pobouřeny tak hanebným skutkem a násilným jednáním proti podepsané smlouvě mongolsko-čínské. Poměr mezi knížetem Čultunem-Bejle a velitelem plukovníkem Michajlovem byl stále napjatější; roztržka pak v táboře ruských důstojníků, vojáků i osadníků se prohlubovala každým dnem. Pobouření vyvrcholilo, když se rozšířila zpráva, že velitel dostal část věcí a peněz, uloupených Číňanům.

Sait žádal, aby byly uloupené věci odňaty neoprávněným držitelům a uloženy na mongolském úřadě, odkud ty pak byly odeslány do Číny; ruská družina plukovníka Michajlova se tomu vzpírala, odpůrci pak plukovníkovi dávali najevo, že musí být odstraněn a škaredá záležitost, která je hanbou pro důstojníky, že musí být srovnána.

Čultun žádal cizozemce, aby přesvědčili velitele, že jedná nesprávně, avšak Michajlov se zatvrdil, odstranil z úřadů důstojníky, kteří neschvalovali jeho politiky, a nahradil je svými přáteli. Vymanili jsme se z celé záležitosti a pozorovali jsme jen jako svědkové rozvoj událostí, které skončily neobyčejnou katastrofou.

Epilogem té historie by byla bývala domácí válka, ke které se jižjiž schylovalo. Ale nové události ji zatlačily do pozadí.

Kdysi v dubnu v dopoledních hodinách zavítala do Uliasutaje nová skupina jezdců a zastavila se v domě osadníka Burdukova, nehostinném pro nebolševiky, kde se říkalo v „štábu“ bolševictví na Mongolsku. Jezdci se vydávali za důstojníky carské gardy. Byli to plukovník Poletika a čtyři bratři Filipovovi.

Přišedše k veliteli, předložili průkazy jakési nikomu neznámé „všesibiřské bílé organizace důstojnické“ a oznámili, že mají nařízeno sestavovati protibolševické pluky z bojovných plemen mongolských, z Čaharů, Dzachačinů, Oletů a Turgutů k boji s bolševiky v Urianchaji a později v celé jižní Sibiři. Příchozí byli nemálo popuzeni zprávou, že Mongolové odstranili Číňany ze svého území, neboť měli „tajné diplomatické příkazy k čínské administraci“. Jeden z Filipovových, plukovník, ukázal rozkaz, který ho jmenoval vrchním velitelem mongolské divize, plukovníka Poletiku pak náčelníkem štábu. Z tohoto vyvozovala podivná skupina právo činiti ihned množství opatření, prohlašovati nová jmenování, změny i povyšování. V oněch rozkazech a opatřeních bylo tolik sebevědomí, že důstojnictvo, zvyklé kázni, se jim z počátku podřizovalo. Pro případ odporu hrozil plukovník Poletika Domožirovovi vězením a válkou s baronem Ungernem a s atamanem Semenovem. Byl to ohromující proud zvučných slov, výhrůžných frází, sebevědomých gest a bezmezné drzosti.

Avšak jeden z rozkazu nového načalstva vzbudil ve mně a ve velitelově adjutantu vážné podezření ohledně přibylé „skupiny pěti“. Oním rozkazem jsem byl jmenován gubernátorem Mongolska. Proč právě mně byl svěřen onen úřad? Mongolové, Číňané, Rusové Západního Mongolska mě znali patrně dobře, ale kdo v Mongolsku věděl o mém vlivu a poměru k jakési neznámé „bílé organizaci“ na Sibiři?

Z toho jsem usoudil, že listina organizace, kterou jsem byl jmenován, byla narychlo zhotovena v Uliasutaji přišlými důstojníky. Ale proč tak učinili?

Na to mi odpověděly události nejbližších dní.

„Skupina pěti“ blouznila o přeložení všech již existujících protibolševických oddílů ruských do Urianchaje proti sovětským vojskům. To byl jasný a zřetelný cíl. Ale právě tehdy, když se chystala ona výprava, došla zpráva, že sověty přivedly do Urianchaje značné síly a dohodly se s guvernérem čínského Sin-ťiangu. Ten pak slíbil, že jakmile začnou v severním Mongolsku pohyby „bílých“ oddílů směrem k Urianchaji, vrhne v jejich zad dvacet tisíc čínských vojáků, a tak je přinutí překročiti hranice Urianchaje. Tak by se stal Urianchaj pastí pro uprchlé důstojníky a vojáky a otázka soustřeďování sil protibolševických Semenovem, Ungernem a Kazagrandim na území Halhi, která znepokojovala sověty, by byla navždy vyřízena. Potom pak bych byl já jako samozvaný „gubernátor“ Mongolska Číňany zatčen a vydán sovětům.

Když jsme se o tom všem dověděli, byla pozvána „skupina pěti“ na schůzi důstojníků k vyjasnění „některých pochybností, vzbuzujících nepokoj“.

Ony pochybnosti byly pak velmi vážné a znepokojující.

Nemohli jsme pochopit, jak se oněch pět lidí mohlo dostat pouze se sovětskými penězi Urianchajem, obsazeným sovětskými vojsky, jak se mohli tamtudy dostati s „celou rodinou“, neboť ve skupině byli čtyři bratři. A přitom měli dobré šaty, výzbroj, koně a co bylo nejpodezřelejší, ohromné množství dokumentů vydaných protibolševickou organizací.

Proč se oni důstojníci zdržovali cestou jenom v domech sovětských přívrženců, jako např. u Burdukova v Uliasutaji? Naše tajná vyzvědačská zpráva oznamovala, že Burdukov dal příchozím značné množství stříbra a dolarů, hostil je hlučně a nádherně a ukryl ve svém domě nějaké papíry dané mu „skupinou pěti“.

Na schůzi důstojníků oznámil plukovník Poletika vychloubavě, že jeden z Filipovových byl adjutantem sovětského vrchního velitele Kameněva a s ním že vykonal první nezdařilý výlet sovětské delegace do Anglie.

Výsledkem této nepěkné rozmluvy místních důstojníků s neznámými příchozími bylo, že cizím důstojníkům byla vyslovena nedůvěra; za několik dní pak nastala v družině roztržka, neboť sám velitel a jeho skupina přešla lehkomyslně na stranu cizích důstojníků.

Nepomohly domluvy, ačkoliv jeden z nejenergičtějších odpůrců a skeptiků, velmi rozumný, nemladý již důstojník velmi zřetelně naznačoval, že cizí jezdci jsou zrádci, už proto, že veřejně vyslovili jméno tajné „bílé organizace“, jména i adresy jejích vůdců, ačkoliv věděli, že jsou sovětští vyzvědači roztroušeni všude po Mongolsku.

V celku většina důstojníků tvrdila, že neznámí jsou agenty sovětskými, vyslanými, aby se postarali, by námahy a akce protibolševických oddílů na území Halhi neměly výsledků. Skupina velitele Michajlova věřila však v loajálnost neznámých a v pravdivost jejich osobních průkazů.

Nastaly nové spory, hádky, úplná roztržka v družině.

První skupina žádala uvěznění podezřelých příchozích, druhá však se stavěla na jejich ochranu, ba sám velitel je zasvětil do záležitostí uliasutajské družiny a připustil je k rokování se saitem Čultunem-Bejle, který se tvářil vůči Rusům stále nepřátelštěji.

Avšak „skupina pěti“ utichla. Nebylo již řeči o tvoření vojsk z bojovných Mongolů, o diplomatických stycích s Pekingem a s Urgou, o prohlášení barona Ungerna psancem a o válce s Atamanem Semenovem. Nebylo zmínky o mém úřadě gubernátorském v Mongolsku, kterého jsem se hned na počátku rozhodně zřekl přes jejich naléhavé prosby. Cizí jezdci nečinili rovněž zmínky o nových povyšováních a změnách ve velitelství a o výpravě do Urianchaje. Patrně cítili, že je každý jejich krok bedlivě sledován.

Konečně přišel po nezdařilé výpravě k Jassaktuchánovi do Uliasutaje plukovník Domožirov se svou družinou. Ihned začaly znovu pletichy a spory o vládu mezi velitelem Michajlovem, „skupinou pěti“ a Domožirovem. Důstojníci a vojáci se rozdělili na skupiny, podle toho, který plukovník jim byl sympatický. Povstaly spory, ba i bitky. Družina, která mohla zajistiti ochranu ruských uprchlíků v Mongolsku, byla úplně zdemoralizována a stále rychleji se měnila v nespořádanou tlupu. Nejvážnější a nejpoctivější důstojníci se úplně vzdalovali života v družině i v ruské osadě a plnili vojenské povinnosti, jen když nebylo vyhnutí. Domožirov i „skupina pěti“, financovaná bolševikem Burdukovem, vysílali o závod posly; první k baronovi Ungernovi, druhá k „Živému Bohu“ a do Pekingu. Avšak sait Čultun-Bejle schytal posly s listy. Michajlov posílal rovněž listy baronu Ungernovi s různými dotazy, prose saita, aby je dopravil do Urgy, avšak Čultun, slibuje na oko tak učiniti, si je rovněž nechával.

Konečně nastala událost, která trvale podryla kázeň uliasutajské družiny. Jednou zrána se vrhli vojáci na sklad zbraní a vyloupili ho, vzavše si pušky, kulomety a náboje, které patřily zčásti vládě mongolské.

„Taak,“ podotkl smutně agronom. „Zanedlouho už budeme mít svůj vlastní ‚sovět‘.“

A skutečně, události se vyvíjely tak rychle, že bylo možno očekávati podobný konec. Vojáci utvořili svůj vlastní sněm, na němž jakýsi kozák velmi zlomyslně navrhl:

„Máme nyní až sedm plukovníků. Každý z nich se pokládá za vrchního velitele a všichni se hádají. Radím, abychom sehnali všechny plukovníky na náměstí a mrskali je nahajkami, který nejvíce vydrží, nechť se stane naším vůdcem.“

Byl to zlověstný žert svědčil o úpadku kázně v družině.

Když jsme se o tom dověděli, podotkl můj soudruh s vlastním sobě žoviálním humorem: „A k čertu! Tedy už máme sovět vojenských poslanců…“ Těžká věc, musíme se s tím smířit. Moskalové nic lepšího nezasloužili. Jenom je nepříjemné, že v Mongolsku není lesů, ve kterých by mohl řádný katolík rychle zmizet.

Vnitřní rozklad mezi Rusy rostl, napomáhal mu pak nejvíce Domožirov svými kozáky, kteří všude pro něho agitovali.

Ačkoliv jsem se téměř úplně stranil života kolonie i družiny a konal jsem se saitem porady ohledně odjezdu naší polské skupiny do Urgy, přece hleděl Domožirov nejnepřátelštěji právě na mne, jsa pamětliv svého neúspěchu v Narabanči-Kure a v Uliasutaji, kde jsem ukázal plukovníkovi Michajlovovi celou situaci v náležitém světle.

Lidé z tlupy kozáckého lupiče mě střežili a slídili za mnou vždy a všude. Dostal jsem od přátel několikráte výstrahu, abych se měl na pozoru. Opakovali mi slova Domožirovova, který prý mluvil s nenávistí o jakémsi Poláku, který si osobuje právo zasahovati do záležitostí ruských.

Když mi dal jakýsi opilý důstojník z tlupy Domožirovovy otázku podobného obsahu, aby vyprovokoval u mne výbuch, odpověděl jsem mu zcela klidně:

„Jakým právem se vtírají do života Mongolska ruští uprchlíci, kteří nemají práv nejenom zde v cizině, nýbrž ani ve své vlastní zemi?“

Důstojník na to neodpověděl nic, ale v jeho očích se zablýskl zlý plamen. Avšak hned zkrotl, když přistoupil k němu můj obr, nezakrývaje nijak svých úmyslů, a hleděl mu upřeně do očí.

Avšak jednou na večer se chystali Domožirovovi banditi učinit na mne útok, který však překazili moji soudruzi z polské skupiny. Tehdy jsem se vracel večer z tvrze od saita do města. Šlo se asi dva kilometry, širokou silnicí, neobydlenou rovinou. Můj kůň šel krokem. Asi půl kilometru od města vyskočili pojednou z příkopu při silnici tři lidé a běželi ke mně mlčky, neodpovídajíce na mé otázky, kdo jsou a co ode mne chtějí. Pobodl jsem koně a pádil jsem k městu. Tu volal někdo na mne známým hlasem. Ohlédnuv se spatřil jsem několik postav prodírajících se mezi kameny. Konečně ke mně zalehlo polské volání. Vrátil jsem se rychle a přiblíživ se spatřil jsem tři Domožirovovy důstojníky, jimž polští vojáci vedeni mým agronomem spoutali ruce, agronom pak sám s jakousi ohromnou silou kroutil ruce vysokému ramenatému kozákovi a stahoval mu je pasem. Pak ho srazil kopnutím k zemi, zapálil si dýmečku, kterou měl stále při sobě, a řekl hlasem značně zkormouceným:

„Myslím, že by bylo nejlépe, hodit ty chlapy do řeky…“

Nemohl jsem se zdržeti smíchu, slyše tak vážnou úvahu mého přítele. Vida úžas kozáků, otázal jsem se jich, proč mě pronásledovali a z rozkazu koho jednali. Mlčeli sklopivše oči. Jejich mlčení mi řeklo vše. Když jsme je prohlíželi, nalezli jsme u každého z nich v záňadří revolver.

„Znamenitě,“ řekl jsem obraceje se ke kozákům. „Všemu rozumím. Pošlu vás bez pohromy k tomu, kdo vám dal rozkaz k přepadnutí, ale řekněte mu, že po druhém pokusu vás už nespatří. Vaši zbraň si podržím a odevzdám ji veliteli.“

Agronom jim rozvazoval pouta a činil to s toutéž důkladností jako dříve… až jim klouby praskaly. Při té operaci jim šeptal do ucha: „Pokud se mne týká, poslal bych vás do řeky za pokrm rybám…“

Nechali jsme kozáky na místě a vrátili jsme se do města.

Za několik dní nato přišlo do Uliasutaje nové načalstvo – jakýsi prostý kozák Kazancev s plnou mocí od barona Ungerna, kterého podvedl, představiv se mu jako důstojník. Kazancev uvěznil velitele, odzbrojil „skupinu pěti“, provedl veliké změny v družině a vyvolal nové roztrpčení a spory.

Za souhlasu Kazancevova tvořila „skupina pěti“ jakýsi svůj vlastní „štáb“, s kterým se chtěla odebrati k baronovi vyjednávat jménem „bílé důstojnické organizace sibiřské“. Plukovník Poletika, jeden z důstojníků oné skupiny, zručný agent a dokonalý demagog, dovedl strhnouti na svou stranu několik důstojníků s Michajlovem v čele, dav jim značné sumy peněžní.

Celá skupina cizinecká se konečně rozhodla opustiti bez prodlení Uliasutaj. Část jich s rodinou pana Stanislava Bloňského v čele zamířila starou karavanní cestou přes Gobi, mimo Urgu, chtíc doraziti k první železniční stanici Kokohoto, odkud se chtěla dáti na Kalgan, Peking, Šanghaj. Má pak skupina, skládající se z agronoma, dvou vojáků polské divize sibiřské a ze mne, zamýšlela jeti do Urgy přes Dzain-Šabi, kde jsem se hodlal setkati s plukovníkem Kazagrandim, který mne o to žádal v několika listech. Ostatně jsem nechtěl minouti Urgy, neboť jsem věděl, že baron Ungern mi nebyl přítelem, a kdybych se vyhnul setkání s ním, byl by onen nepřátelský poměr určitě příčinou smrti mé i mé družiny.

Konečně jsme se tedy rozloučili s Uliasutajem, kde jsme zažili tolik silných dojmů. Jeli jsme na koních, majíce dzaru danou mi knížetem Čultunem.

Obě naše skupiny se dostaly k cíli výpravy, třeba ovšem jejich příhody byly rozdílné. Uliasutajská kolonie však se dočkala strašných dní trestu za spory, banditství, nedostatek kázně a vlastenectví. Baron Ungern poslal do Uliasutaje veliký oddíl mongolský, vedený Buriatem, důstojníkem Vandalovem a ruským kapitánem Bezrodnovem, kteří měli upevnit pořádek ve městě.

Onen oddíl, jejž jsem potkal na cestě do Urgy, chytil plukovníka Poletiku, bratry Filipovovy, plukovníka Michajlova a několik jiných důstojníků, kteří jeli se ženami a s dětmi. Bezrodnov věděl, že se chtěla ona skupina vyhnout Urze, sídlu barona Ungerna, že měla s sebou věci uloupené Číňanům, mnoho stříbra a nějaké podezřelé papíry. Všichni členové oné skupiny, s výjimkou plukovníka Filipova, kterému bylo dovoleno odjeti hned k baronu Ungernovi, byli postříleni i s rodinami. Stalo se tak v ponurém úvozu u kláštera Dzain-Šabi, kde našla smrt tajná „skupina pěti“ a ruští uprchlíci, kterých však nenaučil smutný osud vlasti ani kázni, ani svornosti.

Když přibyl do Uliasutaje, dal Bezrodnov zastřeliti knížete Čultuna-Bejle, zatkl Domožirovova a poslal ho do Urgy, kde mu baron Ungern kázal dáti sto padesát ran holí a dal ho vysaditi na střechu, kde byl ponechán po osm dní bez jídla a teplého oděvu; dal postříleti všechny kolonisty a důstojníky, kteří zápasili o vládu a zavedl… pořádek smrti. Splnily se tedy ještě jednou věštby hutuhtu Narabanči. Čultun-Bejle zahynul na udání Domožirovova, který neušetřil ani mne. Věděl jsem tedy, že mi hrozí bezprostřední nebezpečenství, leč rozhodl jsem se buď jak buď jeti do Urgy. Zvykl jsem si dívati se smrti přímo v tvář, a tak jsem jel na schůzku se strašným „krvavým“ baronem.

Bylo možno vyhnouti se sídlu „krvavého“ Ungerna, ale osudu se nikdo nevyhne… Neshledával jsem na sobě viny a pocit strachu vymizel u mne již úplně za dlouhou dobu našeho cestování, když jsem byl stále tváří v tvář nebezpečenství.

O krvavých událostech v Uliasutaji a v Dzain-Šabi jsem se dověděl již na cestě od Mongola, který jel s nějakými listy do Urgy a strávil se mnou noc v jurtě urtonu. Při čaji mi vypravoval ponurou „legendu smrti“:

„Dávno, velmi dávno, tenkráte, když Mongolové vládli ještě Číně, byl knížetem Uliasutaje šílený Beltis-Van. Trestal smrtí bez soudu každého a nikdo se neodvažoval projeti šílencovými pozemky. Pobouřená knížata chošunů, bohatí Mongolové, obklopili konečně místo, ve kterém řádil Beltis, odřízli veškery cesty a nevpouštěli ani nepropouštěli nikoho. V Uliasutaji nastal hlad. I rozhodl se Beltis-Van, že se probije se svou družinou nepřátelskými kordony na západ, k Oletům, z jejichž kmene pocházel. Avšak zahynul i se svými bojovníky v potyčce s povstalci. Knížata pohřbila na radu hutuhtu kláštera Bujanty těla zabitých na severních svazích hor obklopujících Uliasutaj. Zakopali je se zaklínáním proti duchům vraždy, aby v té zemi již nikdy nebyla spáchána vražda. Hutuhtu předpověděl též, že smrt a duchové vraždy se zjeví teprve tehdy, až bude na hrobu pohřbených prolita lidská krev. Taková byla mezi námi legenda… Nyní se splňuje. Rusové postříleli na hrobu Beltis-Vanově a jeho družiny bolševiky. Číňané pak dva Mongoly. Duchové vraždy vystoupili z mohyl zavalených kameny a zlý duch Beltisův šíří v podobě smrti vraždu na zemi, kose lidi jako suchou, mrazem podlomenou trávu. Zhynul potomek Džingis-chánův šlechetný Čultun-Bejle, zhynul urus-nojon Michajlov, zhynulo mnoho, mnoho lidí a smrt táhne stepmi Mongolska a všude má volnou cestu! Kdo ji nyní zarazí? Kdo jí sváže nelítostné ruce? Zlé přišly časy, krvavé, nepříznivé pro bohy i pro dobré duchy… Když zlí duchové počali boj proti dobrým… co zmůže slabý člověk? Co mu zůstává? Jenom záhuba… Jenom smrt…“

ČÁST TŘETÍ

Probuzená Asie

Cesta Džingis-chána

Veliký bojovník, syn drsného a ponurého Mongolska, Džingis-chán – podle legendy – vystoupil na štít Karasu-Togola a obhlédl orlím okem západ i východ. Na západě uzřel moře lidské krve, nad nímž se vznášela červená mlha zastírajíc obzor. Džingis neviděl na západě svého určení, ale bohové mu rozkázali jíti tam a vésti s sebou válečné hordy, složené ze všech kmenů mongolských. Na východě pak viděl Džingis bohatá města, nádherné svatyně, šťastné zástupy lidí, zahrady, pole, plné ovoce a obilí. Zaradovala se duše velikého Mongola. „Tam na západě,“ pravil, obraceje se k synům, „budu ohněm a mečem, hrozným a trestajícím božstvem; na východ však přijdu jako milostivý, veliký stavitel, který přinese štěstí a slávu národům i zemi…“

Tak vypravuje pověst. Přesvědčil jsem se, že je v ní mnoho pravdy. Prošel jsem značnou částí západní cesty Džingisovy a nalézal jsem všude stopy krvavého vůdce v starých mohylách nebo v kurhanech směle se zdvíhajících. Šel jsem též východní cestou velikého dobyvatele, cestou, která vede do Číny.

Vyjev z Uliasutaje, zastavil jsem se jednou večer se svými soudruhy na nocleh v Džargalantu. Starý nájemce urtonu, který mě znal již z mé cesty do Narabanči-Kure, přijal nás velmi laskavě a při večeři nás bavil vypravováním. Vedl mě z jurty a ukázal mi horu, zalitou září měsíční a vypravoval, že Džingis-chán, nežli se stal vládcem celé Střední a východní Asie, vykonávaje vůli bohů táhl na východ, a tu nadšen jsa ponurou, ale malebnou krajinou a výbornými pastvišti, rozkázal založiti opevněné město. Avšak nedlel tam dlouho a odtáhl. Město to zpustlo, neboť Mongolové, jimž je step domem, město pak světem, nechtějí a nemohou bydlet ve městech. Několikráte bylo ono město svědkem bojů mezi Číňany a hordami potomků Džingisových. Později upadlo v zapomenutí a nyní zůstala jenom jedna bašta rozpadávající se v sutiny, z níž se kdysi sypalo těžké kamení na hlavy útočníků, pak část hradeb s „branou Kublaje“, vnuka Džingisova. Na zelenavém nebi, ozářeném svitem luny, se rýsovaly temné, ostré zuby horského štítu a černá silueta bašty s otvory oken, jimiž bylo viděti nebe a plynoucí po něm stříbrné obláčky.

V jurtě Mongolově jsem sledoval velmi zajímavou scénu narození dítěte a první chvíle jeho pobytu v tomto údolí slz a zármutku. Hned po narození bylo dítě umyto po prvé a… naposled v životě kyselým mlékem jaka (jak = tibetský druh rohatého dobytka), načež bylo odevzdáno matce, která držíc dítě na prsou, je vynesla ze stanu na step úplně nahé, ačkoliv byl dost silný a mrazivý vítr. Teprve za hodinu se vrátila do jurty, na jejímž prahu jí darovaly ženy kolébku – malé modřínové korýtko, naplněné do polovice suchým ovčím hnojem.

Matka, prostřevši na hnůj tenkou kůzlečí kůži, položila na ni nemluvně, zavinula je i s kolébkou do dvou beraních kůží a obvázala silnými řeménky. Otec pak zavěsil kolébku na strop jurty na dlouhý řemen a prudce do ní vrazil. Kroužíc po jurtě vznášelo se nemluvně ve vzduchu plném dýmu, jsouc odkázáno na takový způsob života na dvě leta. Obyčejně mongolské matky nevyjímají při kojení dítě, nýbrž i s kolébkou je přivinují k prsům a jenom jednou za dva týdny mu vymění v kolébce ovčí hnůj, který vstřebává všechny výkaly a dezinfikuje. Matka kojí dítě do pěti let, pokud možná prsem nebo mlékem bílého jaka, načež je již otec učí jezdit na koni. A zakrátko se stane plnoprávným členem rodiny, což znamená, že jí s chutí skopové maso, pije osolený čaj, pase ovce, hlídá stáda koní a kouří z dýmky, ať je hoch, nebo dívka. Takový obyvatel postrádá do pěti let svého života jenom jediné výsady, totiž nošení obleku a obuvi, proto lze viděti vždy kolem mongolských táborů spousty capartů, dovádějících v létě i v zimě v „úboru Adamově“.

Asi sto kilometrů od kláštera Dzain-Šabi, kde cesta odbočuje od hlavní silnice, jsem se rozloučil se svými soudruhy, kteří jeli přímo do Urgy, kde měli dočkati mého příjezdu.

Slunce sotva vycházelo, když jsem vyjížděl s vedoucím mě Mongolem na nevysoký řetěz hor, pokrytý lesem, z jehož vrcholu jsem viděl ještě dlouho obrysy svých soudruhů, táhnoucích stepí.

Brzo mě pohltily srázné úžlabiny.

Po nějaké době zadržel mongolský průvodce koně na písčitém břehu jakési malé říčky a pravil, že tam je „zlatý písek“. Mongolové tam přijíždějí v létě s celými rodinami a dobývají z písku zlato. Je to patrně velmi primitivní způsob „metalurgický“. Nahý Mongol s malým koženým váčkem na krku si lehne do písku obličejem dolů a orlím pérem rozhrabuje písek, stále do něho foukaje. Čas od času navlhčuje slinou prst a vybírá zlatá zrnka, která zpozoroval, a klade je do váčku. Pracuje takto celý den, nashromáždí zlata za půl až za dva americké dolary. Někdy najde takový šťastný pracovník značný kousek přírodního zlata, což mu zajišťuje živobytí na celý rok. Touto živností se zabývá nejnuznější část obyvatelstva, ožebračená Číňany. Zlato se vyskýtá na různých místech Mongolska, na řece Dzak, Bajdryk, v chanátech Tušetu i Cecen, kde byla dvě ruská podnikatelstva, která jsou nyní ovšem nečinna.

Rozhodl jsem se vykonati cestu do Dzainy před západem slunce, proto jsem nutil dozorce urtonů, aby schytali a osedlali skoro divoké koně ze stád. Asi čtyřicet kilometrů od cíle mé cesty, když jsem sedal na jakéhosi bílého divokého hřebce, kopl mě tento silně do levé nohy na totéž místo, kam jsem byl střelen v boji na řece Ma-Chu v Tibetě. Nevšímal jsem si hned bolesti, teprve když jsem projel několik urtonů, jsem ucítil, že nemohu stát na levé noze. S velikou námahou a bolestí jsem vsedal na koně, chtě dostihnouti Dzain-Šabi. Po třech hodinách, kdy zacházející slunce zalévalo již šarlatem štíty hor a vrcholky obrovských modřínů, spatřil jsem první stavení osady, ležící před klášterem a zakrátko potom Dzain-Šabi, ke kterému nezbývalo více než tři kilometry.

Sestoupili jsme do údolí, protékaného nevelikým potokem, který odděloval budovy klášterní od čínsko-ruské osady. Minuli jsme horu, na jejímž štítě byly uloženy bílé kameny tak, že dávaly slova tibetské modlitby. U paty oné hory ležely četné kosti a lebky lidské, zbylé po nebožtících, které tam mniši skládali. Konečně jsem spatřil celý klášter jako na dlani. Obyčejný čtverec, ohrazený plotem z modřínových tyčí; uprostřed čtverce mezi nízkými domy lamů a jinými budovami stála vysoká svatyně o bílých stěnách a černé střeše. Svatyně ta, vystavěna v tibetském slohu, měla bílé stěny s množstvím prostých oken v černých rámech a skromný vchod bez nápadných sloupových chodeb čínských a lakovaných sloupů; černá střecha byla oddělena od bílých stěn tlustými svazky jakýchsi nikdy nehnijících prutů dodávaných z Tibetu. Půl kilometru na východ od kláštera stál neveliký bílý domek s červenou železnou střechou a s pěknou zděnou ohradou. Telegrafní dráty spojovaly onen domek s ruskou osadou.

„To jest dům místního ‚boha‘, hutuhtu pandita-gegeni,“ vysvětloval mi Mongol. „Má rád Rusy i jejich mravy.“

Na severu, v určité vzdálenosti od kláštera, se zdvíhala na nevysokém, kuželovitém pahorku budova, jež připomínala svou architekturou třípatrové věže babylonské čili zikkuraty. Bašta měla bílé stěny a černou střechu. Na rozích onoho stavení stály vysoké červené stožáry, odznak to svatého místa. Byla to svatyně, kde se přechovávaly starožitné knihy a rukopisy obřadu lamaistického, pláště, čepice i ozdoby zemřelých hutuhtu, gegeni i jiných hodnostářů „žluté víry“.

Hned za baštou se zdvíhala vysoká, úplně svislá skála, s obrovskými obrazy bohů v ní vytesanými. V noci hořely před nimi lampičky, zapalované jakýmsi poustevníkem, který vylézal nevysvětlitelným způsobem na onu nedostupnou stěnu. Zastavil jsem se v místnostech známé mi ruské firmy, kde jsem byl přijat jako přítel. Když jsem projevil podivení, že tu znají tak důkladně mé jméno, příjmení i působnost v Mongolsku, odpověděl mi vedoucí firmy, že hutuhtu Dželib Džamsrap z Narabanči podal již všem klášterům zprávu o zachránění Narabanči-Kure a žádal pro mne všude pomoci a pohostinství, prohlašuje, že „věštby a horoskopy označili polského nojona za vtělené božstvo, za přítele dobrých duchů“. Počestný hutuhtu mi prokázal svým cirkulářem velikou službu, a kdo ví, možná že mne zachránil od smrti, které jsem byl o několik dní později zcela blízko.

Pohostinství firmy mi bylo velmi vítané, neboť má rána se otevřela, a když jsem zul botu, vylil jsem z ní mnoho krve. Musel jsem léčit ránu a trochu si odpočinout. Místní ranhojič mě velmi dovedně ošetřoval. Třetí den jsem mohl již trochu chodit a pátého dne jsem se cítil již úplně dobře.

Plukovníka Kazagrandiho jsem nezastal již v Dzaině, ale zůstavil pro mne bryčku, která mě měla zavést do kláštera Van-Kure, ležícího 350 kilometrů na sever. Byl to nepříjemná okolnost, ale rozhodl jsem se jeti, neboť jsem věděl, že se chce plukovník se mnou setkat z velmi vážných příčin.

V Dzaině mi ukázali zbořený dugun (obchodní dům) čínský, v němž se bránili Číňané proti Mongolům a důstojníkům ruským, a rovněž hřbitov, kde byli pochováni Číňany zabití: velitel, Polák, kapitán Barský a několik kolonistů.

Jednou mě navštívil místní „bůh“ gegeni, pandit-hutuhtu. Podivnějšího „boha“ jsem si nedovedl představit. Byl to mladík dvaceti- až dvaadvacetiletý, středního vzrůstu, slabý a hubený, rychlých nervózních pohybů a výrazného obličeje, v němž planuly, jako ostatně u všech mongolských „živých bohů“, ohromné oči, vždy vyjevené a užaslé. „Bůh“ byl oblečen v světle safírový úbor ruský, dokonale ušitý, se žlutými epoletami, na kterých byly odznaky pandita (vysoký stupeň duchovní v buddhistické hierarchii) a černá svastika (znamení tajemného původu, utvořené ze dvou zkřížených písmen Z). Safírové kalhoty se žlutými lampasy byly zastrčeny do holení vysokých důstojnických bot. Na hlavě měl pandit obrovskou bílou „papachu“ z beraní kůže se žlutým dýnkem, za pasem revolver, po boku šavli. Nevěděl jsem, co si mám myslet o „bohu“ takto vystrojeném, ale gegeni, usednuv pohodlně a přijav od hospodáře šálek čaje, vypravoval, míchaje slova mongolská a ruská:

„Nablízku mého kure jsou zříceniny Erdeni-Dzu, založeného velikým chánem Džalair-Huntaidži. V okolí onoho kláštera byl kdysi starožitný hrad Džingisův a Kublajův – Karakoram. Přijížděli tam velicí chánové, vládcové Číny, Indie, Persie, Afghánistánu i Ruska, aby si odpočinuli po namáhavé vládě nad svými poddanými. Nyní již nezůstalo nic z oné ‚zahrady šťastných dnů‘ mimo rozvaliny a hroby. Avšak bohulibí mniši z Barun-Kure nalézají v podzemních úkrytech staré knihy, starší než samo Erdeni-Dzu. V těch knihách našel můj maramba Džam-Batur-Sur předpověď o dvacetiletém hutuhtu, s titulem pandita, který prý povstane ze srdce země Džingisovy a který přijde na svět se znamením panditů na prsou. Hutuhtu pandit bude prý ctěn národem ve dnech veliké války a zmatků, a když půjde do boje se zlými sluhy ‚červeného démona‘, zvítězí nad nimi a upevní pořádek na zemi. A v onen den bude slaviti triumfy ve velikém, bílém městě s tisíci svatyň a zvonů. To jest proroctví o mně! Já jsem pandit-hutuhtu! Mám všechny známky, a proto zvítězím nad bolševiky, sluhy ‚červeného démona‘, a odpočinu v Moskvě po krvavých, klopotných žních. Proto jsem též žádal plukovníka Kazagrandiho, aby mě přijal do svých vojsk a poskytl mi příležitosti, abych splnil proroctví starých knih. Lamové se vzpírají mým záměrům, ale kdo jest zde bohem? Já – pandit-hutuhtu, jenom já! Já jsem ten, o kterém mluví knihy z Erdeni-Dzu…“

Dupl hrozivě nohou a osobní stráž, která s ním přišla, gegeni a lamové, se mu nízko poklonili.

Odjížděje věnoval mi chatyk. Já pak jsem protřásal svou torbu, hledaje něco na památku pro bojovného „boha“. Konečně jsem našel něco vhodného pro pandita. Byla to skleněná rourka s krystaly dost vzácného nerostu osmium-iridium.

„Jest to nejtrvalejší a nejtvrdší kov,“ řekl jsem podávaje mu rourku, „budiž tedy symbolem tvé síly, pandite!“

Gegeni děkoval srdečně a pozval mě k sobě. Navštívil jsem ho po několika dnech. V domě gegeni bylo vše zařízeno způsobem evropským: elektrické světlo a otop, zvonky a telefon, neboť měl dynamo, dovezené před několika lety. Byt byl spojen telefonicky s domem panditova přítele, Rusa, který chtěje z něho kořistiti, naučil ho pít vodku a hrát v karty. Gegeni mě častoval vínem a cukrovinkami a seznámil mě se dvěma velmi zajímavými lidmi. Jeden z nich byl nemladý již Tibeťan, lékař, tváře téměř hnědé, neštovicemi zohyzděné, se šikmýma očima a mohutným nosem. Lékař se snažil nehleděti mi do očí, ale chvílemi vrhal po mně bystrým a zkoumavým zrakem, kterým jako by mě ohmatával. Byl to speciální lékař „vysvěcený“ v Tibetě. Jeho úkolem bylo léčiti nemocné gegeni, jakož i… otravovati je, když provozovali politiku, která se neshodovala s názory „Živého Buddhy“ z Urgy nebo dalaj-lamy ze Lhasy. Jsem uvnitř přesvědčen, že této chvíle našel již ubohý gegeni pandit poslední zemský útulek v nějakém bílém obo na štítu osamělé hory, byv na věky vyléčen tajemnými bylinami svého dvorního lékaře; neboť bojovnost panditova se nelíbila lamům, kteří se stále modlili za vyléčení svého „Živého Boha“ z „choroby červeného ducha krveprolití“.

Pandit se dost často opíjel a hrál v karty. Jednou za návštěvy u ruského kolonisty, jsa oblečen ve velmi elegantní evropský oblek, se hrozně zpil. Beseda trvala pozdě do noci, ale k ránu přiběhli lamové, hledajíce svého „boha“, kterého měli právě přinést do svatyně a usaditi na trůně před bohabojným zástupem modlících se. Nenašli ho hned; po dlouhém hledání ho nalezli za zeleným stolkem. Nezbývalo mnoho času a pandit, zcela bez rozpaků, přehodil hned přes svůj evropský žaket a přes elegantní kalhoty dlouhý, široký, jasně červený plášť gegeni, posadil na hlavu svatou čepici vtělených bohů a rozkázal ohromeným lamům, aby ho posadili do obřadní lenošky a zanesli do svatyně. Takový způsob života mladého „boha“ uváděl lamy v úžas, a proto mohl tibetský lékař-travič přistoupit každé chvíle k poslední operaci nad lehkomyslným gegeni a usnadniti mu rychlý odchod do nirvány.

Mimo tibetského lékaře jsem poznal v domě panditově ještě třináctiletého hocha. Dětský věk, červený šat, hlava s krátkými vlasy vyvolávaly ve mně domnění, že vidím před sebou malého klerika – bandi, přisluhujícího „bohu“. Avšak záhy jsem se dověděl, že onen hoch byl prvním chubilganem, rovněž vtěleným božstvem, věštcem a nástupcem panditovým na svatém trůně boha Dzain-Šabi. Nyní figuruje asi on v úloze „boha“ při náboženských obřadech v klášteře, kde gegeni pandit tak neopatrně děsil mocnou kastu lamů a ubližoval jí. Chubilgan byl hoch velmi zkažený, neboť pil kořalku, vášnivě hrál v karty a stále tropil velmi komické, urážlivé žerty s vážnými kanpo i s gelongy v červených a žlutých řízách.

Téhož dne jsem poznal druhého chubilgana, který skutečně řídil život duchovní, politiku a spravoval jmění Dzain-Šabi, těže z práv samostatného knížetství, jež nepodléhalo místnímu chánovi Sain-Noin, nýbrž jen „Živému Bohu“ v Urze.

Druhý chubilgan Gudži-lama-Battur-Sur, ne zcela třicetipětiletý, byl člověk vážný, učený a vzdělaný. Znal ruský jazyk, a ačkoliv jím nemluvil plynně, přece četl velmi mnoho, zvláště z oboru zeměpisu a dějepisu. Ve zvláštní nadšení ho přiváděl tvůrčí génius a iniciativa Američanů. Proto ke mně pravil:

„Až budete v Americe, požádejte tento veliký národ, aby vyslal své nejlepší lidi do Mongolska, aby vyvedli naši zemi z temna. Číňané a Rusové nás chtějí zničiti, Američané nás mohou ještě zachrániti.“

Spřátelili jsme se s Battur-Surem na půdě vědy. Vypravoval jsem mu mnoho o geologii Mongolska a o možném rozvoji hospodářském, až se budou všichni ucházeti o koncese v té bohaté zemi, pak jsem mu ukázal několik chemických pokusů, pomáhaje si léky ze své lékárničky. Když viděl, jak sloučením bezbarvých tekutin se tvoří tekutiny barevné, jak vzniká v tekutině oheň, když pozoroval výbuchy na oko nevinných prášků, tu se mihaly ve velikých, vážných a bystrých očích chubilganových vášnivé plameny. Mimoděk jsem si pomyslil, že Battur-Sur sní jistě o tom, jak by bylo lze využíti této efektní vědy k účelům náboženským a rozmnožiti počet zázraků, kterými udržují lamové vládu nad tichým, bohabojným lidem mongolským, jenž pro ně pracuje.

Když jsem byl již úplně zdráv, navrhl pandit, abych s ním vykonal cestu do Erdeni-Dzu. Přistoupil jsem ochotně na tento návrh pro mne velmi příjemný a zajímavý. Ráno přijel lehký povoz, na kterém jsme cestovali celých pět dní. Navštívili jsme Erdeni-Dzu, Košo-Cajdam a Khara-Balgasun. Všude jsem přicházel na sutiny měst, vybudovaných Džingisem a jeho potomky, chány Mongolska a císaři (bogdo-chány) Číny, Ugedeje a Kublaje v XIII. století. Nyní zůstaly jenom zbytky věží a hradeb, několik pomníků a kurhanů, jakož i značný počet knih a rukopisů s legendami a líčeními historických a zázračných událostí.

Mezitím, co nás mniši prováděli, slyšel jsem takové vypravování:

„Zde, pod tímto kurhanem, byl pohřben mladší syn chána Ujuka. Syn velikého vládce byl podplacen Číňany a kul pikle proti svému otci, začež byl otráven sestrou, která bděla nad slávou a mocí stárnoucího císaře a chána. A zde jest hrob Tinily, milované ženy bojovného chána Mangu. Krásná ‚hvězda čistého nebe‘ opustila nádherné hlavní město Číny, zaměnivši je za tichý Khara-Balgasun, kde se zamilovala do odvážného pastýře Damčarena, který na svém slavném koni Torochu běžel s větrem o závod a holýma rukama chytal divoké koně a jaky. Zoufalý manžel vpadl jako bouře do Balgasunu a zardousil nevěrnou ženu, avšak později ji pohřbil s císařskými poctami a často přijížděl na tento osamělý hrad, aby se modlil na hrobě Tanily a aby plakal nad jejím osudem a nad svou zhrzenou láskou.“

„Co se stalo s Damčarenem?“ otázal jsem se.

„Jak pověst vypravuje, přidal se k loupeživým Čaharům, stal se jejich vůdcem a dlouhá léta znepokojoval západní hranice čínské říše. Pověst nevypravuje o tom, kde a jak skončil život…,“ odpověděl mi starý lama, tajemník panditův, člověk, jenž nosil v paměti a v srdci celou zásobu mongolských legend.

Týž lama vyšel se mnou ve chvíli, když gegeni konal nějakou poradu s mnichy Erdeni-Dzu, na step, a doprovodiv mě na vrchol osamělé hory, ukázal mi veliký bílý kámen, tkvící v zemi, na němž zůstavil čas jenom zbytky nějakých znaků, vyrytých lidskou rukou.

„Vás jako Porando (Porando = čínský název Poláků; zkomolené anglické slovo Poland) bude jistě zajímat mé vypravování. Pod tímto kamenem leží pozůstatky jediné ženy surového chána Gundžura, který neznal po celý svůj život ženy, žije jako mnich a rytíř. Pod jeho šlépějemi vytryskovala ze země krev, pod jeho ohnivým zrakem vypukaly požáry ve velkých městech, od jeho hrozného hlasu vypadávala zbraň nepřátelům z rukou jako od ‚střel bohů‘. Gundžur, jako jediný dědic pozůstalosti Džingisovy, bojoval s Poláky a s Uhry a tam odtud poslal sem, do Erdeni-Dzu, s množstvím zajatců mladou a krásnou dívku z polské země. Když se vrátil z výpravy, pojal ji za ženu a jejich láska byla jako step, nekonečná a prudká jako vítr. Byla nazvána Eleer-Balasyr. Láska a milost se rozlévaly z chánova paláce, změněného ve svatyni štěstí. Avšak Eleer-Balasyr zemřela po několika letech a zoufalý chán ji přinesl na rukou až sem, a splňuje její vůli, pochoval ji a postavil na jejím hrobě bílý kámen z daleké země Bytů, kde jest vchod do království ‚Velikého Neznámého‘. Po smrti chána Gundžura pochoval jeho syn otce vedle hrobu Eleer-Balasyr, ale po několika letech vykopali čínští povstalci kosti hrozného vládce a rozmetali je po stepi…“

Dlouho jsem stál před náhrobkem ženiným. Dojemné a smutné myšlenky mi táhly hlavou. Jak se jmenovala ona zajatá Polka, která zmizela ze země otců beze stopy proto, aby se stala manželkou vládce Asie, Eleer-Balasyr, zřídlem lásky, milosti a štěstí, sluncem a blahem drsného života mnicha-rytíře, který byl pro Evropu „mečem božím“? Nebylo její zásluhou, že byli zachráněni a že se vrátili do vlasti oni polští zajatci, kteří přicházeli občas až ze „země pekingské“ (z Číny) a se svahů Pamíru?

Jak krásná byla a jakou silou čarovné lásky asi vládla? Jak moudrá asi byla, když zkrotila bojovníka, který plamenem svých zraků dovedl roznítiti požár v nepřátelských městech!

Odpočívej na vrcholku hory, krásná „lásko chánova“, moudrá dívko zajatá v zemi polské, a sviť jako vzor lásky a štěstí lidem, kteří zapomněli již legendy opěvující Eleer Balasyr – oplývající dojemným kouzlem.

Když jsme sestoupili dolů a přiblížili se k starým rozvalinám, vypravoval mi lama, že mniši stále ryjí v sutinách a hrabou v písku Gobi, který zasypává vždy více Karakoram a Erdeni-Dzu; nejednou nacházejí závitky pergamenů, tabulky a cihly s nápisy, hromady zčernalých knih, ukrytých v podzemních sklepeních starého a kdysi mocného hradu. Nedávno byl objeven sklad starodávných pušek čínských i jiných zbraní, dva zlaté prsteny a jakési úlomky růžového achátu barvy ženské pleti, který uzavíral v sobě tajemné, zkamenělé keříky mechu.

Kladl jsem si otázku, proč toužili mocní vládcové poloviny světa po oné samotě, kde nikdo neopěvoval jejich slávy válečné a dobyvatelské a kde hrozná poušť Gobi rychle stírala veškeré stopy úsilí člověkova, třeba by jeho jméno uchvacovalo hrůzou srdce národů.

Přece ne pro ona smutná údolí a hory s pomíjejícími lesy bříz a modřínů, ne pro písek Gobi, pro vysychající jezera a holé skály?

Zdálo se mi, že jsem našel odpověď…

Mocní chánové, jsouce pamětlivi vidění Džingis-chánova, hledali tam pro sebe nová zjevení a zázračné předpovědi, zde, kde jim byla vzdávána božská úcta a kde byli obklopeni otrockou pokorou, nebo naopak zradou a nenávistí. Kde mohli očekávat setkání s bohy, s dobrými a zlými duchy? Jistě jen tam, kde bohové a duchové přebývají a sídlem jejich je právě celé okolí Erdeni a Dzainu.

„Na tento vrchol dovede vystoupit jenom ten, kdo je zrozen z potomků Džingisových,“ řekl mi kdysi pandit, ukazuje rukou horu, porostlou bujnou travou a hustými křovinami. „Již v polovici hory se nedostává dechu, a odvážlivec, který se osmělí jíti dále, umírá. Před několika lety obklopili Mongolové smečku vlků, ti však proklouznuvše utekli na svah té hory, ale všichni zahynuli nedoběhnuvše vrcholu. Tam na té hoře leží kosti orlů, supů, argali a antilop-kabarg lehkých jako zavanutí větru. Sídlí tam zlý démon, jenž čte v knize lidských osudů.“

„Mám již odpověď,“ pomyslil jsem si.

Viděl jsem na západním Kavkaze mezi Suchum-Kale a Tuapse horu, kde hynuli vlci, orli i srny a i člověk by byl nevyhnutelně zahynul, kdyby neseděl na koni. Na úbočích hory vyvěrají ze země suchá zřídla uhlovodíková, jež ubíjejí živá stvoření. Uhlovodík se drží vysokou vrstvou nad zemí, avšak jezdec má na štěstí hlavu nad tímto ovzduším, tajícím v sobě smrt.

Zde, na této hoře, v sídle zlého démona, máme jistě týž zjev. Avšak pochopil jsem dobře posvátný strach Mongolů a hrůzyplné kouzlo onoho místa pro bohatýrské potomky Džingis-chánovy. Jejich hlavy jsou vždy nad otravnou vrstvou plynu a na svých velikých, krásných koních mohou snadno dosáhnouti vrcholu tajemné hory.

I geologicky se dá potvrditi tato domněnka. K Erdeni zasahuje jihozápadní výběžek obvodu oplývajícího uhlím. Uhlí pak jest právě zřídlem plynu kysličníku uhelnatého a metanu.

Zlý démon využil dokonale této přírodní chemické laboratoře, podporuje politické plány slavných čingisovců.

Několik kilometrů na západ od Karakoramu, na území, náležejícím knížetství Dobčin-Džamco, leží malé jezírko, jež časem hoří červeným, kouřícím plamenem, děsíc Mongoly a stáda koní. Jezero je ovšem opředeno legendou. Kdysi tam spadl z nebe hořící kámen a zaryl se hluboko do prsou stepi. Čas od času vytlačují obyvatelé podzemí onen hořící kámen na povrch zemský a ten pak zapaluje vodu jezerní, načež se znovu ponoří do země. Nebyl jsem u onoho jezera, avšak jeden z ruských kolonistů mi vypravoval, že na jeho povrchu pluje vrstva nafty, která se zapaluje od ohňů pastýřů nebo od blesku.

Buď jak buď, je těžko pochopiti pohnutky, které přivedly do onoho kraje veliké vládce mongolské, kteří plnili na Východě své historické poslání a zanechali po sobě hrady, nyní zanikající, kde přebývali s vojskem obklopeni jsouce náboženským kultem a zbožňováni svým lidem. Zvláštní dojem zanechávají rozvaliny Karakoramu, kde kdysi žil a osnoval své plány oslňující a moudrý Kublaj-chán, který zalil Západ krví a Východ zářící slávou.

Bojovný gegeni pandit se dlouho modlil na rozvalinách, ve kterých bloudily stíny dávno zemřelých vládců světa, a jeho duše se vzpínala k velkým činům a k slávě Džingise a Tamerlana Chromého.

Na zpáteční cestě, u Dzain-Šabi, jsme byli pozváni do tábora bohatého Mongola, který právě již byl postavil knížecí jurty safírové barvy, vyzdobené koberci a hedvábnými tkanivy. Gegeni přijal pozvání. Zakrátko jsme seděli velmi pohodlně na měkkých poduškách a pandit žehnal Mongolům, klada jim na hlavu ruce a přijímaje od nich tradiční chatyky.

Po tomto obřadu nám byl podán na obrovské míse celý vařený beran, což se předkládá jenom nejváženějším hostům. Gegeni odkrojil svým nožem zadní nohy; jednu vzal sobě, druhou podal mně. Potom ukrojil kus masa a daroval ho nejmladšímu dítěti v jurtě. To bylo znamením k všeobecnému jídlu. V okamžení beran zmizel, byv rozkrájen na drobné kousky. Za chvíli se rozléhalo tichem mlaskání rtů, hlasité žvýkání, skřípění zubů, praskání kousaných kostí a vysávání morku. Když gegeni dojedl svou obrovskou porci, vytáhl hospodář z ohniska kousek beraní kůže s vlnou a podal ji „bohu“, drže ji oběma rukama. Pandit vyňal znovu nůž, seškrábal popel, uhlí a vlnu, načež si krájel tenké plátky tuku a s chutí je požíval. Je to nejvybranější a skutečně velmi dobrá pochoutka mongolská, tzv. suity, tj. hrbolek, vystupující ostře na prsou beraních, hned pod šíjí, jenž bývá prostoupen hojně tukem. Tento výrůstek utínají zároveň s kůží i s vlnou a pečou jej v horkém popelu na ohništi. Suity předkládá hospodář nejváženějšímu hostu, který se nesmí s nikým rozděliti o tuto pochoutku, sice by urazil hostitele a zneuctil by starý zvyk.

Po obědě nás Mongol vyzval k vyjížďce na hon argali čili skalních beranů, jichž veliké stádo se páslo na kamenité planině, několik kilometrů od jurt. Přivedli nám nádherné koně, s hojně ozdobenými sedly a uzdami, přičemž kůň „boha“ gegeni měl řemení lemované červenou a žlutou látkou; byl to odznak hodnosti knížecí a vyššího hodnostáře lamaistického.

Zástup jízdních Mongolů klusal za námi.

Když jsme sesedli z koní, postavili nás za skalní balvany ve vzdálenosti tří set kroků jednoho od druhého. Mongolové se rozdělili ve dvě části a obklopovali horu, vystupujíce stále výše, a zmizeli nám záhy z očí.

Stál jsem bez pohnutí za balvanem. Čekal jsem dost dlouho, když se pojednou daleko mezi kamením a skalami něco mihlo a zmizelo. Za chvíli jsem spatřil, an zdaleka běžel obrovskými skoky nádherný argali, za kterým pádilo nízko při zemi celé stádo o dvaceti až pětadvaceti kusech. Zaklel jsem zlostí, neboť jsem byl přesvědčen, že stádo proběhlo Mongolům, kteří nebyli nablízku, aby obrátili utíkající argali jiným směrem. Ale zmýlil jsem se. Za skalou se vynořil náhle jezdec a mávl několikráte rukama. Stádo, otočivši se na místě, změnilo směr a hnalo se ke mně; jenom starý beran se neulekl a upláchl těsně mimo neozbrojeného Mongola. Vypálil jsem a dva berani padli smrtelně raněni. Pandit zastřelil jednoho argali a nenadále přiběhnuvší antilopu pižmovou (gazella mosca Cabarga). Rohy jednoho z argali, mnou zastřelených, vážily přes třicet liber, ačkoliv to byl ještě mladý exemplář.

V těch místech se vyskytují všude větší nebo menší stáda argali, která se pranic nebojí lidí, neboť nikdy neslyší výstřelů a neznají štvanice.

Nazítří po návratu do Dzain-Šabi z výletu s panditem jsem vyjel na pohodlné bryčce se starým kolonistou, který jel se mnou jako tlumočník, do Van-Kure. K oji bryčky byla přivázána řemeny příčná tyč. Mongolové zdvihli oj i s tyčí a pod tyč vjeli čtyři jezdci-ulačeni, kteří si ji položili na kolena a vyjeli hned cvalem. Vzadu za bryčkou jeli ještě čtyři ulačeni, k vystřídání prvních, vedoucí s sebou zásobní koně.

Nežli jsem opustil klášter, šel jsem se rozloučit s gegeni, který mi daroval veliký chatyk a zasypal mě díky za léky, které jsem mu dal.

„Jaký velkolepý lék!“ volal v nadšení. „Cítil jsem se po cestě znavený a uplahočený, když pak jsem požil tvého léku, hned jsem se zotavil. Děkuji, děkuji!“

Ubožák „bůh“ požil „osmium – irid“, který mu jistě neuškodil, ale poněvadž se mu po požití onoho prostředku ulehčilo (podle jeho domnění), upozorňuji proto lékaře na ten podivuhodný objev; podotýkám jen ještě, že nevím, polkl-li pandit obsah rourky, nebo též i skleněnou rourku.

Zvěstovatel smrti

Když jsme ujeli něco přes deset kilometrů, spatřili jsme z hory dlouhou řadu jezdců, projíždějících bažinatou rovinou. Byl to jakýsi značný oddíl, čítající asi tři sta lidí. Za půl hodiny dojela má bryčka prvních jezdců oddílu na břehu močálovitého a hlubokého potoka.

Byl to oddíl složený z Mongolů, Burjatů a Tibeťanů, ozbrojených ruskými puškami. V čele jeli dva jezdci. Jeden z nich, v černé kavkazské burce, v obrovské beranici a s červeným bašlykem, vlajícím na plecích jako křídla dravého ptáka, zamířil ke mně, zastoupil mi cestu a dutým hlasem vychrlil na mne spoustu otázek:

„Kdo? Odkud? Kam?“

Odpověděl jsem rovněž lakonicky.

Tu jezdec přijel ještě blíže a řekl:

„Náš oddíl jede na západ, kam byl vyslán baronem Ungern von Sternbergem pod vedením rytmistra Vandalova, já pak jedu s ním jako vojenský soudce. Jsem kapitán Bezrodnov.“

Při těch slovech se náhle hlasitě rozesmál. Jeho drzá, zvířecí tvář se mi zdála divně protivnou. Ukloniv se, řekl jsem své jméno a kázal jsem vyjeti.

„Promiňte!“ zvolal kapitán a znovu zastoupil cestu ulačenům (ulačen = průvodce, vedoucí koně a pomocník na cestách). „Nemohu vás pustit dále. Musím s vámi mnoho mluvit o důležité záležitosti. Jsem nucen vrátiti vás do Dzain-Šabi.“

Protestoval jsem, ukazuje psaní plukovníka Kazagrandiho, ale důstojník mě přerušil chladně.

„Psáti listy je věcí Kazagrandiho, ale přinutit vás k návratu do Dzainu jest mou záležitostí. Račte mi nyní odevzdat zbraň!“

Toho jsem nemínil učiniti, ani kdyby mi bylo hrozilo nebezpečí.

„Řekněte mi upřímně,“ řekl jsem s nevolí, „je-li to oddíl válčící s bolševiky, nebo, co jest jistější, rudá tlupa.“

„Ujišťuji vás,“ řekl přiblíživ se druhý důstojník, Burjat Vandalov, „že to jest oddíl z divize barona Ungerna. Již skoro tři leta bojujeme se sověty.“

„Tím méně vám nyní mohu vydat zbraň,“ pokračoval jsem klidně. „Provezl jsem ji kordony bolševickými, bojoval jsem jí a nyní mám být odzbrojen právě takovými nepřáteli bolševictví, jako jsem sám? Nemohu se smířiti s takovou myšlenkou, pánové!“

Důstojníci na sebe pohlédli s údivem a v rozpacích.

Pochopil jsem, že můj protest nepomůže, a využiv jejich chvilkového zmatku, hodil jsem náhle svou pušku i revolver do potoka.

Bezrodnov zlostí až zezelenal.

„Uchoval jsem sebe i vás hanby,“ řekl jsem.

Bezrodnov obrátil prudce koně a odjel. Celý oddíl ho následoval, a jen dva poslední jezdci zůstali za mou bryčkou a poručili ulačenům, aby jeli za oddílem.

A tak jsem byl zatčen…!

Jeden z provázejících lidí byl Rus. Pamatuji se na to dobytče.

Jmenoval se Bogdanov a byl, jak pravil, studentem petrohradské polytechniky. Dověděl jsem se od něho, že oddíl táhne do Uliasutaje, aby tam „zavedl pořádek“, a za tím účelem že má Bezrodnov v kapse několik rozsudků smrti, podepsaných již „krvavým“ baronem.

Říkaje to smál se Bogdanov hlasitě a díval se mi nestydatě do očí.

Ta rozmluva mě přesvědčila, že rozsudek smrti byl vynesen i nade mnou za to, že jsem uchránil Uliasutaj od divokého pogromu a že jsem se účastnil konference čínsko-mongolské, která zabránila vojně mezi Číňany a západními Mongoly.

„To je velmi hloupé!“ pomyslil jsem si táhna se za oddílem. Proto jsem se bil s rudými tlupami, prodíral se Urianchajem a Mongolskem, málem jsem nezhynul v Tibetě, abych nyní zde zahynul kulkou Mongola z oddílu Bezrodnova kdesi pod Dzainem! Pro tuhle zábavu nebylo třeba chodit tak daleko! V první čece na Sibiři jsem se mohl dávno rozloučiti se světem.

Věděl jsem, že se Bezrodnovovi nepodaří zastřeliti mne, neboť jsem měl s sebou značné množství cyankáli, užitečného prostředku při podobných příhodách.

Když jsme přešli velmi zdlouhavým pochodem poslední řetěz nevysokých pahorků před Dzainem, spatřil jsem v údolí, kde stál klášter, oddíl, který stavěl již stany, odsedlával koně a svazoval jim nohy, aby je pustil na pastvu.

Bezrodnov však se zastavil v domě jednoho z kolonistů a ihned mě pozval k sobě.

Kapitán mě přijal neobyčejně zdvořile a nalil mi veliký kalíšek vodky, neboť právě obědval.

Poděkoval jsem, avšak nechtěl jsem píti.

„Hněváte se?“ usmál se kapitán.

„V poměru k násilí, které bylo nade mnou spácháno, je to řečeno velmi mírně. Jsem pobouřen a budu hledat zadostiučinění.“

„To je vaše právo,“ řekl vážně kapitán.

„Aha,“ pomyslil jsem si. „Přiznávají mi ještě nějaká práva, tudíž mi není ještě nyní smrt souzena.“

Ukojiv hlad, omluvil se mi Bezrodnov, že jedl v mé přítomnosti, a pozval mě do vedlejšího pokoje.

„Račte prominout, že jsem vás musel zadržet a přinutit vás k návratu,“ počal, „ale ráčíte pochopit, že maje rozkaz barona Ungerna ‚zlikvidovati‘ Uliasutaj, chtěl jsem slyšet tak činného účastníka událostí o jejich průběhu, aby bylo vyhověno více méně spravedlivosti.“

Nepouštěje se do podrobností, načrtl jsem přibližně obraz života a průběh událostí, které rozbouřily nešťastné město. Z poznámek Bezrodnovových jsem vyrozuměl, komu v Uliasutaji hrozí nebezpečí smrti, a žasl jsem nad množstvím podrobností, které znal kapitán, i nad dobrými informacemi týkajícími se skupiny Poletikovy a plukovníků Filipovových, které zcela potvrdily mé podezření proti nim.

Když jsme skončili rozmluvu, Bezrodnov vstal a podávaje mi ruku řekl:

„Velice se mi líbila vaše hrdost, když jste nám odepřel vydat zbraň. Račte přijmout tuto památku a ještě jednou prominout, že jsem vás zdržel ve vaší cestě.“

Pravě to, podával mi dokonalou pistoli Mauserovu se stříbrnou rukojetí, a usmívaje se zdvořile, oznámil mi, že mě očekává bryčka se svěžími koňmi.

Za několik minut nato jsem jel již z Dzainu, maje v kapse průvodní list daný mi kapitánem, kdybych snad se setkal s jeho hlídkami, které měly rozkaz zadržeti všechny cestující a dodati je štábu oddílu.

Jízda urgou

Jeli jsme znovu známými krajinami. Překročili jsme horu, odkud jsem viděl oddíl Vandalovův, potok, do kterého jsem hodil svou zbraň, i rovinu, po níž jsem se vlekl pod eskortou Bogdanovovou, trápen jsa mnohými těžkými a škaredými myšlenkami.

Na prvém urtoně (stanici, na níž se mění koně) čekalo na mne nemilé překvapení. Nenalezli jsme na něm vůbec koní, neboť oddíl Vandalovův je odvedl. V jurtě byl jen dozorce se dvěma syny. Když jsem mu ukázal svou dzaru (úřední průkaz mongolský, dávající právo používati poštovních koní), stal se dozorce ochotnějším a oznámil, že mi dává dokument právo jeti urgou a že zakrátko dostanu koně.

Vyšvihl se na osedlaného jízdního býka, pokynul mým dvěma ulačenům, a vzav dlouhou tenkou tyč se smyčkou čili urgou na konci a několik uzd, pustil se do stepi rychlým poklusem.

Bryčka jela za ním.

Zajeli jsme bokem od naší cesty a za hodinu nato jsme uzřeli veliké stádo koní.

Dozorce a ulačeni schytali pomocí urgy velmi zručně a rychle několik koní a s jásotem je přivedli k bryčce. Pojednou se objevili na všech stranách jízdní pastýři, a vidouce, co se oslavuje, hnali se v úprku k nám. Ale když jim dozorce přečetl mou dzaru, osedlali pastýři pokorně schytaná zvířata a vystřídali dřívější ulačeny, kteří odjeli klidně domů, odvádějíce své koně. Při jízdě urgou se necestuje obvyklou cestou urtonskou, nýbrž od stáda k stádu, kde se nachytají vždy noví koně a kde ulačeny nahrazují majetníci stád nebo jejich dělníci. Všichni Mongolové se hledí při tom zbaviti co nejrychleji této povinnosti, letí jako šílení, aby co nejdříve dosáhli stáda jiného majetníka. Cestující, mající právo na urgu, může sám schytati potřebné množství koní, a neukáže-li se jejich majetník nebo pastýř, může odjeti a nechati koně u nejbližšího stáda. Mongolové hledají neradi své koně v cizích stádech, proto se hned objevují a provázejí cestujícího jako ulačeni.

Cesta a urtonská trať, kterou jsem jel, byla zcela liduprázdná, neboť Mongolové těch krajin, postrašeni potyčkami a stálými prohlídkami, konanými mongolskými a ruskými vojsky, strhli urtony a tábory a odešli do hor, kde nehledíc na holou a pustou krajinu, se dovedou ukrýti a zmizeti beze stopy.

Díky těmto okolnostem jsem projel asi tři sta padesát kilometrů nezalidněnou částí středního Mongolska po území chanátů Sain-Noin a Tušetu.

To mi umožnilo učiniti množství pozorování místní, velmi zajímavé zvířeny. Přicházel jsem stále častěji na obrovská stáda mongolských antilop (Gazella gutturosa a Gazella subgutturosa). Některá z těchto stád měla po pěti tisících kusů. Na skalnatých úbočích hor jsem viděl nejednou skupiny hrdých a ostražitých argali (Ovis ammon) a neveliká stáda antilop pižmových (gazella Cabarga); v hájích ukrytých v hlubokých úžlabinách ryli zuřivě půdu šedí, bystří kanci divocí (Sus scrofa) s hnědými pruhy na hřbetech; na vysoko položených „alpských“ pastviskách hledali potravu překrásní jeleni wapiti nebo sestupovali níže a dychtivě lízali bílé skvrny zvětralé soli, jimiž byla pokryta země. Několikráte se mihli na obzoru jako přízrak uhánějící divocí koně (Equus primigenius Przewalskii) a divocí osli (Equus hemionus).

Viděl jsem též a bedlivě pozoroval kolonii svišťů.

Na prostranství několika čtverečních kilometrů bylo viděti tisíce malých kopečků, pod nimiž bylo lze pozorovati hluboké, široké brlohy. Byla to doupata svišťů, největšího druhu z rodu hlodavců. Mezi děrami probíhala a kroutila se stále žlutá nebo hnědá zvířátka, dosahující někdy velikosti prostředního psa. Běhala těžko kolébajíce se z boku na bok, přičemž se kůže na jejich tučných trupech krčila a pohybovala, jako by jim byla široká. Svišti jsou dokonalými horníky a dobyvateli rud. V kopečkách jimi nasypaných se našlo nejednou zlato, cín, měď i olovo, které vyhrabávají ze země, když si budují doupata. Obyčejně když je svišť blízko svého doupěte, zastaví se náhle a sedne si na zadní nohy a změní se v nehybný sloupek, který lze snadno pokládat za kámen nebo za kus dřeva vyčnívající ze země. Spatří-li jezdce, dívá se zvědavě za ním, táhle při tom hvízdaje. Myslivci toho využitkovávají ve svůj prospěch. Znajíce zvědavost zvířat, připlíží se k děrám a mávají tyčkou, na jejímž konci je připevněn hadřík. Tu se soustředí veškerá pozornost zvířete na neznámý, zajímající je předmět a teprve koule, která proletí ubohým zvířátkem, rozřeší dohady rojící se v jeho okrouhlé hlavičce. Mongolové loví rádi sviště, zabíjejíce jich ročně na dva miliony. Tučné a chutné maso sviští pojídají, kůže pak prodávají Číňanům, kteří je vyvážejí do Číny. Tam pak kožišina z těchto zvířátek je velmi hledaná v nejširších vrstvách, neboť jest lehká, teplá a laciná.

Svišť však bývá též nebezpečným lidstvu, neboť nejobvyklejší choroba tohoto hlodavce jest strašlivý mor, který se snadno přenáší na lidi.

Neobyčejně poutavou scénu jsem pozoroval kdysi u řeky Orchonaj na pozemcích Bejle-Sando.

Přišel jsem tam na tisíce děr a bylo třeba veliké pozornosti ulačenů, aby si koně nepolámali nohy v dolících vyrytých svišti. Tu jsem spatřil velikého orla, který jakoby vise vysoko ve vzduchu si vyhlížel kořist. Po chvíli se spustil jako kámen na zemi a usadil se na kopečku těsně u díry, ve které se před chvílí schoval svišť. Orel seděl nepohnutě jako socha z bronzu nebo z černého mramoru. Svišť vyběhl po několika minutách z díry a zamířil do sousedova doupěte, patrně s nějakými čerstvými a důležitými novinami, týkajícími se snad mé hlomozící a poskakující bryčky.

Orel seskočil ihned těžce z kopečku, usedl před svišťovým doupětem a jedním křídlem zakryl těsně vchod do něho.

Svišť pak, uslyšev šustění, se zastavil, pohlédl ke svému doupěti a s pronikavým pištěním hnal útokem, chtě se dostati do svého domova, kde byl zanechal rodinu. Nastal zápas. Orel bojoval volným křídlem a zobákem, neotvíraje vchodu do díry; svišť však se vrhal na nepřítele velmi odvážně, ale brzo podlehl, dostav několik ran do hlavy. Tu teprve orel stáhl křídlo, přiblížil se k ležícímu protivníku, dorazil ho úderem mocného zobáku, a namáhavě ho zdvihnuv, odletěl na bezpečné místo na chutnou a hojnou snídani.

Vypravovali mi však, že se svišťovi někdy podaří přemoci orla, že mu překousne nohu se strašlivými drápy a donutí ho tak k útěku.

Na místech téměř úplně prostých rostlinstva, kde jenom tu a tam vyrůstá ze suché země stéblo trávy, jsem přišel i na jiné hlodavce, zvané mongolsky imurany. Jsou to velmi pohyblivá zvířátka, rychlá v běhu, ne větší než veverka. Srst mají barvy šedého písku, úplně připodobněnou celkové barvě prostředí. Sta se jich míhá po stepi, sbírajíce zrnka rostlin, přinesená větrem, a žijí klidně, dokud lidé neobrátí nebezpečnou pozornost na jejich kožky. Jejich doupata tvoří hluboké, okrouhlé díry v tvrdé půdě. Imuran má oddaného přítele, kterým je veliký skřivánek stepní (Larca flava), žlutošedý s hnědou hlavičkou a se hřbetem barvy temně rezavé.

Jakmile spatří ptáček běžícího imurana, hned za ním letí, vsedá mu na hřbet a hned prozpěvuje, hned třepetaje křidélky a chytaje cizopasníky, kteří trápí přítele, koná veselou projížďku koňmo k patrnému potěšení imuranovu, který ze široka mává dlouhým ocáskem s temným štětcem na konci. Mongolové nazývají imurana „ořem veselého skřivánka“.

Skřivánek a imuran mohou sloužit za příklad tak zvané „obranné symbiózy“. Imuran vyhazuje z doupěte červíky, housenky a různé odpadky svého hospodářství, kterými se pak živí skřivánek v oněch krajích, chudých potravou. Pták pak nahrazuje svému příteli stráž; jakmile postřehne kroužícího supa, hned zahvizdne dvakrát krátce, jako na poplach, a zapadne někam pod kámen nebo do dolíku, ztráceje se beze stopy na šedožlutém povrchu stepi. Na tento signál nevyleze již imuran ze svých podzemních labyrintů a očekává klidně veselé árie skřivánka, až nepřítel odletí.

Tak žijí v přátelském sousedství v mongolských hladových stepích a na poušti skřivánek a jeho kůň – imuran (Lagomys ladaceusis).

Na několika místech Mongolska a zvláště v údolí řeky Mureni a na hranici Bargy jsem poznal ještě jednoho stepního hlodavce.

Byla to černá krysa stepní z rodu Microtus, podobná tvarem těla, barvou, jakož i tím, že nemá ocas, obyčejnému krtkovi. Krysy žijí v koloniích a jsou znamenitými hospodáři, činíce si obrovské zásoby potravin na zimu; část svých špýcharů mají na povrchu země. Nablízku okrouhlého otvoru, vedoucího do brlohu, nanáší krysa stoh sena do výše asi dvou stop. Svými vyčnívajícími předními zuby „kosí“ trávu, suší ji a skládá v pravidelný okrouhlý stoh, pod nímž chová v jamce, vyhrabané v zemi, zrna a koření, sloužící za potravu.

Avšak v obavě, že by zuřivé vichry zimní mohly zbořiti její práci, vynalezla krysa způsob, jak zameziti zlu. Ukousne tři tenké haluze nějakého keře a propíchne jimi svůj stoh, načež zaváže haluze pevnou travou na vrcholku stohu. Takový stoh jest jist před zbořením, neboť je tak pevný, že jsem ho nemohl kopnutím rozházeti. Koně a velbloudi vyhledávají horlivě ony stohy, neboť jsou složeny z nejchutnějších a z nejvýživnějších druhů trav.

V údolí Orchona, porostlém vysokou, dobrou travou, jsem našel veliká hejna koroptví-vlaštovek čili salg (Perdix-hirundo-Salga), které jsou pro Mongolsko charakteristickou ukázkou ornitologickou, obývající jak stepi, tak i pouště. Onen rod koroptví má světle šedou „mimetickou“ barvu a dvě dlouhá rýdovací péra v ocase, což právě propůjčuje při letu oněm ptákům, stále štěbetajícím, značné podobnosti s velikými vlaštovkami. Koroptví samec má na šedém peří na hřbetu a na křídlech čokoládově hnědé skvrny, nohy pak má pokryté krátkým, ale hustým a tuhým peřím.

Díky jízdě urgou jsem učinil množství zajímavých pozorování zoologických, z nichž nejcennější byla pozorování divokých koní a oslů, kteří jsou si celkem podobni; jsou stejné šedožluté barvy, s hnědým nebo černým pruhem táhnoucím se přes hřbet. Ony druhy nejsou větší než koně kunonští a finští, jenom nohy mají kratší a silnější. Divoký kůň (Equus primigenius Przewalski) má delší temný pruh.

Divoký osel (Equus hemionus) mívá ještě vedlejší pruhy, táhnoucí se k bokům, kratší hřívu, ohon prostřední délky, větší uši a značně rychlejší běh. Mongolové nazývají divoké koně a osly kulany; honí je pro chutné maso. Jsou to divoká zvířata a nikdy se nepřibližují k stádům krotkých koní.

Mongolové mě vezli rychle a chovali se uctivě; neodchylovali se zbytečně od vytčeného směru. V odměnu dostávali stříbrné dolary čínské, kterých jsem si něco vydělal v Uliasutaji lekcemi francouzského a anglického jazyka, které jsem dával čínským kupcům a ruským kolonistům.

Avšak zvyk seděti v sedle, na němž jsem vykonal již pět tisíc mil anglických, se patrně přihlásil. Kolísavou jízdou v bryčce jsem byl úplně roztřesen a jako rozbit. Přeskakujíc z kamene na kámen, přes sviští kopečky i přes příkopy, bryčka uháněla unášena jsouc čtyřmi divokými koni, praskala, skřípala, sténala a jenom stěží, a snad proto, aby zachovala pověst „pohodlných mongolských povozů“, se nerozsypala na kousky. Všechny klouby, hlava, zuby, ba i oči mě počaly bolet. Naříkal a klel jsem. Konečně nastalo u mne silné zhoršení ischiasu. Do rána jsem nezamhouřil oka, nemohl jsem ležet ani sedět. Celou noc jsem se procházel mezi jurtami jakéhosi tábořiště, kulhaje na nemocnou nohu a bolestně běduje a naslouchaje zároveň mohutnému, ale ne příliš muzikálnímu chrápání pastýřů; časem jsem sváděl energické boje s celou smečkou černých zlých psů, kteří si dělali laskominy na dobrou večeři z masa neznámého cizince, potloukajícího se v noci po stepi.

Nazítří jsme se vydali na další cestu, ale jeli jsme jenom dopoledne. Cítil jsem se velmi špatně; bolest byla nesnesitelná. Zastavil jsem se v jakési jurtě na kraji malého kláštera a rozhodl jsem se, že se budu léčit. Ale ačkoliv jsem požil celou svou zásobu aspirinu a chininu, bolest pranic nepolevovala, naopak stále se zhoršovala.

Konečně se mne zeptal hospodář jurty, nechtěl-li bych se poradit se znamenitým lékařem-lamou. Poradil bych se rád třeba s ďáblem, jen kdyby mi trochu ulehčil!

Za několik minut mě držel vysoký, hubený a velice vážný lama za tepnu; zkříživ mi obě ruce vyslechl bití srdce, proklepal celé tělo a řekl:

„Jsi zdráv, jako divoký jak, ale rozbila tě jízda na sedle a ostatek dokonala bryčka. Dám ti dva prášky. Jeden vypij v horké vodě, druhý v studené. V noci budeš trpěti, ráno vsedneš na kůň. Všechno přejde… Óm! Óm!“

Obdržev honorář, přinesl prášky a sám mi je připravil k požití. Byly protivně hořké a jakoby mastné. Po chvíli jsem pocítil prudké bití srdce, potom příliv krve do hlavy a strašnou, vzmáhající se bolest v noze a v hřbetě, což mě přinutilo vstáti a vyjíti z jurty; dal jsem se do běhání, abych zapomněl aspoň trochu na bolest.

„To je dobře!“ těšil se můj lékař-lama, dopíjeje desátý šálek čaje. „Léky působí!“

V duchu jsem naň svolával všechny evropské i mongolské pohromy; běhal jsem, usedal jsem, abych po chvíli zase vyskočil z místa a počal zase pochůzku nebo raději honbu, chytaje se hned za nohu, hned za hřbet. Tak prošla noc. Při prvních záblescích úsvitu se bolest zmírňovala, a když lama odhrnul plachtu na vrcholu jurty, vpouštěje růžové paprsky slunce, které vstávalo za horami, odříkal krátkou ranní modlitbu a obrátil se ke mně s pozdravem, byl jsem již zdráv.

S chutí posnídav, dal jsem osedlati pro sebe koně a jel jsem při bryčce, na které si hověl můj průvodce, starý kolonista.

Zatím co sedlali koně, přijel k jurtě znenadání plukovník Filipov. Oznámil mi, že kapitán Bezrodnov zadržel celou jejich skupinu v Dzain-Šabi, dovoliv jenom jemu jedinému do Van-Kure, aby se tam setkal s baronem Ungernem, kterého tam právě očekávali.

Tak vypravoval plukovník Filipov a toutéž dobou zahladili Bezrodnovovi Mongolové a Tibeťané v ponuré úžlabině dzainské celou jeho skupinu. Toho tehdy Filipov nevěděl, jako rovněž nevěděl, že před ním již proběhl do Vanu posel s psaním kapitánovým ke krvavému baronu…

Filipov velice spěchal, a vypiv narychlo čaj, vydal se na další cestu, chtěje doraziti před večerem do Van-Kure, kde byl tábor plukovníka Kazagrandiho.

Starý věštec

Opustivše klášter, jeli jsme cestou urtonskou. Koně byli vysíleni a vyčerpáni častými jízdami, které museli konat na rozkaz plukovníka Kazagrandiho, jakož i na rozkaz místního chošunního, knížete Dajčin-Vana. Mimo to do Van-Kure jel pandit gegeni, který spěchal v průvodu třiceti jezdců na schůzku s baronem Ungernem.

Byli jsme nuceni přenocovati v posledním urtoně před klášterem, v němž byl dozorcem starý, otylý Mongol; mimo něho jsme zastali jeho syna, mladého obra krásné, smělé tváře.

Když jsem v nadšení hleděl na tak pěkný lidský exemplář, starý usmívaje se řekl hrdě:

„Ten mladík dokáže něco v životě. Již nyní schytal v horách na rozkaz knížecí holýma rukama staré, zdivočelé jaky a přivlékl je do knížecí jurty. Kníže mu dal za to titul merina (úředníka, náčelníka okrskového).“

Mladík se na nás ani nepodíval; seděl zadumán a kouřil z dýmky.

Po večeři vzal stařec beraní lopatku, pečlivě ji očistil nožem, opálil do černa na uhlí, setřásl z ní popel a bedlivě ji prohlížel při světle ohniště.

„Budu ti věštiti…,“ řekl, ale náhle se zarazil, hledě mi s úžasem do očí.

„Copak jsi viděl?“ otázal jsem se usmívaje se.

„Mlč!“ zašeptal Mongol. „Viděl jsem strašnou věc…“

Položil znovu kost na uhlí, potom ji prohlížel ze všech stran, šeptaje modlitby a zaklínání.

Důtklivě a ustrašeně šeptal předpověď:

„Ponurá smrt od vysokého člověka rudých vlasů a bílé tváře jako mléko bude státi za tebou a bude číhat, dlouho, dlouho. Jiný bílý člověk však se stane tvým přítelem… Ztratíš mnoho známých, nežli nastane čtvrtý den… neboť zemřou dlouhým nožem… Vidím již, jak jejich těla sápou psi… Pamatuj na malý trojúhelník na vrcholku velikého. Střez se člověka s hlavou, která má tvar sedla. Ten bude hledat tvé smrti… Přes kříž, znak smrti, vidím v kosti trhlinu. Smrt tě může minout… Seber síly a odvahu!“

Pijíce čaj seděli jsme ještě dlouho po věšteckém výkonu dozorcově, avšak starý Mongol hleděl na mne s pověrečným strachem.

Vzpomínám starých událostí, když sedě ve vězení jako politický zločinec, jsem se dívával se strachem právě tak neurčitým do očí odsouzených k smrti, boje se setkati s jejich pohledem. Ale setřásl jsem rychle tyto vzpomínky a dojmy a usnul jsem velmi klidně a pevně.

Do Van-Kure zbývalo nějakých pětadvacet kilometrů. Tam jsou přece Evropané, s kterými je možno lidsky pohovořit. Proti nebezpečenstvím jsem si již vypěstoval rozhodnost, důmysl a umění přesvědčovati lidi, v krajním případě pak jsem měl mauzer nebo… cyankáli.

Nazítří, vyjev z urtonu, spatřil jsem kolem jedenácté hodiny palác Dajčen-Vanův, potom budovy kláštera, svatyně čínské architektury a poněkud napravo obchodní kolonii, kde byl ubytován štáb Kazagrandiho.

Nad vraty vlála brigádní vlajka plukovníkova. Vešel jsem do dlouhé nízké síně a ohlásil jsem se důstojníkovi konajícímu službu; zakrátko jsem byl obklopen důstojníky sbíhajícími se ze všech stran, kteří znali dobře mé jméno ještě z dob vlády admirála Kolčaka. Přišel plukovník Kazagrandi, velmi dobře vychovaný a vzdělaný člověk asi čtyřicetiletý, známý ve vojenských kruzích jako hrdinský obránce ostrova Moonu v zálivu Rižském za války s Němci.

Přivítal mě téměř radostně a velmi srdečně, zavedl mě do pokoje již připraveného a poskytl mi příležitosti, abych se umyl v dobré ruské lázni.

Vykonal jsem návštěvu místnímu starostovi a tam mi přišel právě do cesty plukovník Filipov, který mě vítal hlučně a s okázalou radostí. Hned po něm vešel vysoký důstojník ryšavých vlasů a nápadně bílého, nehybného obličeje a široko rozevřených, chladných modrých očí, které se naprosto nehodily k jeho dětským ústům. V očích důstojníkových byla jakási zloba, nenávist a ukrutnost, že jsem se prostě nemohl dívati na jeho pěknou, podivnou tvář. Vyřídiv se starostou jakousi záležitost, odešel, neseznámiv se s námi. Dověděl jsem se, že to byl kapitán Veselovskij, pobočník generála Rězuchina, přítele barona Ungerna a vůdce samostatné brigády, která se již bila na hranicích při Bajkalu s vojsky sovětskými. Rězuchin a Veselovskij sem přibyli toho rána, aby se setkali s baronem.

Na obědě jsem byl u Kazagrandiho, který mi vysvětlil, proč mě pozval do Vanu. Záležitost byla taková. Pro vnitřní neshody mezi důstojníky v Uliasutaji, jakož i pro zhanobení důstojnické cti loupeží a porušením smlouvy mongolsko-čínské dal baron postříleti všechny důstojníky i saita. Než se tak stalo, chtěl však Kazagrandi získati ode mne informace, aby zachránil nevinné. Hájil jsem tedy, jak jsem mohl, plukovníka Michajlova a saita Čultuna-Bejle, ale nemohl a nechtěl jsem charakterizovat činnost skupiny Poletikovy a Filipovových, tím méně, že sám Filipov byl ve Vaně a mohl dáti přesvědčující vysvětlení.

Dověděl jsem se nyní, že příčinou pozvání Kazagrandiových byl hlavně rozkaz barona Ungerna, který mě chtěl konečně vidět. Dověděl jsem se též, že byl Gej vyvezen s rodinou, tj. s manželkou, tchyní a třemi dětmi, v den mého příchodu do Vanu rovněž z rozkazu baronova.

„Byli vyvezeni k štábu generála Rězuchina,“ pravil Kazagrandi, „ale nedojedou…“

„Proč?“

„Budou popraveni cestou… Takový je baronův rozkaz.“

„Musíme je zachránit!“ zvolal jsem. „Vždyť i vy i já vděčíme mnoho Gejovi!“

„Ano, ano,“ odvětil plukovník. „Je mi to velmi trapné, ale nevím, co mám činit… Zkuste promluvit s Rězuchinem.“

Dověděv se, kde bydlí generál Rězuchin, chystal jsem se k němu, když se vtom namanul Filipov a velmi horlivě s námi sdílel svá pozorování nad vojenskými cvičeními Mongolů, která se konala za klášterem.

Za vypravování Filipovova se zvolna otevřely dveře a vešel důstojník malé postavy, slabý, v starém, mongolském kožichu a v kozácké čepici se štítkem. Pravou, zraněnou ruku měl na pásce. Kazagrandi přivítal příchozího s velikou úctou a s jistými rozpaky.

Byl to generál Rězuchin, „hlídací pes“ krvavého barona. Nastalo seznamování. Generál se nás vyptával velmi zručně, přitom však zdvořile a taktně na dvě poslední léta našeho života, přičemž mile a elegantně žertoval a dělal vtipy.

Když vyšel, pospíšil jsem za ním, abych s ním pohovořil ohledně Geje.

Rězuchin vyslechl klidně a vážně vypravování o mých příhodách v Khathylu, kde hrál tak vynikající úlohu Gej, a řekl svým tichým hlasem:

„Gej byl agentem bolševiků, dělal ‚bílého‘, aby mohl lépe provozovati vyzvědačství. Baron má čerstvě zachycené listy Gejovy, které nenechávají ani stínu pochybnosti o jeho zrádné činnosti.“

Umlkl a po chvíli dodal.

„Jsme obklopeni nepřáteli. Ruský národ je do základu prohnilý a za cenu zlata je schopen všeliké zrady a ohyzdnosti. Tak tomu jest i s Gejem. Ostatně jest zbytečno naň vzpomínat, neboť byl již popraven i s celou rodinou. Dnes je moji lidé všechny porubali poblíže kláštera.“

S úžasem jsem pohlédl na tohoto elegantního důstojníka s hlasem tak něžným a s měkkými pohyby. V jeho zřítelnicích jsem zpozoroval celou propast nenávisti a odhodlanosti a hned jsem pochopil neobvyklou úctu Kazagrandiho a panický strach, který se jevil na tvářích pozdravujících ho důstojníků a vojáků.

Splnila se tedy částečně předpověď starého Mongola, neboť neuplynuly čtyři dni a již se rozloučila se životem celá skupina známých mi lidí.

A nyní ještě, jak mi bylo předpověděno, jsem měl strašný pocit smrti stojící za mnou… Odkud asi přijde? Ačkoliv nejsem pověrčivý, myslel jsem přece na věštbu urtonského dozorce, který četl z beraní kosti spálené na ohni…

Téhož večera jsme dostali zprávu, že za dva dni prý přibude baron ke štábu.

V šíleném spěchu stavěl inženýr Wojciechowicz, Polák, most přes řeku Orchon pro oddíly, jež měly přijít z Urgy do Vanu, i k příjezdu automobilu barona samého. Když jsem prohlížel onen most, zpozoroval jsem, že klášter Van-Kure má tvar trojúhelníka a že leží na velikém trojúhelníkovém ostrově, utvořeném řekou Orchonem a jejím přítokem.

Znovu jsem si vzpomněl na slova věštcova o dvou trojúhelnících. A tak tedy zde budu zápasit se smrtí?

Ovšem, věděl jsem už, že o ni zde není nouze.

Nazítří se přihnal do Van-Kure obrovský fiat barona Ungern von Sternberga, náčelníka samostatné divize asijské, čestného chána mongolského, vrchního velitele čili dzian-dziuna armády „Živého Buddhy“, osvoboditele Mongolska.

„Smrt bude státi za tebou…“

„Strašlivý“ generál, zběsilý „krvavý baron“ vpadl do Vanu neočekávaně, obelstiv všechny stráže a vyhnuv se hlídkám. Zastavil se v knížecím paláci Dajčen-Vanově, navštívil hutuhtu kláštera a náhle se objevil ve štábu, odkud poslal pro Kazagrandiho.

Po krátké rozmluvě s plukovníkem se odebral baron do jurty Rězuchinovy, kam pozval plukovníka Filipova a mne. O tom pozvání jsem se dověděl od Kazagrandiho, který sám ke mně přišel. Chtěl jsem jít hned, ale plukovník mě zdržel dost dlouho a potom řekl:

„No, s boží pomocí jděte!“

Divné a skličující bylo toto rozloučení. Přeložil jsem si lahvičku cyankáli z kapsy za manžetu kožichu, a nabiv Mauserovu pistoli, vyšel jsem z domu.

Když jsem vešel na nádvoří, kde stála jurta baronova, přistoupil ke mně kapitán Veselovskij. Na jeho oslňující bílé tváři svítily zlověstně chladné oči sálající nenávist. Měl u pasu kozáckou šavli a revolver bez pochvy. Vešel do jurty a ohlásil mě.

„Račte vejíti!“ řekl, když se vrátil.

Ve chvíli, když jsem se jižjiž dotýkal jurty, zpozoroval jsem právě u prahu kaluž krve, která se dosud nevsákla do země. Cosi zlověstného bylo v této neveliké červené skvrně husté, jakoby ještě živé krve…

Zaklepal jsem na dveře.

„Račte!“ rozlehl se vysoký tenorový hlas.

Vešel jsem do polotemné jurty. V ústrety se mi vrhl jakýsi vysoký důstojník, oblečený v hedvábný mongolský chalát (plášť) křiklavé barvy, stiskl mi nervózním pohybem ruku, a dříve než jsem mohl pohlédnout do jeho tváře, klesl opět na nízké lůžko a chraptivým hlasem pronesl:

„Račte říci, kdo jste! Ale jenom pravdu! Máme zde tolik provokatérů a vyzvědačů…“

Baron Ungern (neboť to byl právě onen „strašlivý“ generál!) upřel na mne zrak.

Teprve nyní jsem si ho mohl prohlédnout. Malá hlava na širokých hubených ramenou. Rozcuchané, poněkud zrzavé vlasy. Tenké, dlouhé červenavé vousy. Vyzáblá, větry a mrazy zčernalá hubená tvář, jaké lze spatřiti na velmi starých obrazech svatých. Avšak vše to zaniklo, když jsem pohlédl na ohromné, klenuté čelo se strašnou jizvou způsobenou seknutím šavle, pod nímž se leskly jako ocel obrovské, okrouhlé, jasné oči a sledovaly jako divoká zvířata z hloubi jeskyně výraz mé tváře pozorně, bez jediného mžiknutí. Levé oko bylo překrveno, a tím bylo ještě hroznější než pravé.

To pozorování jsem učinil v okamžiku a poznal jsem, že mám před sebou nebezpečného člověka, schopného uváděti své vášně okamžitě v skutek. Nebezpečí bylo zřetelné, ale také urážka mně učiněná byla těžká.

„Račte se posadit!“ zasyčel baron nespouštěje mne z očí a potahuje si vousy.

„Generále, dovolil jste si potupiti mě,“ počal jsem, cítě, jak se ve mně postupně vzmáhá hněv. „Mé jméno jest dostatečně známo, aby mne uchránilo přívlastků, které jste mi přiřkl. Můžete se na mne dopustiti násilí, jakého vám libo, poněvadž na vaší straně jest přesila, ale nic mne nedovede přinutit, abych s vámi mluvil.“

Baron spustil náhlým, dravým pohybem nohy z lůžka, a opřev se na bok, hleděl na mne ještě pozorněji, avšak přestal se tahati za vousy, i měl jsem dojem, že zadržel dech v prsou.

Zachovávaje navenek klid a chladnou krev, díval jsem se po postavě ležícího a po jurtě. Teprve tu jsem zpozoroval generála Rězuchina, sedícího v temném koutě. Uklonili jsme se navzájem mlčky. Po chvíli jsem pohlédl znovu na barona. Seděl, skloniv hlavu na prsa a zavřev oči; patrně o něčem přemýšlel.

Chvílemi si třel silně rukou čelo a něco šeptal.

Prudce povstal a řekl hledě někam nad mou hlavu:

„Odejdi! Už není třeba…“

Rychle jsem se rozhlédl. Za mnou stál Veselovský se šavlí v rukou, upíraje své chladné oči na barona jako na duhu.

Kapitán spustil šavli a vyklouzl z jurty.

„Smrt z ruky bílého člověka s ryšavými vlasy stála za mnou…“ pomyslil jsem si. Ale zda odešla skutečně?

Baron přemýšlel ještě dlouho, načež podav mi ruku, jal se rychle mluviti, přičemž mátl slova a nedokončoval vět:

„Račte mi prominouti… Musíte rozumět… Tolik zrádců… Poctivých lidí skoro již není… Nikomu nelze důvěřovat… Všechna jména přibraná… nepravá… Dokumenty lžou. Lžou oči i jazyky. Vše jest znešvařeno, zkaženo bolševictvím… Před vaším příchodem jsem dal skláti plukovníka Filipova… Dokazoval mi, že jest zástupcem bílé organizace důstojnické… Byl prohlédnut a nalezena u něho za podšívkou kazajky sovětská tajná abeceda… Když Veselovskij zdvihl šavli, Filipov… K čertu…! Tak se zažrala do lidí komunistická disciplína… Filipov tváří v tvář smrti vzkřikl: ‚Za co mne zabíjíte, soudruhu kapitáne?!‘ Není možno nikomu důvěřovat. Nikomu…“

Umlkl. Mlčel jsem, nehýbaje se z místa.

„Z celého srdce vás prosím za prominutí,“ začal znovu baron. „Urazil jsem vás těžce… Chápu… chápu… Ale jsem nejen člověk, jsem – vůdce… Na mé hlavě jest tolik existencí… tolik starostí… a smutku…“

V jeho hlase bylo slyšeti upřímnost a zoufalství.

Znovu natáhl ke mně ruku a ucítil jsem nervózní stisknutí malé, silné ruky.

Nastalo mlčení. Přerušil jsem je otázkou:

„Co mi přikážete, generále, činit nyní, když nemám ani nepravých, ani pravých dokumentů? Než znají mne někteří důstojníci vaší divize; nadto mám naději, že najdu v Urze lidi, kteří dokáží, že nejsem provokatérem ani…“

„Dosti! Dosti!“ zvolal baron přerušuje mě. „Vše jest skončeno, vše vysvětleno! Vnikl jsem do vaší duše a vím již všechno… všechno… Hutuhtu z Narabanči mi psal, že jste vtěleným bohem. Modlil se ve vaší přítomnosti, měl vidění… Vypravoval o ‚Velkém Neznámém‘… Vše jest pravda! Čím vám mohu sloužit…?“

Vypravoval jsem mu o našich příhodách a o tom, že naše polská skupina touží dosáhnouti Pacifiku, aby se konečně dostala do vlasti, a že proto prosím o pomoc na té výpravě.

„S největší radostí vám pomohu,“ zvolal baron. „Do Urgy vás dovezu svým autem… Zítra pojedeme… V Urze projednáme další plán… Na shledanou do zítřka!“

Když jsem vycházel z baronovy jurty, popatřil jsem ještě jednou na kaluž krve. Nyní jsem věděl, že to byla krev plukovníka Filipova. Jediný okamžik mě odděloval od možnosti, aby se i má krev vpíjela do silně udeptané půdy mongolského nádvoří. Smrt z ruky bílého člověka byla zrovna za mnou…

Zatím však jsem žil.

Doma jsem zastal plukovníka Kazagrandiho, který přecházel velmi neklidně po světnici.

„Chvála bohu,“ zvolal, spatřiv mne.

Tato plukovníkova radost mě dojala. Zároveň však jsem si pomyslil, že měl snad užít radikálnějších prostředků než modlitby k záchraně svého hosta od smrti.

Dojmy uplynulého dne mě nervově velice vyčerpaly. Cítil jsem se znaven a znechucen. Ba zdálo se mi, že jsem za těch několik hodin zestárl a že se objevilo na mých skráních více šedin, oči pak že hlouběji zapadly. Lehl jsem si konečně, ale usnout jsem nemohl. Viděl jsem, jak se vynořuje z temnot pěkná, veselá tvář plukovníka Filipova, která náhle zanikala, tonouc v krvavé, kouřící se kaluži. Mihaly se mi chladné oči Veselovského, v uších pak mi zněl syčivý hlas baronův…

Náhle se otevřely dveře a na osvětleném pozadí sousedního pokoje se zjevila vysoká postava Ungernova, za nímž vešel Kazagrandi. Baron přistoupil rychle k mému lůžku. Myslil jsem, že je to další obraz mého blouznění, ale baron promluvil v téže chvíli ke mně:

„Přišel jsem vás požádat za prominutí,“ řekl, usmívaje se, „že vás nemohu vzít zítra do automobilu, neboť ‚Živý Bůh‘ mi přikázal, abych přivezl do Urgy knížete Damčarena. Zato jsem nařídil, aby vám zítra ráno dali mého vlastního bílého velblouda, k jízdě znamenitého a rychlého, a zůstavil jsem k vašim službám dva ordonanční kozáky. Nejpozději za osm dní dojedete do Urgy… Jízda bude velmi pohodlná… Proviant a stan byly již vydány… Promiňte, že jsem vás vzbudil!“

Nestačil jsem mu ani poděkovat, když Ungern v okamžiku, rychle, skoro běže, vyšel z mého pokoje a dveře se za ním bez hluku zavřely.

Spaní mne úplně přešlo. Oblékl jsem se a posadil jsem se ke stolu; kouřil jsem dýmku za dýmkou, snaže se uklidniti podrážděné nervy. Věru, daleko snáze bylo bíti se s „rudými“ na Sejbi a přecházeti přes sněžné štíty Ulan-Tajgy a Tibetu, kde zabíjejí zlí duchové a zlí lidé odvážlivce! Tam bylo všechno jasné, pochopitelné, ale zde – jakési zlé přeludy, jakási ponurá a strašná vichřice! Vyciťoval jsem tragédii, hrůzu, v každém slově v každém pohybu barona Ungerna, za nímž jako by kráčely dva stíny. Kapitán Veselovskij, mlčící, s tváří bílou jako mléko a… smrt…

Hrůza vojny

Bylo ještě daleko do úsvitu, když do mého pokoje vpadl voják konající službu a polekán zvolal:

„Přišli pro vás vojáci od barona.“

Hodil jsem na sebe kožich a vyšel jsem. Před síní stáli dva ozbrojení lidé. Jeden z nich byl člověk starší s oteklou tváří a zavázaným okem, druhý mladý, slušný, pečlivě oblečený.

„Přišli jsme pro vás z generálova rozkazu.“

Mlčel jsem, neboť jsem ještě nevěděl, co to znamená, a kozák pokračoval:

„Vyjíždíme hned do Urgy. Baron dal pro vás připraviti svého velblouda. Přišli jsme pro sedlo a pro vaše věci.“

Za půl hodiny nato jsem míjel poslední budovy Van-Kure ve směru ke břehům Orchona. Mimo kozáky jeli se mnou dva mongolští vojáci a chromý, povídavý lama. Hned za klášterem jsem viděl smečku psů, ana se kousala kolem ležící mrtvoly. Byly to snad zbytky Filipova?

Kozáci i Mongolové mlčeli. Zejména starší kozák se na mne díval nevlídně. Nikdo z nich se se mnou nedával do řeči a kozáci jeli stále za mnou. Ta okolnost se mi pranic nelíbila. Baron Ungern nechtěl třeba se mnou účtovat ve Vanu, kde mě znali odedávna skoro všichni důstojníci, ale třebas tak chtěl učiniti nepozorovaně za mé výpravy do Urgy. Je to přece tak snadné! Kulka do zad nebo do hlavy a – konec! Psi a vlci dokončí ostatní. Proto jsem se měl stále na pozoru, maje připravený svůj revolver k okamžitému výstřelu. Nepozorovaně jsem přinutil kozáky, aby jeli vedle mne nebo za mnou.

Přejeli jsme most na Orchoně a tam jsem požádal inženýra Wojciechowicze, aby pozdravoval ode mne plukovníka Kazagrandiho. Tak jsem chtěl zanechat po sobě nějakou stopu, kdyby se snad něco stalo, jak jsem očekával.

Za čtyři hodiny jsem slyšel zdaleka hučení auta a zakrátko nás dohonil baron Ungern se dvěma adjutanty a s mongolským knížetem. Generál mě pozdravil velmi laskavě a zvolal:

„Na shledanou v Urze, profesore!“

„Hm,“ pomyslil jsem si, „tedy dojedu do Urgy…“

To mě značně uklidnilo na dobu cesty do hlavního města „Živého Buddhy“ a „krvavého, zběsilého barona“. Žil jsem již odedávna jen na krátké lhůty. V Urze se vytvoří nové okolnosti; tam uvážím situaci, tam bude můj obr-agronom a dva velmi zdatní vojáci polští.

Po setkání s baronem změnili kozáci hned svůj poměr ke mně, snažíce se pobaviti mě rozmluvou a žerty s chromým lamou. Při každé příležitosti se přičiňovali o závod pomoci mi v něčem nebo prokázati mi službu.

Vypravovali mi o bojích své divize v Zabajkalsku s bolševiky a v Mongolsku s Číňany, o neobyčejné čarodějné odvaze baronově, kterému se kulky zcela zřejmě vyhýbaly.

Starý kozák vypravoval:

„Když před započetím útoku na čínské předměstí Urgy, Majmačen, byla již vojska v pozicích a očekávala znamení, seděl si baron klidně u ohniska na stepi. Mrazivý vítr zuřil, až krev v žilách stydla. Generál však byl bez čepice, kouřil cigarety a hleděl do ohně. Patrně o něčem usilovně přemýšlel. Po nějakém čase potom vstal a zavolav mě poručil mi, abych mu přivedl dva koně. Vskočiv na jednoho pokynul mi. Jeli jsme. Byla temná noc. Jeli jsme, jako u nás bývá zvykem, po kozácku, tak jako kdysi, když jsme se kradli k Němcům, jako vlci nebo stíny… Podkova necvakne, třemen nezazvoní… Spatřil jsem před sebou světélka. Povídám: ‚Excelence, to už je Majmačen!‘ On broukl: ‚Vím.‘ – Znovu pravím: ‚Excelence jest beze zbraně!‘ On však mě šlehl po zádech tašurem (tašur = bambusová hůl s krátkým řemínkem k pohánění koně) a zasmál se. ‚Lžeš!‘ pravil. ‚Mám zbraň.‘ Jeli jsme ještě dost dlouho hlubokou úžlabinou nebo po břehu řeky. Kdesi napravo od nás jsme zaslechli hlasy čínských vojáků. Ale jeli jsme dále a za nějakou dobu jsme se octli v týlu čínských pozic. Copak míní učiniti baron, myslel jsem si, hledě na něho. Zakrátko jsme došli k majmačenské ohradě. Vjeli jsme do úzké uličky. Baron, zapáliv si cigaretu, pokračoval klidně v jízdě. Projeli jsme jednou i druhou ulicí. Konečně zastavil baron koně u jakéhosi plotu, a postaviv se v třmenech, dlouho cosi prohlížel a něco vypočítával. Když skončil, obrátil koně a zabručel k sobě: ‚Ta děla se jim nepodaří vyvézt na pozice! Dobudeme-li rychle města, dostanou se děla mně…‘ Náhle vyjela tam, kde se ulice zahýbala, čínská hlídka, skládající se z důstojníka a z vojáka. Strhl jsem pušku z ramene, ale baron rozkázal klidným hlasem: ‚Nestřílej! Shoď vojáka ze sedla tašurem!‘ Učinil jsem, co rozkázal. Baron roztříštil důstojníkovi tašurem hlavu, já jsem zabil vojáka. Vrátili jsme se ke svým a baron dal hned znamení k útoku.“

Při takových vypravováních minul den nepozorovaně. Velbloudi statečně klusali, dělajíce až osmdesát kilometrů denně. Zvlášť rychlý v běhu byl můj velbloud, obrovské, skoro úplně bílé zvíře, s krásnou hřívou a s vysokými tvrdými hrby, darovaný baronovi knížaty Vnitřního Mongolska zároveň se dvěma černými kůžemi sobolími, zavěšenými při uzdě velblouda.

Sto dvacet kilometrů na východ od Orchona jsme spatřili první mrtvolu čínského vojáka. Ležel přes cestu v teplém šedém plášti kožišinovém, s černou tváří, s očima ptáky vyklovanýma a s vyceněnými žlutými zuby. Na čele byla patrna strašlivá rána, způsobená seknutím těžkou šavlí tibetskou. Obuv byla roztrhána a z vatovaných kalhot trčely černé nohy bez prstů.

Trochu dále leželo v kamení několik čínských mrtvol. Byli to gamini z oddílu, poslaného z Kiachty na pomoc čínskému generálovi v Urze Čen-Y. Po srážce s vojsky Ungernovými se rozprchli a obrátili na západ, ale tu je dohonili a vybili Tibeťané a Burjati baronovi.

Postupujíce dále, přešli jsme hřbet Burgucký; sestoupili jsme na rovinu, protékanou řekou Tolou, na jejímž břehu, poněkud na východ, leželo hlavní město mongolské, Urga.

Zakrátko jsme přišli na širokou silnici, posetou kožichy, čepicemi, košilemi, botami, kotlíky a jiným vojenským majetkem, zaházeným utíkajícími Číňany.

Několik kilometrů dále, na močálu, jsme viděli na různých místech množství nahromaděných mrtvol lidských, koňských i velbloudích, polámaných vozů, železných kamínek, kotlů, krabic, nádob od benzinu, kožichů, čepic, ba i roztrhaných čínských sáčků na tabák, jakož i dýmek. Na tomto místě byl dostižen a ukořistěn oboz čínského oddílu.

Strašný byl onen obraz smrti a zničení vedle života kolem kypícího a probouzejícího se po zimě!

V každé kalužině se třepaly divoké kachny a šarlatoví ptáci-lamové; ve vysoké trávě dělali jeřábi divné skoky; na jezerech plula obrovská hejna divokých hus a labutí; na suchých místech hledali potravy, prali se a běhali dropi; s křikem poletovala hejna salg; na svahu hor se vyhřívali na slunci vlci, blaženi teplem jara.

Příroda zná a má ráda život! Nesnese smrti a snaží se skrýti její stopy pod bílým příkrovem sněhu nebo pod bujnou zelení a barevnými květy.

Co záleží přírodě na tom, že tam kdesi u Čifu nebo ve vísce na Jang-c’ stará matička darmo obětuje bohům rýži a svíce, modlíc se za život svého syna, jehož návratu očekává ze dne na den, nevědouc, že leží zde v údolí Toly, zabitý, zčernalý, rozdrásaný a nikomu neznámý. Příroda ví, že ona mrtvola zakrátko zmizí beze stopy pod paprsky slunečními, pod dechem stepního větru. Nádherná je tato úplná lhostejnost přírody k smrti a její láska k životu ve všech jeho projevech!

Čtvrtého dne k večeru jsme dorazili na břeh Toly. Dlouho jsme hledali brod, avšak bezvýsledně; konečně omrzelý marným hledáním přinutil jsem svého obrovského velblouda vejíti do vody, chtěje se pokusit přeplouti řeku. Na štěstí jsem přišel na mělčinu a zanedlouho jsme byli již na protějším břehu, kde jsme rozbili tábor a strávili noc. Na úsvitu jsme se vydali na další cestu.

Dvacet pět kilometrů za Tolou počíná bojiště třetí veliké bitvy za neodvislost Mongolska. Tu právě porazila rusko-mongolská armáda vedena Němcem, baronem Ungern von Sternbergem, patnáct tisíc vojska čínského, zajavši čtyři tisíce lidí a pobivši zbytek. Obrovské prostranství stepi bylo pokryto mrtvolami, ačkoliv od bitvy minuly již asi dva měsíce. Tu i tam byly celé hory mrtvol. Všude bylo vidět polámané vozy, rozbité pušky, věci, zaházené v panickém útěku.

Mongolové přenesli odtud svá tábořiště na jiná místa, a tak byla krajina liduprázdná; zato však ve všech úžlabinách mezi kamením se ukrývali vlci, tito průvodci vojínovi; s nimi pak sváděly zavilé boje ohromné smečky zdivočelých psů. Naši velbloudi odvraceli polekaně hlavy, zděšeně prskali a tulili se k sobě.

Půl třetí hodiny jsme jeli tím polem smrti. Všude ležely mrtvoly… mrtvoly… sta, tisíce mrtvol, ohavně rozdrásaných od šíje po bedra s usekanými hlavami i pažemi.

„To jsou rány Tibeťanů!“ volal nadšeně mladý kozák. „Ach, ti umějí vyváděti šavlí!“

Projeli jsme mimo koně, který ležel, maje uťatu šíji u samých prsou. Strašlivě rozsekané obličeje, roztříštěné lebky, rozházené od trupu zutínané paže tvořily hroznou oběť, přinesenou temnému bohu války divokými, bojovnými vojsky barona Ungerna.

Konečně jsme minuli ono zlověstné bojiště. Přiblížili jsme se k mělké bystřině. Mongolové seskočili z velbloudů, a sňavše čepice, pili vodu z tohoto „svatého“ zřídla, jež teklo nádvořím paláce „Živého Buddhy“.

Brzo nato jsme spatřili vysokou horu, porostlou hustým, téměř černým lesem. V houští se bělaly stěny kapliček a malých stavení mongolských.

„To jest svatý vrchol Bogdo-Ul!“ zvolal lama. „Tam sídlí bohové, ochraňující ‚Živého Buddhu‘.“

Bogdo-Ul jest jakoby článkem spojujícím tři hřbety horské, jež se tam setkávají. Džegil z východu, Gangyn z jihu a Guntu ze severu. Hora jest majetkem bogdo-hutuhtu čili „Živého Buddhy“, panujícího v Urze. Lesy, jež tam rostou, jsou přeplněny různorodými zvířaty a ptáky, kteří zde žijí úplně bezpečně, neboť honba jest tam zakázána pod trestem smrti, právě tak jako přechod přes horu. Jen jediný člověk překročil tento zákaz. Byl to baron Ungern, který se stem kozáků přešel Bogdo-Ul, vkradl se do paláce „Živého Buddhy“ a unesl ho před očima čínských stráží, střežících nejvyššího mongolského hodnostáře, vězněného na rozkaz Pekingu.

Ve městě živých bohů

Když jsme se přiblížili k lesu, spatřili jsme palác „boha“, vynořující se za stromy. U paty Bogdo-Ulu, za žlutou zděnou hradbou se vznášela malebná budova v tibetském slohu, jejíž střecha z temnozelených smaltovaných cihel zářila na slunci. Kolem dokola se táhl hustý park a bylo viděti fantastické střechy palácových svatyň i menších staveb. Dále bylo vidět dřevěný most vedený přes Tolu, kterým přicházeli do města mniši do Ta-Kure čili Urgy, uctívané na celém asijském Východě.

Tam sídlí mimo „Živého Buddhu“ celé množství druhořadých divotvorců, proroků, čarodějů a zázračných lékařů. Ti všichni jsou božského původu a jsou uctíváni jako „živí bohové“.

Po levé straně, na dost vysoké stěně, stojí klášter. Je to nejbohatší a nejlidnatější klášter lamaistický po Lhase tibetské. Nad mořem střech, pokrývajících budovy nejrůznějšího druhu, vypíná se ohromná, temně šarlatová věž „svatyně hradu lamů“, kde stojí obrovská pozlacená socha Buddhova, spočívajícího v květu lotosu. Mimo tuto jsou rozesety po území kláštera desítky menších svatyň a kapliček – obo –, oltářů, věží k věštění astrologickému. A dále šedá, bezbarvá, stěsnaná spousta domů, jurt a baráků, kde se tísní šedesát tisíc mnichů-lamů různé hodnosti a různého věku, budovy škol, archivů, knihoven, burz pro bandi (kleriky) a hostinských domů pro vážené lamaisty z Tibetu nebo ze země Burjatů.

Pod klášterem na písčité rovině jest tzv. cizinecké předměstí, obývané kupci ruskými a čínskými; na onom předměstí jsou všechny krámy, kanceláře, jakož i pestrý, hlučný bazar východní. Ve vzdálenosti jednoho kilometru jest viděti šedožlutý čtyřúhelník z upěchované hlíny, tvořící čínskou čtvrt Maj-ma-Čenga; a ještě dále se táhne nekonečně dlouhá ulice mezi dvěma řadami ruských domů; tam je též ruský kostel, nemocnice, vězení a masivní, těžkopádná, temněčervená budova čtyřpatrová ruského konzulátu, nyní nefungujícího.

Hned při vjezdu do města mnichů, u vchodu do malého úvozu, jsem spatřil několik mongolských vojáků, snášejících lidské mrtvoly do jakési jámy.

„Co to dělají?“ otázal jsem se kozáků, ale ti mlčeli, usmívajíce se tajemně.

Náhle se vzpřímili jako struny a přiložili dlaně ke štítkům čepic. Z úvozu vyjel na zdatném koníku jakýsi voják.

Měl na hlavě zelenou čepici s důstojnickou kokardou a na ramenou plukovnické epolety. Postřehl jsem, že míjeje nás, změřil si nás ostrým pohledem. Pamatuji se na jeho šedé, skoro bezbarvé oči ukryté pod hustým, prošedivělým obočím.

Projížděje mimo nás, sňal čepici a utíral si kapesníkem zpocené čelo. Ihned mě zaujal divný tvar lebky tohoto člověka, byla to lebka podlouhlá, jejíž přední i zadní část byly jakoby vzduté a témě hlavy bylo rozděleno zřetelnou čarou jdoucí napříč. Připomínala podušku přepásanou řemínkem. Byl to nepochybně „člověk s hlavou podobnou sedlu“, před nímž mě varoval starý věštec v okolí Vanu.

„Kdo je to?“ ptal jsem se kozáků.

„Plukovník Sipajlov, velitel Urgy…,“ zašeptali, hledíce za důstojníkem, rychle se vzdalujícím.

Slyšel jsem o něm mnoho ve Vanu a v Dzainu od kapitána Bezrodnova. Byla to nejpříšernější osobnost na krvavém pozadí mongolské epopeje z r. 1921. Sipajlov, vzděláním technik, vstoupil před několika lety do služby k carskému četnictvu a velmi rychle postupoval. Maje stále podrážděné nervy a jsa ustavičně sužován vnitřními bolestmi nervovými, mluvil úžasně rychle duse se kašlem a prskaje sliny; při řeči šilhal a po celém jeho obličeji přecházelo křečovité trhání. Byl to člověk duševně chorý a baron se několikráte pokoušel zbaviti se tohoto muže, který se stal zlým duchem buddhisty Ungerna. Sipajlov byl člověk zvrhlý, pro něhož bylo největší rozkoší vykonávati rozsudky smrti, k nimž dával podnět a které vyvolával velmi pečlivě a dovedně. Při popravách odsouzenců se radoval, mnul si ruce, prozpěvoval si operetní písničky a vymýšlel pro své oběti neobyčejná trýznění.

O veliteli Urgy se šeptalo všude s nevýslovným strachem, nenávistí a hnusem. Celá pověst o bezohledné, strašné ukrutnosti baronově byla dílem rukou a duševní choroby plukovníka Sipajlova. Byl to vzteklý, krvežíznivý pes, hledající stále svěžích obětí.

Baron Ungern se zmiňoval nejednou v pozdějších svých rozmluvách vedených se mnou v Urze o hnusu, takřka o fyzicky cítěné nenávisti k Sipajlovu a o tom, jak rád by se ho zbavil. Ale to se mu nepodařilo. Tento nadmíru odvážný člověk se bál ku podivu Sipajlova; nebyl to obyčejný pocit strachu, nýbrž jakási mystická hrůza, nedající se označit. Neboť Sipajlov rozuměl dokonale baronově psychice, znal jeho pověrčivost, jeho mystickou náladu mysli, absolutní ideovost a dovedl z toho těžiti.

Za pobytu baronova v Zabajkalsku našel plukovník jakéhosi burjackého šamana – věštce, který předpověděl, že jakmile se rozejde baron se Sipajlovem, zahyne strašlivou smrtí. Buddhista Ungern v to svatě věřil a od té chvíle snášel Sipajlovovu přítomnost a Sipajlov zuřil vždy více, prolévaje krev potoky a vraždě kolem vinné i nevinné. Sipajlovovu rodinu vyvraždili bolševici, on sám vytrpěl hrozná muka v bolševickém vězení, odkud se mu konečně podařilo utéci. Ten zuřivý, krvežíznivý, nenávistí dýšící, duševně chorý člověk se mstil strašlivě…

Zastavil jsem se ve filiálce téhož obchodního domu, ve kterém jsem prodléval v Zaině. Ředitelova rodina mě přijala velmi laskavě. Moji soudruzi, agronom a vojáci polští přišli ke mně hned a vypravovali o krvavých dnech v Urze, o tisíci nebezpečenství úskoků, intrik a zločinů spáchaných v této stolici „Živého Buddhy“. Po snídani jsme vyšli do města. Všemi ulicemi, uličkami i náměstími se hrnuly malebné zástupy lidí. Hluk na ulicích mě ohlušoval. Lidé křičeli, hádali se při prodeji nebo nákupu, prohlíželi si pestrá čínská tkaniva, modlitbičky, berany, náramky, kůže, koně, obuv, masivní stříbrné ozdoby do vlasů mongolských žen, slovem vše, co jen bylo zajímavého na ulici. Vedle ohmatávali řezníci berany přivedené na prodej a vybrané a koupené označovali na hřbetech červenými značkami. Mongolské parádnice se svými obrovskými účesy, které dávaly hlavě tvar můry, v těžkých stříbrných čepcích se prodíraly davem, žasnouce nad spoustami barevných tkaniv, stužek a dlouhých šňůrek umělých čínských korálků; vážní, otylí Mongolové si prohlíželi velmi důkladně neveliké stádo znamenitých hřebců a klidně smlouvali s Dzachačinem, majetníkem stáda; hubený, jako uhel opálený Tibeťan, který přišel jako poutník do sídla „Živého Buddhy“, nebo snad s nějakými tajnými rozkazy od ještě vyššího „boha“ z Lhasy, oné lamaistické Mekky, usednuv na zemi, vybíral sošky Buddhy, vyřezané z černého nebo žlutého achátu a představující Buddhu ve květu lotosu z velké svatyně v Urze. Opět na jiném místě obklopil veliký zástup Mongolů a Burjatů čínského kupce, prodávajícího překrásné tabatěrky skleněné, křišťálové, porculánové, ametystové, chrysoprasové, achátové a nefritové. Byly to podivuhodné, drahocenné výrobky trpělivých čínských řezbářů. Za tabatěrku ze zelenavě mléčného nefritu protkaného síťkou hnědých žilek žádal Číňan deset mladých býků, ukazuje se zápalem a uměleckým nadšením reliéf, představující mistrovsky provedeného draka, který objal závitky svého ocasu skupinu koupajících se dívek.

Všude bylo lze pozorovati Burjaty v červených hedvábných pláštích a v malinkých červených čepičkách na velikých okrouhlých hlavách a Tatary v červených beraních kožiších a v černých ťubetejkách. Hlavně však byli zastoupeni lamové. Potloukali se všude v celých tlupách, jsouce oděni v karmínové nebo žluté pláště, malebně přehozené přes jedno rameno, v přerůzných čepicích, připomínajících houby, frygickou čapku nebo též řeckou přilbu s vysokým hřebenem. Lamové kráčeli tiše, rozmlouvali skoro šeptem, probírali růžence a věštili těm, kteří toužili po proroctví. Ale to nebylo cílem jejich celodenních pochůzek. Lamové vyhledávali bohaté klienty, kteří přibyli do Urgy z dalekých chošunů, ba i z cizích zemí, pro proroctví, věštby a léky, proslulé v tomto městě, obývaném šedesáti tisíci lamů a majícím třicet tisíc soch Buddhových. Mimo to do hlavního města „Živého Boha“ přibyla tenkráte knížata čínského Vnitřního Mongolska, kteří byli okamžitě obetkáni neviditelnou sítí vyzvědačů a svěřeni dozoru sledujících je lamů.

Nad domy v obchodní čtvrti vlály různobarevné vlajky: čínské, ruské, anglické, mongolské, poněkud pak na úbočí hvězdnatá vlajka americká. Nad jurtami Mongolů třepetaly se ve vzduchu jako pestří motýlové vlajky různých zářících barev, tvaru trojúhelníkového nebo čtyřúhelníkového, dlouhé jako stuhy, krátké i okrouhlé. Byly to odznaky knížat i soukromých rodin nebo smuteční korouhve nad jurtami těžce nemocných, umírajících nebo zemřelých na neštovice a jiné kožní choroby…

Vše to dohromady vypadalo jako pestrá, pohyblivá skvrna, zalitá zářivým jarním sluncem. Všude smích, křik, koňské ržání, řev dobytka, hluk.

Chvílemi procházeli vojáci asijské jízdní divize barona Ungerna: Rusové v dlouhých safírových pláštích, Mongolové v červených se žlutými odznaky Džingis-chánovými na rameni. Vyskytovali se též vojáci čínští, kteří přešli po porážce generála Čen-Y do služeb „Živého Buddhy“, přísahavše mu věrnost.

Procházeli jsme právě náměstím, když pojednou z boční ulice vyjel automobil, dávaje znamení sirénou. Seděl v něm baron Ungern v žlutém, zlatem protkávaném chánském plášti, přepásaném modrou šerpou a v modré čepici ruského důstojníka, se žlutým lampasem. Jel rychle, stále se rozhlížeje po davu. Zpozoroval mě a ihned mě poznal. Automobil se zastavil, baron se pozdravil se mnou a pozval mě k sobě.

Bydlel v malé, velmi skromně zařízené jurtě, která stála na nádvoří čínského domu. Vedle byly postaveny ještě dvě jurty pro štáb.

„Dověděl jsem se dnes, že jste dojel rychle a šťastně do Urgy,“ zahájil baron rozmluvu.

Poděkoval jsem mu za pomoc na cestě a připomněl jsem mu slib, že obstará odjezd celé polské skupiny dále, na východ.

Baronova tvář se zachmuřila; sklonil hlavu a smutným hlasem počal francouzsky:

„Zdejší má práce se chýlí ku konci. Za devět dní zahajuji válku s bolševiky a mám v úmyslu překročiti sibiřské hranice. Prosím vás velmi srdečně, abyste zůstal po těch devět dní u mne. Není to pro vás příliš dlouhá lhůta. Mně však tím prokážete ohromnou službu a laskavost. Od tolika let již postrádám kulturní společnosti. Kdysi jsem jezdíval k duševnímu odpočinku k atamanu Semenovi k jeho štábu, kde Semenov promýšlel a uskutečňoval své obrovské a ušlechtilé plány. Nyní je Semenov daleko a já se cítím velmi osamělým uprostřed celé své divize. Chtěl bych, abyste věděl o mně vše, abyste poznal mé myšlenky, plány a záměry, abyste mohl se mnou promluvit ne jako s ‚krvavým a zuřivým baronem‘, jak mě nazývají nepřátelé, ani jako s ‚dědkem‘, jak si o mně se strachem šeptají moji vojáci, nýbrž jako s člověkem, který mnoho myslil a ještě více trpěl…“

Ungern chtěl ještě něco dodat, ale upadl v náhlou zádumčivost. Nechtěl jsem ho vyrušovat, překvapen jsa tímto neočekávaným výbuchem upřímnosti.

Po několika minutách baron pokračoval:

„Vše jsem již promyslil a slibuji, že dopravím celou vaši skupinu na místo, odkud vám bude snadno doraziti k cíli, ale račte mi navzájem slíbit, že vás budu moci považovati za svého hosta po těch devět dní. Chci, aby tyto dni byly mým odpočinkem a zapomenutím všeho…“

Co jsem mohl odpovědět? V hlase baronově jsem vycítil mimo vášnivou prosbu odstín hluboko ukrytých muk vnitřních a jakéhosi tajemství. Ostatně byl jsem přece v jeho rukou a bez jeho pomoci jsem se nemohl vydat na další cestu, aniž odvézt svých spolucestujících…

Přijal jsem tedy pozvání „krvavého barona“.

Ungern stiskl silně, vděčně mou ruku a kázal podati čaj.

Potomek křižáků a pirátů

„Povězte mi o sobě a o svých cestách!“ požádal mne baron při čaji.

Vypravoval jsem mu vše, co ho mohlo zajímat, a skutečně, byl velmi dojat mou historií.

„A nyní začnu já svou zpověď, abyste věděl, s kým jednáte,“ počal Ungern, dívaje se pozorně na mne svýma planoucíma očima. „Mé jméno jest vyslovováno s takovou nenávistí a strachem, že nikdo neví dle pravdy, kdo jsem, neboť historie je propletena s mýtem, skutečnost s fantazií, pravda s pomluvou. Někdy snad vylíčíte ve svých zápiskách cestu Mongolskem a pobyt u ‚zběsilého Ungerna‘…“

Přivřel klapky a kouře cigaretu chrlil úryvkovité věty, pospíchaje, nedokončuje slov, jako by se bál, že ho někdo přeruší.

„Rod Ungernů je velmi starý. Směsice Němců s Uhry, Huny z dob Attilových. Moji bojovní předkové se účastnili všech křížových výprav. Jeden z Ungernů zahynul v Jeruzalémě, bojuje pod prapory Richarda ‚Lvího srdce‘, ba i tragická křížová výprava dětská měla v počtu svých obětí Ralfa Ungerna, jedenáctiletého křižáka. Když byli posíláni na východní hranice německé říše nejodvážnější a nejukrutnější rytíři, byl mezi nimi můj předek Artur baron Halsa-Ungern-Sternberg. Na východě německých zemí založili oni rytíři řád Teutonů, který šířil ohněm a mečem křesťanskou nauku o lásce k bližnímu mezi divokými pohany, Litevci, Estonci a Slovany. Teutonský řád rytířský měl mezi svými ‚bratřími‘ vždy zástupce mého rodu. Pod Grunwaldem zahynuli dva členové rodu Ungern von Sternberg. Můj rod, jak jsem se zmínil, byl bojovný a nábožný, tudíž náchylný k mysticismu a asketismu. V XVI. a XVII. století bylo na území Estů a Lotyšů několik baronů Ungernů, po nichž zůstaly celé svazky kronik s legendami a vypravováními o jejich životě a činech. Heinrich Ungern, zvaný Sekera, byl ‚bludným rytířem‘. Na turnajích ve Francii, Vlaších, Španělsku a Británii bylo známo toto jméno, jež omamovalo strachem srdce zápasníků. Heinrich se vyznamenával neobyčejným uměním vládnouti válečnou sekerou. Byl zabit v Cadizu maurským rytířem, který mu ranou sekery roztříštil lebku i s přilbicí. Ralf Ungern, baron na Sternbergu, měl své sídlo při silnici mezi Revalem a Rigou a hrozbou smrti nutil všechny cestující, aby mu platili daň. Baron Petr Ungern byl vlastníkem zámku na ostrově Dagö v Baltickém moři, kde si vystavěl celou flotilu plachetních lodí, které se staly postrachem a pohromou pro kupce.

Od onoho předka, námořního loupežníka, počala celá dynastie Ungernů, pirátů a námořníků, ke kterým patřím i já. Konečně znají pověsti ještě jednoho barona mého jména, který žil na sklonku XVII. století. Jmenoval se Wilhelm a měl příjmení Bratr satanův. Příjmení toho se mu dostalo proto, že baron byl alchymistou a poskytoval ve svém domě útulku všem kouzelníkům a čarodějům, pronásledovaným po Evropě pro tajemné praktiky.

Již jsem se zmínil, že Petr Ungern dal počátek mořské dynastii Ungernů. Potomkem Petra-piráta v přímé linii byl můj děd, který doplul na vlastní plachetní lodi až do Indického oceánu, kde se zabýval lupem a přepadáváním anglických obchodních lodí. Až do časů bolševických se dochoval v našem paláci nádherný starožitný nábytek mahagonový, uloupený dědem na lodi jím potopené. Po několik let hospodařil můj děd beztrestně na oceáně, ale konečně ho Angličané zajali a vydali do rukou ruského konzula, který jej odeslal do Petrohradu. Tam byl souzen a poslán doživotně do Zabajkalska. Takový je můj vztah k východní Sibiři. Vzděláním jsem námořníkem, neboť jsem absolvoval kadetní školu námořní v Petrohradě, později pak jsem vstoupil do pluku kozáků zabajkalských, ve kterém jsem bojoval napřed s Japonci a pak s Němci. V poslední válce jsem byl vyznamenán za statečnost řádem svatého Jiří. V době míru plynul můj život při studiu filozofie a buddhismu. Můj děd přivezl s sebou z Indie ruské okovy a indický buddhismus. Můj otec byl rovněž vyznavačem buddhismu a odkázal ho mně. Mám psaní věnované mému dědovi jakýmsi svatým indickým mahátmou-jóga; tomuto listu vděčím, že jsem měl přístup tam, kam bývají pouštěni kněžími původního kultu Sakkia-Muni jen dalaj-lama nebo taši-lama. Kdysi jsem chtěl založit vojenský řád buddhistický k boji s revolučním rozvratem…“

Baron umlkl a pil šálek za šálkem čaje černého jako káva.

„Revoluční rozvrat… Zda jste někdy o tom uvažoval? A zdalipak se vůbec někdo pozastavil nad touto otázkou? Snad jenom tajemný Swedenborg nebo nejmoudřejší z mudrců taši-lama v Tibetě…!“

Cituje vědecké teorie, tituly spisů, jména učenců a spisovatelů, citáty z bible i z literatury buddhistické, mluvil tento potomek piráta a „Bratra satanova“ nadšeným a povzneseným hlasem, míchaje jazyk ruský s německým a vplétaje při tom do řeči stále výrazy francouzské a anglické:

„V starých knihách a apokryfech buddhistických z časů prvních křesťanů jsou narážky a proroctví, která ohlašují příchod doby, kdy povstanou proti sobě duchové dobří a zlí. Tehdy prý přijde neznámý ‚Prokletý‘ a zaplaví celou zemi a vyhubí lidskost, ubíjeje vzdělanost i mravnost. Géniové a šílenci, tito tragičtí blíženci, cítí zřetelně, kdy nastává období katastrof v dějinách lidstva a kdy přichází ‚Prokletý‘, jehož zbraní jest revoluce. Místo starého, na zkušenosti bohatého tvůrčího intelektu nastupuje divoká zvůle ničitele. V popředí vystupují tužby nízkých pudů, což vtiskuje mysli spekulativní ráz ve všech jejích projevech, jako v politice, v hospodářství, ve vědě i v umění. Lidstvo se uchyluje daleko od duchovních otázek a ideálu. Dějiny lidstva dokazují, že musíme změnit směr našeho myšlení a uvésti tvůrčí schopnost v soulad s otázkami mravně-duchovními. Proudy ony byly patrny již před výbuchem světové vojny v roce 1914. Ale tenkráte, jako bývá v takových dobách, se zjevil Ten, o němž mluví apoštol Jan ve Zjevení, Ten, který se zjevil Kristovi na poušti; Ten, s nímž bojovali Buddha, Paspa, zakladatel současného lamaismu, a první křesťané. Ten, jehož přítomnost tušili s hrůzou a strachem Dante, Michelangelo, Leonardo da Vinci, Tasso, Goethe, Dostojevský. Tento ‚Prokletý‘ jest již mezi lidmi a odvrací vlny kultury a duchovního rozvoje od Boha k sobě. Tak udržuje ‚Prokletý‘ rukama, zbrocenýma krví revoluce, běh lidské mysli a duše k jasné metě – k božství. Spravedlivý a milostivý ‚Velký Neznámý‘ postavil u prahu našeho života Karmu (bohyni) neznající hněvu ani lásky. Ta účtuje s námi chladně naše činy, odměřuje a váží. Karma pojme do účtu vše, co ‚Prokletý‘ zasel mezi lidmi, jako hlad, nemoci, zkázu a smrt kultury, slávy, cti, ducha, smrt států i národů… Vidím, vidím již tu hrůzu, tu ponurou, šílenou zkázu světa a lidí…“

Dvéře jurty se náhle otevřely a na prahu se objevil nehybně vzpřímený baronův pobočník.

„Co chceš?“ otázal se hněvivě Ungern.

„Excelence, naše hlídka posunutá na sever schytala šest bolševických vyzvědačů poblíže hranice a přivedla je k štábu…“

Baron vyskočil z lůžka. Oči jeho metaly blesky a tvář se křečovitě svírala.

„Postavit zajatce před mou jurtou!“ rozkázal tichým, syčivým hlasem. „Jdi…!“

V té chvíli zapomněl baron na vše; oduševnělá, nadšená řeč, hlas pronikající do srdce – to vše utonulo v nezměrném hněvu, který zuřil jako vichřice v jeho srdci.

Ungern si narazil čepici na hlavu, uchopil svůj nerozlučný tašur a vyrazil z jurty. Vyšel jsem za ním. Před jurtou stáli zajatci, obklopení ozbrojenými kozáky, udýchanými dalekou a rychlou jízdou.

Baron se zastavil před rudými vojáky a po několik minut jim hleděl do očí, neodvraceje od nich zraku. Na jeho obličeji bylo znát ohromné napětí mysli i vůle. Konečně poodstoupil, usedl na práh jurty, sňal čepici, a upřev oči do země, třel si silně čelo. Náhle povstal a přistoupil rozhodným krokem k zajatcům.

„Postav se více nalevo – a ty napravo,“ rozkazoval baron zajatcům, udeřiv každého lehce tašurem do pravého ramene.

Dva přešli nalevo, čtyři napravo.

„Prohlédnout šaty těch dvou!“ rozkázal. „To jsou sovětští komisaři!“

Obraceje se pak ke čtyřem polekaným zajatcům stojícím napravo, řekl jim:

„A vy jste sedláci zmobilizovaní bolševiky.“

„Dle rozkazu, Excelence…!“ vyrazili zajatci zcela jinak, než káže bolševická disciplína. „To není z naší vůle.“

„Jděte k veliteli a řekněte mu, že vás přijímám do tibetského oddílu,“ řekl baron klidně.

Potěšení „bolševici“ opustili ihned nádvoří strašného generála. Zatím však u dvou ostatních nalezeny v podšívkách holení pasy politických komisařů sovětských.

Baron svraštil čelo, a vyslovuje zvolna každé slovo, pronesl rozkaz:

„Ubít je holemi!“

Potom vešel do jurty a usedl, ale po oné příhodě rozmluva již vázla. Rozloučil jsem se proto krátce s generálem a vyšel jsem.

Když jsme vesele rozmlouvali po obědě u mých hostitelů, na kterém bylo několik Ungernových důstojníků, zdvihl jeden z přítomných hlavu a zašeptal poděšen:

„Kdesi nablízku projel právě baron…“

Všichni umlkli, ale za chvíli se rozmluva opět rozvinula. Náhle zahrčel právě pod oknem automobil, načež vběhl do pokoje ulekaný sluha, volaje:

„Baron…“

Avšak baron stál již na prahu. Pozdravil se se všemi velmi laskavě, a obraceje se k domácím, prosil o dovolení, aby mě mohl vzíti s sebou v naléhavé záležitosti. Postřehl jsem zděšení na tvářích některých mých nových známých, ale já sám jsem byl klidný, neboť jsem již chápal duši „krvavého generála“.

Oblékal jsem se a ze zvyku jsem vsunul do kapsy svrchníku revolver.

„Nechte zde tu hračku!“ zvolal baron s úsměvem. „Zde vám již nic nehrozí. Ostatně hutuhtu z Narabanči vám předpověděl, že ‚štěstí bude vždycky s vámi‘!“

„Zajisté,“ souhlasil jsem, „avšak hutuhtu neřekl, co považuje pro mne za štěstí. Snad smrt – nejlepší odpočinek po mém putování? Musím se však přiznati, že budu raději cestovati, jen když budu žíti.“

Vsedli jsme do auta, které řídil důstojník bez čepice, vzpřímený jako socha.

„K rádiové stanici,“ rozkázal baron.

Jeli jsme.

V Urze kypěl život ve dne jako večer. Jenom v noci byl podivnější a tajemnější. V hlučném zástupu projížděli jezdci různých kmenů mongolských, lišících se vzájemně tvarem sedla a způsobem, jak se na sedle drželi. Šla vážně karavana velbloudů s nákladem, táhly arby, těžké vozy o dvou kolech, složené ze šesti kusů hrubě přitesaného dřeva, pobitého ohromnými hřeby; a vše to bylo zalito fialovým světlem velikých elektrických lamp.

Opanovav Urgu, dal baron ihned opravit dávno pokaženou elektrickou stanici, očistiti ulice města, jež neznaly jistě od časů Džingisových koštěte ani dezinfekce, a zříditi telefonickou síť. Vznikly různé dílny a továrničky, byly uvedeny v chod školy, nemocnice, ambulatoria, stanice zvěrolékařské a rozvíjel se ruch autobusový; byly opravovány cesty, domy i mosty. Baron chránil obchod a průmysl a dával bez slitování věšeti ruské i mongolské vojáky za vyloupení čínských krámů.

Sídlo „Živého Buddhy“, dědice trůnu velkého Džingis-chána, osvětlené elektrikou! Skutečně byl to nemenší div než všechny kousky mongolských kouzelníků!

Když jsme vjížděli do ruské čtvrti, stálo na mostě vedeném přes malý potok několik vojáků „flirtujících“ s Mongolkami. Vojáci stanuli jako zkamenělí před generálem, dvě Mongolky utekly pod most a ostatní ženy zůstaly zděšeny na místě. Za chvíli zdvihly všechny ruce ke svým fantastickým účesům, salutujíce po vojensku.

Generál se usmál a řekl ke mně:

„Vidíte, jaká je u mne disciplína? I Mongolky salutují!“

Za městem uháněl automobil ještě rychleji. Chladný vítr shazoval čepice a rozhaloval pláště. Baron, přivřev oči a libuje si patrně v rychlé jízdě, šeptal chvílemi: „Rychleji, rychleji!“

Šofér jel takovou rychlostí, že vzduch svištěl v uších. Mlčeli jsme. Tu promluvil baron:

„Zbil jsem včera pobočníka za to, že mi nedal dokončiti vypravování…“

„Vždyť je přece můžete dokončiti nyní,“ odvětil jsem.

„Neomrzelo vás to ještě?“ zeptal se a v jeho hlase bylo slyšeti radost. „Nu, dobře. Nyní přijde nejzajímavější část…“

Ungern seděl vzpřímen jako svíce, nedotýkaje se podušek automobilu a kouře cigaretu za cigaretou, počal:

„Mínil jsem založiti v Rusku vojenský řád buddhistů. Nač? K obraně mravní evoluce lidstva před zhoubnými vlivy revoluce, neboť myslím, že postup evoluční vede k ideálu, tj. k božství, kdežto revoluce po mohutném skoku vpřed zadržuje rozvoj a vede zpět ke zvířeckosti. Ale pracoval jsem v Rusku, v oné prokleté zemi, kde není v lidu disciplíny, kde sedlák chodí do křesťanského kostela, věří však v čarodějnice a v kouzla, kde inteligentní třída dbá toliko vlastního prospěchu a pohodlí. Národ surový, divoký, negramotný, neřekl bych ani lid, nýbrž zvláštní zoologický druh savců; romantický inteligent ruský namlouval sobě i jiným, že ruský lid jest mučedníkem, nositelem ideje božství, všesvětové touhy po dobru, tvrdil to, neznaje svého lidu a nemiluje ho vůbec.

Při takových zvláštnostech povahy se počali moji soudruzi vyhýbati ustanovením ‚řádovým‘. Tu jsem zavedl celibát a členové řádu se měli odříci všech výhod životních a všeho přepychu podle stanov klášterů lamaistických. Aby pak bylo možno vybíti energii, dovolil jsem neomezené požívání kořalky, opia, hašiše… Nyní za pití kořalky – věším, tenkráte však jsme se opíjeli až k delirium tremens. Řád jsem ovšem nevytvořil, ale vychoval jsem dvě stě zdatných, bezohledně odvážných důstojníků, kteří si získali velikých zásluh ve válce s Němci a s bolševiky. Všech, kteří zůstali na živu, zužitkoval později ataman Semenov, avšak, bohužel, jest jich již velmi málo… Vojna – zlá macecha…!“

„Rádio, Excelence!“ oznámil šofér.

„Zastav,“ rozkázal generál.

Prohlédli jsme velikou stanici jiskrového telegrafu, zřízeného dobře Američany pro čínskou vládu. Přečetli jsme několik přejatých telegramů mezi Moskvou, Vladivostokem a Pekingem. Byla nám ukázána jakás depeše z vrcholu věže Eiffelovy v Paříži. Baron dal poslat ihned několik telegramů k štábu, aby byly otištěny v deníku, vycházejícím občas a vydávaném v tiskárně ruského konzulátu.

Když jsme dočetli depeše a prohlédli stanici, pozval mě baron do auta, a zapaluje si cigaretu, zvolal s radostným úsměvem:

„Nyní… v nekonečném prostoru!“

Šofér vyjel s větrem o závod a zakrátko jsme utonuli ve tmě noci, v prostranství nekonečných stepí, prostoupených místy nevysokými pahorky. Divil jsem se, že jsme se nerozbili, že jsme se nestali obětí nejhroznější katastrofy. Automobil skákal jako míč, přes kamení i strouhy, přejížděl malé potoky, nepochopitelným způsobem projížděl mezi balvany místy nahromaděnými. Šofér, který řídil tak dovedně obrovský stroj, měl snad oči divoké kočky.

V temnu noci jsem zpozoroval červenavé ohníčky, které se hned zapalovaly, hned zase hasly…

„To jsou vlci,“ usmívaje se řekl Ungern. „Nakrmili jsme je dosyta svým i nepřátelským masem. Ale dovolíte, abych vypravoval dále o svých osudech?“

Obrátil se ke mně a hledě mi do očí, jak to bylo jeho obyčejem, začal:

„Za německé vojny jsem se spřátelil s Grigorem Semenovem. Oba jsme utržili mnoho ran a dostali jsme válečně kříže. Na frontě jsme viděli ponenáhlý rozklad armády, zesurovění duše ruského sedláka i měšťana, tušili jsme zradu Ruska na spojencích a chápali jsme celou hloubku nebezpečí, jaké hrozilo lidstvu v revoluci zdivočelých davů ruských. Tehdy můj druh, obyčejný esaul kozácký a nyní ataman všech kozáků sibiřských, Semenov, pojal obrovský, uchvacující plán. My si s ním rozumíme. Semenov je poloviční Mongol, já – buddhista. Semenov si ustanovil sloučiti všechny kmeny mongolské, spojené mezi sebou krví nebo stejným kultem náboženským, v jeden asijský stát, skládající se z autonomních částí, pod mravním vůdcovstvím Číny, země nejstarší a nejvznešenější kultury duchovní. Tento stát by musel být mravně i fyzicky silný; musel by se zabezpečit před vlivy revoluce vysokou zdí přísných, ale moudrých zákonů a musel by hájit svého duchovního základu, kultu, víry, filozofie a politiky. Nezastaví-li se zdemoralizované a šílené lidstvo ve svém běhu ku propasti a vydá-li vše, čeho dobyl lidský duch, zkáze, bude muset asijský stát postaviti meze tomuto počínání a zabezpečiti lidstvu trvalý mír. Tak smýšlel ataman Semenov, a jsa ještě na německé frontě, započal agitaci mezi Burjaty a Turkmeny. Slovo atamanovo padlo na úrodnou půdu! Ostatně nemohlo být jinak. Všichni Asiaté, vyjímajíc Japonce, chápou, že spekulativní kultura Západu přivádí lidstvo do zhouby, otravujíc je bacily revoluce. Plán sjednocení Mongolů byl blízký uskutečnění v roce 1918, když Rusko hanebně zradilo Francii, Ameriku a Anglii. Tehdy oznámil Semenov, že nemůže zůstati mezi zrádci, protestoval proti smlouvě, ujednané v Brestu Litevském, a vyjel do Zabajkalska, aby verboval dobrovolníky k naší vojně s Němci. S ním zároveň jsem jel i já, jakož i několik jiných důstojníků. Chtěli jsme zmobilizovat Asii do vojny s Němci, vyslali jsme emisary do Mongolska, Tibetu, Turkestánu a do Číny. Vše se dobře dařilo. Ale právě tenkráte počali bolševici vražditi důstojníky, i byli jsme nuceni brániti se a boj obranný se změnil v zavilou domácí válku. Na všeobecnou asijskou organizaci nezbylo již času. Sestavili jsme vlastní armádu, nepřestávajíce sníti o dni, kdy probudíme celou mongolskou Asii a s její pomocí upevníme mír i Boha na zemi, zalité krví. Co se mne týká, přispěl jsem k probuzení Asie, dav nezávislost prastaré zemi vládce Asie, slavného a moudrého Džingise… A přesto se obává ataman Semenov mne, mé surovosti a ukrutenství. Nechápe, že vedeme válku ne s politickou stranou, nýbrž se ‚sektou‘ spiklenců zapřisáhlých proti veškeré duchovní kultuře lidstva, proti ideji božství. Račte mi vysvětlit, proč Vlaši odsuzují na smrt členy mafie ‚černé ruky‘, proč Američané posazují na elektrickou stolici anarchisty-bombisty a proč já nemám hubit bolševiky, vrahy duše i těla společnosti? Semenov – zpola Rus, zpola Mongol – je citlivý a měkký, já však jsem Teuton, potomek ‚Bratra satanova‘ a pirátů. Pro sektu vrahů je jen smrt…! Vracíme se do Urgy…!“

Za dvě hodiny se mihla před námi ještě daleká světla města.

Tábor mučedníků

Nedaleko vjezdu do Urgy stálo u jednopatrového domku auto.

„Co to znamená?“ zeptal se baron šoféra.

Šofér to nedovedl vysvětlit.

„Jeď k tomu domu!“ rozkázal baron.

Zastavili jsme se před síní. V tom okamžiku se rozlétly hřmotně dveře, z domu vyběhlo několik důstojníků a dalo se na útěk.

„Stůj!“ vzkřikl zvučným, vysokým tenorem Ungern.

Všichni se zastavili jako zarytí.

„Vraťte se,“ rozkázal tónem, jakým se mluví k psům, nikoliv k lidem.

Když se vrátili se skloněnými hlavami, vešel baron za nimi, opíraje se o svůj těžký tašur. Dveře zůstaly otevřeny, takže jsem mohl slyšet a vidět vše, co se dělo v osvětleném pokoji.

„Ach, bude zle!“ zašeptal úzkostlivě důstojník-šofér. „Naši důstojníci, dověděvše se asi, že si baron vyjel za město na dalekou procházku, chtěli si uspořádat hostinu. Nyní je dá baron postříleti nebo ubíti holemi… Zle je!“

Viděl jsem dveřmi konec stolu, pokrytého lahvemi a krabicemi od konzerv. Na rohu seděla mladá žena, která spatřivši barona, vyskočila zděšeně z místa. Z pokoje se ozýval chraptivý hlas Ungernův. Padaly těžké, stručné věty:

„Vaše vlast hyne. Hanba lpí na vás, Rusech, a vy toho nechápete, necítíte… Musíte mít víno… ženské… karty… Darebáci… zvířata…! Sto padesát ran tašurem každému… sto padesát…!“

Hlas mluvícího se snížil až na zlověstný šepot.

„A vy, ženy, necítíte zkázy vašeho lidu? Necítíte bolu národa? Vám je to lhostejné! Měly byste se slitovati nad svými muži! Ti snad zhynou na frontě a v boji… Vy však zde pijete víno…, oddáváte se rozmařilosti, oslabujete ducha mých důstojníků…! Vy nejste ženy! Ctím ženu, která cítí hlouběji než muž… Vy však nejste ženami! Poslouchejte, co řeknu. Zastihnu-li ještě některou z vás, dám ji oběsit!“

Obrátil se a vyšel. Sám dal výstražné znamení sirénou automobilu a rozkázal hlídce, která se ihned objevila, zavésti zatčené k veliteli.

Za další jízdy Ungern mlčel, oddychuje ztěžka a něco šeptaje. Konečně promluvil:

„Křičí, píší, že jsem ukrutný… Zuřivý baron! A já zatím nemohu ze sebe střásti můru zrady armády, k níž jsem patřil; nejím, nespím, neboť mám stále před sebou strašné obrazy smrti nejšlechetnějších lidí… Smrt z rukou nejhorších, nejzatemnělejších, nejzpustlejších zločinců! A ti… nemohou bez kořalky! A ženy… ty ženy bez srdce, nešlechetné… bez duše! ‚Krvavý‘ generál…! Proti takovým lze bojovat jenom přísností! Rusové nesmějí milovat – musí se bát… To jsou zvířata… Zvířata…!“

Baron si zapaloval cigaretu za cigaretou a odhazoval je prudce.

„Račte se mnou povečeřet!“ navrhl po chvíli.

Na večeři byl pozván rovněž náčelník štábu, mladý, skromný, velmi dobře vychovaný právník, syn věhlasného ruského profesora Ivanovského. Byl předložen jakýsi horký čínský pokrm, potom pak studené maso, kompot z kalifornského ovoce a čaj. Jedli jsme podle čínského obyčeje kostěnými tyčkami.

Baron byl podrážděn a smuten. Počínal velmi opatrně rozmluvu o zatčených důstojnících, snaže se najít pro ně ospravedlnění v drsném způsobu života v divizi a v potřebě rozptýlení.

„To jsou shnilé částky, propadlé rozmařilosti…!“ pravil hněvivě generál.

Přičiněním mým a náčelníka štábu se konečně Ungern obměkčil a rozkázal, aby zatčení byli propuštěni.

Nazítří jsem strávil den se svými soudruhy a seznámil jsem se blíže se životem města. Násilná, energická povaha baronova nutila všechny ku práci. Sám byl všude a všeho si všímal, nikdy však nezasahoval do opatření vedoucích. Každý věděl, co má dělat. Byly plněny náboje dělové i puškové, děla i jiné zbraně se opravovaly, zkoušela se výroba prachu a otravných plynů, vyráběn sanytr a terpentýn, kterým se měl nahradit benzin pro automobily; baron blouznil o aeroplánech i tancích… Vše, co žilo, pracovalo. Obchodní domy byly zaměstnány dodávkami potravin a materiálu pro armádu. Bylo navazováno obchodní spojení s Čínou.

Večer mě pozval k sobě náčelník štábu Ungernova. V jeho jurtě bylo několik důstojníků. Domácí pán nás častoval čajem se zavařeninami a čínskými cukrovinkami. O jedenácté hodině vešel do jurty plukovník Sipajlov pozpěvuje si. Všichni hned umlkli a pod různými záminkami odcházeli.

„Nemají rádi Sipajlova,“ zabručel plukovník, přimhuřuje prohnaně bezbarvé oči a prskaje.

Ve chvíli, kdy Sipajlov počínal rozmluvu s náčelníkem štábu, vešel do jurty baron, který spatřiv plukovníka, svraštil čelo a s hnusem mi řekl:

„Nemluvte s tím hadem!“

Sipajlov zbledl a stáhl svou znetvořenou hlavu mezi ramena. Baron opustil jurtu a po chvíli jsme slyšeli, an dával rozkaz, aby přijel automobil.

„Aj,“ zabědoval Sipajlov, „vím, že přijde den, kdy mě dá baron ubíti holemi!“

Ale v jeho hlase jsem vycítil jenom strojený strach. Vycházeje zvolal plukovník vesele:

„Pijete jenom čaj? Dám vám poslat k večeři znamenitý piroh s rybou a výbornou polévku.“

Když vyšel, uchopil se náčelník štábu za hlavu a šeptal zoufale:

„Bože můj, bože! Jak jsme poklesli revolucí. S takovými individui jsme nuceni pracovat! Se zločinci a zloději… Sipajlov je zlým duchem baronovým. Předkládá mu k podpisu stále nové rozsudky smrti, zabíjí nevinné lidi bez soudu a bez vědomí generálova, loupí pod záminkou neexistujících rozkazů baronových…“

V několika minutách přišel od Sipajlova voják a přinesl slíbenou večeři. Když se sehnul, rozvazuje ubrousek, zašeptal náčelník štábu, ukazuje naň očima:

„Všimněte si dobře tohoto člověka!“

Vojín byl malého vzrůstu, širokých, silných plecí. Oděn byl velmi pečlivě. Jeho hladce oholená tvář byla velmi milá, klidná, plna úcty k načalstvu, ale v šedých přimhouřených očích a v záhybech úst bylo cosi odpuzujícího a strašného.

Když opustil jurtu, vypravoval mi náčelník štábu, že tento vojín, jménem Čisťakov, je pravou rukou Sipajlovovou a jeho pobočným katem. Tento zdvořilý, přívětivý mladík rdousil vlastníma rukama lidi, aby se nemusil namáhat s věšením.

Vstal, a než jsem pochopil, co činí, vylil za dveře polévku z misky a hodil piroh do odlehlého kouta nádvoří.

„Co děláte?“ zvolal jsem, domnívaje se, že se můj známý náhle minul s rozumem.

„To je Sipajlovovo pohoštění,“ odvětil, „a není tudíž jisto, není-li v něm jed. V domě plukovníkově nesmí cizí nic jíst ani pít, neboť nikdy neví, co ho může potkat…“

V těžké náladě jsem se vrátil domů a tu jsem se dověděl, že Sipajlov dal zabavit mé věci a poslat k velitelství, aby tam byly prohlédnuty.

To mě velmi znepokojilo, neboť Sipajlov mi mohl podložit nějaké papíry, které by mě přivedly do rukou kata Čisťakova, ale od náčelníka štábu jsem se dověděl, že mé věci byly přineseny k Sipajlovu ve chvíli, kdy byl u něho baron. Když Ungern viděl, co se děje, rozčilil se strašlivě, udeřil Sipajlova tašurem a dal ihned dopraviti věci nazpět.

Zatím skončilo tedy vše šťastně, ale věděl jsem, že mám v osobě zrůdného vyvrhele Sipajlova úhlavního nepřítele. Jaká byla příčina této nenávisti? Sipajlov se obával mého vlivu na barona, vida, že Ungern se chová ke mně s velikou důvěrou a snaží se být stále v mé společnosti. Sipajlov mě podezříval, že budu hledět poštvat Ungerna proti němu, což by mu hrozilo nevyhnutelnou smrtí, které se panicky bál.

Bylo proto nutno pospíšiti si s odjezdem, neboť důmyslný žandarm by mě mohl zaplésti do svých osidel, a pak by mne nedovedla žádná lidská síla uchránit od smrti v oněch životních podmínkách, jaké byly v Urze.

Chtěl jsem si již lehnout, když přiběhl pro mne mladší pobočník Ungernův. Musel jsem jít.

Zastal jsem barona, an čte nějakou francouzskou knížku. Odhodil ji a povstav, aby mě přivítal, pravil:

„Prosím o prominutí, že vás stále obtěžuji, ale chci mluvit! Musím se přece někomu vyzpovídat, kdo dovede vše pochopit – i zlé, i dobré…“

Spisovatelský pud mi vložil na jazyk otázku:

„Mohu napsat někdy knížku o tom, co zde slyším a vidím?“

Ungern se na chvíli zamyslil a pak pravil:

„Dejte mi svůj zápisník.“

Podal jsem mu album, do něhož jsem si dělal cestovní náčrtky, a on mi napsal rusky:

„Po mé smrti – Baron Ungern.“

„Jsem starší než vy, proto zemřu dříve,“ podotkl jsem.

„Nikoliv!“ řekl. „Ještě sto třicet dní a – konec…! Nirvána…! Ach, kdybyste věděl, jak velice jsem zmučen mravním utrpením a užírající mě nenávistí.“

Po dlouhém mlčení pokračoval baron, kouře cigarety a popíjeje černý čaj, ve vypravování předevčírem přerušeném. Dověděl jsem se, že Ungern, vykonávaje plán atamana Semenova, vstoupil ve styk se všemi kmeny mongolskými i s buddhisty v Asii, měl listy od tajné rady indických mahátmů, od dalaj-lamy, od taši-lamy, od chánů kyrgyzských i kalmyckých, od vládců Afghánistánu, od čínských monarchistů i hodnostářů lamaistických. Uváděl, že celá mongolská a buddhistická Asie blouzní o utvoření obrovského středoasijského státu s moudrou, monarchickou Čínou v čele.

Zakrátko přerušil své vypravování a poslal pro automobil, ačkoliv byla již pozdní hodina noční.

„Pojedeme do svatyně velikého, milostivého Buddhy!“ zvolal, byv zachvácen nějakou myšlenkou a zíraje na mne planoucíma očima.

Bylo to zakončení obrazu života onoho ohromného tábora jakýchsi tragických mučedníků, zpola banditů, zpola rytířů, zpola mnichů, onoho zástupu vyhnanců a mstitelů, puzených dějinnými událostmi v náruč smrti a mrskaných surovostí mystika, který je nenáviděl a pohrdal jimi, potomka teutonských pirátů. Ten pak žije v stálé tísni, neměl chvíli pokoje. Jsa tísněn těžkými, jedovatými myšlenkami, prožíval muka Tantalova, věře, že každý nový den utíná článek z řetězu života, skládajícího se ze sta třiceti dní, které ho oddělovaly od neznámé, bezedné propasti – smrti.

Před tváří Buddhovou

Mlčky proletěl automobil obchodní částí města a přiblížil se k strmým svahům planiny, na které stál klášter. Baron dal zastavit automobil; dále jsme šli pěšky, ponořujíce se vždy hlouběji do labyrintu úzkých uliček mezi domy lamů a budovami klášterními. Stanuli jsme konečně před největší svatyní Urgy, Mongolska, ba celého světa lamaistického. Byla to budova tibetské architektury, avšak s čínskou, mistrovsky prohnutou střechou. U vchodu hořela jediná lucerna. Těžké dveře, okuté řetězem a bronzem, byly zamknuty ohromným visacím zámkem.

Baron udeřil třikrát na gong kladívkem, visícím na stěně.

Po několika minutách se seběhlo několik polekaných mnichů. Někteří měli v rukou lucerny. Poznavši dzian-dziuna, padli na tvář a neodvažovali se povznésti zraků k němu.

„Vstaňte a doprovoďte nás do svatyně!“ rozkázal baron.

Vešli jsme do svatyně. Její vzhled se nelišil ničím od jiných větších svatyň lamaistických. Tytéž obřadné různobarevné korouhve s mongolskými a tibetskými modlitbami, se symbolickými znaky a obrazy svatých a bohů; dlouhé pásy hedvábných tkaniv visících ze stropu; svaté obrazy bohů a bohyň. Od vchodu až k jedinému stupni oltáře ležel úzký, dlouhý koberec; po obou jeho stranách stály nízké pohovky potažené červeným suknem; byla to místa pro lamy a pro sbor při pobožnostech. Na oltáři hořely lampičky, vrhající blikavou záři na obřadné náčiní a na zlaté a stříbrné svícny. Za oltářem visela obrovská žlutá hedvábná záclona se znakem Džingisovým – svastikou a tibetskou modlitbou: „Óm, mani padme hung!“

Lamové odhrnuli záclonu.

V neurčitém světle olejových lampiček se vynořila ze tmy postava Buddhova příšerných rozměrů, mající asi osmdesát stop výšky, celá silně pozlacená, zhotovená v Číně z nejlepšího bronzu. Buddha seděl v zlatém lotosu. Obličej boha-mudrce byl lhostejný a klidný; oživovala ho hra stínu a světel, takže se zdálo, že se Buddha dívá na lidi vážně a chladně a plná, pěkně utvářená jeho ústa se skládala v mírný, ale uštěpačný úsměv. Všude podél stěn, ve skříních i na policích, stály veliké i malé sošky Buddhovy. Bylo mi řečeno, že je jich tam na třicet tisíc. Jsou to oběti věřících.

Baron zazvonil na visící gong, kterým se obrací pozornost boha na modlícího, a vhodil do veliké bronzové urny zlatý peníz. Člověk, který prolistoval díla všech západních filozofů, který znal evropskou literaturu a vědu XIX. a XX. století, se modlil před bronzovou sochou Buddhovou. Sepjal ruce před sebe natažené a zavřev oči šeptal slova modlitby. Zpozoroval jsem, že měl na levé ruce buddhistický růženec. Modlitba trvala asi deset minut, načež Ungern řekl, obrátiv se tváří k lamům:

„Zavolejte starce!“

Jeden z lamů odešel ihned, nízko se ukláněje, a zakrátko se vrátil, veda pod ramenem starce ve špinavém, žlutém plášti gelonga. Hlava a ruce starcovy se třásly; stěží pohyboval nohama, ale patrně již věděl, čeho bude od něho žádati strašný dzian-dziun, neboť měl v torbě starou knihu v dřevěných deskách.

Byl to maramba Vagaden-hutuhtu, učený lamaista, znalec indických a tibetských knih.

„Čti!“ rozkázal baron.

„Mluvil k lidu taši-lama,“ počal stařec tichým, lámajícím se hlasem, „nebojte se a nevzlykejte, neboť přijde ze severu vysoký, bílý člověk s očima jako kusy lesknoucího se ledu v hluboké jeskyni. Projde zemí jako plamen a smrt… Každý jeho krok zanechá krvavou stopu. Bude to bůh války, opětně se zjevující. Dá svobodu bratrům, povede všechny národy, plemena i kmeny Džingis-chánovy k slávě, štěstí a míru…“

Stařec umlkl, ale Ungern obrátil prudce několik listů a zašeptal důrazně:

„Čti! Nyní přijde proroctví pro mne.“

Maramba četl lhostejným hlasem:

„Nastane smutný den. Den zhouby osvoboditele národů. Obklopí ho sta nepřátel. Čeká ho osamění. Bude ho trápiti starost, že nemá nikoho, komu by odkázal své myšlenky a své tužby. Nastanou dlouhé hodiny ukrutných bojů. Ale neoslabí ducha až do posledního dechu. Otevře se brána nirvány a vejde do ní duše očištěná mukami a steskem.“

Baron sklonil hlavu a pošeptal mi:

„Tak zní všechna proroctví! Takový bude můj konec…“

Opustili jsme svatyni a šli jsme na druhý konec kláštera.

„Nemám rád té svatyně! Jest příliš nová, neboť lamové ji vybudovali tehdy, když ‚Živý Bůh‘ oslepl, aby byla obětí prosebnou. Nemám rád svatyně ‚hradu lamů‘, neboť na obličeji zlatého Buddhy nelze poznati slz, nadějí, trampot, zoufalství, bolesti, štěstí a vděčnosti modlícího se lidu. Lidé dosud nevyryli oněch stop v zlatém bronzu Buddhově… Nyní půjdeme do staré kaple proroctví a věšteb…!“

Spatřil jsem malou, zčernalou budovu, podobnou věži s okrouhlou střechou. Dveře byly otevřeny. Po obou stranách vchodu byla pohyblivá kola popsaná modlitbami – nejprostší způsob pobožnosti. Nade dveřmi byla mosazná tabulka se znaky zvěrokruhu. Při vchodu a uvnitř hořely veliké čínské lampiony. Dva mniši četli jednotvárnými hlasy nějaké knihy. Když jsme vešli, nepozdvihli ani hlavy.

Baron, přiblíživ se k nim, řekl:

„Vrhněte kosti na počet dní mého života!“

Mniši vyhodili z velkých bronzových pohárů bílé kosti na černý stůl, nepřerušujíce čtení a nedívajíce se na barona stojícího před nimi.

Baron dlouho počítal, konečně zhluboka vzdychl a zašeptal:

„Sto třicet… Znovu sto třicet… To je již po páté…!“

Hluboce se zadumal; přistoupil k oltáři, kde stála stará kamenná socha Buddhova, přivezená kdysi z Indie, a modlil se ponořen ve svých myšlenkách a v úzkosti.

Do úsvitu jsme se potulovali s Ungernem po klášteře. Navštívili jsme všechny svatyně kaple, muzeum lékařské školy, věž astrologů, různá posvátná místa, a když se slunce ukázalo na vrcholech hor, šli jsme na náměstí, vroubené domy mladých lamů a kleriků-bandi. Polonazí vybíhali v zástupech z domů a pouštěli se v ranní zápas, rychlý, pohyblivý, plný rozmachů a póz vyžadujících veliké síly a zručnosti. Zápasy ty řídil starý lama, který býval kdysi bogadyrem, což znamená silákem, chloubou celého Mongolska. Vzrůstem dosahoval sedmi stop, a když seděl na malém koni mongolském a vysunul nohy ze třmenů, stál hned na zemi, kůň pak prošel pod jeho rozkročenýma nohama. Za mladých let unesl bez zvláštní námahy na plecích koně. Skupina mnichů pěstovala dechová cvičení dle předpisu hatha-jógy.

Na jiném místě se cvičila zase nějaká cizí knížata ve střílení z luku do terče, kterým byly hliněné hlavy Číňanů. Stříleli ze vzdálenosti padesáti kroku; někteří z lučištníků dovedli dobře zacházeti touto tradiční zbraní mongolskou.

Po návratu do města jsem cítil v hlavě jakýsi chaos – následek toho všeho, co jsem viděl a slyšel v oné fantastické noci.

„Kde jsem? V jaké době žiji?“ vířily v mém mozku myšlenky.

Sto třicet dní života… Krvavý generál… vtělený bůh války… spasitel národů… střídaly se myšlenky jako blesky, obrážejíce dojmy z cesty do sídla Buddhova… Avšak zároveň jsem cítil v onom chaosu nezřetelně jakoby dotknutí jakési veliké ideje a muka člověka, nedající se vylíčit.

V paláci „Živého Boha“

Po obědě přišel pro mne generál.

„Chci vás představit bogdo-chánu-hutuhtu,“ zvolal.

Málokomu se podaří spatřiti „Živého Buddhu“, proto ovšem jsem uchopil hned svrchník a čepici a již jsem byl v autu.

Zastavili jsme se u vrat žluté hradby s červenými pásy, která ohrazovala palác „boha“. Několik set lamů v červených a žlutých šatech se vrhlo v ústrety dzian-dziunovi, který dostal za osvobození Mongolska od „boha“ titul chána. S velikou úctou nás doprovázeli v zástupech ke vchodu paláce.

Byli jsme doprovozeni do prostorného tmavého sálu. Vyřezávané těžké dveře vedly do vnitřních oddělení. V pozadí stál široký, nízký trůn s několika hedvábnými poduškami. Opěradlo bylo z červeného sametu a lemováno zlatem. Z obou dvou stran stály žluté španělské stěny v ebenových rámech, ozdobených mistrovskou čínskou řezbou. Pod stěnou stály nízké zasklené skřínky naplněné různými předměty umění čínského, japonského, indického a ruského; byla tam i skupina porculánu sèvrského, představující tančící markýzy a markýzky.

Před trůnem stál dlouhý, velmi nízký stůl, u něhož sedělo na poduškách osm vážených Mongolů. Uprostřed na předsednickém místě jsem spatřil starce dobrotivé tváře a rozumných, pronikavých očí. Oči ty mi připomínaly oči sošek japonského buddhismu, jaké jsem viděl v císařském muzeu v Tokiu, vyrobené z drahých kamenů oči Amidy, Danniči-Buddhy, bohyně Kvan-Non a dobrého starce Chote.

Byl to „svatý“, Džalchanci-hutuhtu, „bůh“ (gegeni) a vládce kláštera poblíže jezera Tessin-Gol, v přítomné době pak předseda mongolské ministerské rady, který byl vážen nejen v Mongolsku, nýbrž i za jeho hranicemi. Ostatní přítomní byli ministři, chánové a vlivná chošunní knížata Halhi.

Barona posadili s poctami vedle předsedy, mně bylo podáno evropské křeslo. S pomocí tlumočníka oznámil baron ministrům, že za několik dní opouští Mongolsko a svěřuje jim další obranu nezávislosti země, obydlené potomky Džingis-chánovými, jehož veliká duše žije a sloučí všechna plemena mongolská ve velikou slavnou „říši středu“.

Po této krátké řeči Ungern povstal. Mongolové učinili totéž. Baron se loučil s každým zvlášť, vážně a drsně. Jenom před Džalchanci-lamou se nízko poklonil, ten pak mu položil ruku na hlavu a žehnal mu.

Ze síně ministerské rady jsme přešli do nevelikého domu, vystavěného v ruském slohu, kde bydlel s rodinou „Živý Buddha“. Dům byl obklopen zástupem žlutých lamů, sluhů a rádců bogdových, úředníků různých kanceláří, věštců, mediků, milců. Od tohoto domu se táhla přes celé území paláce červená šňůra, jejíž konec byl přehozen přes severní stěnu u brány. Zástupy poutníků lezly po kolenou k této šňůře a zbožně se jí dotýkaly, odevzdávajíce službu konajícímu lamovi chatyk a stříbro. Dotknutí šňůry znamenalo dosažení požehnání „Živého Buddhy“, který prý drží druhý konec šňůry ve svých vznešených rukou. Bylo to tedy cosi na způsob udílení požehnání proudem po kabelu… Šňůra byla z velbloudí vlny a z bílých koňských žíní, obarvených na červeno sandarakem. Mongol, který se dotkl šňůry, dostal červenou stužku na krk na znamení vykonané pouti.

Mnoho jsem slyšel o bogdo-chánu čili o „Živém Buddhovi“, nežli jsem jej spatřil v Urze. Nejednou jsem slyšel vypravovati o jeho náklonnosti k alkoholu, což ho přivedlo dokonce ke ztrátě zraku, o jeho touze po vnější kultuře evropské, o jeho ženě, dahyni, která je mu vytrvalou společnicí v pití a v přijímání cizích vyslanců. Bylo mi vypravováno, že v paláci stojí klece s opicemi a zámořskými ptáky a že v parku se procházejí sloni. Bogdo jest majetníkem nádherného auta, má zavedené elektrické světlo, telefon, má gramofon, automatické piano i jiné evropské vynálezy i s přístrojem pro masáž obličeje a s odstředivkou.

Vše to jsem skutečně viděl, ale mimo to jsem pozoroval ještě něco zajímavějšího a imponujícího.

V kabinetě „Živého Buddhy“, kde stála vyřezávaná skřínka ze slonoviny s císařovou pečetí a kde dnem i nocí hlídali lamové-sekretáři, panovalo podivné ticho a prostota. Obyčejný lakovaný stůl s čínským psacím nářadím, krabička s pečetí, zavázaná do žlutého hedvábného šátku, nízká lenoška a bronzová kamna tvořila celé zařízení. Na stěnách byla znamení svastiky, jakož i mongolské, tibetské, indické a čínské nápisy. Za lenoškou stál oltář se zlatou sochou Buddhovou, před nímž hořely dvě vonné svíce. Na parketové podlaze ležel měkký, žlutý divan.

Když jsme vešli, byl „Živý Buddha“ v malé soukromé kapličce, do které neměl nikdo přístupu mimo samého bogda a mnicha ve vysoké hodnosti kanpo-gelonga, který měl na starosti pořádek v kapličce a přisluhoval „Živému Buddhovi“ při jeho osamělých modlitbách.

Sekretář nám řekl, že byl bogdo od rána velmi rozčilen a před polednem že vešel samotný do kaple. Dlouho bylo slyšeti hlas bogdův, ale po chvíli se rozlehl nějaký jiný, neznámý hlas. V kapli se konala porada mezi „pozemským Buddhou“ a Buddhou nebeským. Sekretáři slyšeli výkřiky bogda žasnoucího nad něčím, jeho otázky plné zděšení a horoucí, vášnivé modlitby.

Rozhodli jsme se čekat na bogda. Baron vypravoval o Džalchanci-lamovi, že ve chvílích, kdy napíná mozek, se objevuje nad hlavou tohoto hodnostáře žluté víry zářící aureola, kterou ostatně vidí Mongolové vždy. Baron tvrdil, že viděl dvakráte na vlastní oči zářivé paprsky nad hlavou předsedy mongolských ministrů.

Náhle obrátili lamové, zastávající úřad sekretářů, hlavy ke kapli a naslouchajíce padli po chvíli na tvář. V témž okamžiku se zvolna pootevřely dveře a vešel císař Mongolska, „Živý Buddha“, Jeho Svatost bogdo-Džeptsung-Damba-hutuhtu-gegeni-chán, opíraje se o vysokou hůl ze slonoviny.

Byl to dost otylý stařec, čítající asi sedmdesát let, s pečlivě oholenou tváří, připomínající hrdé tváře římských patriciů. Oblečen byl ve žlutý chalát mongolský s černým lemováním. Hlavu měl skoro lysou, oči široko otevřené, jakoby udivené nebo zděšené. Těžce dopadl na lenošku a zašeptal:

„Pište!“

Lamové vyňali ihned z pouzder za pas zastrčených papír a psací náčiní. Bogdo pak počal diktovati své vidění a rozmluvu s Buddhou v kapli velmi zmateně a v hojných alegoriích.

Stařec mluvil dlouho, svou řeč pak zakončil takto:

„Vše to jsem viděl já, bogdo-chán-hutuhtu, třicátý prvý ‚Živý Buddha‘, který toho dne rozmlouval s velikým, blaženým a moudrým Buddhou, obklopeným dobrými i zlými duchy. Moudří lamové, hutuhtu, kanpo, marambové a svatí gegeni, račte vysvětlit mé vidění!“

Domluviv, utřel si zpocené čelo červeným šátkem a otázal se, kdo jest v pokoji.

„Chán, dzian-dziun, baron Ungern,“ odpověděl klečící sekretář-lama.

Baron přistoupil k starci a představil mě. Bogdo mi pokynul na přivítanou, načež počal rozmluvu s generálem.

Otevřenými dveřmi jsem viděl vnitřek malé kapličky bogdo-hutuhtu. Spatřil jsem veliký stůl, na němž byly spousty starých knih. Vedle stála kamínka s hořícím uhlím a koš s lopatkami a vnitřnostmi beraními. Ungern vstal a sklonil hlavu před bogdem, který objal tuto hlavu potomka křižáků a modlil se. Potom sňal z prsou těžkou sošku Buddhovu, přivěšenou na červené šňůrce, a zavěsil ji na šíji baronovu.

„Nezemřeš,“ zašeptal v zanícení, „nýbrž předpodstatníš se v dokonalejší bytost. Pamatuj si to, synu, pamatuj, cháne, na Mongolsko, jež ti bude vždy vděčné, pamatuj na Mongolsko, jež ti bude vždy vděčné, pamatuj, vtělený duchu vojny…!“

Pochopil jsem, že „Živý Buddha“ žehnal krvavému generálu před smrtí.

Opustili jsme kabinet „boha“.

Živý Buddha

V zemi tajemství a zázraků, v Mongolsku, žije mystický znalec všelikého tajemství a neznámých projevů sil přírodních, „Živý Buddha“, třicáté první vtělení nikdy neumírajícího Buddhy, Jeho Svatost bogdo-Džeptsung-Damba-hutuhtu-gegeni-chán.

Jest dědicem dynastie duchovních císařů, jež trvá tajemným způsobem od r. 1670; císařové nosí v sobě stále se zdokonalujícího ducha Buddhova, Avalokitešvara, jakož i Čen-Za-Zi čili „Ducha Himalájí“. V něm se slučuje vše: mýtus o slunci, kouzlo tajemných, nebetyčných vrcholů strašlivých Himalájí, legendy indických svatyň, hrozná nádhera dávných vládců Mongolska a Číny, mlhavé kroniky mudrců čínských. V politice urgijských bogdo-chánů se stýkají různé vlivy: rozmyslnost brahmínů, mnišská přísnost sekty Geluk-Pa, z níž vzešla „žlutá víra“, mstivost odvěkých kočovníků kalmyckých Oletů, hrdé a mohutné myšlenky Džingis-chánovy a Kublajovy, zpátečnická, plná pověr hierarchicko-klerikální psychologie, tajemství králů tibetských a bezohlednost náboženského revolucionáře Paspy. Veškery mlhavé dějiny Asie, Pamíru, Himalájí, Mezopotámie, Persie a Číny obestírá tajemstvím trůn „Živého Buddhy“ v Urze. Nic divného tedy, že se jeho jméno vyslovuje s úctou na březích Volhy, v Arábii, ve Střední Asii, v Indii, na Sibiři a na březích Ledového oceánu.

Byl jsem několikráte v sídle bogdo-chánově. Rozmlouval jsem se „Živým Buddhou“; vypravovaly mi o něm osoby, které mu jsou nejblíže – učení marambové; viděl jsem ho věštiti, slyšel jsem jeho proroctví, prohlédl jsem sklady starožitných knih a kronik, obsahujících děje všech bogdo-chánů. V paláci „boha“ jsem se těšil důvěře, poněvadž list hutuhty z Narabanči Kure mi otvíral dveře svatyň, jakož i ústa a srdce lamaistů.

Známost s osobou nejvyššího kněze mongolského „žluté víry“, jakož i s jeho vládou vyvolala ve mně spoustu myšlenek o politickém stavu a umožnila mi pochopiti záměry atamana Semenova a barona Ungerna von Sternberg.

Vládnoucí nyní „Živý Buddha“ jest osobností dvojitou, jako vše v lamaismu. Rozumný, bystrý, energický bogdo je současně oddán zlému zvyku opilství, který ho přivedl o zrak. Tehdy upadli lamové v zoufalství. Jedni radili, aby byl slepec otráven a jeho trůn aby byl odevzdán jinému vtělenému božstvu, jiní zas, berouce zřetel na veliké zásluhy bogdovy pro lamaismus a Mongolsko, rozhodli se usmířit bohy vybudováním nádherné svatyně – „hradu lamů“ – s obrovskou pozlacenou sochou Buddhovou.

To ovšem nepomohlo bogdovi nabýti opět zraku, ale ona různost názoru a značný průtah umožnily mu odpraviti postupně do nirvány příliš radikální lamy.

Nepřestávaje ani na chvíli myslet na záležitosti církve a politiky mongolské, baví se bogdo rád různými zajímavými věcmi. Tak např. se zajímal jistou dobu o dělostřelectvo. Jakýsi podnikavý důstojník ruský mu daroval dvě stará děla, ze kterých se střílelo ve dnech svátečních k velikému potěšení slepého „boha“. Za tuto zábavu dal bogdo důstojníkovi titul tumbair-huna, což znamená „knížete milého mému srdci“. Automobily, bicykly, gramofony, telefony, krystaly, porculán, obrazy, voňavky, hudební nástroje, vzácní ptáci a zvířata, jako sloni, himalájští medvědi, opice, indičtí hadi a papoušci, vše to prošlo palácem „boha“, ale na vše se rychle zapomnělo.

Do Ta-Kure (= veliký klášter, mongolský název Urgy) plynou dary, oběti, náboženské daně ze všech konců lamaistického světa.

Jednou mi ukázal pokladník „boha“, ctihodný Balma-Dordži-lama, veliký sál, kde byly chovány ony dárky. Bylo to drahocenné muzeum, jediné svého druhu. Byly tam nahromaděny předměty neznámé v evropských muzeích. Mohl jsem je přehlédnouti jenom velmi zběžně, ale i to stačilo, abych dovedl posoudit cenu oněch neobyčejných sbírek i vážnost a politicko-mravní význam hodnostáře „žluté víry“.

Pokladník, otvíraje skříně a kufry, ozdobené stříbrem a zlatem, vypravoval:

„To jsou kousky zlata podivného tvaru z Bej-Kemu, toto černé soboliny z kemčického nojonátu. Zde jsou uloženy zázračné panty (jarní parohy jelení); v tomto pouzdře z rohu skalního berana poslali vůdcové Oročenů z dalekého severu čarovné koření Džeň-Šengu a Cibetu, vonícího pižmem; ten kus jantaru pochází z břehů moře, věčně ledem pokrytého, a váží 134 lana (11 liber); zde přechováváme drahé kamení z Indie…“

Dlouho ještě vypočítával, vypravoval a sám nedovedl skrýti nadšení nad ukazovanými věcmi. Před mými zraky se pestřily hromady nejdražších kožišin: bílého bobra, černých, bílých i modrých lišek, černých sobolů, černých pardálů; malé, mistrovsky vyřezávané krabičky ze želvoviny, v nichž se přechovávaly jako pavučina tenké, desetiyardové hedvábné chatyky indické; sáčky pletené ze zlatých šňůrek a plné perel, poslaných rádžou Travankoru; pečetní prsteny oslňující přepychem a mistrovskou prací, ozdobené smaragdy, rubíny a safíry z Číny a z Indie; obrovské chrysoprasy, diamanty; slonovina s uměleckou inkrustací zlata, perel a drahých barevných kamenů; duhová tkaniva, vyšitá zlatem a stříbrem; mroží kly, na nichž umělci, rybáři z moře Beringova, vyřezali podivné nákresy primitivního umění.

Nelze vše vypočítat!

Ve zvláštním pokoji stály obětní sošky Buddhovy: zlaté, stříbrné, bronzové, kostěné, korálové, perleťové, křišťálové, ametystové a nefritové; byly tam sošky ze vzácných neznámých druhů dřev barevných a vonných.

„Vezměte některou z těchto sošek a prohlédněte si ji,“ vyzval mě můj cicerone.

Učinil jsem tak a ihned jsem uslyšel jakýsi chřest a šum uvnitř sošky.

„Slyšíte?“ otázal se pokladník, chytře se usmívaje. „To jsou drahé kameny a kousky zlata. To jsou ‚vnitřnosti‘ boha. V tom je příčina, proč vy, Evropané – jako bylo v r. 1900 v Číně – při dobývání buddhistických měst a svatyň boříte především naše sochy, tvrdíce, že naši bohové jsou nepřátelé vašich. Ale příčina vaší nenávisti k našim bohům vězí v touze zmocniti se vnitřností soch…“ Tak se dostalo velmi mnoho vzácných, drahých kamenů na denní světlo z temnot soch, k nimž vysílali modlitby národové Babalanu (Babylonu), Číny a Indie.

Dlouhá řada pokojů tvoří knihovnu „boha“. Jsou tam rukopisné folianty z různých dob, v různých asijských jazycích, na různá témata: náboženská, filozofická, historická, magická. Viděl jsem rukopisy rozsypávající se v prach. Aby je zachránili od úplného zničení, namáčejí je lamové do lepkavé šťávy jakési tibetské rostliny. Ve skříních leží hliněné tabulky popsané asyrským písmem. Knihy čínské, indické, tibetské a mongolské jsou přechovávány ve zvláštních skříních. Obsahují díla z oboru buddhistického kultu Sakkia-Muni, sekty „červených čepic“ (buddhismus zkažený příměsky démonologickými), jakož i knihy žlutého buddhismu čili tibetského lamaismu, legendy, kroniky, proroctví, magické, lékařské a astrologické předpisy a formule. Sta lamů se obírají touto veteší, studují ji, přepisují, šíříce tak a zachovávajíce starožitnou vědu a legendy. Jest pokoj, kde jsou shromážděna pouze tajemná díla magická s popisy života, činů a zázraků všech jednatřiceti „Živých Buddhů“; buly dalaj-lamovy, poselství moudrého taši-lamy; listy hutuhtů čínského lamaismu z Vu-Ta-Y; díla odpůrce „Živého Buddhy“ pandita-gegeni z Dolon-Noru, jakož i periodické horoskopy sta čínských mudrců buddhistických. Klíče od oné tajemné komnaty jsou pečlivě uschovány ve skříni „boha“ spolu s prstenem Džingis-chánovým a s císařskou pečetí.

Osoba Jeho Svatosti jest obklopena pěti tisíci lamů, rozdělených na několik stupňů hierarchických od prostých sluhů kostelních až po „rádce boha“, z kterých je právě složena vláda samostatné Halhi.

Zajímaly mě zvláště tři kategorie lamů, o kterých mi vypravoval sám „Živý Buddha“, když jsem ho navštívil s knížetem burjackým Džam-Balonem, pomocníkem a přítelem barona Ungerna. „Buddha“ si stěžoval, že lenivý, bohatý a rozmařilý život, jaký vedou lamové, zmenšuje s děsivou rychlostí počet skutečných, nadšených věštců a proroků.

„Kdyby nebylo Džalchanci a Narabanči hutuhtu, kteří vedou přísný asketický život klášterní, Ta-Kure by zůstalo jistě bez věštců a proroků. Přešli do jiných bytostí blahoslavení bohové Barun-Abaga-Nar, Dorčinl-Džurdok, kterým bylo dáno tajemství budoucnosti a daleké stíny minulosti.“

Bogdo měl skutečně příčinu stěžovati si, neboť kategorie věštců jest v jeho dvorské družině velmi potřebná. Vysvětluje se to tím, že každý nový návštěvník, který se objeví v paláci „boha“ bývá posílán nejprve k věštícímu lamovi čili dzurenovi, který se mocí svého tajemného umění informuje o minulosti i budoucnosti příchozího, a tak ví již „Živý Buddha“, jak mluviti s hostem nebo s interesentem.

Dzureni jsou obyčejně starci; jsou to přísní asketi, strávení bezesnými nocemi a stálým prováděním jógů. Viděl jsem i mladé dzureny, někdy i děti. Ale to jsou chubilgani, vtělená božstva, budoucí hutuhtu a gegeni klášterů lamaistických.

Druhou kategorii učených lamů tvoří lékaři čili ta-lamové. Zkoumají působnost rostlin a zvířecích šťáv na lidský organismus, přechovávají recepty tibetského lékařství a léčí nemocné. Studují velmi pečlivě anatomii a fyziologii člověka, ale nepomáhají si vivisekcí. Jsou velmi zruční maséři, dovedou spravovat kosti, vyznají se v hypnotismu, v živém magnetismu a okultismu, čehož užívají značnou měrou v lékařské praktice.

Konečně třetí kategorie jest nejvyšší stupeň lékařský, dostupný skoro výlučně jen Tibeťanům, Kalmykům a Burjatům. Jsou to turdzi-lamové čili lékaři-traviči. Bylo by je možno nazývat „doktory politické medicíny“. Turdzi-lamové bydlí odděleně, tráví osamělý život a jsou mlčící, tajemnou zbraní v rukou „Živého Buddhy“ bogdo-chána.

Kníže Džam-Balon mi vysvětlil, že turdzi-lamové jsou většinou němí, neboť se v dětství na nich provádí dle všeho zvláštní operace. Viděl jsem jednoho turdzi. Byl to týž lékař, který otrávil svého čínského kolegu poslaného z Pekingu do Urgy, aby sprovodil ze světa příliš odvážného a samostatného bogda. Malinký, šedivý, vrásčitý stařeček se šedivou kozí bradkou měl příliš bystré, pronikavé oči, aby bylo možná k němu cítit sympatii. Když přijde turdzi ke gegeni nějakého kláštera, do tábora chána nebo knížete, přestávají tito ihned jíst a pít, obávajíce se jedu, který má tato mongolská Locusta mužského rodu. Odsouzeného nezachrání ani ochranné prostředky. Otrávená čepice, košile nebo boty namočené do otravné tekutiny, korálky růžence nebo třásně uzdy, monstrance posypaná smrtícím práškem, nebo obřadné knihy dokonávají rozsudek „Živého Buddhy“.

Nevidomý hodnostář lamaistický jest obklopen největší úctou a náboženským zbožňováním. Před ním padají všichni na tvář a lamové se blíží jeho trůnu lezouce po kolenou.

Vše to jest ponuré, dýchá to východní starožitností a primitivní psychologií. „Živý Buddha“ je křiklavým anachronismem pro nás Evropany. Opilý slepec libující si v banálních písničkách gramofonových nebo pouštějící elektrický proud do svých pobočných lamů, ukrutný stařec, otravující tajně své politické protivníky, hodnostář církevní, který udržuje svůj národ v duchovní temnotě a ohlupuje ho svými proroctvími a věštbami, není přece zcela obyčejným člověkem.

Jednou, když jsme seděli v kabinetě bogdově a kníže Džam-Balon mu překládal mé vypravování o pokroku západní vědy, zdvihl stařec náhle hlavu a naslouchal, co se děje v kapli; ačkoliv jsem napínal sluch, nezaslechl jsem ničeho. Konečně povstal stařec z podušek a pokorně, ustrašeně, hlasem plným náboženského vzrušení řekl:

„Bohové mě volají…“

Sekretáři uchopili bogdo pod pažemi a doprovodili ho do kaple. Vešel tam sám a zamkl za sebou pevně dveře. Zůstal tam dvě hodiny, které strávil na modlitbě. Modlitbu tu tvoří rozmluva s neviditelným božstvem, jehož jménem dává bogdo sám odpovědi na své vlastní otázky. Vyšel z kaple bledý, vyčerpán, avšak klidný a veselý. To jest osobní modlitba v samotě „Živého Buddhy“.

Církevních obřadů se účastní bogdo jenom pasivně. Tu jest jenom „bohem“. Lamové ho staví i s trůnem na oltář a modlí se k němu spolu se zbožným lidem. On pak vyslechne a přijímá modlitby, prosby, naděje, slzy, zoufalství i radost a hledí před sebe nehybně svými široko rozevřenými slepými zřítelnicemi. Lamové ho oblékají podle pobožnosti, jaká se koná, do rozmanitých plášťů a nasazují mu na hlavu čepice a mitry různého tvaru. Pobožnost se končí důležitým okamžikem, kdy „Živý Buddha“ v zlaté tiáře žehná národům východu, západu, severu i jihu monstrancí, představující Buddhu v květu lotosu, a odříkává obětní modlitbu, vztahuje ruce k Západu a k Evropě, do které prý se rozšíří podle proroctví nauka moudrého Buddhy.

Když všichni vyjdou ze svatyně, zůstává bogdo samotný s Buddhou a modlí se dlouho a vřele v nadšení improvizuje modlitby a žalmy překrásné svou formou. Časem za rozmluvy s ministry odchází stařec do svatyně nebo do kaple k modlitbě a pronáší slova:

„On vešel do Něho a jejich duše se sloučily ve shodě…“

Při těch slovech zachvacuje všechny mystický strach, vše utichá a upadá v ustrnutí před jakýmsi slavnostním tajemstvím; lamové se staví jako k modlitbě a přebírajíce růžence šeptají posvátnou větu: „Óm! Mani padme hung!“ nebo točí koly s modlitbami a zakletími na nich napsanými; věštci se dávají do své práce; jasnovidci zapisují svá vidění; učení knihovníci hledají v starých foliantech a v závitcích rukopisů texty, vysvětlující slova „Živého Buddhy“.

Stíny dávných věků

Viděl jsem nejednou v starých zámcích Francie, Vlach a Anglie šedý, měkký prášek na římsách stěn a ve výklencích okenních viděl jsem v koutech sklepů a podzemních vězeních celé plachty staré, černé pavučiny… Jsou to rovněž zbytky dávno minulých věků! Snad se ten prach dotýkal tváří, přílbic a mečů římského Augusta, sv. Ludvíka, velikého inkvizitora nebo Galilea? Mimoděk zachvátí duši hluboká úcta a rozechvění před těmito svědky dávno uplynulých dob. Týž dojem jsem měl v Ta-Kure. Snad ještě hlubší a silnější! Život tam plynul tímtéž řečištěm jako před tisíci lety. Celý národ tam žije jenom minulostí, vzpomínkami, legendami a tradicemi; vše současně zamotává jen tento primitivní, přirozený život Mongolů.

„Dnes je velký den,“ oznámil mi jednoho večera bogdo, „den vítězství buddhismu nad všemi ostatními vyznáními! V ten den před osmi stoletími pozval veliký chán Kublaj k sobě kněží všech vyznání a vyzval je, aby vypravovali, v co a jak každý z nich věří. Všichni vychvalovali své bohy a své nejvyšší kněze. Mezi lamy nastal spor. Jenom jeden lama mlčel. Konečně se shovívavě usmál a řekl:

‚Velký bogdo-cháne, pane a vládce. Rozkaž každému z nich, aby učinil zázrak a dokázal moc svých bohů. Pak si vyber sám nejsilnějšího boha.‘

Kublaj-chán souhlasil s jeho radou a rozkázal kněžím, aby vykonali zázrak; avšak všichni mlčeli a nikdo se nehýbal z místa.

‚Nyní,‘ řekl chán k mlčícímu lamovi, zasmušiv se, ‚musíš učinit zázrak ty, netázaný rádce! Dokaž moc svých bohů…!‘

Lama se díval dlouho upřeně do očí chána, pak obhlédl všechny přítomné a vztáhl ruku. V té chvíli se zdvihl zlatý pohár chánův ze stolu a neviditelná ruka ho přitiskla k ústům Kublajovým, který ucítil chuť rozkošného, osvěžujícího nápoje. Všichni oněměli a veliký Kublaj, vládce Mongolska, Číny, Siamu a Indie, zvolal:

‚Budu se modliti k tvým bohům a jim budou posílati své modlitby poddaní mi národové, plemena i kmeny od konce ke konci země! Jak se jmenuje tvá víra, kdo jsi a odkud jsi přišel?‘

‚Má víra jest učení moudrého Sakkia-Muni-Buddhy. Jsem pandit-lama-turdzi-Gamba z dalekého, svatého kláštera Sakkia v Tibetě, kde sídlí v člověka vtělený duch »učitele moudrých«, všechno jeho vědění a moc. Pamatuj si, králi, že národové vyznávající naši víru budou vládnouti všem širým zemím Západu a za osm set jedenáct let rozšíří naše učení po celé zemi. Učení Buddhovo se ponese vzduchem jako mírný nebo bouřlivý vítr, přejde hory i lesy neviditelnými cestami, bude prosakovat podzemními potoky vždy hlouběji a dále…‘

To stalo se v onen den mnoho století před námi. Lama-turdzi-Gamba se nevrátil do Tibetu, nýbrž zůstal zde v Ta-Kure, kde tenkráte byla jenom jedna malá kaplička, obo. Odtud konal cesty do hlavního města chánů v Karakoramu a do hlavního města Číny, aby upevnil císaře ve víře, udílel mu rady a předpovídal osudy národů a říší.“

Bogdo chvíli mlčel, načež pokračoval.

„Ta-Kure jest staré hnízdo ‚žluté víry…‘ Když Džingis-chán podnikl výpravu do Evropy, šli s ním na vojnu odvážní Oletové-Kalmyci, kteří se však již nevrátili na své stepi, nýbrž zůstali na Volze a na březích velikého (Kaspického) moře.

Po několika stoletích je povolali lamové ‚žluté víry‘ do Mongolska, aby svedli boj s králi Tibetu a s lamy ‚červenými čepicemi‘, kteří ujařmili lid tibetský. Kalmyci zvítězili, odzbrojivše u jezera Tengri-Nuru vojska ‚červených čepic‘. Ale tenkráte poznali, že Lhasa, Taši-Lumpo a Sakkia leží příliš daleko od světa mongolského, od jádra kmenů Džingisových, a že tedy nemohou rychle a energicky šířit učení Buddhovo mezi národy asijskými. Kníže kalmycký Ouši-chán přivezl z Tibetu do Urgy svatého lamu jménem Undur-gegeni, který byl v podzemním sídle ‚Vládce světa‘. Ten byl prvním vtěleným ‚Živým Buddhou‘ a od té doby trvá dynastie ‚Živých Buddhů‘ – bogdo, chánů mongolských. Pozůstavil nám v dědictví pečetní prsten Džingisův, pohár z lebky tajemného, černého kouzelníka z neznámé země. Z toho poháru pil vodu před tisícem šesti sty lety tibetský král, nábožný Srongtsan. První ‚Živý Buddha‘ přivezl do Mongolska kamennou sochu Buddhovu, kterou dopravil z Delhi do Tibetu zakladatel ‚žluté víry‘ Paspa.“

Bogdo zatleskal; tu jeden z lamů vyňal z červeného šátku veliký stříbrný klíč a otevřel skřínku s pečetěmi, stojící na stole. Stařec tam vsunul ruku a vyňal kostěnou krabičku, ve které byl uschován veliký zlatý prsten pečetní, černě smaltovaný s velikým rubínem, na němž bylo vyryto znamení svastiky.

„Tento prsten býval vždy na pravé ruce Džingisově a Kublaj-chánově,“ vysvětloval bogdo.

Když byla síň zamčena, vyzval „Živý Buddha“ jednoho z marambů, aby mi vypravoval o „černém kameni“, největší relikvii lamaistické, o níž se často zmiňují lamové při zimních pobožnostech. Maramba recitoval vycvičeným hlasem:

„Když odvážný Guši-chán, vůdce Oletů, skončil v Tibetě válku s ‚červenými čepicemi‘, vyvezl s sebou divotvorný ‚černý kámen‘, který kdysi poslal ‚Vládce světa‘ dalaj-lamovi. Guši-chán zamýšlel založiti na západě Mongolska hlavní město ‚žluté víry‘, aby sloučil v srdci Buddhově všechny kmeny mongolské ve Střední Asii. Avšak Oletové museli bojovati s Mandžuy o trůn čínský, toto dědictví po Velikém Mongolu. Boj neměl úspěchu a poslední chán Amursana se musel uchýlit do Ruska, ale předtím poslal do Ta-Kure ‚černý kámen‘. Dokud byl kámen v rukou ‚Živého Buddhy‘, nevládly choroby a smrt v Mongolsku. Před sto lety ukradli nějací zločinci tuto naši relikvii a marně ji hledají buddhisti po celém světě. Od té doby, co se ztratil, národ mongolský a jeho stáda mrou strašlivě!“

„Dosti!“ řekl bogdo. „Číňané a Rusové se radují z našeho pádu, sousedé námi pohrdají. Zapomněli již na tvrdou ruku svých někdejších vládců Džingise, Ugedeje a Batyje. Avšak my přechováváme stará proroctví a věříme, že nadejde den vítězství národů plemene mongolského a ‚žluté víry‘…“

Tak mluvil „Živý Buddha“ a tak hlásaly staré, zčernalé folianty, rozpadávající se v prach.

Knihy o divech

Kníže Džam-Balon, který byl mým průvodcem v sídle „Živého Buddhy“, žádal marambu, aby mi ukázal bogdovu knihovnu. Knihovnu tvoří neveliký pokoj, v němž pracují opisovači kronik, mluvících o divech živých bohů mongolských, počínajíc od Undur-gegeni a končíc divy vládnoucího „Živého Buddhy“, jakož i gegeni a hutuhtu různých klášterů mongolských. Kroniky ty pak rozesílají do všech klášterů, svatyň a škol bandi.

Maramba mi předčítal některé úryvky.

„Blahoslavený bogdo-gegeni dýchl na zrcadlo. I bylo viděti mlhou rozsáhlé údolí, v němž bojovaly spolu tisíce tisíců lidí…

Moudrý, bohumilý ‚Živý Buddha‘ zapálil vonné látky v obětní nádobě a modlil se k bohům, prose, aby mu zjevili osudy knížat. V modrém dýmu spatřili všichni ponuré, temné vězení a bledá těla mrtvých knížat, vyčerpaná utrpením…“

Po každém takovém líčení následovaly poznámky a předpovědi.

Zvláštní kniha, opisovaná již tisíckrát, hlásala o divech nynějšího bogdo-chána. Z ní mi přečetl maramba několik odstavců.

„V paláci bogdo-chána se přechovává stará dřevěná socha Buddhova s otevřenýma očima. Socha ta byla přivezena ze Siamu. Bogdo ji dal postaviti na oltáři ve své kapli, kam se odebral ihned na modlitby.

Když vyšel tam odtud, dal přinésti sochu do pokoje. Úžas se zmocnil všech přítomných, když oči boha byly zavřeny a pod víčky se zaleskly slzy, z dřevěného pak čela vzešly svěží haluze s listím zázračně vonícím.

I řekl bogdo-chán:

‚Zoufalství i radost mě očekává. Oslepnu, avšak Mongolsko zůstane svobodnou zemí za mého panování na lůně »Živých Buddhů« a Džingis-chána!‘“

Proroctví se splnilo.

„Jindy bogdo vzal v den, kdy naň přichází zděšení a neklid, velikou nádobu s vodou, a postaviv ji před oltářem svatyně proroctví, kam svolal lamy vysokých hodností, modlil se, kdežto lamové zpívali píseň, velebíce moudrost Buddhovu. Pojednou se na oltáři vzňaly svíce i lampy s vonným olejem, voda pak v nádobě se měnila všemi barvami duhy.“

Džam-Balon mi vypravoval, jak bogdo-chán věští ze svěží krve, na jejímž povrchu se objevují obrazy a nápisy; jak tento slepec čte tajemné věty z vnitřností beranů a kozlů, které se ještě chvějí; z polohy vnitřností poznává pak bogdo myšlenky, jakož i politické plány knížat; kamení a kosti prozrazují „Živému Bohu“ minulé i budoucí osudy člověka; podle rozestavení hvězd na nebi skládá stařec amulety proti kulím a chorobám.

„Staří bogdo-chánové věstili nejčastěji podle ‚černého kamene‘,“ pokračoval maramba. „Na černém povrchu onoho kamene se objevovaly tibetské hieroglyfy, které byly skládány v slova. Když pak byl onen zázračný kámen ukraden, skládali bogdo-chánové horoskopy podle hvězd nebo věstili z vody, z krve, z kostí a z vnitřností zabitých zvířat.“

Když se maramba zmínil o „černém kameni“ a tibetských znacích zjevujících se na něm, pomyslil jsem si, že tento zjev je zcela dobře možný a že v něm není nic zázračného. V jižním Urianchaji, mezi řekou Hargou a horami Ulan-Tajga, jsem přišel na místo s velikým množstvím úlomků černých pískovců. Na oněch kamenech rostly lišejníky, připomínající mistrovský nákres benátských krajek, nebo celé tabulky jakýchsi tajemných hieroglyfů. Tento lišejník je znám pod názvem Tibetského nápisu.

Žádný z obyčejných smrtelníků nemůže žádati bogda o věštbu a proroctví. Věstí, jen když cítí nadšení nebo tehdy, když ho o to požádá zvláštním listem poslaným slavnostním poselstvem s dary svatý dalaj-lama nebo císař čínský, jako bylo za dynastie Daj-Cynů.

Car ruský Alexandr I., který se oddal vlivem baronky von Krüdener ponurému mysticismu, poslal rovněž zvláštního posla do Urgy, žádaje „Živého Buddhu“ o proroctví. Vládnoucí tehdy bogdo, skoro ještě dítě, se radil s „černým kamenem“ a předpověděl, že „bílý car“ čili urus-chán, skončí svůj život na strastiplných potulkách, nikomu neznámý a pronásledovaný. Jak známo, udržuje se v Rusku houževnatě pověst, že se ukrýval Alexandr I. pode jménem „starce Fedora Kuzmiče“ na Sibiři, kde se potuloval s uprchlými vězni a s odsouzenci. Poněvadž neměl osobních průkazů, býval často vězněn a trestán holemi; zemřel pak v Tomsku, kam se dosud konává zvláštní pouť do domku, ve kterém podle pověsti žil a zemřel císař. Hrob pak „Fedora Kuzmiče“ jest místem četných uzdravení a jiných zázraků. Zájem některých členů rodu Romanových o tuto legendu utvrdil ještě více víru v její pravost. Bolševici, kteří jak známo, vyházeli z hrobek všechny cary, nenašli v hrobce Alexandra I. těla, což potvrzuje ještě pravděpodobnost legendy a rozmnoží putování k mohyle „starce Fedora“, kterým prý byl ve skutečnosti Alexandr I., car ruský, „činící dobrovolně pokání za zločiny a násilí svých předchůdců“.

Zjevení „Živého Buddhy“

„Živý Buddha“ neumírá. Duše jeho přechází z těla bogda do těla jiného člověka, který se rodí buď v den jeho skonání, nebo ještě za života hodnostáře a „boha“. Ta nová schránka „ducha Buddhova“ přichází na svět skoro vždy v jurtě chudého domorodce v Tibetě nebo v Mongolsku. V tom tkví politická hra. Lamové se bojí pustiti na trůn Džingis-chánův potomka knížecího rodu, neboť to by mohlo vésti k zesílení onoho rodu a k politice nepřátelské lamům i klerikálnímu zřízení vlády v obou dvou zemích. Takové obavy nejsou plané, neboť již čtyřikráte způsobili bogdové z knížecího rodu veliký zmatek ve vládě a ustoupili jenom moci turdzi, kteří je odpravili k stínům předků. Převážný počet bogdů pocházel z Tibetu.

Jeden z vysokých lamů a zároveň chán Jassaktu, s nímž jsem se setkal na cestě mezi Uliasutajem a Zain-Šabi, mi vypravoval, jak se najde nový „Živý Buddha“, je-li toho třeba.

V klášteře Taši-Lumpo v Tibetě mají vždy důkladné zprávy z Urgy o zdraví „Živého Buddhy“. Když jeho lidská schránka zestárne a duch se chystá opustiti ji, nastávají v tibetských klášterech zvláštní pobožnosti a astrologické úkony, které ukazují cestu oněm svatým lamům, jimž jest dáno najíti novou schránku pro „nesmrtelného ducha Buddhova“. K tomu účelu vybraní lamové putují po celé zemi a pozorují děti i hochy. Časem jim dává samo božstvo pokyny. Například u jurty některého domorodce se objeví bílý vlk, narodí se dvouhlavé jehně nebo spadne z nebe „ohnivý kámen“. Jiní lámové loví ryby v posvátném jezeře Tengri-Nur a na jejich šupinách čtou jméno nástupce bogdo-chánova z Urgy; mniši hledají kameny s četnými trhlinami a hledí rozluštit spleť čar, skládajíce je v písmena a slova; hutuhtu naslouchají tajemným hlasům v horských úžlabinách, kde sídlí „duch hor“, který někdy důrazně vyslovuje jméno nového hodnostáře. Když byl kandidát nalezen, sbírají se o něm v tajnosti všechny potřebné informace, které se odevzdají k posouzení taši-lamovi, jenž má příjmení Erdeni, což znamená „veliký poklad učenosti“. Ten hledá potvrzení volby ve starých pergamenech indických nebo rozhoduje záležitost podle tajemných znamení Ramy. Souhlasí-li taši-lama s volbou, uvědomí o tom bulou dalaj-lamu, který po bohoslužbě ve svatyni „ducha hor“ vtiskne na bulu pečeť nejvyššího kněze. Osiří-li zatím urgijský trůn, objeví se v Ta-Kure poselstvo z Tibetu s novým „Živým Buddhou“.

Volby gegeni a hutuhtu pro kláštery mongolské se dějí stejně, jenom jsou omezeny na území Mongolska, potvrzení pak volby náleží výhradně bogdo-chánovi v Urze.

Nynější nevidomý bogdo-chán Halhi jest Tibeťanem a pochází z rodiny sluhy při dvoře dalaj-lamově. V mládí vedl život bouřlivý a ničeho se neodříkal, ale záhy ho uchvátila myšlenka nezávislosti Mongolska a utvoření říše mongolské pod žezlem Džingisových potomků a pod mravním vlivem čínské kultury. Takový politický program získal mladému bogdovi hned vážnost v očích Mongolů a sympatie v Tibetě, u Burjatů, Kyrgyzů i u Ruska, které podporovalo „Živého Boha“ svou diplomacií a financemi. Bogdo se nerozpakoval vystoupiti ostře proti daj-cinské dynastii mandžuské v Pekingu, neboť spoléhal ve skutečnou pomoc Ruska.

Čínská vláda, vyhýbajíc se zjevnému boji se „Živým Buddhou“, což by bylo mohlo popuditi buddhisty a lamaisty čínské, vyslala jednou do Urgy osvědčeného lékaře-traviče. Ale včas varovaný bogdo, obeznámený s účinky jedů doporučovaných tibetskou lékařskou školou, vyjel na pouť do mongolských klášterů v Tibetě. Zastupoval jej jakýsi chubilgan (vysoký stupeň vtěleného božstva), který se spřátelil s lékařem, vyzvěděl na něm vše, co chtěl, a uvědomil o tom „Živého Buddhu“. Po několika dnech čínský lékař náhle ochuravěl a zemřel, jsa oplakáván chubilganem i celým dvorem urgijským. Zakrátko se bogdo vrátil do svého hlavního města.

Ještě jednou hrozilo bogdovi naléhavé nebezpečí. Bylo to tenkráte, když ve Lhase uznali, že „Živý Buddha“ provozuje politiku příliš nezávislou na alaj-lamovi.

Z kanceláře tibetského nejvyššího kněze přijelo k Iassaktu-chánovi poselstvo s listem od dalaj-lamy, který rozkazoval, aby byl urychlen přechod ducha Buddhova do jiné pozemské schránky, a sliboval za to veliké milosti. Iassaktu-chán, dohodnuv se o společném postupu se Sain-Noin-chánem, přišel i s ním do Urgy, kde je „Živý Buddha“ přijal nad očekávání srdečně a radostně a pozval je na oběd. Za hostiny pocítili spiklenci náhle nevolnost a před večerem zemřeli. Bogdo vypravil pozůstatky vyslanců s poctami do jejich hlavních táborů.

„Živý Buddha“ ví o každém slově, myšlence, činu i záměrů chánů, knížat, gegeni i hutuhtu, neboť má všude vyzvědače, v naléhavých případech pak k jejich pomoci… němého turdzi – traviče!

Pekin se rozhodl bojovati s „Živým Buddhou“ jinak, užívaje metody intrik politických. O této epoše boje zpátečnického Pekingu se svobodymilovnou Urgou mi vypravoval baron Ungern von Sternberg:

Do Pekingu byli pozváni pandit-gegeni z Dolon-Noru a nejvyšší kněz lamaistů čínských, hutuhtu z Vu-Ta-Y, kteří neuznávali svrchovanosti „Živého Buddhy“. Tito hodnostáři rozhodli podle nějakých apokryfických knih buddhistických, že nynější bogdo-chán jest posledním „Živým Buddhou“, poněvadž ona část „ducha Buddhova“, která jest v něm vtělena, se může vtěliti jenom jedenatřicetkráte, bogdo-chán pak, počítajíc od Undur-gegeni, byl právě jedenatřicátým vtělením Buddhovým. Tak by musela jeho smrtí vymříti dynastie urgijských „Živých Buddhů“, vláda by přešla na konkláve lamů, se kterými by se vláda čínská, používajíc intrik, snáze vypořádala. Avšak moudrý bogdo věděl, jak vyváznouti. Dokazuje neautentičnost apokryfů, jichž užili jeho protivníci, našel zároveň v tibetské literatuře zmínku, že jeden z nejvyšších kněží tibetských ve Lhase byl ženat, syn pak jeho byl pokládán za přirozené vtělení Buddhy, dlícího v těle otcově. Bogdo se neprodleně oženil a má nyní syna, velmi zdatného a statečného mladíka, takže trůn Džingis-chánův a hlavní město „Živých Buddhů“ neosiří. Dynastie Daj-Cinů zmizela z jeviště politického, avšak „Živý Buddha“ zůstal a uchopil se ještě zřetelněji a energičtěji myšlenky všemongolské.

V paláci „Živého Buddhy“ mi byl ukázal veliký kufr cypřišový okutý zlatem. V něm přechovával bogdo nejcennější a nejdůležitější dokumenty: buly a listy „Živých Buddhů“ tibetských, dekrety císařů čínských, mongolsko-čínské úmluvy, listy ruských carů, protokol posledního proroctví bogdova a mosaznou tabulku s tajemnými znaky písma vaten, jehož užívá „Vládce světa“ a které dovede číst jenom jeden z indických mahátmů.

Vidění „Živého Buddhy“ v den 17. května r. 1921

Mluvil jsem již o první své návštěvě u bogdo-chána, kdy po modlitbách ve své kapli, ve které měl prorocké vidění, rozkázal sekretářům zapisovati svá slova:

„Modlil jsem se a spatřil jsem věci skryté před zraky lidskými. Před sebou jsem spatřil velikou rovinu s horami na obzoru. Po té rovině šel lama s košem, plným obyčejného kamení. Stařec šel s námahou, neboť byl nemocen, vysílen a znaven. Ze severu za horami se objevil jezdec na bílém oři, oděný v bílý oděv. Přistoupil k starci a řekl:

‚Dej mi svůj koš, pomohu ti ho donést do kláštera.‘

Lama mu podal těžký koš, avšak jezdec nebyl s to zdvihnouti jej do výše sedla. Stařec šel smutně svou cestou, prohýbaje se pod tíží kamení. Tu se ukázal od severu jiný jezdec v červených šatech na hnědém koni. Jezdec ten řekl lamovi:

‚Hlupáku, nač nosíš kamení, vždyť je ho všude dost!‘

Pravě to, vrazil do starce koněm, ten upadl, kamení pak se rozkutálelo po zemi. I bylo viděti, že to byly drahocenné démanty. Všichni se na ně vrhli, aby je sebrali, ale nikdo jich nemohl odervati od země. I modlil se lama, aby mu bohové pomohli donésti drahocenný, avšak těžký koš k cíli.

‚Po celý život,‘ modlil se stařec, ‚nosím to břímě, a nyní, kdy jsem tak blízko cíle, je ztrácím! Pomozte mi, velcí, milostiví bohové!‘

Vtom se ukázal starý, stoletý, shrbený člověk, sebral všechny diamanty do koše, a očistiv je od prachu a od trávy, zdvihl koš na rameno a dal se na cestu, řka lamovi:

‚Odpočiň si zatím! Před chvílí jsem donesl k cíli své břímě a těší mne, že ti mohu pomoci, bratře.‘

Starci odešli a zmizeli za horami, jezdci pak se pustili v zápas, jenž trval až do úsvitu. A když vyšlo slunce, neviděl jsem na stepi již nikoho, ani živých, ani mrtvých. Ani stop jsem neviděl. Vše to jsem viděl já, bogdo-chán-hutuhtu, třicátý první ‚Živý Buddha‘, který toho dne rozmlouval s velikým, blaženým a moudrým Buddhou, obklopeným dobrými i zlými duchy. Moudří lamové, hutuhtu, kanpo, marambové i svatí gegeni, račte vysvětliti mé vidění!“

Toto vidění bylo zapsáno v mé přítomnosti. Nevím, co odpověděli gegeni a marambové, ale což není jasná odpověď na toto vidění slepého bogda pro toho, kdo se hlouběji zamyslí nad dějinami Asie doby nynější?!

Probuzená Asie jest plna záhad, avšak zároveň i plna odpovědí dávaných dějinami lidstva…

Tato země tajemných kněží, živých bohů, mahátmů a mudrců, čtoucích strašnou knihu osudů jednotlivců i celých národů, se probudila a rozbouřila obrovský, uchvacující hrůzou oceán miliardy lidských bytostí; jeho příšerné vlny se dmou až tam po hranice obzoru, za nímž leží ladem slepá Evropa a západní kultura, tak daleká záhad ducha…

Poslední noc

Baron Ungern připravil velmi pohodlnou jízdu na východ pro celou naši skupinu. Můj agronom a s ním dva polští vojáci dostali velbloudy, vozy, potraviny i průvodce a měli se dáti směrem k hranicím Bargy, překročiti ji od jihu k severu a doraziti k železniční stanici chajlarské, odtud železnicí, prodavše koně a vozy, měli dojeti do Charbina a Šanghaje, kde byly již polské konzuláty.

Já pak jsem dostal darem od barona a „boha“ automobil, který mě měl dopravit toutéž cestou k jezeru Buir-Nor, na hranici Bargy, kde jsem se měl setkati s Ungernovými agenty, kteří pak by mi usnadnili cestu koňmo do Chajlaru. Se mnou chtěl jeti lama z kmene Turgutů s listy baronovými do Číny. Měl jsem vyjeti nazítří 21. května 1921 za hodinu nato, až by Ungern opustil hlavní město mongolské, odkud se vypravil s divizí na sever na výpravu proti vojskům bolševickým při hranicích Zabajkalska.

Nadešel poslední večer mého pobytu v Urze. Na obědě jsem byl u barona. Ungern byl klidný a zamyšlený. Po obědě jsme jeli ke knížeti Džam-Balonovi. Jurta knížete stála na hranici ruské čtvrti a byla zařízena s neobyčejným přepychem.

Když se automobil zastavil před jurtou, vyšel kníže, aby nás uvítal. Usadil nás na nádherné podušky, dal přistaviti malé stolíky, na nichž se objevil za chvíli čaj v čínských porculánových šálcích, cukrovinky, ořechy, datle a rozinky. V pozadí jurty stál veliký oltář se sochou Buddhovou a s několika zářícími svícemi. Na stěnách se třpytily zbraně různého druhu a visela nádherná sedla a uzdy.

„Dnes je poslední noc, Džam-Balone!“ řekl baron. „Slíbil jsi!“

„Pamatuji,“ odvětil Burjat. „Vše jest připraveno…“

Dlouho jsem poslouchal vojenská vypravování oněch starých přátel válečných, jejich vzpomínky na zabité soudruhy a na těžké, nebezpečné příhody na německé a bolševické frontě… Na hodinách odbila půlnoc. Džam-Balon vstal a vyšel.

„Chci se ještě naposledy otázati na svůj osud,“ řekl generál starostlivým hlasem, jako by se omlouval. „Neměl bych ještě zemřít, není ještě můj čas.“

Burjat se vrátil s malou ženou neurčitého věku. Usedla u kamen, a uklonivši se nám, upřela své černé oči na tvář Ungernovu.

Baron jí mlčky pokynul, ale žena seděla ještě dlouho nehybně, jenom chvílemi nás pozorujíc bystrým zrakem.

Pleť měla bílou, daleko bělejší, nežli mívají Mongolky, rysy její byly rovněž drobnější a jemnější, ústa plná, malá, svěží. Oděna byla nikoliv po mongolsku, v čistou sukni temné barvy a na černých vlasech měla hozený pestře pruhovaný šátek. Po nějakém čase jsem se dověděl, že to byla nejproslulejší čarodějka a věštkyně mezi Burjaty, dcera cikánky a Burjata. Žena vyňala volnými pohyby, jako by se jí nechtělo, sáček s bylinkami a beraní lopatku. Šeptajíc jakási nesrozumitelná slova, házela chvílemi do ohně bylinky. Zakrátko jsem ucítil ostrý zápach, lehkou závrať a silné bití srdce.

Čarodějnice, spálivši celou zásobu bylin, vložila do ohně kost, opálila ji a prohlížela ji pozorně ze všech stran. Náhle se její tvář křečovitě stáhla a v očích se zračila hrůza a bolest. Strhla z hlavy šátek, vykřikla pronikavě, upadla a svíjela se v křečích, vyrážejíc ochraptělým hlasem přerývané věty:

„Vidím… hrozného boha vojny… Život jde… strašný… za ním stín… černý jako noc… černý… Život kráčí dále… Zastavuje se před cílem… sto třicet kroků… dále temno… nic nevidím… nic nevidím…! Zmizel bůh vojny…“

Ungern pohlédl na mne se zármutkem v očích.

„Znovu sto třicet… sto třicet dní!“ zašeptal zoufale.

Žena spala, padnuvši naznak a rozloživši ruce, ale některou chvíli se mi zdálo, že jsem zpozoroval záblesk jejích bystrých zřítelnic pod černými řasami.

Sluhové Burjatovi vynesli bezvládné tělo čarodějnice, malé tajemné ženy, která měla v tragédii urgijské jakési účastenství pro mne nepochopitelné.

V jurtě nastalo dlouhé a těžké mlčení. Ungern vstal a chodil rychle sem tam, tiše něco šeptaje. Konečně se zastavil a s planoucíma očima spěšně mluvil:

„Zemřu… budiž! Věc jednou začatá nezahyne… Vidím již budoucí osudy mého díla… Plemena Džingis-chánova jsou probuzena. Nikdo již nedovede utlumiti ohně rozníceného v prsou Mongolů! Za nedlouhý čas se stane Mongolsko obrovskou říší od Tichého a Indického oceánu po Volhu. Moudré učení Buddhovo se bude šířiti na západ i na sever. Bude to vítězný pochod ducha! Objeví se bojovník, vůdce mocnější než Džingis a rozhodnější než Ugedej. Bude moudřejší a milostivější nežli sultán Baber a dovede udržeti vládu nad Asií a Evropou do onoho šťastného dne, až se zjeví z hloubi své podzemní říše ‚Vládce světa‘. Ale proč, pročpak mne již tehdy nebude v prvních řadách rytířů buddhismu?! Ale těžko. Takový je výrok Karmy…“

Popošel o několik kroků, zastavil se a řekl znovu:

„Tak bude, ale nejdříve se musí Rusko očistit od hanby revoluce! Očistit se krví a smrtí! Živelným výbuchům proti těm, kteří znásilnili duši lidstva, se nesmí stavěti žádná překážka!“

Ungern třásl rukou ve vzduchu, hroze někomu neviditelnému, odkazuje někomu svou poslední vůli.

Počínalo svítati…

„Jest čas,“ řekl, „za hodinu vyrazím z Urgy.“

Silně a krátce nám stiskl ruce, vyšel z jurty, ale za chvíli se vrátil a řekl ponuře:

„Loučím se s vámi navždy! Zemřu strašnou smrtí, ale co je svět světem, nevidělo lidstvo něco tak příšerného, co vykonám já, až vtrhnu do Sibiře se svou divizí!“

Dveře se zavřely.

Mlčeli jsme, nemohouce se vzpamatovat ze vzrušení; těžké myšlenky se nám draly do hlavy.

„I na mne již je čas,“ pravil jsem vstávaje. „Vždyť dnes odjíždím i já.“

„Vím o tom,“ odvětil Džam-Balon. „Baron vás nechal u mne úmyslně. Dám vám ještě jednoho pasažéra do automobilu, mongolského ministra války, který vás bude podporovati na cestě, vy pak jej dovezete do jeho tábora. Je to pro vás nevyhnutelné…“

Burjat promluvil ta slova s takovým důrazem, že jsem se ho na podrobnosti ani nevyptával, neboť jsem si za devět dní svého pobytu v Urze zvykl na tajemství onoho hnízda zlých i dobrých duchů.

„Člověk s hlavou podobnou sedlu“

Za hodinu potom jsem se rozloučil se svými soudruhy v trudném cestování, kteří nakládali již své věci na vozy, a zakrátko jsem vyjížděl z Urgy na automobilu, maje za sebou otylého a vážného ministra války a lamu-Turguta, který si mě pozorně prohlížel. Když jsme byli již něco přes deset kilometrů od hlavního města „Živého Buddhy“, uslyšeli jsme zezadu troubení sirény a hrčení automobilu, blížícího se k nám největší rychlostí. Zpozoroval jsem, že ministr zvážněl ještě více a černooký lama vtiskl hlavu mezi ramena a jal se rychle přebírati růženec. Pud sebezachování se ozval ihned. Pocítil jsem nebezpečí. Otevřel jsem torbu ležící přede mnou a rychle jsem z ní vytáhl rukojeť mauzera.

Té chvíle nás dohonil automobil, ženoucí se šílenou rychlostí; seděl v něm plukovník Sipajlov, jeho kat Čisťakov a ještě nějaký důstojník. Sipajlov byl zmaten, spatřiv ministra války. Po chvíli, usmívaje se a pozdravuje, tázal se:

„Pojedete na Buir-Nor? Jedu též tím směrem, neboť musím dohonit posla vyslaného včera v noci s listy. Budeme spolu přenocovat v Kazahuduku… Na shledanou!“

Automobil ujížděl dále, my pak jsme jeli za ním daleko volněji. Z vysokého pahorku jsme spatřili v dáli auto uhánějící směrem severním. Zakrátko zmizelo za nevysokým řetězem hor.

„Stůj!“ zvolal ministr, a obraceje se ke mně řekl: „Nepojedeme vůbec na Buir-Nor a v Kazahuduku se nesejdeme s tímto člověkem. Džam-Balon se včera dověděl, že vás Sipajlov chce zabít na cestě. Kníže to oznámil baronovi a ten, obávaje se Sipajlova, mi poručil jeti s vámi a oklamat toho lupiče. Pojedeme nejkratší cestou na Kalgan.“

Dověděv se o záměru Sipajlovově, litoval jsem upřímně, že nebyl se mnou agronom a polští vojáci. Pak by jistě Sipajlov a jeho lupiči nedojeli do Kazahuduku.

Za hodinu nato jsem byl již daleko od místa, kde jsem se setkal naposled s „člověkem s hlavou podobnou sedlu“, před nímž mě varoval starý věštec v okolí Van-Kure.

Po třech dnech jsme dorazili šťastně přes Gobi a zemí kmene Čacharů do Kalganu, vykonavše společně s lamou posledních sto kilometrů koňmo z obavy před čínskými pohraničními úřady. Po několika hodinách cesty vyrostla přede mnou v tlusté zdi, ohrazující Peking, příšerná brána Tchien-an-men.

* * *

Odpočívaje v Pekingu v nádherném Hotel des Vagons-List, opatřeném všemi možnými vymoženostmi kulturními, a přestav býti lovcem a bojovníkem, nemohl jsem se dlouho zbaviti strašných dojmů devíti dní strávených v Urze, kde jsem denně potkával „zuřivého Ungerna“, kterého mi připomínaly deníky, popisující podrobně jeho krvavý pochod Východní Sibiří. Ani nyní, po uplynutí téměř dvou let, nemohu zapomenout oněch nocí zuřivosti, nadšení i nenávisti, strávených v jurtě potomka teutonských křižáků. Proroctví se splnila. Asi po sto třiceti dnech, koncem září 1921 zahynul baron Ungern von Sternberg za hrozných muk v bolševickém vězení.

Baron Ungern von Sternberg… Prošel krvavou vichřicí kárajícího osudu. Co zůstavil po sobě?

Přísný rozkaz, povolávající pod jeho prapory všechny poctivé bojovníky milující lidstvo a končící mystickým proroctvím z apokalypsy.

Avšak Ungern zanechal po sobě ještě jednu stopu, hlubší, která bude mít význam historický.

V jurtách Mongolů různých plemen, při ohništích burjackých, mongolských, džungarských, kyrgyzských, tibetských pastýřů zpívají tichými, avšak dojemnými hlasy legendu, která se zrodila z barona Ungerna.

„Přišel od severu bílý rytíř a povolal Mongoly, aby rozbili okovy, které na ně vložila nepřemožitelná Čína. Padly rozbité okovy na zemi našich volných stepí. Onen bílý rytíř byl znovuzrozeným Džingis-chánem a předpověděl příchod na svět ‚Velikého Mongola‘, který bude šířiti moudrou nauku Buddhovu a slávu vládců Asie. Tak bude…!“

Probudila se Asie a její synové hlásají svobodná, smělá slova. Běda Západu, půjde-li Asie prodchnuta „zlými duchy“ ne za moudrým a laskavým Ugedej-chánem nebo Baber-sultánem, nýbrž za krvavým ničitelem – Tamerlanem Chromým…

Copak poví v rozhodné chvíli „Vládce světa“, jenž se zjeví ze svého sídla ukrytého v hlubinách zemských?

Vládce světa

„Stůj!“ zašeptal jednou starý průvodce mongolský, když jsme probíhali na velbloudech stepí kolem Cagan-Luka. „Stůj!“

Mongol se svezl s jakýmsi posvátným strachem ze svého velblouda a ten se položil bez vybídnutí. Mongol si zastřel tvář rukama. Obraceje se ke čtyřem stranám světovým, opakoval rychle: „Óm! Mani padme hung!“ Ostatní Mongolové zastavili ihned své velbloudy a koně a modlili se.

„Co se stalo?“ pomyslil jsem si v úžasu, vida před sebou zelenou již jarní trávu, nebe beze stopy mraků a vzduch nehybný, jakoby spící v lahodných paprscích zacházejícího slunce.

Mongolové stáli dlouho, ponořeni do modlitby, konečně si něco šeptali, pak si upevnili sedla a vaky a hnuli se dále.

„Viděl jsi,“ tázal se mne starý vůdce, „jak zděšeně stříhali ušima naši velbloudi, jak stáda koní stála uhnaná se zdviženými hlavami na návrší a jak ležela stáda ovcí přitisknuta k zemi? Všiml sis, že nelétali ptáci a neběhali imurani a krysy? Vše se zastavilo, vše naslouchalo v zděšení… Vzduch se lehce chvěl a přinášel z daleka půvabnou píseň, pronikající do duše člověka, zvířete i ptáka. Nebe i země přestaly oddechovat. Vítr náhle ustal a slunce se zastavilo na své pouti. V takové chvíli se zastavuje vlk i rys, kradoucí se ke stádu; přerušuje svůj rychlý běh stádo vyplašených dzerenů (antilop); padá z rukou nůž pastýři, chystajícímu se zařezati berana nebo vola; svišti neryjí svých děr; krvežíznivý hranostaj nepřepadá spící salgu (koroptev); měsíc a hvězdy, pohroužené v naslouchání, nepokračují ve své dráze. Vše se modlí ve vzrušení a v strachu a očekává svého osudu. Tak bylo před chvílí. Ve své daleké, pod zemí ukryté svatyni se modlil ‚Vládce světa‘ a tázal se Boha na osudy všech národů země…“

Tak mi vypravoval starý Mongol, prostý pastýř, průvodce a lovec…

Staří lidé na řece Amylu mi vypravovali legendu, kterou slyšeli od dědů, o Mongolech, kteří skrývajíce se před hordami Džingisovými, vstoupili do podzemního sídla „Vládce světa“. Sojot mi ukázal poblíže jezera Nogan-Kul jeskyni, kterou prý se vchází do říše podzemní.

Takovou jeskyní se dostal též k „Vládci světa“ jakýsi zbloudilý lovec sojocký, a vrátiv se, vypravoval ve vzrušení, co viděl, avšak lamové mu vyřízli jazyk, aby mlčel a nerouhal se. V pozdním stáří se lovec vrátil do podzemního kraje, jehož vzpomínka osvětlovala a okrašlovala jeho těžký, drsný život kočovný.

Podrobnější zprávy o „Vládci světa“ jsem slyšel od Dželib-Džamsrap-hutuhtu v Narabanči-Kure; zmiňoval se o něm též Tušegun-lama; ve chvílích nadšení mluvili o něm „Živý Buddha“ a baron Ungern.

Podnikal jsem určité kroky, abych probádal onu legendu.

Pobočný lama-gelong knížete Čultuna-Bejle, mnich učený a sčetlý, mi vypravoval jako tajemství o říši podzemní:

„Na zemi se vše mění,“ pravil, „národové, věda, víra i mravnost. Kolik už zaniklo velikých říší a ušlechtilých kultur? Beze změny zůstává jenom zlo, zbraň zlých duchů. Před šedesáti tisíci lety se ukryl jakýsi svatý člověk s celým svým rodem v podzemí, v neznámých, obrovských jeskyních a nikdy již se neobjevil na povrchu zemském. Mnoho bohabojných lidí navštívilo ona podzemní místa. Byl tam Sakkia-Muni (Buddha), Paspa, byl tam sultán Baber. Kde jest ono místo, to neví nikdo přesně. Jedni praví, že v Indii, jiní, že v Afghánistánu. Obyvatelé podzemní se řídí takovými zákony, při nichž jsou zločiny a hřích nemožné. Všichni lidé jsou chráněni proti zlu. Vědy vzkvétají a nehrozí jim pohroma, jako to bývá na zemi. Proto dosáhlo podzemní obyvatelstvo vysokého stupně vědy. Nyní je to již celá ohromná říše… miliony obyvatelstva… V jejich čele stojí ‚Vládce světa‘, který vládne všemi silami všehomíra, čte v duších lidí a zná jejich osudy. Řídí neviditelně život a politiku osmi set milionů lidí, kteří udělají na jeho první vyzvání vše, čeho si bude přát…“

Na tomto místě podotkl Čultun-Bejle:

„Je to říše Agharti. Rozkládá se pod všemi zeměmi světa. Slyšel jsem jakéhosi učeného kanpo z Číny vypravovati, že podzemí Ameriky jest obydleno starobylým národem, který se ukryl pod povrchem zemským. Oněm podzemním národům vládnou králové jimi zvolení, kteří přiznávají nejvyšší vládu a řízení ‚Vládci světa‘. A je v tom něco divného? Copak vy, Evropané, nevíte, že byla v oceáně Západu obrovská země, která zanikla v propasti s městy i s lidmi?! Zanikala však postupně. A tak se lidé zachránili přecházejíce do podzemí. V hloubi jeskyň hoří zvláštní oheň, při jehož světle se daří hojně prosa i zelenin a život je tam dlouhý a bezbolestný. Jakýsi starý buddhistický kněz z Nepálu konal na rozkaz bohů cestu do Siamu, kde potkal rybáře, jenž se s ním dlouho plavil po moři, až třetího dne plavby dopluli k ostrovu. Tam viděl kněz domorodce o dvou jazycích, jimiž mohli mluvit zároveň se dvěma lidmi řečí různých národů. Ti mu ukázali podivná zvířata, na zemi nikdy nevídaná: želvy o šestnácti nohách, obrovské hady, mající chutné maso, ptáky s rybími zuby. Tito podivní lidé vypravovali cestovateli, že vyšli z Agharti zároveň se zvířaty.“

Lama-Turgut, člověk moudrý a bohabojný, který jel se mnou z Urgy do Pekingu, vypravoval mi ještě více podrobností o říši Agharti.

„Obyvatelé Agharti jsou lidé učení a vládnou vysokým stupněm umění magického. My si vůbec nedovedeme představit rozsahu jejich vědění! Hlavní město Agharti jest obklíčeno městy, v nichž bydlí vysocí kněží, a připomíná Lhasu v Tibetě, kde tvoří sídlo dalaj-lamovo čili Potála vrchol hory, skládající se z klášterů a svatyň. Trůn ‚Vládce světa‘ obklopují miliony vtělených duchů a bohů. Jsou to svatí pandité. Kolem paláce ‚Vládcova‘ jsou domy mocných goro, vládnoucích silami magickými, silami země, nebe, pekla i vody. V jejich rukou je život i smrt národů. Mohou vysadit polovinu naší země do vzduchu, osušit moře, změnit stepi v oceán a hory rozdrolit na písek pouště. Na jejich rozkaz rostou stromy i květiny; starci se stávají mládenci; mrtví vstávají z mrtvých. Goro letí úzkými, podzemními skulinami na vozech nám neznámých, jeskyněmi zalitými tajemnými, úchvatnými paprsky; vznášejí se na nebetyčné vrcholky a spouštějí se v propast zemskou. Blahoslavený Sakkia-Muni našel na vrcholu jisté hory kamennou tabulku s nápisem, který se mu podařilo přečíst teprve v pozdním stáří, a potom se dostal do Agharti, odkud přinesl lidem drobty veliké a tajemné vědy.

V nádherném paláci ze zářícího křišťálu přebývají ti, kteří vládnou všem šlechetným a bohabojným lidem, zůstávajíce sami nepoznáni. ‚Vládce světa‘ čili ‚Veliký Neznámý‘ nebo Brahytma vidí Boha a mluví k Němu tak, jako já mluvím k vám. Brahytma má dva pomocníky: Mahytma, který zná cíl budoucích událostí, a Mahynga, který stanoví příčiny oněch událostí.

Svatí goro zkoumají svět viditelný i neviditelný a jeho síly. Nejučenější z nich se scházejí časem k magické poradě a vysílají posly do takových krajů, jakých nedosáhl nikdy ani rozum, ani zrak lidský. Jeden z taši-lamů, který žil před 850 lety, popisuje tento obraz takto:

Goro kladou ruce na zvoleného a uspávají ho. Obmyvše jeho tělo vodou s kouzelnými travinami, jež činí lidské tělo necitelným k bolesti a tvrdším nežli skála, ovíjejí je magickými tkanivy se znaky Zodiaku, pevně je zaváží a modlí se k Bohu. Spící leží s otevřenýma očima, ušima, vida, slyše i pamatuje všechno. Nato přistoupí k němu goro a hledí mu do očí mocným, velitelským pohledem. Zvolna se tělo odtrhuje od země, stává se průhledným, schopným pronikati klenutí podzemních jeskyň, a zmizí. Goro sedí, neodvraceje očí od vzdalujícího se posla Agharti, a řídí jeho let. Neviditelná světelná vlákna spojují goro s poslem. Goro a pandit vysílají posly do prostorů, oddělujících hvězdy, a ti pozorují život a zjevy jiných světů, poznávají neznámé národy a jejich osudy, poslouchajíce jejich řeči a čtouce jejich knihy. Jiní poslové vstupují do plamene, šlehajícího ze středu zemského, vidí tam bytosti skládající oheň, bystré a zlé, které stále bojují, roztavují a kují kovy v nedosažitelných hloubkách země, nahřívají vodu pro horká zřídla, kterou pak vylévají na zemi vrcholky pustých, uvnitř roztálých hor. Někteří poslové létají mezi nezměrně pohyblivými, jako prášek drobnými, průzračnými součástkami vzduchu a pronikají tajemství jejich bytí a cíl jejich života, nebo plují po mořích a poznávají svět moudrých bytostí tvořících vodu, které roznášejí teplo po zemi a rodí větry a bouře. V Erdeni-Dzu byl kdysi pandit-hutuhtu, který přišel z Agharti. Umíraje předal věrným to, co viděl a slyšel, když přebýval, jsa poslušen vůle goro, na červené hvězdě východní, plul po oceánu pokrytém ledem a vířil v podzemních plamenech.“

Taková vypravování jsem slyšel nejednou v jurtách mongolských, v táborech knížat a v klášterech lamaistických. Bylo to vypravováno hlasy vážnými, nepřipouštějícími pochybností…

„Tajemství…“

Veliká mysteria „Vládce světa“

Ze svého pobytu v Urze v ovzduší nikdy neustávajícího krvavého mysteria jsem se snažil najíti v onom prostředí buddhismu nějaké vysvětlení pověstí o „Vládci světa“. Nejvíce mi mohl ovšem povědět sám „Živý Buddha“; obrátil jsem se tudíž k němu s prosbou, aby tak učinil. Při prvních mých slovech obrátil starý hodnostář ke mně rychle hlavu a jeho nehybné slepé oči utkvěly na mně s výrazem zděšení a podezření. Mimoděk jsem umlkl. Mlčení trvalo dlouho, až lamaistický arcikněz pokračoval zase ve své řeči, dávaje mi najevo, že nemá v úmyslu dotýkati se této otázky.

Mimo mne byli v kabinetě „boha“ dva důstojníci burjačtí, sekretář a knihovník bogdův. Na tvářích přítomných jsem spatřil ohromný úžas a zděšení, způsobené mou zmínkou o tomto nejhlubším tajemství. Ale to podněcovalo ještě více mou zvědavost.

Opouštěje kabinet „Živého Buddhy“, potkal jsem lamu-knihovníka, který vyšel přede mnou. Požádal jsem ho, aby mě zavedl do knihovny, a mezitím, co jsme ji prohlíželi, jsem se utekl k umění diplomatickému.

„Ví-li pak ctihodný lama,“ počal jsem lhostejným hlasem, „že jsem zažil kdysi na cestě chvíli, kdy ‚Vládce světa‘ mluvil k ‚Velikému Bohu‘, a tenkráte jsem zřetelně pocítil vznešenost oné chvíle?“

K mému velikému podivení odpověděl lama klidně:

„Myslím, že buddhismus a lamaismus ukrývá marně ono tajemství před lidstvem. Vždyť přece věděti o existenci nejsvětějšího a nejmocnějšího člověka, o blažené říši, o veliké svatyni nejvyššího vědění jest velikou útěchou v našem těžkém a smutném životě! Skrývati tuto útěchu před lidmi jest hřích!“

Knihovník dlouho prohrabával folianty a závitky papíru na policích, až konečně vyňal jakousi knihu a jal se v ní pozorně listovati.

„Poslouchejte!“ zašeptal. „Celý rok řídí ‚Vládce světa‘ práce panditů a goro v Agharti. Časem, ve chvílích jenom jemu známých, se vzdaluje do nejhlubší svatyně, kde jsou v rakvi z černého achátu uloženy pozůstatky předního vladaře. Když do této vždy temné jeskyně vejde Brahytma, zapalují se na stěnách ohnivá znamení, na hrobě se objevuje ohnivý jazyk. Ihned se ukáže při pozůstatcích černá postava nejstaršího goro se zastřenou tváří a s rukama ukrytýma pod pláštěm. Tento goro neukazuje nikdy obličeje a hlavy, neboť má hlavu kostlivce se živýma očima a s mluvícím jazykem. Dovede se spojovati s dušemi mrtvých a nese jméno Marzi, což znamená ‚kníže smrti‘…

‚Vládce světa‘ se počíná modlit, pak přistupuje k hrobu a vztahuje k němu ruce. Tu pak vystupují ohnivá znamení výše. Plameny na stěnách a na klenbách jeskyně uhasínají a znovu se zapalují, proplétají a chvějí se tvoříce znamení tajemného slova vaten. Z rakve zemřelého vládce vyzařují a chvějí se ve vzduchu prameny průzračného světla, sotva pozorovatelného. To jsou myšlenky mrtvého. Po chvíli jest postava živého ‚Vládce‘ zahalena těmito paprsky a ohnivá znamení skládají jiná slova, jež mluví o vůli boží. V takové chvíli se slučuje Brahytma neviditelnými pouty s dušemi lidí, kteří mají vliv na osudy a život veškerého lidstva, jako s dušemi králů, chánů, arcikněží, vůdců a učenců; poznává jejich myšlenky a záměry. Shodují-li se tyto s vůlí boží, ‚Vládce světa‘ je podporuje mocí svého vědění, jsou-li však nepřátelské Bohu, přivádí je nazmar. Tu sílu dala ‚Velikému Neznámému‘ nejvyšší magická věda Óm, jejímž jménem počínáme všechny své modlitby. Óm jest jméno pradávného svatého člověka, prvního goro, který poznal Boha a naučil lidstvo radosti, víře, naději a lásce. On též oddělil dobro od zla a první počal boj se zlem. Proto mu dal Bůh poznati vědu, kterou nazývají lidé Óm.

Když skončí ‚Vládce‘ němou rozmluvu s mrtvým, svolává velkou ‚radu Boha‘ a předkládá jejímu posouzení činy a záměry lidí, podporuje je nebo je ničí, a Mahytma a Mahynga nalézá pro ně místo v řetězu příčin a účelů, řídících svět. Po skončení rady vstupuje ‚Vládce světa‘ do svatyně a pohrouží se v osamělosti do modlitby. Na oltáři vzniká veliký oheň, který zachvacuje postupně celý oltář, a z plamene se tvoří obličej Boha. ‚Vládce světa‘ mu předkládá výroky ‚rady Boha‘ a dostává pokyny od Všemohoucího. Když se Brahytma vrací ze svatyně, jest podoben zářivému zjevení, před nímž slunce uhasíná.“

„Viděl-li pak někdo ze žijících ‚Vládce‘?“ otázal jsem se.

„Ano,“ odpověděl lama. „Ve velikých dnech buddhistických v Siamu v Indii byl viděn ‚Vládce‘ pětkráte. Jel na bílém slonu překrásně ustrojeném, na hlavě měl tiáaru a přes obličej závoj zářící diamanty. Žehnal lidu zlatým jablkem, na němž stálo jehňátko. Slepí, němí, mrzáci nabývali zdraví a síly, když na ně padl zrak ‚Vládcův‘. Brahytma byl v Narabanči-Kure, ve starém klášteře Sakkia a před pěti sty čtyřiceti lety byl v našem Erdeni-Dzu. Jeden ze ‚Živých Buddhů‘, jakož i jeden z taši-lamů dostali psaní od ‚Vládce‘ na mosazných tabulkách. Jenom jeden z taši-lamů dovedl přečísti psaní, napsané neznámými písmeny. Taši-lama se zamkl do svatyně, dlouho se postil a modlil, načež položil psaní na čelo a hned se staly myšlenky ‚Vládce světa‘ jeho myšlenkami.“

„A bylo mnoho lidí v Agharti?“ tázal jsem se dále.

„Mnoho. Avšak všichni zachovali tajemství. Když byla Lhasa zbořena Kalmyky, dostal se jeden z jejich oddílů náhodou do předměstí Agharti a tam odtud přinesl některé magické nauky. Proto jsou Kalmyci nejlepšími věštci a kouzelníky. Z Agharti bylo vypuzeno jakési plemeno, které se tam dostalo proti vůli ‚Vládcově‘. Ono plemeno tam ukradlo tajemné umění hádání z karet, z čar na rukou, jakož i znalost otravných i léčivých bylin. Byli to cikáni. Kdesi na severu žije ještě vymírající kmen, který opustil před věky Agharti. Kněží tohoto kmene mají vládu nad duchy, vznášejícími se ve vzduchu.“

Lama umlkl a po chvíli odpovídaje na moje myšlenky pokračoval:

„V Agharti zapisují panditové na achátových a nefritových tabulkách veškeru vědu, jež jest pod zemí, na zemi i na dalekých hvězdách. Čínští buddhističtí učenci o tom vědí. Jejich věda jest nejdůležitější z věd národů, žijících na povrchu zemském. Proto každých sto let se sjíždí na odlehlém břehu mořském sto čínských mudrců, k nimž připlují staré želvy, žijící tři tisíce let. Na jejich štítech zaznamenávají mudrci všechny výsledky vědeckého bádání za uplynulé století, načež se želvy vracejí do Agharti.“

Proroctví „Vládce světa“ v r. 1890

Hutuhtu v Narabanči-Kure mi vypravoval obsah proroctví „Vládce světa“ za jeho pobytu v r. 1890 mezi lamy a mnichy:

„Když se ‚Vládce světa‘ zjevil mezi námi, tu učinil předpověď na dobu padesáti let.

‚Veliký Neznámý‘ řekl:

‚Lidé budou vždy více zapomínati na svou duši a budou pečovati jenom o tělo. Veliký hřích a zpustlost ovládne svět. Lidé zatouží po krvi a smrti bratří. Pohasne půlměsíc a jeho ctitelé budou žíti v nevážnosti, v mukách, nouzi a neustálé vojně. Jejich nepřátelé utrpí porážku od lidí slunce, avšak nepolepší se, i utrpí novou porážku ve válce, která skončí hanbou v očích jiných národů. Spadnou koruny z hlav velkých i malých mocnářů… Vidím osm korun, které se rozpadly v prach. Vidím bitvy všech národů, i moře a vzduch budou rudé od krve. Zřítí se říše, zahynou národy. Přijde hlad, mor, zločiny, jakých dosud nepoznal svět. Nastanou časy nepřátel božského ducha v člověku. Čtyřicet set milionů lidí povstane, aby propadli hladu a smrti. Lidé se budou potulovat, jsouce stíháni smrtí… Musí zaniknouti tři největší a nejkrásnější města. Rozpadnou se rodiny, zanikne pravda i láska. Z deseti tisíc lidí zbude pouze jeden, nahý a zběsilý, a nebude mít síly ani vědění, aby si vystavěl dům a našel živobytí. Bude výti jako vlk a hryzati vlastní tělo. Bude pojídati těla mrtvých a číhati na život takových, jakým je sám. Konečně v záchvatu zběsilosti se obrátí proti Bohu, chtěje s ním svésti boj na život a na smrt. Tehdy já, »Vládce světa«, pošlu na západ i na východ kmeny zapomenuté, aby z rozhodnutí božího přinesli trest a spasení. Hlas můj uslyší věrní od kraje do kraje země. Objeví se tři veliké říše a potrvají jedenasedmdesáte let ode dne objevení. Pak přijde osmnáct let krvavých válek, zhouby a zdivočení. Tu pak přijdu na zemi já, přijdu se silami Agharti.‘“

Taková jsou vypravování a legendy o „Velikém Neznámém“, o „Vládci světa“.

Pro mne, který znám Asii od kraje do kraje této pevniny, není pochyby, že přijde doba, kdy osm set milionů hladových, zoufalých, nenávistí hořících Asiatů různých kmenů se hne na Západ, kde národové konají svůj poslední tanec nad vlastním hrobem, šálíce se různými teoriemi a zapomínajíce na velikého ducha, který uspán jsa životem – mlčí. Zatím den zkázy již svítá.

Co píši tato slova, obrací se mimoděk můj zrak směrem obrovského srdce Asie, na němž se táhne tenkou, klikatou čarou má stopa.

Sněžnými vánicemi, oblaky písku pouště Gobi vidím stepi Mongolska; vidím okolo zřícenin Karakoramu a dále na Ubsa-Nor veliké barevné tábory vojenské, stáda koní, velbloudů i jiného dobytka.

Vidím modré jurty vůdců a nad nimi vlající prapory Džingis-chánovy a králů tibetských, odznaky arcikněží tří hlavních měst lamaistických, praporce knížat kalmyckých, vlajky Siamu, Afghánistánu a indických rádžů, jakož i koňské ocasy nad stany severních Mongolů. Dále na západě, kam až oko dosáhne, vidím záře požárů, slyším hukot a svištění střel, rudou záplavu ohně, křik vražděných, vytí dobyvatelů, ohlas bitev… Kdo vede ony hordy ke krvavému dílu zločinu, pomsty nebo trestu? Kdo začal období nových výprav křížových, podnikaných – Mongoly?

Karma odkrývá nový list dějin lidstva…

A je-li pak též onen mystický „Vládce světa“ s oněmi hordami z Gobi, Himalájí, Gangesu a Jang-c’?

O tom mlčí ono veliké Tajemství.

Ferdynand Antoni Ossendowski
Zemí zvířat, lidí a bohů

Překlad Michal Hynais

Ilustrace na obálce mArt88/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 11. 2025

ISBN 978-80-274-4791-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4792-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4793-0 (prc)