Král z Hlubiny půlnocí

Františka Vrbenská

Labyrint půlnočního draka I

Znění tohoto textu vychází z díla Král z Hlubiny půlnocí tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Netopejr v Olomouci v roce 1998.

§

Text díla (Františka Vrbenská: Král z Hlubiny půlnocí), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 5. 12. 2025.

Západoaltajská říše Nabat se úspěšně bránila mocenskému tlaku čínských států Suej a Tchang – až do poloviny 8. století. Útok, který na léta otřásl zemí a provždy smetl vládnoucí dynastii Kilahu, byl však veden ze severu, spojenými kmeny Gilabh-Lhanang. Gelabhové, lovci a pastevci, vyznávali kult válečníka, vzývali smrt a oheň. Odsuzovali křivdu (na příslušníku svého etnika), klam a lež, pohrdali slabostí a činnostmi nedůstojnými muže: řemesly a zejména obchodem (což ovšem nevylučovalo směnu produktů). Ke vpádu do Nabatu je vedla trvající sucha, která zpustošila jejich pastviny, a legendární nárok na území pod vládou králů Kilahu, kdysi obývané rozptýlenými tlupami gelabhských kočovníků.

Poté, co Gilabh-Lhanang pod vedením schopného vojevůdce Ulb Sina dobyli Nabat, vmísila se mezi původní obyvatele vlna gelabhských přistěhovalců. Zpočátku parazitovali na existujících ekonomických strukturách; dovedli však ovládnutou zemi řídit, vstřebat a aplikovat nové znalosti. Zvolna se přizpůsobovali odlišnému kulturnímu prostředí – v pozitivním, i záporném smyslu. Styk s hmotně rozvinutější společností rychle potlačil tradiční nechuť k hromadění majetku. Po šesti letech koexistence byly položeny základy k asimilaci Gelabhů, navzdory dílčímu odporu nabatského lidu a přes časté politické střety.

Základní historické údaje o Nabatu a výběrovou bibliografii odborné literatury naleznou zájemci v závěru tohoto dílu. Za nejednu podrobnější informaci vděčím svým konzultantům, bez jejichž pomoci by kniha nevznikla.

Knihy pravé moudrosti učí, že nás obklopuje Bezprostřední Blízkost jak čirý vzduch. Zato říše Pána Labyrintu se nachází mimo prostor a čas, mimo hvězdy a vítr. Cestu do jeho knížectví otevírá Zrcadlo Snu. Smělý, jenž by se zmocnil zřítelnice Zrcadla, spatří vše skryté, tajné mu bude odhaleno, nebe a země se otevřou jako přezrálý ořech.

On sám se však vystaví pohledu Knížete Labyrintu.

Mellios, hlavní město říše Nabat – druhý rok Draka za vlády Tungula Aroka, dvacátého krále z dynastie Kilahu Sjednotitele (752 n. l.)

„Mahadou – haíí!“

Poslední z válečníků krále Tungula, skvělou zbroj rozervanou smrští boje, napřáhl meč. Přelétl pohledem řetěz štítů, zbraní a tvrdých tváří pod temnými přílbami – uzavřel se kolem něho jak síť osudu.

Hlomoz naplňující dobytý palác doléhal sem, do vzdáleného křídla Pavilonu laní, tlumenou ozvěnou bouře. V tichu klenuté chodby bylo slyšet přerývaný dech obklíčeného bojovníka. Démoni hor mu odňali ochranu, zanechali jej samotě a smrti. Muži jeho oddílů zahynuli; hlavy obránců vršili vetřelci před branou Tungulova sídla. Padlo překrásné Mellios, zdobené kašnami, věžemi a zahradami…

„Haííí!“

Králův velitel křikl novou výzvu a vyrazil v sebevražedném výpadu. Smečka ozbrojenců ho pohltila.

„Bojoval dobře, dobře mezi všemi,“ pravil shovívavě Ulb Sin, nejvyšší náčelník Gelabhů, vojevůdce a nový vládce právě pokořené země Nabat. „Je hoden, aby předstoupil s našimi díky za přízeň bohů k Pánu ohně, Zářivému Bar Teneovi. Vykonejte oběť, a neurazte Všemocné spěchem!“

Výkřiky ubíjeného kapitána zněly Ulb Sinovi písní, jež oslaví porážku nepřátel. Rozkotanými síněmi se plazil dým a pach krve: proměnily se v kadidlo, zapálené na počest jasnému Vládci, potomku bohů. Udatní gelabhští muži si zaslouží, aby se po bitvě rozptýlili pleněním!

Ulb Sinovu duši povznášela posvátná hrdost. Podoben hrozivému, mohutnému válečnému psu, vykročil chodbou královniných pokojů. V mozaice podlahy pluly ryby z úlomků tyrkysu, překryté čerstvými nachovými tratolišti, zlatí jelínci si hráli pod rozbitými loutkami v brnění.

Bojovník z rodu Větrohlava podnikl dlouhou cestu šarvátek a strázní, než svůj lid dovedl až sem, k dávno opuštěným pastvinám. Nasytil kmeny Gilabh-Lhanang vítězstvím jako lovec hojnou kořistí, jako pastýř čerstvou pečení za dnů svátku Lesklé brady. Nabat je dobrá země, tučné stádo – Ulb Sin neuvidí vyhládlá děcka sát staré kosti a žvýkat řemení. Tváře a hýždě žen se opět zakulatí, paže jeho válečníků nabydou síly Hromového Býka.

„– jsem Ulb Sin, panovník vládnoucí veliké zemi, jas mého jména šlehá k oblakům. Hory a pouště nezadrží má vojska! Zkáza a děs jsou mým dílem, v mých stopách se města obracejí v trosky…“

„Stůj!“ zasykl hlas zdrsnělý věkem. Průchod tarasil modrý brokátový závěs, před ním stařec: řetízkový osníř přes mocná ramena, v pěstích sekyru s dvojitou čepelí. Ulb Sin se zastavil, nezastrašen a jen málo překvapen – ani nesáhl po meči.

Stařec se nahrbil, výhružně před sebou máchl sekyrou.

„Neodvažuj se vstoupit do komnat Mladšího prince!“

„Mladšího prince, řekls?“ odsekl Ulb Sin. „Už před chvílí dvojnásobně zdědil trůn!“ Třepl výsměšně po jílci svého meče. „Při Pánu ohně, který mne vedl, žádný z králů nepanoval kratčeji!“

Nedbaje na číhající ostří sekyry, otočil se ke svému doprovodu: „Hej, zameťte vylíhnutého králíčka a toho hlídacího hafana!“

Stařec zaútočil medvědí silou a rychlostí. Gelabhské oštěpy mu vylétly vstříc, s tupými nárazy protkly pancíř a vrostly do těla. Vladař nemívá zapotřebí obtěžovat se sám…

Ulb Sin podkasal plášť, aby jej nepotřísnil krví, a překročil starcův trup. Zprudka rozhrnul závěs… Na rameni mu spočinula úzká, chladná ruka s dlouhými černými nehty.

„Zvaž své rozhodnutí, můj vznešený pane,“ suše řekl příchozí v stříbřitě bílém rouchu. Zdvořilá slova bodala jako třeskutý mráz, jeho světlé oči se třpytily zimou, jež nepomíjí.

„Přízeň a pozdrav tobě, Moudrý Er Torsiku,“ zavrčel Nejvyšší Vladař, ale neodvážil se pohnout, dokud dlaň jeho rádce sama nesklouzla. „Pročpak bych neměl poslat štěně za jeho příbuznými, he? Odedávna se drží dobrý zvyk odpravit potěr svrženého mocnáře! Ta jistota se vždycky vyplatí!“

„Můj pane, kdy jsem ti doporučil chybné řešení? Selhalo někdy mé vědění? Nezdařila se kouzla, nepřinesla prospěch tobě a nepřátelům zhoubu? Já podnítil tvou vůli dobýt Nabatu…! Věštba Bar Teneova chrámu praví: bude-li zavražděn následník trůnu, dvacátý prvý z pokolení Kilahu Denese, zahyne i tvá říše! Ó pane a vládče, kdo vyloučí, že ti Tungulův syn může být k užitku? Ostatně,“ v hlasu Moudrého Rádce zábl mokrý sníh, „bozi sami dají odejít dítěti, jež podle předpovědi nikdy nebude panovat…“

Brokátová opona zašustila, svezla se do kaluže krve. V komnatě, kterou skrývala, větrný závan odkutálel míček z pestrého peří.

Stéla Ulb Sina, vladaře země Havur-Gilabh

Stéla v bazaltovém kameni, roztříštěná na malé části, byla objevena mezi jiným obsahem odpadní jámy. Zmíněná Ulb Sinova socha se nedochovala. Text stély je v jazyce Säukä, rozšířeném v bojovém svazu Gilabh-Lhanang. K záznamu muselo být použito nabatské, tzv. Vysoké písmo: „vypůjčené“ grafémy jsou místy chybně přizpůsobeny specifickým gelabhským fonémům.

Já jsem Ulb Sin, chráněnec bohů, nejmilejší vnuk Pána nebes Bar Tenea, vládce Nabatu a nejvyšší náčelník Gilabh-Lhanang. Zbudoval jsem (chrám) pro svého Pána Bar Tenea na znamení díků, protože mne ochránil před všemi útočníky, dal mi pokořit všechny, kteří mne nenáviděli. Král Tungul se postavil mému majestátu, i pohlédl jsem vítězně na něho a na jeho dům, a Tungul Arok zahynul věčným zatracením. Svému lidu jsem dal vejít do jeho domovů a usadit se tam, svým bohům jsem věnoval jeho oltáře, v jeho palácích jsem (oslavil své vítězství). V roce Rákosové panny, měsíci Vej-ollir, dvanáctého dne přišel jsem do země Nabat se svými skvělými válečnými silami, jež mi svěřili do rukou Bar Teneos a Pán boje Ok Hagžar. Překročil jsem Hadí vrchy, přebrodil jsem (Sariju), přiblížil jsem se k jezerům Měsíčního Zajíce. (…) Půda pukala pod kroky vojáků, kopyta koní rozbíjela hradby pevností, stromy vzplály třpytem (mého válečného) vozu.

Tungul Arok, král Nabatu, spoléhal na vlastní síly a před mou vznešeností se nesklonil. Uslyšel kroky mých oddílů a spatřil strašný lesk mého Pána Bar Tenea. Porazil jsem nabatské (v bitvě) v širém poli a rozprášil Tungulovu čeleď, zbraněmi jsem prolil jejich krev. Vojsko země Gilabh šlo Nabatem, jako se valí povodeň, na lidi padl strach, obyvatelé utíkali od svých prahů.

Krále Tungula srazil děs před mou zářící mohutností a mými nelítostnými vojsky. Shromáždil své voje, pozvedl zbraně a město Mellios přeměnil v pevnost. Mellijští (vytrhli z bran) a napadli mne. Zápasil jsem s nimi s ušlechtilou silou a mocnými zbraněmi. Nechal jsem na ně pršet rány, jejich mrtvoly jsem rozházel po pláni, a stala se málo rozlehlou pro všechna ta těla, řeku Inai zahradil most padlých.

Město (Mellios) zasáhla hrůza, bojovalo šest dní, šest dní a nocí nedovolilo vojsku země Gilabh vstoupit do bran. Pobořil jsem hradby, rozdrtil jsem (své) protivníky. Hromovou čepelí jsem zabil Tungula Aroka a zahubil jeho dům. Otevřel jsem jeho pokladnice a odňal jeho vlastnictví. (…)

Všemu obyvatelstvu jsem způsobil zlou porážku a zmocnil se celé země, pokořil jsem bohy země Nabat. Dobyl jsem sídla, která se rychle nesklonila k mým nohám, zkrušil jsem je a sežehl ohněm, odvlekl jsem jejich kořist. Místodržící a urozené, kteří se dopustili viny odporu a hříchu neposlušnosti, jsem ztrestal, jejich těla jsem pověsil na strážné věže, obyvatele měst jsem připočítal ke svému majetku.

Lidé mi líbali nohy, určil jsem výkupné pokory mému majestátu ve stříbře, zlatě, mědi, hedvábných štůčcích a bronzových nádobách. Dosedl jsem na trůn Nabatu, uchopil jsem (vládu země?) a slíbil jí svou ochranu. (Uložil jsem jim) odvod trvalých ročních daní, poplatků a darů mé jasné slávě a oni vlekou mé jho. Nastolil jsem mír, (dal jsem zhotovit svou) panovnickou sochu a zapsal na ni svá hrdinská vítězství.

* * *

Poznámka autorky:

Gelabhové členili rok na osmnáct měsíců. Vej-ollir, Jezero trávy, byl šestým: odpovídá poslední květnové a první červnové dekádě. Vojsko spojených gelabhských kmenů pod Ulb Sinovym velením prošlo kolem pohoří Čimgan (kdysi Hadí vrchy), aniž narazilo na vážnější odpor. Král Tungul hrozící nebezpečí gelabhského útoku podcenil, upřednostnil přesun části armády s vrchním velitelem na východ. Tyto vojenské síly, oslabené dlouhým pochodem, zasáhly do bojů až v poslední fázi obležení Mellia, kdy ze strategického hlediska nebylo možné výsledek tažení zvrátit.

I.

Buď vítán, cizinče

Sídelní město Mellios, šestý rok panování Nejjasnějšího Vládce Ulb Sina, Pána sjednocené říše Havur-Gilabh (757 n. l.)

Přítmím se nad planinou tyčilo Město, rozložitější než kopce, vyšší než prastaré stromy, jak skalní stěna s doupaty obrů. Mellios, největší, nejkrásnější ze sídel Nabatu, blikalo do šedého úsvitu zorničkami oken.

V okouzlení a nedočkavosti zrychlil Sagitto chůzi: Město mu důstojně vykročilo vstříc. Byl ještě chlapec, když je spatřil naposledy – zjara toho roku, co proklínaná Jasnost Ulb Sin vtrhl do země v čele gelabhských vojsk. Tolik lidí povraždili, prosté, urozené, mocné, kněze; krále a jeho syny… Teď Nabatu panovali Gelabhové, muži s těžkými čelistmi a kamennými štěpinami očí. Na posvátný trůn domu Kilahu usedl Vladař Ulb Sin.

Modrá, růžová a zlatá plástev domů vyklouzla ze sivého oparu – vyšlo slunce a proťalo ji stříbrnou čepelí řeky. Světelný gong udeřil do kovu hrotitých bran, až rudě vzplály. Chladným ranním stínem Sagitto doputoval k valům… Nádherné Mellios nastavilo tvář, zkřivenou ničivým časem.

Uprostřed města se vypínala temná věž s cimbuřím jako štíhlá jedovatá houba nebo výstražný sloup v bažinách. Zmizely černé stany kočovníků před hradbami, sežehlými snětí kamene. Místo karavan z krajů zlata a skořice vroubilo nájezd k hlavní bráně žalostné stromořadí ubožáků a mrzáků: žebrali o měďáček, kus placky, odkrojek skopového tuku. Z koruny strážné věže vlály žluté Ulb Sinovy praporce s útočícím gryfem.

Olejovitý puch a bzukot masařek přiměly Sagitta vzhlédnout. Nad branou viselo na háku pokroucené lidské tělo, ze ztemnělého obličeje bíle svítily zuby z otevřených úst. Zdá se mi zlý sen, napadlo jej. Rychle zamumlal zaříkadlo k úlevě bludných duší.

„Napíchli ho pro výstrahu,“ vysvětlil ochotně gelabhský strážný.

V protáhlém, úzkém průchodu brány trčelo dalších pět Ochránců, dobře vykrmených, urostlých, s chováním přisprostlého velblouda. Časně ráno vtékal do Města nejhustší zástup uchvátaných kupečků. Sagitto, tisový luk přes záda a dlouhé vlasy zachycené čelenkou, do krotkého hejna nezapadal. Bojovně vyhlížející mládenec z hor příliš dráždil bdělost strážců.

„Nechceš náhodou taky skončit hlavou dolů?“ pokračoval Gelabh. „Neznáš zákony, paznehte? Kdes nabral opovážlivost lézt do Města se zbraní? Zabavuju – tesák a luk s toulcem koukej nechat tady!“

„Čímpak asi budu lovit?“ namítl Sagitto, byť tušil, že mnoho neuhádá. „Až prodám na Velkém tržišti tyhle kůže, opatřím si nové prakem, nebo budu po jelenech házet kamením?“

„Drž jazyk na uzdě, klacku drzá! Zaplatil sis vůbec pečeť, abys směl vstoupit do Města a obchodovat? No, tak ukaž! Nemáš, co?! Ještě jsi ani neukázal glejt od správce vašeho kraje! Taky nemáš – a drápeš se do brány?! To smrdí vzpourou!“ Výhružně proti Sagittovi napřáhl sudlici. Strážní přerušili prohlídku trhovců, domáhajících se vstupu do města. Chopili se zbraní a zaujali bojechtivé postoje. Sagitto odhadoval, kolik se mu jich podaří složit, než přifuní posily.

„Máš štěstí, že jsme včera slavili Pána války Ok Hagžara,“ sděloval bodře strážný. „Zbyla mi útlocitná nálada: pustím tě. Zboží a zbraně propadají pro blaho říše. Mazej!“

Sagitto spolkl výrazy, které ho pálily do jazyka. Uvolnil tlustý svazek kožešin a tlumok se stočenou houní přehodil zpátky na rameno. Přemítal, jestli dopadl dobře. Ocitl se uvnitř hradeb, ale neměl z toho žádnou radost.

Bloudil ulicemi Mellia – připadalo mu, že je přeplňuje špína. Vzduch znehybněl v lepkavý, nečistý jed. Možná si toho v dětství nevšiml; mnohé se skutečně změnilo… Lidem, které potkával, kalily pohled strach, hanba a nejistota. Město znetvořovala stržená sloupoví, osleplá okna, ožehnutá průčelí domů: svědectví krutého nakládání a bezradného zápasu.

Doma v Akyr Tasu, Vysočině modřínů, kladly horské osady vyděračskému poručnictví Gelabhů zarputilý, tichý odpor – těžko proti němu uspět zbraněmi! Novým vládcům na zlost stále uctívali lidé z osad mocnou Kalkanté, slitovnou Bohyni se zlatýma očima a volavčími křídly… a čekali na příležitost, jak číhá lovec na šelmu.

V Melliu zapověděli Ochránci kult Paní milosti pod ztrátou hrdla. Obsadili její chrámy, roztříštili oltáře z rudého pískovce, rozehnali kněze. Trest dlouhého umírání hrozil zasvěcencům Bohyně, vyznávajícím mír a soulad Bezprostřední Blízkosti: taková víra, rozhlásil Vladař Ulb Sin, totiž tají změkčilou zbabělost a zradu.

Na zbylé svatyně starých nabatských bohů dýchl prach, v trámoví vázly záclony pavučin. Zešedlí obřadníci, nenápadní jako myšky, skládali poctu Tyrkysové paní a Oblačnému hadu bezmála úkradkem. Na každém kroku trůnila božstva Gelabhů, krvežíznivá, nadutá, nenasytná jako jejich lid, samý svatostánek nebo alespoň pouliční oltářík. Běda ti, neutrousit penízek na obětinu!

Sagitto si pamatoval bazary ve Městě… chuť smaženého masa, mandlových koláčků, třpyt tepaných mís, potyčky barev a vůní, rozmarný hluk, zvonky na vížce uprostřed hlavního tržiště: tloukli na ně, když zahajovali zrána trh či vyhlašovali zprávy. Kam se poděli obchodníci v cizokrajné výstroji? Z pohádkového zboží karavan zbyl sotva třetí díl – kdo by kupoval? Dvakrát obrátíš měďák: stejně skončí v pokladnici ďáblova psa Ulb Sina.

Závany horkého větru vířily žlutý prach a odpadky, v kotoučích je hnaly mezi poloprázdné krámky a vodní strouhy. Vydělané kůže čpěly do dechu pomyjových jam, zatuchlost potu přebíjela ostré výpary jídel. Z taverny na konci ulice vytékalo čísi rozvrzané zpívání. Ani poveselit se kloudně nedá, kmínové pivo podražilo a pod lavicí se zaručeně skrývá nějaký donašeč.

Nouze se ovšem netýká Gelabhů, jejich rodin – žen s pyšně povznesenými výrazy, ozdobených zlatými nákrčními pláty a korunami stočených copů, a dětí, které měly kulaté oholené hlavičky pestře pomalované ochrannými znameními – jejich nabatských přisluhovačů, dychtivých tučné odměny, a milostnic. Procházejí tržištěm v nádheře a důstojnosti, s potěšením vyberou zboží nejlepší a nejdražší. Kolikrát za ně ani nezaplatí – kdo by je nutil…?

Chlapec z hor je pozoroval s trpkými pocity. Neuměl hluboce nenávidět. Znal pár gelabhských vojáků, kteří se chovali docela krotce a přívětivě; Irg Jekel z pevnosti Stříbronoš se pokoušel zastat jeho matky před místním správcem. Přítomnost Gelabhů působila jako jed, jehož účinky sílí s množstvím… Jak viděl Sagitto více Ochránců pohromadě, začali mu vadit tak, až se ho zmocňoval pocit, jako by mu hořely vnitřnosti.

Ta nevolnost však nebyla tak silná, aby mladíka připravila o chuť k jídlu: táhlo k poledni. Sagitto váhal mezi pečenou rybou a medovými plackami, od kterých babka rychle odehnala roje mušek. Jen o dva stánky dál se rozlehlo zlobné hulákání.

„Já ji zabiju, vyzunu zlořečenou, rozsekám ji – podvodnici jedovatou!“

Sagitto se otočil… Vysoký Gelabh ve vojenské výstroji někým zuřivě lomcoval. Kolem se stačili nahrnout čumilové. Mladý horal by se do sporu vmísil, i kdyby nešlo o Gelabha. Avšak Tamten, tropící nepřístojnost a rámus, zaslouží pokárání dvojnásob.

„Netroufejte si mně překážet!“ řval voják a střásal z lokte dědu, který ho chtěl upokojit. „Já tu jezinku musím zabít, nebo se to stane!“

Na dlažbě se krčila žena v šedé tunice pod záplavou temných vlasů, převázaných odřeným řemínkem. Rukama si chránila hlavu před dalšími údery.

Sagitto chytil vojákova zápěstí. „Co ti udělala? Co se stane?“

Gelabh se pokusil vytrhnout. Zjistil, že to nejde, a pokrotl. „Je čarodějnice!“ zavyl. „Předpovídá mi, že do pěti měsíců umřu!“

Žena se napřímila. „Jistě, pokud neodejde z Nabatu,“ upřesnila pokojně. „Poručí si, abych mu věštila – co jiného mohu prozradit, než mi ukáží znamení?“ mávla k bronzové nádobce s vodou. Po hladině dosud vířili duhoví dráčci olejových ok.

„Když ji zabiju, tak se to nevyplní,“ trval voják tvrdohlavě na svém; škubal sebou, aby se vyprostil. Žena vyčkávala, klečíc v prachu dláždění s nebojácnou a nedotknutelnou hrdostí. Její oči se v úzké snědé tváři zdály ohromné a bezedné jak horská jezera.

„Buď rád, že ti poradila, jak se vyhnout zkáze, a poslechni ji,“ navrhl vlídně Sagitto, aniž by povolil sevření: zvládnout koně nebo kout železo nedalo víc námahy. „– až se vyspíš z toho vína, cos vypil,“ doporučil. Přes Gelabhův odpor mu trochu zakroutil zápěstími.

Zevlouni se rozutekli. Šílenství, střetnout se s Tamtím! – i pouhým přihlížením přivoláváš neštěstí… Voják ale změkl. Začal blekotat jakési omluvy a vrávoravě opustil tržiště.

Hadačka se zvedla, setřepla z šatu smetí a řekla suše:

„Jsem ti zavázána díky, třebaže bláznovství nepokládám za odvahu. Co si počneš, až dorazí jejich hlídka? A jestli tě udá…“

Sagitto opovržlivě potřásl černou hřívou, zlatohnědé oči se třpytily netajeným veselím. „Jeden Gelabh, dva, nebo deset,“ luskl prsty. „Co na tom? Mám snad před Ochránci klopit zrak a skládat si urážky do žaludku?“

„Z rozmařilostí Mellia zbyl jediný hříšný přepych: hrdost. Skloň hlavičku, Chlapče Vlků, ať ti ji Kamenné huby neurazí,“ pravila s laskavou převahou. „Čím bys bojoval? Luk a tesák ti sebrali u brány.“

Ani se nepodivil. Ornamenty jeho čelenky proplétaly symboly Vlčího klanu, zápěstí dosud obepínaly nátepníky, opasek nesl drobné stopy po závěsu pochvy. A pak – poznáš lišku po kožichu, horáka po jazyku. Na ten postřeh nemusila být vědma.

„Kamenné huby?“ zeptal se pobaveně. „Tak jim tu říkáte?“

Kývla; rychlými pohyby balila hadačské náčiní. „Tak! Panděráci, Šišky, Otesánkové, Šakalí chamraď… Nalezli vám do lesů Vysočiny?“ Prudce vzhlédla a setkala se s jeho pohledem. „Oh,“ ušklíbla se, „hned mne napadlo, že tu nejsi z pouhé zvědavosti. Ráčil ses schovat do vosího hnízda – nevadí?“

„Mám na svém noži vrub,“ připustil chmurně. „Proč nevyužít stín pod svící? Kdysi jsem v tomhle městě pobýval – vyznám se tu. Čím rušnější mraveniště, tím bezpečnější, ne?“

„Pro tebe a potíže, které si táhneš za sebou, nestačí celá říše,“ odsekla; vztyčila se, sbalený uzlík v ruce. „Dej na mou radu, Vlčí synku, zmiz odtud! Na ramena ti klesl stín Smrti… Netěší mne takové vidění – jsi pro ni nezralý úlovek.“

Stála proti němu, útlá v ošumělém šedivém rouchu. Usoudil, že není o nic starší než on sám, a její poučování ho rozzlobilo.

„Hádáš vůbec někdy něco jiného než černé zvěsti?“ utrhl se. „Stejně by dovedl prorokovat i rozcestní kámen!“

Neurazila se. „Opravdu je snadné čekat jen hoře a neštěstí.“ Temnýma očima se jí mihl úsměv jako plachý pták. „Zlé vládne větší mocí: kdo se vzdá naděje, nepocítí trýzeň. A to se nezmění, i kdyby se Nabatu vrátil jeho Pán, mladý král pradávného rodu…“

Otočila se – zmizela, jako by ji pohltily krátké stíny vysokých domů.

Ze stěn budov stoupal polední žár v pachu rumiště, nároží a dvorky za sivými zdmi zalehlo tísnivé mlčení. Sagitto zřídka minul osamělého chodce. Nad střechami vykřikla poštolka, kroužící ve vlnách horkého vzduchu.

Mellios se změnilo, jako když zlá choroba znetvoří známý obličej. Mezi tyhle tesklivé, oprýskané zdi se toužil dostat…? Z města jeho dětství opršel třpyt klenotů. Zdobilo je poslední kouzlo: vetchá léta ponížené bídy nepostihla svěží půvab dívek, úsměvy sladkých očí, cloněných závoji a šerem okenních výklenků…

Proč odcházet, když dorazil až sem? Neskrývá tu pro něj osud něčí vlídné srdce a něžnou náruč? Ať tomu pupkáči v bráně zarostou nehty! Sagitto si poradí i bez mincí za kožešiny. Umí slušně pracovat s kovem, koží, se dřevem; v dílničkách kolem chrámu Medového jezevce, okrsku řemeslníků, určitě vybyde nářadí a jídelní miska pro vítaného pomocníka. Přinejhorším se nechá najmout jako osobní strážce některého zazobance – při poměrech v Melliu může jít docela o krk.

Úzká ulička, jíž se dal, náhle končila. Do tváře jej uhodilo dusivé ovzduší, výheň sálala z rozpálené dlažby. Rozlehlé náměstí navzdory horku přeplňoval dav, zpocený, halasící, rozčílený. Sagitto nezvykl podobným shromážděním: shluk tolika lidí v něm budil štítivý odpor a nejistotu. Zkusil vycouvat. Ve zmítané, strkající se, místy neprostupné mase svedl jen uváznout, vzteklý a pocuchaný, vprostřed zástupu. Dál nemohl, přestože před ním nestál nikdo z mellijského lidu.

Tady, na dolním konci náměstí Záštity, poblíž zdí vladařského paláce, se ve slitině davu uvolnil prostor; lemoval jej kruh gelabhských vojáků v plné zbroji. Mladík z hor se necítil valně za plotem opancéřovaných zad… Do boku ho šťouchal špičatý loket jeho souseda a čísi páchnoucí dech mu supěl v týle.

Horší dojem skýtalo samo prostranství. Dlouhý a nízký násep obložený kamennými deskami přetínaly žlábky: ani přívaly deště nesmývaly pach usazené krve. Tlustý černý kůl v náspu trčel jak ponižující hrozba.

Zlověstnost místa nezmírnil vzdušný pavilónek hned opodál. Po baldachýnu z těžkého hedvábí tančilo slunce, kouzlilo s dřevěným krajkovím stěn… Uvnitř stavby udržovala nádrž křišťálové vody příjemný chládek, měkké koberce podestíraly křeslo s dobrým výhledem k popravišti.

Zrovna přivlekli hubeného, zuboženého chlapíka; bronzovým řetězem ho připoutali ke kůlu. Několik vojáků začalo s neuspěchanou pečlivostí snášet otepi chrastí, rovnali je v malém odstupu od nešťastníka. Nebralo to konce a Sagitto nesnesl pohled na strhanou tvář odsouzeného.

„Co je to?“ zeptal se nevěřícně. „Oni ho upálí…?“

„Ehm… é – na pomalém ohni,“ vyložil přeskakujícím hlasem střapatý tlouštík vedle něj. „Takový vynález, který Kam – é – Ochránci zavedli, víš?“

„Ne,“ vydechl. „A proč tohle?“

„On – vyrobil… vytesal sochu,“ buclatý človíček mluvil namáhavě, slova mu bobtnala v krku, „tedy sochu našeho Pána, jasného Ulb Sina – tedy, ona to nebyla jeho socha, ale Vládce byl přesvědčený, že – že vypadá… nepatřičně –,“ zasípal jako po překotném běhu.

Sagitto potřásl hlavou. „Kvůli kusu kamení? Kdyby pozvedl zbraň…“

„Ani mečem by neťal hlouběj,“ vmísil se ponuře postarší muž s hustým obočím. „Měl odevzdat sochu Sepulgy, žravého boha temnot, a Ulb Sin si vzal do hlavy, že ten chudák mu ji schválně udělal podobnou. Pán je zkrátka na určitý věci citlivý,“ dodal kousavě. „Koukni – tamhle si vykračuje.“

Pán a Nejvyšší Ochránce Ulb Sin se valil ve zlacené zbroji posázené drahokamy. Plácl sebou do křesla v pavilónku. Jeho velkolepý doprovod se rozestřel kolem něj, pokud možno tak, aby mohl nerušeně sledovat průběh trestu.

Sagittovi se na okamžik rozostřilo vidění. Ta hřmotná klenotnice s lidským obličejem vydlabaným do těžkého syrového dřeva byla nejlepším válečníkem v říši – a původcem záhuby jeho otce. Durbina, vojevůdce krále Tungula, rozsekali za živa v oběť bohům, na oslavu vítězné války.

Kdysi v Akyr Tasu uvažovali s matkou o pomstě… a zavrhli ji. Není čestné odplácet za padlé v bitvě: sudba bojovníka nese smrt. A mstít obětované je jako plivnout bohům do tváře. I kdyby se Sagittovi zdařilo proniknout do Ulb Sinova soukromí (a k tomu by potřeboval zázrak), nesměl by Vládce jednoduše zabít… jen vyzvat na souboj. Je nejisté, zda by Ulb Sin zápas přijal, a pochybné, že by Sagitto nad zkušeným bijcem dokázal zvítězit. V každém případě by z paláce už neunikl.

Teď, když matka odešla za předky, není, kdo by ho zadržel… Jenže – ne že by toužil umírat, ne že by se bál – proč zahynout kvůli stínu, třeba mu na něm záleželo sebevíc?

„Nedivím se, že se Ulb Sin bojí, aby si ho nepletli se Sepulgou,“ ulevil si. Kulatý mužíček si vyděšeně zacpal uši.

Nad šumotem zástupu přednášel rozsudek masitý, panovačný hlas jednoho z dvořanů. Kat přiložil pochodeň k roští. Vystoupil tenký proužek dýmu, plamínek se vesele rozběhl a chňapal stále hltavěji, na počest Vládci…

„Nějak to s tebou zamávalo,“ řekl starší muž. „Zkrátka, odpomoct se nedá, marný… á –“ Chlapec z Vlčího klanu už vedle nestál.

Sagitto strhl z krku úzký jídelní nožík zavěšený pod kazajkou, mocně kopl Gelabha před sebou do kolenní jamky. Vojákovi podklesly nohy. Další úder do zátylku ho smetl k zemi – uvolnil cestu k hranici. Vlk běžel, jak ještě nikdy. Cítil palčivý pohled muže u kůlu, žadonící o vysvobození… S divokým válečným pokřikem mrštil nůž. Vždycky měl jistou ruku. I teď.

Okamžik bylo ticho, zemřel čas. Plameny hučivě praskaly, syčely kolem toho, kterému víc nemohly ublížit. Vybuchla vřava, nespočetná hrdla ječela, proklínala, povykovala i jásala. Sagitta potěšilo, jak Ulb Sina dopálil: zvedal se ze svého křesla, tvář znachovělou zlostným řevem. Smrt zacílila na novou kořist – ale Vlk nečekal.

Vojáci se o překot vrhali k němu… Prvá z ústupových cest Sagitta odrazovala: vedla zpět do nitra davu. Zbývalo pustit se obloukem vzhůru kolem Vladařova pavilónu, kde řadové hlídky nahradily blýskavé pancíře Ulb Sinovych velitelů. Bylo lákavé zkusit spořádat Ochráncům kapitána, než ho pěšáci dostanou…

Vlk odhodil svůj tlumok pod nohy nejbližšího Gelabha. S nestoudností lišky přistižené v kurníku se vyřítil k Ulb Sinovu pavilónku. Vojáci zpomalili: neměli přístup před tvář Nejjasnějšího Vladaře. Dvorní dámy se rozvřeštěly. Dva vojíni, důležitě střežící přístup ke dveřím pavilónku, odhodili strnulost a pokusili se darebu nabodnout na kopí. Převalil se, zachytil obě ratiště – pořádně trhl. Strážci ztratili rovnováhu. Narazili do sebe, brnění krásně zachrastila.

Sagitto se okázale napřímil. Vypadal, že přeskočí vyřezávané zábradlí a vtrhne mezi dvořany. Uvnitř zavládl poplašený rozruch… Ten drzý horal udělal otočku. Pádil okolo: dozadu k paláci vedla zástupem široká proluka pro Vládce a jeho doprovod, sledovaná dvěma řadami vojáků.

Kterýkoliv z Ulb Sinovych kapitánů mohl v té chvíli Sagitta zabít. Vlk bystře odhadl, že osobní zásah neladí s důstojností Mocných a se sytým, horkým polednem. Už téměř oběhl pavilónek…

Bojechtivý mladý kapitán mu zatarasil průchod tasenou zbraní.

Gelabhovy tváře rozpálilo vedro a opojný pocit vítězství. On ukončí lov na opovážlivého rebela! Vojáci mu chlapce nadháněli uličkou mezi pavilónem a davem: blížil se stále rychleji nastavenému ostří. Kapitán nedočkavě vytrhl štvanci vstříc s rozmáchnutým mečem.

Mladík pohybem plynulým a mrštným jak rysí útok změnil běh v přemet. Skulil se kapitánovi pod nohy. Gelabh ucítil, jak v pádu letí vzduchem… Snažil se dopadnout na bok, meč pohotově k ráně. Jen vyskočit dřív než horal! Rychle se zdvihl – prudký kopanec vyrazil vojákovi zbraň z ruky, další ho zasáhl do spánku a přivolal tmu.

Sagitto se vztyčil, ukořistěnou čepel v pěsti. Přerývaně oddechoval, ale byl skoro šťastný. Nepolapí jej uvízlého v davu jak zloděje na tržišti, nepozbyde cti bojovníka: zemře se zbraní. Obrátil se právě včas a odrazil údery vojáků, kteří ho dostihli.

Meč získal; neměl zbroj, ani krytá záda… Brzy krvácel z hluboké trhliny v boku. Chtěl-li žít o chvíli déle, potřeboval záštitu. Zeď palácových zahrad se táhla docela blízko… Zástup před ní prořídl, vyděšen zmatkem a porážkou Vladařova kapitána. Musí se tam dostat! Snad dosáhne úniku, objeví branku do zahrad…

Divokým náporem se probil z kruhu útočníků a dal se na útěk k zahradní zdi. Mellijští mu ustupovali – pronásledován dupotem, výkřiky a řinkotem kovu si bezhlavě prorážel průchod mezi Gelabhy, vmísenými v davu. Přibylo zranění na předloktí… Oči mu zastřela rudá mlha zápasu. Konečně se opřel o cihlovou stěnu, drsnou, prohřátou sluncem… bezpečí v příboji zbraní.

Svět se uzavřel ve zvolna stékající kapku. Sagitto už nevnímal nic než ostří a ruce protivníků, které je vedly: záměr, směr, rychlost jejich pohybů… Čelil jim s jistotou mimo své vědomí, zachvácen bojem jako šílenstvím či opilostí. Ještě chvíli, ještě další okamžik… Zemdlenost Vlka sváděla k chybě, jež ho osvobodí z bezvýchodné trýzně: stačí se maličko zpozdit – vůle se však vzpírala poddat se nehybné nekonečné tmě, s horečnou tvrdošíjností šlehala cáry sil.

Slyšel klapot kopyt… chrastění postroje, na jaký kovával ozdoby doma v Akyr Tasu. Červená vlna opadla, vynořil se z ní přelud laskavého času a známého kraje… Jezdec na vraníku. Sagitto jasně viděl povědomou, ostrou tvář horala, černé klanové tetování na čele.

Ne, není sám! Vytrval… a záchrana přišla!

„Ahé!!“ vykřikl, přibit ke zdi okovem útočících vojáků. „Pomoz mi! Jsi z Vysočiny jako já, ty jsi z Orlího klanu! Ahé!“

„Bývalo…!“ odsekl jezdec; s pobavením sledoval, jak se tam Vlk zarytě rve, s ubývající pádností a bez naděje. Pohodlně se opřel v sedle. Záhyby pláště sklouzly z bronzového kyrysu: stříbrný odznak náprsního plátu příslušel vysoké hodnosti Mocného.

„Teď jsem Sin Korobi, velitel Vladařovy Gardy, pokorný sluha svého Pána a dobrodince.“ Tváří se mu rozestřel pomalý úsměv. „Dejte pozor!“ okřikl vojáky. „Zajměte ho živého.“

Ozbrojenci znásobili úsilí; Sagittovi pokoření a zklamání málem vyrazily zbraň. Povýšený zrádce…! Zášť smetla únavu, zbystřila smysly.

„Hadí zadku!“ zařval; ťal úspěšně po vytáhlém gardistovi. „Zloději trusu!“ vykřikl rozjařeně. Podnikl dlouhý smrtící výpad. „Lízači opánků!“ a pružně se vyhnul útoku kopím. „Hej, lidi, Orel se nacpal do psí boudy!“

Spílání ho povzbuzovalo a rozveselovalo; nezměnilo trpké vyhlídky. Znal zákony boje… draze oddaloval nezvratný konec. Vzápětí obratně vedený úder přerazil jeho meč. Rána násadou kopí mu ochromila pravici; strhli ho k zemi. Zběsile se bránil potupě pout; tvrdě utažené řemeny se zakusovaly do zmítající se kořisti.

Pak se přiblížily dvě nohy ve vysokých zdobených botách. Jedna z nich ho skoro štítivě obrátila naznak: Sin Korobi. Přidřepl k němu, obličej stále rozšířený úsměvem. Sagitto mimovolně zatajil dech, když spatřil temnotu v jeho očích.

„Neměls chodit do Města, Vlku,“ řekl jemně Sin Korobi.

II.

Stín nad městem

Nad náměstím Záštity se převaloval skrojek měsíce v sivých oblacích, příliš slaboučký, než aby prozářil noc a úzkost. I tak bylo zřetelně vidět černý obrys zkroucené postavy, ponechané pro výstrahu u popravčího kůlu. Štiplavý zápach zuhelnatělého dřeva a masa trávil ovzduší. Kroky přecházející stráže v ozvěně narážely jako kamínky do průčelí spících domů.

Ti dva, tiší a ostražití, zahalení do plášťů s kápí, zarazili v hustém stínu při ústí uličky. Starší z mužů maličko pokročil do náměstí, vztáhl paži s rozevřenou dlaní. Opsal jí pomalý kruh, a další… Opět couvl do přítmí.

„Myslíš, Otče, že přikázat neživé hmotě postačí…?“ zeptal se mladík. „Jestliže horala zítra zabijí, komu svěříš poslání?“

„Chceš se pro něj vloupat do sklepení Vladařova paláce, abys zahynul také? V lidských silách nás obou teď není víc… Pojď, synu, vrátíme se.“

Obezřele se drželi tmy při zdech, když spěchali uličkami od náměstí. Muž s prošedlými vlasy a pevnými rameny řekl:

„Nechmuř se, můj synu… Když zasáhnu mocnějšími kouzly běžného druhu, vzbudíme pozornost. A bez pokynu Kalkanté, Paní našich osudů, nemám právo využít sil skrytého vědění.“

„Ani pro spásu vyvolence Paní Kalkanté?“

Muž potřásl hlavou. „K poslání ho neurčila Bohyně, ale vlastní činy. Každý jsme jen nástrojem, vhodným k rozdílným úkolům: Paní zná smysl díla, v němž sami sebe ovládáme… Proč si myslíme, že o všem za nás lidi musí rozhodovat bohové, plnit naše bláhová přání a zachraňovat nás před nesnázemi, které si působíme? Paní Osudů klade zkoušky, jejichž obsah a průběh ponechává na vůli nám smrtelníkům.“

„Mne jsi prověření nepodrobil, Otče…“

„Opravdu? Kolik let tě znám, Njále? Jakou hodnotu má zkouška, o níž zkoušený ví? Nepřivolávej ji, vždyť ta nejtěžší na tebe dopadne ve chvíli, kdy ji očekáváš nejméně… Ss – zastav… sem, do proluky! Jde hlídka.“

Dva vojáci v bronzových pancířích pochodovali kolem nich, ukrytých za záclonou stínů. Gelabhové nesli louč: její svit skákal po zdech, až jiná křivolaká ulička vsála světlo i dupot.

„Když jsem byl tak mladý jako ty, věřil jsem, že osud je krajina, kterou mohu přecházet volně, jak se mi zlíbí,“ pokračoval muž. „Ale pěšinami tě nesou tvé nohy, vidíš svýma očima, vede tě pouze tvá mysl a srdce – tak, jak ses s nimi zrodil… V sobě tajíš svůj úděl: má tvoji tvář, Njále.

Doputuješ – a ocitáš se tam, odkud ses vydal na cestu… ve své bytosti. Neutečeš ničemu. Chodníky a oblázky na nich, i bloudící, které potkáváš, všechny propletlo navzájem předivo Paní Osudů jako kořínky travin v louce. Co se zrodí ze záměrů Bohyně, obsahuje skrytý smysl: její břemena nás pozvednou, dokážeme-li je překonat. A není vždycky třeba namáhat paže – stačí pozměnit zrak.“

„Nepostihuje sudba mnohé až příliš krutě? Cožpak Bohyně není laskavá? Vždyť přece…“

„Je vlídná – dopřeje každému mír na konci stezky, úlevu snění, doteky radostí, které se líbí našim srdcím. Skutečné zlo vychází z lidí, nikoliv z rukou Paní. Jsme slepí, tápající červíčci na její slitovné dlani! Trestáme se vlastními skutky.“

„Pak by nám naše přičinění mělo poskytnout s odplatou i odměnu,“ řekl Njál, „… alespoň občas.“

Noc je pohltila.

„Hele, minule ti připadly háby, boty byly moje. Z tohohle kluka mi patří kazajka – tahej opatrnějc, pářeš rukáv! – a škorně podědíš ty,“ vykládal hromotluk s bitými zápěstníky. Ovíjel provaz kolem zčernalé klády, vyrůstající z popraviště; hořce čpěla spáleninou.

Stejně jako včera se po plástvi náměstí přeléval bzučící, hemživý roj diváků. Slunce dýchalo z bílých průčelí domů, zahřívalo lesklé brnění vojínů, hořelo na třpytivé látce baldachýnu. Uvnitř v pavilónku trůnil Ulb Sin se svými dvořany a osobní stráží. Drobná změna se ale našla. Ke kůlu, od něhož před chvílí odnesli mrtvého sochaře, poutali jeho, Sagitta.

„Přece je dobrá hadačka…,“ prolétlo mu hlavou. „Omluvu jí zůstanu dlužný.“ Pousmál se, vzpomínaje na dívku z tržiště.

„Tak ne!“ houkl Mocný Sin Korobi.

Katovi pacholci, kteří připravovali odsouzence, nechali dohadování, pokorně ztuhli. Velitel Gardy, bez meče a pancíře, se rozkročil nad popravištěm, v rukou stočený dlouhý těžký bič. Koutky úst mu škubl úsměšek. „Obraťte ho, ať vidím štěněti do tváře!“

Sin Korobi zřejmě neměl nejlepší pověst. Katovi chlapíci zneklidněli a spěšně dokončili práci. Sagitto napůl stál a zpola visel, natažen na kůlu, svázaná zápěstí upevněná k železnému hřebu vysoko nad hlavou – pod prsty cítil jeho zrnitý povrch. Velitel Gardy z něj nespouštěl pohled. Zdálo se, že jejich vzájemná nenávist se zhmotňuje v rozžhavený, chvějící se vzduch.

„Máš velebit Jasného Vládce a jeho nekonečnou šlechetnost,“ Sin Korobiho pronikavý hlas se rozezněl náměstím. „Urazil jsi Pána, překazil spravedlivý trest, zabils člověka a napadl Vladařovy služebníky! Pán se slitoval nad tvým mládím: dovoluje, abys takový zločin odpykal pouhým výpraskem. Poděkujme našemu milostivému Bdícímu Vládci!“

Umlátí mě k smrti, pochopil Sagitto. Vykřikl, že ho bylo slyšet až v šerých uličkách ústících do náměstí:

„Slunce a větře, kteří jste věční, velcí démoni hor, přijměte kletbu, odplaťte zradu! Ať se Sin Korobimu rozpadnou játra a ptáci mu roznesou oči, ať jeho jazyk nasytí hady a duši mu uvězní kámen!“

Mocný přijal odvěké proklínání nehybně vztyčený, semkl pěsti, dech se mu zrychlil. A rozesmál se: „Říkadla už nepůsobí! Chrání mě mocnější, lepší bozi! Šetři si chřtán – upotřebíš ho, než s tebou skončím.“

Poodstoupil; hbitými, zkušenými pohyby rozvinul bič, zkusmo jím práskl nad popravištěm. Sagitto skousl rty, svaly napjaté, prsty zaklesnuté kolem železného hřebu. Krátká chvíle ticha – řemen zahvízdal, hlučně třeskl o kůži a otevřel ji. Dav se rozječel: Gelabhové uspokojením, mellijští zlostnou lítostí.

Znovu – a zase – a znovu…

V horkém plamenu zášti, nejmocnější, nejpalčivější, jakou kdy poznal, dokázal Sagitto nekřičet… Nevnímal řev davu a Sin Korobiho urážky. Křečovitě svíral hřeb nad sebou… Železo skřípělo a otřásalo se, jak Vlkem zmítaly nárazy biče a poryvy bolesti. Pokusil se vzepnout ještě výš, zachytit hřeb pevněji v dlaních. Dlouhé železo se viklalo, taženo stále prudšími záškuby, urputnou a soustředěnou silou zoufalé nenávisti.

Zapraštělo to – dav zavyl překvapením. Odsouzenec se uvolnil… Štíhlý kus kovu s ostrým hrotem, který jej dosud držel u kůlu, se ve spoutaných rukou změnil ve zbraň, namířenou proti Sin Korobimu. Už tu nebyl pokořený zajatec, ani odhodlaný bojovník… Rozzuřená zraněná šelma přervala řetěz, žluté oči žhnuly zběsilou touhou zabíjet.

Sin Korobimu, jenž prošel nesčetnými boji, vyschlo náhle v ústech. Tomu zmetkoví z hor snad pomáhají kouzla…! Pohotovost Mocného ani na mžik neuvízla. Bičem zaútočil na Vlkovu hlavu, aby jej oslepil. Sagitto s temným zavrčením skočil. Seknutí řemene minulo cíl, zachytilo mu o plece a zprudka ho strhlo k zemi: dopadl na lokty a smekl sebou blíž Mocnému.

Velitel Gardy odhodil bič. Tasil nůž, máchl čepelí. Vlk vylétl jak plamen. Používaje hřeb místo dýky, odrazil zbraň Mocného a bodl. Železný hrot se vnořil do pravého ramene, roztrhl je, sjel přes hruď. Sin Korobi se zhroutil na kolena, nůž cinkl o kamenné desky popraviště.

Stráže chvátaly veliteli Gardy na pomoc… Jednoho vojáka Sagitto obešel kličkou, další mu skočil do cesty – Vlk jej srazil ranou do brady. Blížili se jiní… Vlny davu se vzdouvaly, narážely do hráze ozbrojenců, vroubící střed prostranství. Sagitto se rozhodl. Pádil k hučícímu, vřícímu příboji zástupu.

„Zabte ho! Zabte ho!!“ řval Sin Korobi přeskakujícím hlasem. Zpod třpytného baldachýnu burácely krvežíznivé povely Vládce Ulb Sina.

Sagitto se ocital těsně u davu. Ozbrojenci, kteří zdržovali nápor diváků, opustili svá místa ve snaze polapit ho. Nejbližší z vojáků se po něm napřáhl; dřív, než si uvědomil nebezpečí, skončil s pochroumaným krkem na dláždění. Druhý horlivý válečník se pomalu sesouval, odhozen úderem do břicha. Sagitto se prosmykl kolem zbývajících Gelabhů, nabral dech… a vrazil mezi lidi.

Vrhl se do zástupu jako plavec do rozbouřené řeky. Vody davu se před ním rozestupovaly. V jeho stopách houstla lidská slatina, hulákající, nadávající, odbojná, neprostupná masa: zuřivě a klopotně se jí prodírali pronásledovatelé. Sagitto klouzal mezi lidmi jako bleška hustou srstí, jak užovka rákosím, stejně málo dosažitelný.

… až se ocitl na volném prostranství. Skončilo náměstí – a ochrana davu. Netušil, kterou z uliček se dát… vyřítil se naslepo k prvé vpravo. Téměř porazil nějakého mladíka.

Než se Vlk stačil rozběhnout dál, ten chodec ho nečekaně pohotovým hmatem chytil za rameno: „Bratře, zastav se! Tudy!“ a strhl ho do šera dveřního výklenku o několik kroků stranou.

Mladík vytáhl ze záhybů šatu nůž a přesekl pouta. Šetrně uvolnil řemeny hluboko zaryté do zápěstí, i s potřísněným hřebem je nastrkal do spáry pod prahem domu. Sagitto jej sledoval ne bez úžasu… Na hrdle tomu mládenci visel odznak Bohyně – nosit znamení Kalkanté bylo zakázáno pod krutými tresty. Co víc, vlasy se odvážil mít spleteny a vyčesány v uzel, jaký příslušel vyšším kněžím Paní a zasvěcencům Blízkosti.

„Děkuji,“ řekl zdvořile Sagitto a chystal se znovu prchat.

Mladý kněz se zasmál. „Nač ten spěch, bratře? Zpomal… chceš se odtud dostat? Chytnou tě na příštím nároží – beze mne.“ Přejel pohledem přes Sagittovu hruď a boky. „Důkladně tě zřídil,“ povzdychl si. „Udržíš se ještě na nohou?“

Sagitto se napřímil, v očích mu blýskl žlutý oheň. „Zkušení radí jako první pomoc po bití zčerstva se rozhýbat,“ řekl jízlivě.

Jeho podivný společník soustrastně pokrčil nos. „Neměl bys toho léku přebrat,“ podotkl a z kouta u dveří vylovil uzlík. Roztřepl jej; přes krvácející ramena Sagittovi přehodil dlouhý ženský plášť z temně rudého hedvábí. Uličnicky se zašklebil na Vlkovu nevyslovenou otázku:

„Kápi si přetáhni co nejhlouběji do čela,“ doporučil ledabyle. „Hodně se skloň, aby lem sahal k zemi, a zkus jít drobnými nejistými krůčky: tím napravíš i to, že jsi bos. Když tě někdo osloví, nemluv nahlas.“

„A co ty?“ usmál se Sagitto. „Budeš snad Tamtěm neviditelný?“

„My z Města dáváme přednost skutkům promyšleným,“ štípl mladý kněz. Zastrčil odznak Kalkanté. Z hloubi kapes jeho písmácké kutny se vynořily nachová mitra a široká šerpa kněží Bar Tenea, Pána ohně, nejmocnějšího z bohů uctívaných Gelabhy. K té výbavě připojil modlicí chrastítko se zavěšenými skleněnými korálky.

„Kvůli tobě dnes překopou každý dům ve Městě,“ pravil, střelhbitě upravuje svůj zevnějšek. „Ukrýt se tu nemůžeš, ale důstojně jej opustíš hlavní branou. Jsi totiž vznešená dáma, hodláš se pomodlit ve svatyni Útěchy, nedaleko od hradeb, za zdárné narození syna… nesměj se tak hlasitě! Už jsou tady… Opři se o mne!“

Položil dlaň na veřeje. Neutuchající vřava z náměstí Záštity zesílila, do uličky se divoce vhrnul řinčící oddíl Ochránců. Sagitto ztuhl. Bezděky zaťal prsty do ramene svého společníka. Vojáci nevšímavě předusali kolem.

„Chytráčci,“ spokojeně řekl mladík. „Nenapadne je pátrat od pramene. Není vždycky rozumné hned utíkat!“ Opět zašátral v rouchu a vykouzlil koženou lahvici: zavonělo ředěné víno. „Předpokládám, že přijde vhod, po tom všem. A k hlavní bráně zbývá urazit kus cesty.“

Zvolna kráčeli ulicemi, které houstly hloučky lidí při zdech a mezi nárožími. Klubka davů stékala k náměstí, hluk je obestíral jak prašná clona.

„Proč to všechno děláš?“ zeptal se znenadání Sagitto. Nezastavil se a nepohlédl na svého průvodce.

Mladý kněz se zasmál. „Každý z hor se chová podobně opatrnicky? Prozradím, že jistý Njál pomáhá bližnímu, který stojí za záchranu, podle přikázáni Bohyně milosti. Tak zevrubné vysvětlení ti stačí?“

„Narodil jsem se v horách, ale nespadl jsem na hlavu. Nestačí.“

„Čekali jsme na někoho, jako jsi ty – předurčeného odvahou, aby pomohl navrátit krále Nabatu.“

„… vždyť král je šest let mrtvý!“

Njál vážně pokynul rukou. „Mladší princ Ayren Šaanom přežil. A víme to tak jistě, jako že den musí střídat noc, věř mi. On je právoplatným králem. Kdyby ho nevěznili kdesi na neznámém místě, vládl by.“

„Nepokoušej se mne přesvědčit, že tygr Ulb Sin rozkvetl růžemi slitování a nepodřízl prince v den, kdy dobyl Mellios!“

„V tom Vladaři nezabránila laskavost, ale dávná věštba a jeho nejdůvěrnější rádce Er Torsik… Oslovují ho Moudrý, ovládá černá kouzla a Ulb Sinovu mysl. Er Torsik všem, i Vladaři, předstíral, že mladý král zemřel. Sám se zmocnil následníka trůnu a ukrývá jej… Nechceš si odpočinout?“

„Ne. Pokračuj, umíš pěkně vyprávět.“

„Pro Nabat je velmi důležité, aby byl král osvobozen.“

„Jasně – nějaká dobrotivá dušička prostě vyloví syna Tungula Aroka z té záhadné nory a přitáhne sem. Kamenné huby se s úklonou vypaří, kdekdo se zas bude mít skvěle… Povídej mi jinou pohádku.“

Z náměstí dolehly výkřiky davu, temné jak nárazy vln a dunění větru. Stříbrný hlas rohů je přeťal do ticha rozechvělého napětím.

Sagitto zpozorněl – mladý kněz jen pozvedl obočí.

„Obávám se, že jsi kapkou, jíž přeteče pohár,“ pravil na vysvětlenou Njál. „Nám v Melliu zkrátka dochází trpělivost. Ty rohy ohlašují, že se Starší Města vypravili k Ulb Sinovi… Snad nám Vladař milostivě odpustí, že ti lidé pomohli uniknout, a dokonce se opovažují reptat. Nabat vře nespokojeností – vidíš ji na vlastní oči, i tebe sem přivedla…! Brzy vypukne povstání… Uvaž, lidem by se lépe bojovalo a spojovalo by je, kdyby věděli o mladém králi. A potom, až všechno skončí a Gelabhové budou vyhnáni…“

„Mám dojem, že zatím oni pořád honí nás.“

„… až budou vyhnáni – a to se stane! – dozraje čas sporů o moc. Silní budou rvát žezlo jeden druhému z ruky, pokud se vlády poprávu neujme král.“

Od náměstí je předcházely skupinky občanů Mellia, poslušných rozvážné domluvy Starších. Vítr zavál a donesl až k nim masitý hlas Ulb Sinova hodnostáře: štěkal panovačné a obviňující věty.

„Pokud vím, ještě za krále Tungula si brousil zuby na trůn kníže Chirmen z Dah Džairozu,“ řekl Sagit útočně. „I když ti uvěřím já, ne každému se bude hodit, aby spolkl, že právě tohle je korunní princ. Jakpak ten hoch dokáže prosadit svůj nárok na trůn?“

„Ayren je označen posvátným hadem rodu Kilahu. Až se král vrátí do Mellia, starost o prosazení následnických práv bude příslušet kněžím Kalkanté.“

„Nehádám se. Ale co s tím mám dělat já?“

„Můžeš přispět k osvobození krále. Stěží tuším, kde ho Er Torsik schoval… Pátrat po králi znamená čelit velkému nebezpečí – podle pečlivosti, s níž Moudrý Rádce své tajemství střeží, a s ohledem na temnou moc, která mu slouží. Poslání smí být svěřeno v nejvyšším utajení pouze několika vyvoleným.“

Od náměstí se přivalil příboj nového povyku naléhání stříbrných rohů a řezavé povely Gelabhů.

„Čím dál líp,“ prohodil kousavě Sagitto. „A ti vševědoucí spiklenci, za které mluvíš, už vybrali nějaké válečníky, ochotné při tom hledání obětovat krk?“

„Zajisté. Tebe a mne, budeš-li ovšem souhlasit.“

Sagitto pohlédl na Njálovu tvář, jasnou, pokojně vyčkávající odpovědi, očima rozšířenýma horečkou a vínem nalačno (tmavé mellijské i míšené mělo větší sílu než medovina Vysočiny). Dík jejich spojenému účinku se ho zmocňovalo nezodpovědné, nadšené veselí navzdory všemu.

Vlkovi se točila hlava vyčerpáním a hlady, v ranách tepala bolest – ovládl jej pocit, že na pomalém ohni upalují jeho. Zlověstné zvuky od náměstí povzbuzovaly obavu, že uvízne v rukou nepřátel: Sin Korobi mu podle Vladařova přání sedře zbývající nepoškozenou kůži a ostatek nechá za živa naložit do soli – to přinejmenším.

„Míníš naznačit,“ pravil zvolna, „že jenom my dva… ty a já… Trčíme s holýma rukama uprostřed města plného vzteklých Kamenných hub a chceme vyslídit krále, kdoví v jaké divočině hlídaného čarodějem, co drží pod palcem i samotného Ulb Sina…? Bozi! Nemáš ještě lok vína?“

Njál mlčky pokývl a podal mu zpola vypitou lahvici.

„Ty a já jsme blázni, kteří se hodí k sobě,“ usoudil Sagitto a vrátil ji prázdnou. „Jestli se odtud dostaneme, můžeme vyrazit.“

„Jestli,“ souhlasil Njál. „Provedení půjde hůř než záměr. Slyšíš? Je ticho… Utíkej!!“

Uchopil Sagitta za ruku a táhl ho ulicí dolů. Vráželi do lidí, kteří chvátali k náměstí nebo se trousili nazpět.

Na náměstí se ozvaly výkřiky děsu. Jízdní vojáci Vládcovy Gardy vpadli s tasenými meči mezi Starší, klečící s nepokrytými hlavami před schodištěm paláce. Pobíjeli pokorné, co v úctě žadonili o slitování, i odbojníky, kteří házeli po ozbrojencích kameny a s noži se vrhali pod břicha koní.

Njál ani Sagitto, spěchající dlouhou, strmě klesající uličkou od náměstí, neviděli jejich umírání… Slyšeli je řvát uprostřed šarvátek nářkem dobíjené zvěře. Z Velkého tržiště za náměstím vytryskly pramínky kouře, na průčelích domů vzlétla křídla plamenů a obtočila prostranství zaplavené smrtí. Lidé se drali z náměstí do stísněných uliček, mačkali se v nich a dusili se zaklíněni mezi stěnami, které jim neuhnou. Dupali po tělech padlých a vyli, v zádech kopí ukázněně a nezadržitelně postupujících Gelabhů.

„Nezastavuj se,“ sykl Njál, když Sagitto zpomalil: ohlížel se a bylo znát, že má sto chutí se vrátit. „Tohle není poprvé, ani jen kvůli tobě.“ Lapal po dechu, snažil se utíkat, mluvit a podporovat Sagitta, vše současně a co nejrychleji. „Ochránci nepočítají naše zabité – jejich majetek propadá Vladařově pokladnici… Spěchej! Dnes nenajdeme mezi hradbami Mellia bezpečné místo…“

Na koho narazí voják Gelabhů uprostřed města, je ničemný povstalec, ať žena, stařec či dítě, a patří odstranit. Kterýkoliv dům smí být vypleněn a vydán ohni… Tak nařídil nejmocnější z mocných, Ulb Sin, Pán Nabatu a Vládce Havur-Gilabh.

„Tentokrát není tak zle,“ supěl Njál. V běhu se provlékali bočními uličkami, špinavými a klikatými, úzkými, až odíraly ramena – dřív, než se prchající houfy a zabíjení přivalí k nim. Dlouhá řasnatá roucha nebyla pro útěk tím nejvhodnějším oblečením.

„Není?? A co ještě?“ Sagitto navýsost překvapen přehlédl strouhu ucpanou chcíplou kočkou.

„Jindy se do toho plete Er Torsik,“ vyložil Njál a málem zaklel: v té blátivé kaluži uvízl sandálem. „Potlačí každý pokus o odpor… Posílá na lidi cvičené dravce, pouští na ně rudý déšť a lidé umírají v křečích, kůže se jim rozpadá… Minule létaly ulicemi ohnivé koule. Sneslo se černé mračno, sněžili z něj jedovatí pavouci… Rádce poroučí přízrakům – o polednách se průsvitné jak vzduch přimknou k člověku, vysají mu krev…“

„Tomu sám nevěříš,“ namítl podezíravě Vlk.

„Uvidíš,“ řekl stručně Njál. „S Moudrým Rádcem se Vladař neobává povstání. Pokud bychom je nepřipravili lépe, než byly dosavadní vzpoury…“

„Ano, a pokud by je nevedl Njál s mladým králem po boku,“ zavtipkoval Sagitto.

„To není k smíchu,“ řekl Njál.

Dospěli labyrintem uliček a malou brankou v hradbách na břeh Inai, uprostřed Města nelákavý, bahnitý a učvachtaný. Mezi šedivými vrbinami a smetištěm v kopřivovém houští se s vrčením tahali dva psi o slepičí střeva. Dřevěný most přes proud o pár desítek kroků dál vypadal opuštěný jako naplavené trosky.

„Věž mlčení – sídlo Rádce Er Torsika,“ Njál neukázal na druhou stranu řeky rukou, ale nenápadně tím měrem pohodil hlavou.

Vysoká stavba Vlka znepokojila už předchozího rána, při vstupu do Města. Zblízka vypadala mohutněji: patřil k ní rozlehlý dvorec, chráněný dlouhou, zubatou zdí. Třebaže zářilo slunce plného léta, z věže vanul temný chlad. Stínila ji tíseň, jako by ležela na křídlech dravých ptáků, kroužících nad útesem jejího cimbuří.

Sagitto se otřásl. Jeho pohled se setkal s Njálovým. „Vidím, bratře. Odpusť.“

„Zvláštní, že Moudrý dnes nevyšel,“ podotkl zamyšleně Njál. „Ale nám to stejně nepomůže. Díky nepokojům z Města nepronikneme ani v přestrojení…“

„Pak nevím, nač tenhle hadr,“ řekl Sagitto a sáhl po sponě pláště. Toužil po jediném: skočit do řeky a omýt se. Bolestně zjistil, že tkanina toho pitomého převleku se připekla k otevřeným ranám. Nezbývá než čekat ve vodě oblečený, dokud se vlákna látky neodlepí –

„Hej, vy dva, stát!“

Tolik času mu asi nedopřejí…

Pelyňkem a bodláčím břehu dupala dvojčlenná hlídka Gelabhů s kopími a kulatými štíty. Vojáci vyhlíželi odpočatě a statně, pečlivě vyleštěné pancíře vrhaly zrcátka do kopřiv a závěsy dlouhých mečů chřestily. Oba psi se vyděsili, zapomněli na drůbeží vnitřnosti a se staženými chvosty vzali do zaječích.

Sagitto jim záviděl. Zaťal pěsti a v duchu povolal na pomoc všechny horské démony. Jediný nůž, tvořící jejich výzbroj, a osobní zbídačení mu působily menší starosti než Njál… S důstojenstvím učence, s dívčím obličejem a postavou příliš štíhlou na svoji výšku měl daleko do tvrdého válečníka. Ačkoliv… Ztvrdliny a drobné ranky na jeho jemných rukou prozrazovaly, že mladý kněz zkouší ovládnout zápas. Slabá naděje proti zbraním…

„Co tady děláte?!“ zařval první z hlídky. Otočil proti nim hrot kopí.

Z Njálova hlasu kanul svatý olej ctihodnosti.

„Velebíme Pána ohně meditací, můj synu. Jsi-li očištěn, připoj se.“

Vojínovy oči zúžila nedůvěra. „Ty ale nejsi náš!“

„Nekonečně slitovný Bar Teneos mne k sobě povolal. Ostatně se mi dostalo pouze nižšího zasvěcení, jak jsi jistě postřehl,“ pravil mile Njál. „Požehnání ti však poskytnu s radostí.“

„Nebav se s ním!“ prskl ten druhý záštiplně. „Kněz nekněz, náš není, ani v chrámu, kdo ví, co tu tropí! Jedna samá buřičská verbež…“

„Když já nevím,“ zrozpačitěl první a potěžkal v ruce kopí. „Přece jenom, kněz zasluhuje ohledy.“

„Kněz – u řeky se ženskou!“ zasyčel vzteklík. „Vsaď se, že u nich najdeme pěkně nadité měšce!“ dodal s chamtivým plamínkem v očích.

„Pravda,“ souhlasil mírnější, „můžou je mít na svědomí vzbouřenci, co povíš, otče?“ obrátil se k Njálovi a lehce ho píchl kopím.

„Mahadou – haííí!“

Nečekaný válečný výkřik oba vojáky na zlomek okamžiku znehybněl: Sagitto serval rudý plášť z ramen… Hedvábí šustivě proplulo vzduchem a přistálo vzteklíkovi na hlavě. Než se stihl vymotat z přilnavých záhybů, byl Sagitto na něm a praštil ho do míst, kde tušil bradu.

„Nůž, bratře, nůž!“ zařval na Njála. Jeho průvodce využil okolností – bleskově uhnul z dosahu vojákova kopí. „Hoď nožem!“

Mladý kněz s úsměvem zavrtěl hlavou, pozvedl prázdné dlaně. Voják, zlostí rudý, se rozpřáhl kopím. Njál sotva postřehnutelným pohybem změnil místo.

Sagitto ještě nikoho neviděl takhle bojovat… Gesta vyčouhlého mladíka, jakoby rozkolísaná a nedotažená, nabyla vláčné a cílevědomé mrštnosti. Připomněl Sagittovi losa ze severních hvozdů, když se jeho kývavá chůze změní v plavný běh nesený utajenou silou…

Voják znovu udeřil: Njál tam nebyl. Gelabh zaklel a bodl oběma rukama – hrot proklál drn a uvízl v něm. Njál se však právě ocital za vojákovými zády. Muž chňapl po meči, prudce se stočil k Njálovi, čepel zpola vytasenou. A ten udělal něco nevídaného. Vyskočil do vzduchu jako zajíc a kopl vzhůru. Špičkou chodidla zasáhl vojákův krk v místě, které nechránila přílba ani pancíř. Gelabh vyhekl a rozplácl se bez hnutí v pelyňku. Trvalo to chviličku, ale Sagitto v ohromení vypustil z mysli svého protivníka. Drtivý úder do hrudi vzpamatoval Vlka příliš pozdě. Ocitl se na zemi místo vojáka, jenž mu obemkl hrdlo masitou dlaní a dobyl z opasku krátkou dýku. Sagitto zachytil mužovo zápěstí… Kroutil sloupem paže nazad, až jílec vyklouzl soupeři z naběhlých prstů.

Kutáleli se ve rvačce keříky a smetím. Vojákovy pařáty se zaťaly, kamenným stiskem připravily Sagitta o dech. Gelabhovu tvář, ducatou a funící, nepříčetně třeštící zrak nad poraženým sokem, pohltila tma.

Tupá bolest ve spáncích a chlad vody vracely Sagittovi vědomí. Njál s ním třásl a opakoval: „Vstávej, musíme rychle pryč.“

„Málem mě uškrtil,“ zachraptěl Vlk a s námahou se pozvedl. „Co je s ním?“

Njál ostýchavě pokrčil rameny. „Nechtěl tě pustit, ani když jsem ho uhodil dřevcem,“ doznal. „Bál jsem se, že bude pozdě na jiný způsob, a kopí jsem obrátil. Musel jsem na tebe vylít půl řeky,“ dodal vyčítavě.

Sagitto se opřel o lokty, s povzdechem pohlédl vedle sebe. Voják se natáhl do chudé trávy, zaťal do ní prsty a skryl zbledlý obličej. Polohu mu nastálo zajišťovalo kopí, čnějící ze zad.

„Nevím, jak ti poděkovat,“ řekl Sagitto. „Lituji, že ses kvůli mně znesvětil prolitou krví…“

„Lépe než za tvou duši pálit obětní tyčinky. Podobné věci se přihodí častěji, jestliže se přidám k tobě,“ usoudil Njál.

Odtáhli těla Gelabhů do kopřiv ve stínu vrby. Prvý, kterého Njál srazil, slabě dýchal – mladý kněz se trochu upokojil:

„Někoho zabít je šeredný pocit, i když jde o Gelabha. Ale zlé občas přinese kus dobrého: navlékneme si jejich brnění. Propustí nás branou…,“ navrhl a začal rozepínat řemení bronzového krunýře.

Sagitto zůstal sedět pod vrbou a plakal smíchy.

„S tebou se člověk rozveselí,“ řekl, když nabral dech. „Rovnou můžeme zkoušet taškařici na oslavu slunovratu. V převleku Bar Teneova kněze jsi tuze nepřesvědčil, jenže spíš já uhranu stráže coby krásná dáma, než se ty s tímhle vzhledem budeš vydávat za Gelabha – jejich přílbami svou podobu neošidíš, schází jim i nánosník… Pancíře nám nepadnou,“ počítal Vlk, ohýbaje prsty, „vojáci nevyrostli jako ty, a zkulatěli víc než my oba dohromady. Ochránci jsou hloupí, ale důkladní. Všimnou si, že nesedí zbroj, ani chlapík v ní: takhle narychlo nesvedeme ani jejich přízvuk. Můžeme těmhle dvěma sebrat taky osobní destičky se jménem a označením hodnosti – a dát si je za ucho, když k nim neznáme průchozí hesla. Oni nám žádné neprozradí: jeden je uspaný nadobro, druhý se probere navečer. A teď mi zase pověz nějaký šprým, jak kvapem odtud.“

Njála ta jedovatost nevyvedla z míry. „Vždycky je dobré dát se poučit zkušenějším,“ pravil důstojně. „Zbývá tedy jediná cesta, a ty ji máš u nohou.“

„Kdeže?“

„Budeš překvapen: je ovšem možné, že ji nepřežijeme.“

„Překvapilo by mě, kdyby tvé řešení postrádalo háček,“ řekl ponuře Sagitto. „A to jsme ještě nevyrazili hledat krále. Tak kudy?“

„Řekou,“ Njál ukázal na hladinu, po které tančilo rudozlaté odpolední slunce. „Ovšem u městských valů přehrazují koryto mříže a střeží je zvláštní hlídky.“

„Ještě řekni, že tam Rádce nasadil cvičené dravé ryby,“ zamumlal Vlk, hlavu v dlaních. Poslední zbytky sil ho beznadějně opouštěly.

„To zrovna ne: položil na mříže kouzlo. Dotkneš se jich… a zemřeš.“

„Nezmiňoval by ses o tom, kdybys nevěděl, jak dál.“

„Kvůli písčitému dnu museli zasadit mříže do pilířů, takže pod nimi vznikla mezera. Je sice úzká, ale obratný plavec se tudy dokáže provléknout. Jednomu z přátel se ten kousek povedl… Jenomže… neplavu nijak mimořádně, a ty…“

„Já se radši dostanu utopený k rybám než živý k Sin Korobimu,“ prohlásil Sagitto. Vstoupil do proudu: vnímal a posuzoval jeho tepot i sílu. Dech řeky voněl sítinami a volností.

Njál zul sandály a sňal ohavnou fialovou mitru. Stáhl hábit učence, tak pohodlný a s tolika příhodnými kapsáři – nicméně málo bezpečný pro podplouvání čarodějnických mříží. Odevzdaně pohřbil oděv pod kopřivy. Nevypadalo to, že ho ještě někdy oblékne.

Sagitto se otočil a napřáhl k němu paži. „Dík Paní a tvým nápadům! Tohle je vlídná řeka… Až dojde na zachraňování, můžeme se střídat.“

III.

Kudy kam

Hluboko pod Věží mlčení dřímalo Město v neklidném spánku, bolavém doutnajícími spáleništi. Noc, ztěžklá stíny zabitých, vplouvala úzkým arkýřem do komnatky pod cimbuřím Věže. Stejně jako studovna a laboratoř Nejmoudřejšího Er Torsika byla tato místnost zapovězená. Obepínal ji široký ochoz: točité vnější schodiště z něj klesalo do nižších podlaží a stoupalo k cimbuří.

Dřevo schodů a ochozů napustili černou barvou: teď, uprostřed noci, se zdálo, že člověk v bělostném rouchu po nich ke komnatce nekráčí, ale vznáší se tmou. Ten štíhlý a vysoký muž se musel sklonit, vcházeje nízkými dveřmi komnatky. Zavřely se samy, tichounce a bez zaskřípění. Na výstupku zdi ležela hliněná lampička, dotkl se jí – knot vzplál. Žluté světlo se mu odrazilo v očích, jako blesk ozáří ledové krápníky.

Svit lampy těkal místností a odkrýval reliéfy hlav, vytesané v každém z kamenů stěn… tváře půvabné i hrozivé, zarmoucené, veselé i rozzuřené. Na všech desítkách podob mužů a žen utkvělo něco zrůdného. Přízračnost, stěží postižitelná v krutém rysu kolem úst, v semknutí víček, děsila víc než nápadná a strašlivá ohyzdnost.

Muž stanul před jediným předmětem v místnosti, velikým oválným zrcadlem z leštěného bronzu. Dva okřídlení hadi tvořili rám: jejich vyplazené jazyky jako čepy volně zachycovaly zrcadlo, svinuté ocasy namísto skoby připínaly bronzovou desku ke stěně. Zrcadlo ukázalo obličej bez věku, jenž časně ztrácí mladost a nestárne. Kolem bílé tváře proťaté tvrdými přísnými tahy splývaly na ramena pletence světlých vlasů.

„Ajamani sabu – tajame osin arima gasahi…“ Ačkoliv zaklínadlo zašeptal, třesklo komnatkou jako náraz zbraní.

Vytesané tváře zaúpěly mnohohlasým vzdechem. V očích z kamene vzplála mléčně zelenavá záře světélek z močálů. Zrcadlo se zachvělo: rozvlněnou hlubinou obrazu sálalo zelené světlo. Lesklá kovová plocha se odklonila v závěsech a odhalila stěnu s bezednou temnou dutinou, jako by sama věž otevřela ústa. Zrcadlo se otočilo, znovu a opět… rychleji a rychleji…

Ve smaragdovém labyrintu, v přísvitu zakřivených chodeb, bloudí stíny okamžiků. Komnatou prostupuje chladný pach listí a noci, tence bodají kapky ledového deště… Výšleh mlhy, zrcadlo znehybní –

Z bronzového jezírka vyhřezla bytost.

Muž v bílém napřáhl ruku a démon zrcadla se mu snesl na předloktí jako lovecký jestřáb. Drobný a útlý, svraskalý a bledý jako odraz ve zčeřené hladině, zatínal křehké drápky prstů do mužova šatu. Z kulaté lysé lebky hleděly vypouklé zelené oči bez zřítelnic, třpytivé a bezvýrazné… zrak vážky.

„Dobře, žes přišel, Er Torsiku,“ pravil démon zrcadla. Hlas měl tichý a dunivý jako ozvěna kroků v podzemí. „Čekal jsem tě včerejšího rána; bylo to důležité.“

„Zdržely mne četné starosti,“ řekl čaroděj s mírným pousmáním. „Státnické záležitosti si žádaly mou péči.“

„Proč klameš před svým důvěrníkem, ó moudrý? Ponechal jsi obtíže vlády Ulb Sinovi… Nejučenější mezi smrtelnými, tvůj čas náležel bádáním a vlastním plánům…“

„Mám právo naplnit vznešený cíl!“ řekl Er Torsik. „Ještě trocha úsilí a dotknu se dřeně života, prostoupím smrtí k vědění nepoznaného. Podle předpovědi dávného mudrce odhalím jediný vskutku pevný bod a opřen o něj pohnu vesmírem, k řádu všech celků a blahu všech bytostí.“

Přejel úzkou dlaní po ploše zrcadla. Rozjasnila se… jako by jí padal prostor –

– a odrazila ulice Mellia. Zrcadlo se přelilo do zraku půlnočního chodce, čarozřením pronikalo zdmi příbytků. Stěny zprůsvitněly ve skleněné desky a nebylo, co by před vševidoucí zřítelnicí zrcadla zastřely.

„Pošetilý, krátkodechý, nečistý lidský hmyz!“ pokračoval Er Torsik, upřeně sleduje letící obrazy. „Unavuje mne nicotností a tupostí! Brzy se přestanu zatěžovat jejich spory a žabími válčičkami. Vymaňuji se z pout pomíjivosti… sama nadzemská síla a hvězdný oheň mi nedokáží čelit.“ Démon šplhal vzhůru po Rádcově rukávu, podoben prastarému netopýru, vybledlému staletým spánkem v hlubinné sluji. Uhnízdil se na rameni:

„Ničeho sis nepovšiml minulého jitra, ó tisíckrát moudrý? Zavanul vítr drolící pyšné sochy, řeka změnila tok, laviny zasypaly bezpečné údolí… Boříš říše, ovládáš vládce, lidé jsou zrnky v tvé misce – kdo se dotkne tebe? Upíráš zrak do propasti poznání a ve střevíci, který hodláš nazout, se ukryla písečná zmije.“

Er Torsik potřásl hlavou. „Ne, ne!“ řekl prudce. „Nic neohrozí mé dílo, můj jediný sen… a námahu dlouhých let.“

„Přišel z války, provází ho boj. Osud mu přiřkl, aby ti zasadil úder a přivodil tvůj pád.“

Rádce pohrdlivě stáhl rty. „Čím by mi potulný knecht uškodil? Ani by ke mně nepronikl!“

„Není bezpečné, aby ses mu přiblížil – v té chvíli tě zraní.“

„Tak? Představ mi ho tedy!“

„Navštěvuješ mne podle svého uvážení – na zrcadle je rozhodnout, co spatříš.“

Oko zrcadla kličkovalo spícími ulicemi. Proniklo zavřenými vraty domu zešedlého stářím a zanedbaností bídy. Tápalo černými sklepními chodbami a zatřpytilo se plamínky svící, osvětlujících stísněnou, strohou prostoru v podzemí domu. Jejich dým kroužil pod nízkým klenutím, vosk se rozléval hladkými jezírky po rudé desce oltáře Paní Osudů jako jediná obětina.

Čaroděj obrátil k démonovi tvář staženou nelibostí. „Až vkročím na práh nejhlubšího Poznání, nebudeš se mi dál vysmívat hádankami! Ukážeš mi všechno, co požaduje má volba…“

Démon zrcadla se zasmál a znělo to, jako když padá kamenná drť do vyschlé studny. „Zanedlouho se tvá touha splní, ó ctižádostivý… Zatím sám pátrej po nepříteli – dívej se pod opatky svých opánků, pyšný mezi učenými! Neruší tvůj spánek vyznavači Kalkanté a ti, kdož věří v dech Bezprostřední Blízkosti?“

Skrytou svatyní, teď prázdnou, polapenou v němé ploše zrcadla, doznívala ozvěna modliteb a šumu spěšných, tichých kroků.

Rádce vrhl po démonu kosý pohled.

„Nemusím se bát hlupců, kteří obtěžují smyšlená božstva lichocením a žadoněním: nepovznesou ducha k pravému pochopení! Zasvěcení Bezprostřední Blízkosti používají tu svoji laskavostí upatlanou bohyni místo kejklířovy loutky pro natvrdlý dav.“

„Varuj se uctívačů Blízkosti – věří výhradně svému pravému a jedinému poznání, nikoliv moudré a pevné ruce tvé vlády. Velitel Gardy potvrdí, že jejich chorou mysl léčí pouze smrt.“

„Poznání Blízkosti…? K smíchu!“ řekl povzneseně Er Torsik. „Černá je bílá, jakési zlo přísluší k jakémusi dobru, jako stín ke slunci… Dobro nás obklopuje vzdušným oceánem, každý živý k němu přispívá všemi skutky a myšlenkami… Nač si pamatovat bludy!

Síla s Mocí rozhodují – a bez Poznání, svého klíče, se podobají meči v rukou dítěte. Slabost a neschopnost je hříchem i trestem sama o sobě! Nemusím otroky dobývat na válečném tažení, nemusím je kupovat na tržišti: když budu vlídný a vstřícný ke svobodným, sami vstoupí do mého područí a z vděčnosti se stanou nevolníky. Knížata a úředníci bývalého krále pomohou mým cílům za příslib míst na dvoře nového krále z rodu Kilahu…“

Obraz v zrcadle stoupal otlučeným schodištěm – rozkmital se – a spekl v modravém vlnění, jako by jej smetal proud vodopádu.

„Sangval, velekněz Kalkanté… Opět nám uniká. Jeho vědění dospělo ke Křišťálové stěně a dovoluje mu, aby se vymkl kouzlu zrcadla,“ shrnul nevzrušeně démon… a nadskočil, jak sebou Rádce škubl.

„Sangval?! Já roztříštím průzračnou hradbu, povládnu času a prostoru! Přes všechnu učenost zůstává Sangval bláhovým smrtelníkem z masa a krve – tu krev lze prolít… Kde má zbraň, aby čelil síle propastí? Znáš sám zřídla i pevnost mé moci: dovolila mi, abych tě přivolal ze služeb Pána Labyrintu! Není, kdo by se jí odvážil postavit – ani tvůj kníže Půlnocí!

Zasvěcení Blízkosti mě ohrožují jen svými šílenými představami. Nesmějí zhřešit zabíjením, neumějí bojovat, nedokáží se bránit…! Jsem nucen radit tupci Ulb Sinovi, aby zmírnil pronásledování vyznavačů Kalkanté, jinak jich nezůstane dost k osnování vzpoury. A jedině povstání umožní dovršit mé úsilí – dosadit mladého krále na trůn, posvětit jej korunovací v den předurčený hvězdami… Zmýlil ses!“

Ptačí pazourky zaškrábaly o bělostné čarodějovo roucho.

„Nejsem smrtelník – netoužím, nepochybuji a nemýlím se. Proto jsi mne odňal Knížeti Labyrintu… Přispívám ti radami a obeznámeními: přeješ si nepochybně ověřit přípravy povstání…“

Tůní zrcadla se vznášel pohled neviditelného ptáka, kroužícího nad Městem. Rozlétl se nocí, stříbrnou hvězdami, k jihu a k západu. Proplouval přes průčelí domů, pláně a boky pahorků, vstupoval do příbytků a nořil se do lesních skrýší.

„Dívej se a uvažuj,“ zašeptal démon.

Er Torsik sledoval ty, kteří žili vášní odboje, odhodláním a napětím. Jejich rukama procházely zbraně a zlato, krev a morek vzpoury, má-li se zdařit.

Mince cinkaly z rozťatých měšců oloupených karavan, z podloudných obchodů, tvrdě stíhaných, z vyprázdněných pokladen těch, kdož se těšili přízni mocných, ze skromných úspor ukrytých pod hliněnou podlahou. Zbraně přitékaly z pomezí od překupníků, potají putovaly z Akyr Tasu od zbrojířů nepokořených klanů, jiné byly vyrvány Ochráncům a platilo se za ně bojem a životy.

Odraz vidin klouzal po tváři Moudrého jako mraky nad krajinou. Zhlédl útok na hraniční pevnůstku, pokus o vyloupení skladiště zbraní v citadele u Zaječích jezer a přepadení hlídky jízdního oddílu na pláni, stěží dvě míle za Městem.

„Začínají být pěkně opovážliví,“ prohodil Rádce s řezavým úsměškem. „Dokonce se osmělí ohrožovat vojáky pod hradbami Mellia! Budu je muset poněkud ukáznit, takhle by povstání vypuklo příliš brzy. Počkej trochu, neměň teď obraz –“

Zrcadlo pronikalo rozvlněnou modrou tmou viděním zřetelným a jasným jak za dne. U rudého nehýtku ohně ztuhle přecházel strážný a bděl nad spánkem druhů. Zíval, až mu praštělo v čelistech. Zpropadený poplach, mohl si hovět v pohodlí u Kulaté držky a popíjet červené.

Záškodník, sledován zrcadlovým okem, se plazil mokrou trávou, obratně, pomaličku, stále blíž… až k hlídce. V útoku rychlém jak zmijí výpad stiskl šíji strážce a zbavil jej vědomí.

Jako by stál vedle něj, všiml si Rádce bojovníkovy jemné tváře, znaku Kalkanté na hrudi, dlouhých vlasů spletených v uzel Zasvěcení Blízkosti. Napadlo jej, že tak obmyslní vyznavači dobra nezasluhují přímluvy – vzápětí obraz roztál do šedivé mlhy.

Zrcadlo se zkalilo jak tůň v hustém dešti a démon, podoben průsvitné bílé rybě, se zabořil pod jeho hladinu. Zelené bludičky kamenných očí pohasly: zrcadlo se vysmeklo z vlády čarodějových zaklínadel a zanechalo mu tíži znepokojení.

Pláň zmizela z bronzové plochy, zůstala však na břehu Inai. Strážný dál klesal do rudého šera mdloby, Njál opatrně uvolnil sevření a spustil jej na zem.

Sama Bohyně jim poslala do cesty gelabhské pronásledovatele! Stali se kořistí: Njál potřeboval koně, oblečení pro dva a sedlo – alespoň pro Sagitta. Nekonečný večer vyčkávání v hladu, trýznivém napětí a zběsilých mračnech komárů se vyplatil. Njálovy velké štíhlé ruce pracovaly rychle a tiše. Stáhl vojákovi plášť a přehodil si jej přes ramena, odepjal opasek s mečem a dýkou.

Připlížil se k nejbližšímu spáči: s rozvahou odměřil sílu – uhodil ho pěstí do spánku. Dřímající sklouzl ze sna do nevědomí… Jeho tlumok, sedlo a zbraně změnily majitele, jenž je v obalu z vojenského pláště odvlékal pryč trávou.

Njál se obezřele přesunul ke skupince koní. Spěchal, tma ztěžovala prohlídku, ale podle Sagittových pokynů vyvolil dvě zvířata; vypadala na rychlé a vytrvalé běžce. Koně s nedůvěrou ustupovali, pohazovali hlavami – dokud Njál nenapodobil dlaněmi u spánků vstřícnou polohu koňských slechů, znamení přátelství. Pach gelabhského pláště a vůně mateřídoušky (dobrý starý trik, Njál jen pochyboval, jestli kdy půjde smýt z kůže) je zmátl. Uklidnili se pod pevnými doteky a měkkými slůvky.

Njál utáhl podbřišník sedla. Sklonil se ke kolíkům, aby odvázal koně. Každý nerv mu žhavilo tušení, že se krátí čas náhodného zdaru. První úvazek uvolnil snadno, druhého koně připoutal nějaký nemotora. Njálovy rozechvělé prsty změť uzlů dovršily. Nezbylo než vytáhnout nůž a řemen…

„Hej! Copak tropíš s těma…“

Překvapený, rozmrzelý hlas, ne zvlášť hlasitý… Nevhod probuzený Gelabh stál snad pět kroků za ním. Njál se zvrtl – jeho pravice vylétla vzhůru, švihla… střenka nože mu vystřelila z dlaně. Zbraň v přemetech proplachtila nocí jak netopýr a zahryzla se vojákovi do hrudi.

Njál zůstal strnule stát. Naslouchal… Krev mu bušila ve spáncích duněním vodopádu. Noc dýchala: hlučící řeka, cvrčci, frkání a chroupání koní… Přikradl se k ležícímu, uvolnil svůj nůž a očistil ho v drnu.

„Je mi moc líto,“ řekl tichounce, přetáhl mrtvému plášť přes obličej. „Kéž tě Podsvětní soudce přivítá shovívavě.“

Koně odkráčeli do pláně, hlavu vedle hlavy oždibovali stébla. Uchopil otěže a vedl je k Inai, smysly napjaté a zatajený dech. U vrb čekal temný stín. Slova mimo opatrnosti tlumily horečka a vyčerpání, zato Vlkovy oči se třpytily:

„Bratříčku, převezls je! Máme štěstí, že se z písařské kutny vyklubal šikovný nájezdník: žádný břídil, dobrý tak komárům k večeři jako teď já.“

Njál opřel čelo o teplou, hladkou šíji hnědky, která mu připadla. V ústech ho pálila pachuť žluči.

„Vezmi si osedlaného, ryzáka,“ šeptl přiškrceně. „A oblékni si plášť.“

Sagitto chytil svého koně za ohlávku. Dýchl mu do nozder, aby se mu představil po jeho způsobu, a poplácal ho.

„Vybrals dobré – ale nebesa, bratře,“ uchechtl se, „jsi cítit jak králova milostnice.“

„Koním jsem se líbil,“ odsekl Njál. „Odkud ví kovář ze zapadlých hor, čím se voní vladařovy ženiny?“

„Život pestrý a rušný mi přinesl zajímavé zkušenosti, chlapče můj,“ děl Sagitto důstojně. Snažil se dostat na koňský hřbet. „Chceš vyprávět, co tají skřínky na líčidla těch krásek?“

Njál pohotově podržel ryzáka. S tichým klením Sagitto při druhém pokusu nasedl; příškvary na ranách popraskaly. Vlk se zkroutil bolestí. A málem opustil sedlo – kůň se plašil pachem čerstvé krve.

„Určitě nesloužil u Kamenných hub dlouho,“ zažertoval černě Sagitto, když ryzáka uklidnil.

„Bratře…?“ šeptl Njál znepokojen.

„Bojíš se dřiny, až mě budeš vzpírat ze země zpátky do sedla, ne? Cestou mě radši přivaž,“ doporučil pochmurně Vlk a otočil koně.

Od ležení jízdního oddílu se nic neozývalo. Vyrazili… krokem… pak rychleji. Noční vítr jim zlehka stíral pot z tváří.

„Pokud jsi ukořistil i něco k jídlu, složím na tebe oslavnou píseň o neohroženém dobrodinci lačných psanců,“ navrhl Sagitto.

„Takový trest si nezasloužím,“ řekl Njál.

Ve vaku gelabhského vojáka našli zásobní tuniku, a Njál ji zabavil, malý jídelní nůž se lžící, hrstku soli zabalenou v klůcku, břitvu a mírně seprané ovinky, dřevěnou misku s odštíplým okrajem, jehlu zabodnutou ve smotku řemínků, kelímek se zbytkem balzámu na rány, křížaly, v umatlaném plátně zabalené placky; a docela na dně mezi drobky a smetím kožený váček s jedenácti stříbrnými.

Njál neměl na jídlo ani pomyšlení, při každém nadechnutí cítil pach krve. Sagitto si ulomil kus placky: byla suchá a chytila vůni od balzámu. Ještě než ji dožvýkal, udělalo se mu zase hůř, stěží se udržel v sedle. K ránu visel na šíji koně a blouznil z horečky.

Njál z nezbytí pokračoval v bezcílné cestě, bez zastávky a odpočinku. Trnul v obavách, každý sáh země, který překonali, jako by projeli po žhavých uhlících. Roztřásala ho zimnice z vyčerpání. Upadal do kratičkých spánků, z nichž bylo trýznivé se probouzet. Ozvěna kroků jeho hnědky jej bodala do hlavy rozbolavělé starostmi.

Od řeky se plazila mlha v dusivých kotoučích – snová náruč smrti. Rozednilo se. Koním skláněla krky únava, krok i dech se dloužil a těžkl. Budou se muset ukrýt s noční zvěří… Jakou péči bude moci poskytnout Sagittovi v divokém útulku? Vydá se pro pomoc… jestli ho chytí, nebo zatím napadnou Vlka? Škemrat o přispění nebes bránily Njálovi víra i přesvědčení. Cítil se být myší, kličkující mezi pastičkami čím dál bezvýchodnějšími.

Milostná Kalkanté hříšníka neopustila, ač proti přikázání proléval krev. Za ohybem Inai protrhl lem topolových hájů stísněný houfec chýší. Nad střechami, pokrytými propleteným rákosem, vlály šedobílé kštice dýmu. Při kamenitém břehu se brodili tři koníci s huňatou srstí, plavé hřívy zrousané stříbřitým proudem. Psí štěkot, křik dětí a pach rybiny uvítaly bludné poutníky.

Njál projel kolem proutěné ohrady s hubenými kozami a ovcemi mezi první chatrče. Otupělost zemdlení propálila výstražná jiskra: kvapně rozpustil zcuchaný uzel Zasvěcených. Na přívěsek zapomněl. Obklopilo jej klubko zvědavých dětí a psů, ze dveří vyhlédly hospodyně, tvář cloněnou šátkem. Přiblížili se rybáři, hranatí, vousatí, v pruhovaných pláštích… nedůvěřiví a podmračení.

Njál seskočil na zem, hlava se mu při tom zatočila: přidržel se hnědčina hřbetu. Snědé dětské tlapky hladily koně a dychtivě ohmatávaly bronzové ozdoby uzd. Gelabhský meč si vypůjčil kulatý chlapeček, menší než uloupená zbraň. Njál se usmál, sklonil se k němu – matka s plačtivým výkřikem dítě odtáhla.

Začnou házet kamením a vyštvou nás odtud, přemítal Njál, odhaduje nevlídný kruh tváří, Sagitto může zemřít. Nebo nás na místě utlučou – to by alespoň skončilo rychle. Nebo nás zadrží a předají Gelabhům…

Lidé se uctivě rozestoupili. K Njálovi přibelhal suchoučký stařík: liščí oči a bělostný vous. Zabodl před sebe hůl s hlavicí vyřezanou do podoby sokolí hlavy a řekl mrzutě:

„Doufám, cizinče, že nezačneš vykládat, jak vás přepadli lapkové, a ty kradené gelabhské koně obrátíte pryč. Odneste si od naší vesnice své zlo! Dopadlo by na ni, až by Ochránci zjistili, že jsme skrývali uprchlé nepřátele říše.“

„Vždyť my…,“ začal Njál, a stařec zachrčel:

„Dovoluješ si nosit na krku znak Paní: to se Ochráncům nelíbí! Tvůj druh má ruce rozedřené od pout… Co mi chceš napovídat? Možná nevidím dobře, ale slepý nejsem. Zmizte – Oblačný had s vámi!“

„Nemínil jsem ti lhát,“ řekl Njál, „nechali jsme za sebou Ochránce. Neprosím o přístřeší kvůli sobě! Můj přítel onemocněl, stěží snese další cestu. Vyžeň nás: až nám opatříš černý jed! Nesmíme se dostat k Ochráncům živí…“

Stařec vzhlédl, střechýly obočí svraštěné.

„Návštěvy, jako je vaše, přivolávají démoni z pekel! Co myslíš, že se stane, chytráku, když sem Šišky přijdou čenichat? Jenom se nás víc sejde u výslechů a na popravišti, tfuj!“

„Stačilo by několik dní,“ opřel se tvrdohlavě Njál. „Nemyslím, že by nás Tamti hledali ve vaší osadě. Můj přítel je lovec a válečník… Dokud ho před úsvitem neopustilo vědomí, zahlazoval stopy. Dál jsem vedl koně vodou a kamením. Ochránci k slídění a rabování žádný důkaz ani šlépěj nepotřebují… Ale můžeš si nepříjemnosti ušetřit, pokud nás vydáš svázané Gelabhům.“

Stařec skousl rty a odplivl si. „Kéž byste byli zkameněli, než vás napadlo přilézt sem!“

„Ať zůstanou u mne,“ řekla jedna z žen.

Stařec se otočil, obličej svraštělý podrážděním. Přistoupila blíž: dívka v šedé, seprané tunice, přepásané dlouhým řemenem, bez jediné ozdoby, temné vlasy smotané do uzlu.

„Moudrý Otče, vidím kolem nich ochrannou záři Kalkaté! Paní vedla své poutníky až do naší vsi… Odepřeme jim střechu nad hlavou, zradíme je – oni zahynou, jejich stíny budou bloudit u našich domovů a za večerů naříkat! Hněv Paní přivoláme, sněť na naše pole, horečky dětem…“

Stařec po ní zlobně loupl očima. Prohlásil však hlasitě:

„Staň se. Za celou vesnici já, její stařešina, povoluji, abyste zůstali, dokud bude zapotřebí. Ale jestli z toho bude zlo, dopadne prokletí na tvou hlavu, Tarsis!“ dodal, jako by hodil nadávkou.

Žena se v pokoře poklonila; obrátila se k Njálovi. Ten unavený a rozčílený, se na ni nedůvěřivě zakabonil. Nesklopila stydlivě zrak, jak by se slušelo, ani nenasadila líbezný vyzývavý úsměv, jenž očekával. Pokojná a pozorná přijala jeho zkoumavý pohled jako vztaženou dlaň.

„Přeneseme tvého přítele do mé chýše – tamhle při břehu,“ její hlas se Njálovi líbil, hluboký a jemný jako mír noci.

Zlehka zatřásl Sagittovým ramenem. „Bratříčku, prober se, přepřaháme!“ Sagitto těžce pozvedl hlavu, snažil se něco říci. Njál zaslechl, jak Tarsis vedle něj vykřikla. Nevěnoval tomu pozornost… Vlk z ryzáka spíš spadl, než sestoupil, v sílících mrákotách se zachytil Njálových paží. Tarsis jej podepřela po druhém boku. Po chvíli společné námahy Sagitto doklopýtal do ženiny chatrče a zhroutil se na lůžko.

„Já ho znám,“ řekla smutně, sklánějíc se nad ním. „Je z Vlčího klanu a chránil mne v Melliu – co se s ním stalo?“

„Nebývá příliš známo,“ pravil Njál, „že nejvíce úrazů pochází ze škodlivého zlozvyku zasahovat v cizích záležitostech.“

Bezděky se pousmála, ale hrdlo se jí svíralo. Kam se poděla Vlkova radostná hrdost, vlídná svobodná síla? Černé vlasy zmatněly, slepeny potem, zlaté oči zapadly do stínů mdlob; nos vyvstával v přepadlé tváři jako zoban.

„Potřeboval by sis odpočinout a vyspat se,“ oslovila pak Njála, „přesto se zatím neobejdu bez tvé pomoci.“

„Poskytla jsi nám záštitu: to posílí víc než deset dní spánku,“ řekl Njál dvorně a upřímně.

„Musíme mu sejmout plášť… a také je zapotřebí přiložit pod kotlík s vodou. Až bude vřít, přihoď tam bylinky, co leží ve váčku před ohništěm. V té misce vedle zbyla kaše – už vystydla, ale snad ti přijde vhod.“

Ošetřovala nemocného zkušeně, s obratností, jež nebývá častá. Njál, přinášeje odvar z bylin, zeptal se s nadějí i obavou na Vlkova zranění.

„Nic k radosti,“ řekla. Se stisknutými rty obkládala ošklivé šrámy pásy plátna, nasáklými léčivým odvarem. „Sečná rána na boku vypadá hrozně –,“ a vybuchla rozhořčením. „To prase, které ho bilo! Úmyslně ji zasahoval bičem, podívej se! Musela v něm vládnout veliká nenávist – kdo to provedl?“

„Sin Korobi, velitel vladařovy Gardy,“ povzdychl Njál a dívčiny oči se rozšířily.

„Ten? Za tu chvilku, co pobyl v Melliu, si Vlk dokázal najít opravdu mocného a krutého nepřítele. Bojím se, že jsem mu předvídala až příliš přesně.“

„Už si vzpomínám, kde jsem tě viděl,“ vyhrkl Njál. „Ty přece musíš být hadačka, která občas věštívá na Velkém tržišti… Nevěděl jsem, že jsi z téhle vesnice.“

„A uchýlili jste se k nám do Bílého Peří,“ namída s náznakem úsměvu. „Ty i já se řídíme stejnou vůlí.“

Její ruce se mihly v sotva postřehnutelném znamení zasvěcených Bezprostřední Blízkosti.

„Nikoliv zbraněmi zvítězíš, ale zbraněmi ducha,“ Njál opakoval její gesto. „Tarsis… vyléčíš ho brzy?“

Sagittova tvář zbělela a propadla se. Njál vnímal, jak Vlka odnášejí horečky do tiché hluboké tmy… snad za neznámou, jejíž jméno šeptal.

Pomalu přikývla, zatímco se pokoušela vlít Sagittovi mezi rty další ze svých čarodějnických lektvarů.

„Musí se uzdravit dřív, než nás vypátrají Tamti,“ řekl Njál. „A čím dřív se vydáme na cestu, tím větší naděje…,“ zarazil se. Únava a pocit bezpečí zavinily, že se rozpovídal –

„… že přivedete krále?“ doplnila klidně. „Jestliže jste Vyvolenými, vydáváte se za posláním s neskutečným rozruchem.“

„Jak to víš?!“ Njál s výkřikem vyskočil, udeřen pěstí zoufalství: nikdo, nikdo nemá mít tušení, nesmí…!

Tajemství znali než Sangval a Er Torsik sám – pro Vladaře král zemřel už dávno, zazděn v zapomnění. Utajení neprostupné jak hradby pevnosti podmiňovalo úspěch cesty… a ukázalo se být jen přeludem.

Tarsis v údivu pozvedla klenutá obočí: „Upokoj se, bratře! Lidé bájí o návratu krále celé ty roky… Sen pro bědné, jako tolik jiných: nikdo nevěří doopravdy. Dar jasnozřivosti a naděje nemá každý – dokážu mlčet, i když jsem žena.“

Viděl v jejích očích horečné a dychtivé odhodlání, stejné, jaké jej ovládlo, když mu Sangval sdělil, že Ayren, syn Tungulův, žije a on, Njál, byl pověřen záchranou krále… Vybavil si vděčnost a pokorný údiv, že velekněz určil právě jeho, jenž příliš rozvažuje a chybí mu důraznost.

Byli tu přece jiní – mnozí z bratří se rovněž učili Suchému boji, aby jednou vyhnali Ochránce. Jistě by Sangval nalezl bystřejší, rozhodnější, výmluvnější… Proč Otec nepoctil tou úlohou chytrého Bubuta? Snad proto, že Njál zůstal sám, není, kdo by pro něj plakal, a koho za něj ztrestat?

Anebo –

Sangval se usmíval Njálovým poplašeným dotazům, co počít, až horalovi prozradí, oč jde, a on odmítne:

„Zasvětíš ho do tajemství, vždyť je Vyvoleným. Byl vybrán, tak jako ty, nemůže nepřijmout… nezvolila jej Bohyně, ale jeho vlastní skutky.“

„… ty a já jsme blázni, kteří se hodí k sobě,“ řekl Sagitto – chtěl Otec pověřit posláním nejistým jak most z pavučin pošetilce, kteří se nechovají obvykle? Jen šílenec se bez reptání vydá do laviny nebezpečí pro jediný pomíjivý klenot.

Tarsis váhala, a Njál uhodl: požádá ho, aby ji vzali s sebou. V duchu s lítostí soukal zdvořile zamítavou odpověď… tu pohybem ruky zahladila náznak přání.

„Připravím ti místo na spaní, Njále,“ řekla. „Nebude příliš pohodlné, ovšem ty bys usnul i na bodláčí.“

Měla pravdu – Njál se zřítil do propasti těžkého spánku. Jeho sny se podobaly nočním můrám, po nichž se spáč probouzí se zděšeným výkřikem. Žel, skutečnost, kterou zanechali venku před chýší, se od nich příliš nelišila.

IV.

Mračná smyčka

Njál ucítil pach kouře, ryb a rákosí nad proudící vodou. Ještě něco… Horký dech šelmy. K tváři se mu přitisklo cosi studeného, vlhkého a živého.

Zaplavila jej hrůza, dusivý vztek. Njál zaječel a vymrštil se. Do obličeje mu funěla obrovská huňatá hlava: šklebila se psím úsměvem. Velké ořechové oči zářily veselím a vztyčené uši svědčily o nadšení. Střapatý ohon dunivě bušil do hliněné podlahy. Šedivá, drsná srst na dotek chladila. Pod Njálovými dlaněmi ožívala konejšivým teplem: úzkost a tíseň mysli tály.

… Sagitto! Njál se švihem napřímil. Shodil tak psa, který se mu pokoušel vecpat do náručí.

„Fuj, Lyku! Hraj si s hostem opatrně – jednoho chlapíka už léčím,“ ozvala se Tarsis z vedlejší síňky, vzniklé přepažením rohoží. „Njále, tvůj přítel vyvázl z nejhoršího.“

Vydal se k ní po nohou znejistělých dřímotou, dlouhou den a noc. Seděla na zemi vedle nemocného, v očích únavu a pyšnou radost.

„Ještě před úsvitem jsem se bála… Bozi mu darovali příliš silnou a neústupnou duši! Nebude umírat snadno… Bratříčku, do nové luny se zotaví a vydáte se pro naději Nabatu.“

Sagitto, pohlcen v horečnatém spánku, vypadal pobledle a zmořeně. Popelavý stín, který mu bral podobu a život, zmizel. Njál se v rozpačité vděčnosti sklonil a pohladil hadaččinu ruku. Škubla jí zpět; Njálovi se zdálo, že i se zhrublou pletí je něžná, jemná a pevná zároveň.

„Na špalku před ohništěm máš slavnostní snídani,“ řekla. „Umýt se můžeš ve vědru v předsíňce. Inai nabízí důkladnější očistu – ale říční proud se ohřívá obtížně.“

Mladý muž se dnes nepřiměl k obvyklé ranní meditaci a cvičení Suchého boje; lázní uprostřed studených vln nepohrdl. Prokřehlého Njála čekaly medové placky s ořechy a teplé mléko. Po vojenských pláštích a gelabhských koních nenašel stopu… Nahradily je čistá halena a pohodlné sandály, obnošené jen maličko. Tehdy ocenil prozíravost své hostitelky; úkol, jenž si předsevzal, mu těžkl každou chvílí, kousavý jak žíněné roucho.

Vrátil se do síňky – Tarsis usnula schoulená vedle Sagittova lůžka. Dotkl se s něhou a soucitem její paže. „Sestřičko…“

„Jestli hledáš koně, ustájila jsem je na jedné mýtině v lese. Není jim hůř než vám,“ řekla. Až pak pomalu otevřela oči. „Radím ti, moc se s nimi neukazuj.“

„Té chyby se nedopustím. Na cestu do Města mi postačí vlastní nohy. Já… chtěl bych ti poděkovat, Tarsis… a rozloučit se.“

Pohněvaně tleskla dlaněmi. „I bez hadačské misky jsem tušila, že Vlk najde společníka ještě potrhlejšího…! Umíš si představit, jak to teď v Melliu vypadá?!“

„Celkem ano, v hrubých rysech,“ pokývl. „Chci tě poprosit, abys o mého přítele dobře pečovala, kdybych nedorazil zpět.“

„… a že tě to vůbec napadlo? Ono se může něco přihodit? Být Vlk při sobě, nenechá tě odejít!“

„Musím zmizet dřív, než se probudí. Nerad bych ho zbytečně rozrušoval a kazil tvé léčitelské dílo, Tarsis.“

„Bude platné jak mrtvému kožich, když se zas řítíte do zkázy! Kdepak máš jídlo na cestu a plášť? Co peníze?“

„Poněkud jsme naši výbavu zanedbali,“ připustil zdráhavě Njál. „Tobě tím působíme obtíže. K ohništi jsem položil několik stříbrných, abys…“

„Pošetilý bratříčku, rozhodl ses přijít o hlavu: je tvoje, není má… buďsi! Pak tu sebevraždu odlož, než ti s sebou přichystám jídlo a pokrývku a oděv. Stříbrné si vezmeš i s mincemi, bez kterých se obejdu; ty však v Melliu nedostaneš zdarma ani shnilou dýni. A kdybys jim padl do rukou, vydáš ty peníze na úplatek…“

Njál zavrtěl hlavou. „Dojde-li k tomu, budu podplácet Podsvětního soudce. Jsem ti zavázán díky… a… přál bych si vrátit se, abych tě znovu uviděl, Tarsis.“

„Nevalný důvod k návratu,“ řekla, „který se ti ani nezdaří, pokud polezeš do Města tak, jak jsi. Rovnou se prohlaš strážím v bráně – ušetříš si překvapení.“

„Myslil jsem na převlek,“ zamumlal Njál bez nadšení.

„Jsi pravý muž, Njále! Přijdeš s nesmyslem, když je nejvíc práce. Potřebuji uvařit polévku, aby měl Vlk něco lehkého a teplého k snědku, až se probudí, a ne vymýšlet přestrojení pro hrdinu, kterého znudilo bloumat po světě.“

Zabořila tvář do dlaní a mlčela. Njál se uvelebil na zemi proti ní. Lyk ho strčil dlouhým čenichem do boku a s heknutím se mu svalil u nohou. Njál trpělivě vyčkával, hladil a drbal psí kožich… šimrala ho zvědavost.

Nebylo právě bezpečné navštívit Er Torsika v jeho temné Věži mlčení. Člověk si nebyl jist, zda neskončí jako červ nebo s ústy plnými popele, podle rozpoložení Nekonečně Moudrého. Neměl v oblibě návštěvy, ba ani Ulb Sinovy, a ty neohlášené už vůbec ne, i kdyby přinášely dary.

Sin Korobi dar přinášel. Přicházel neohlášen. A bylo mu lhostejné, jestli ho Er Torsik nechá svrhnout do studny zasypané popelem nebo jej promění v růžového červa. Nic nemohlo být krutější než porážka uprostřed náměstí Záštity, plného lidí, před očima samotného Vladaře… Zklamal poprvé svého Pána.

Obětoval tolik, co opustil Vysočinu modřínů, mnohé ztratil – a mnohého dosáhl. Yain z chudého Orlího klanu se stal mocným mezi muži, Mocným i hodností, za své úsilí odměňovaným důvěrou Zářivého Vládce… a teď, díky vlčímu spratku, se mu vyšklebuje kdejaký usmrkanec! Pán Ulb Sin by mohl začít pochybovat o jeho schopnostech a oddanosti…

Neusne, odmítne pokrm, zapomene na svou ženinu s hebkými boky, nebude se děsit ani smrti a tmy – dokud se nepomstí prokletému, opovážlivému Vlkovi. Hojivé masti a jemné obvazy tišily hlubokou ránu, ale nebylo léku, který by svlažil palčivou jizvu na duši, vyjma pomoci Moudrého Rádce.

Dvorana Er Torsikova sídla zářila skvělostí a vytříbeným vkusem. Bílý mramor obkládal stěny, zdobily jej zlaté citáty učenců, onyxy a tygří oči sestavené do půvabných vzorů. Z vysokých mosazných váz vyvěral strach, stékal z vyšívaných závěsů, prýštil jak pára z barevného koberce… zmocnil se každého příchozího – jen Sin Korobiho ne. V jeho srdci už místo pro strach nezbývalo.

Velitel Gardy s pokorou klesl na kolena před stupni Rádcova stolce, pokrytými jíním bílého čarodějova pláště. Strohá odměřenost mrazila z pohledné tváře Nejmoudřejšího. Er Torsik soustředil myšlenky mimo nicotné starání a upachtěný shon… Když posléze oslovil Sin Korobiho, zněl jeho hlas tiše a měkce jako zimní déšť. Nefritová destička, odznak Ctihodných na Rádcově hrudi, se třpytila okem draka.

„Předpokládám,“ pravil Er Torsik, „že přicházíš s důležitým sdělením. Můj čas je zasvěcen říši a nemohu jej věnovat osobním potížím kdejakého žoldáka.“

Velitel Gardy se vrhl na tvář a udeřil čelem o zem. Opatrně rozhrnul nezraněnou levicí hedvábný přehoz, vyňal dar: bohatě vyřezávanou schránku z vonného santalového dřeva, vykládanou rudým zlatem a jantarem – vzácnou práci, hodnou králů.

„Odvážil jsem se přijít, ó Nejmoudřejší z moudrých, abych s oddanou důvěrou poprosil o pomoc proti nebezpečnému buřiči.“

„Pokud vím,“ pravil mrzutě Rádce, „rebely máš jako velitel Gardy v péči sám. Tu tretku si odnes, tady není kupecké skladiště.“

„Ó Nejmoudřejší,“ řekl zoufale Sin Korobi, „ty víš, že úřad vykonávám více než tři léta. Dopadl jsem každého, kdo ohrožoval blaho říše. Nebylo tajností, které bych nezachytil! Vladař i ty, ó všeznalý, jste byli s mou službou spokojeni. Tenhle ničema mi unikl pod rukama… Pokořil mne před celým Městem – pane můj, svou drzostí podvakrát urazil Jasného Vladaře!“

„Tím spíš je tvou povinností polapit ho. Velmi se obávám, že selháváš, veliteli Gardy…“

„Pane nejmoudřejší, toužím jedině splnit rozkaz svého Pána Ulb Sina, který pro vzbouřence žádá přísný trest! Mí vojáci by toho zločince jistě dostihli, špehové vypátrali… Chrání ho kněží sekty Kalkanté!“

„Sekta Kalkanté…? Pověz mi o tom víc!“

„Předvčerejšího dne o polednách uprchl před spravedlností. Vzbouřil celé Město… Vojsko muselo zasáhnout, aby potlačilo nepokoje! Je horal z Vlčího klanu – ti byli vždycky vzpurní, nesloužili nikomu, jen králi.“

„Kdy vstoupil do Města?“ zeptal se Er Torsik, jako by neposlouchal a uvažoval o čemsi jiném.

„Objevil se před třemi dny ráno, po svátku boha války Ok Hagžara. Ohrožoval strážného v bráně, a vzápětí napadl vojína zdejší posádky.“

„Před třemi dny ráno,“ opakoval Rádce. Jeho oči se podobaly dvěma ostrým úlomkům křištálu. „Co mi o něm můžeš říci dalšího?“

„Pochází z Vysočiny modřínů, pane můj – tvrdá půda rodí ovoce a lidi tvrdé. Do kolébky dáváme zbraň, ne drahé hračky… Viděl jsem ho bojovat: jeho výcviku se dozajista věnoval kapitán zkušený v bitvách. Rychle se rozhoduje, jedná s pošetilou odvahou. Před ničím nemá úctu! Je prostřední postavy, tmavovlasý.

Co víc; dostalo se mi svědectví o zbojníku, který se osamocen snažil vést válku s naším správcem Tun Azjalem v pevnosti Stříbronoš. Víš, můj pane, že správcův vrah po několik měsíců uniká právu, dík neschopnosti zodpovědných…! Mocného Tun Azjala připravil o život právě tenhle Vlk…“

Mráz stupňů Er Torsikova stolce pálil velitele Gardy do kolenou. Dlaně mu vlhly lepkavým potem. Yaine z Orlího klanu, vnímáš, že se Rádce hněvá? Nezavedlo tě tvé úsilí na pokraj zkázy? Už nezápasíš jen o své postavení, Yaine, usiluješ víc než o pomstu: mluv rychleji, Mocný Sin Korobi! „Ačkoliv jsem zraněn, neprodleně jsem zahájil rozsáhlé pátrání. Pane, útěk toho horala musel být předvídán či připraven uctívači Kalkanté… Osoby podezřelé z příslušenství k zapovězené sektě se předchozí noci pohybovaly kolem náměstí Záštity. Nepochybně její vyznavači pobouřili lid, aby toho zločince kryl. Oni vedli vzpouru, která pak vypukla!

Podle všech důkazů ten, kdo horalovi pomohl v úniku, patřil ke kněžím sekty. Uchystal přestrojení, spolu zmizeli z Města… Zabili mé vojáky, pane! Jediný, kdo jejich surový útok přežil, popsal toho kněze: mladý, vysoký, se světlými vlasy. Ovládá umění boje, při němž se neprolévá krev – jejich bláhová víra to zapovídá. Zdá se, že je to vzdělaný člověk, zasvěcený do skrytého poznání.

Nějakými čarami překonali ochranné mříže v řečišti a…“

„A za noci měli drzost přepadnout jeden z tvých stíhacích oddílů!“ přerušil ho Er Torsik pohrdavě.

„Ó pane, jsi vskutku vševědoucí! Uloupili koně a ztratili se, nesporně díky dalším kouzlům…

Můj pane, kéž oceníš námahu, které jsem nelitoval! Dnešní noci jsem po dlouhém šetření odhalil onoho kněze. Jmenuje se Njál, syn Bilisův, živil se jako písař u soudce Kanykeje a nemá rodinu ani příbuzné, jinak bych je již zadržel. Svědek však doznal, že tenhle Njál zachovává úzké spojení s prokletým Sangvalem, stíhaným veleknězem sekty!

Posuď sám, Nejmoudřejší, zda se nejedná o spiknutí, kterého se účastní záludné nezemské síly – jeho cílem je ozbrojené povstání! Bez tvé podpory a rady… čeho dosáhne má horlivost?“

„Domnívám se,“ řekl mírně Er Torsik, „že nebyl promarněn čas, jenž jsem ti věnoval. Tvé tak cenné a překvapivé zprávy o vzpouře bych však zatím Vladaři nesděloval. My, jeho služebníci, jsme povoláni, abychom Pána uchránili zbytečných starostí.

Záležitost přijímám za svou. Dozvíš-li se nové podrobnosti, navštiv mne: přispěji k zdárnému vyřešení. Vynasnaž se ty dva – kněz a horal, říkal jsi? – najít… za jakoukoliv cenu. Dokážeš tím, že jsi stále mužem na svém místě, Sin Korobi. Mocní bozi s tebou!“

Njálovi začínala trnout ruka: kdykoli přestal hladit, dožadoval se Lyk další pozornosti výbojným hrábnutím tlapy. A Tarsis pozvedla hlavu, v očích nezbedné bludičky.

„Nebude to složité, Njále… Hlavně nesháněj břitvu. Než dorazíš do Města, zarosteš ještě hůř. Škoda tvých vlasů – ale zkrátíme je. Oblékneš se do veteše, stejně bych nahonem neopatřila nic lepšího. Hlavu a šíji si oviň šátkem jako muži ze Sarijských rovin. Před Městem zuješ sandály. Nohy si omotáš zaprášenými hadříky… pod chodidlo přibal špičatý kamínek, rozumíš?“

„Ano,“ vydechl Njál, vyvedený z míry.

„Do Města vstoupíš před soumrakem, než střídají stráže. Hlídky jsou unavené, myslí na večeři a ven se hrne víc lidí. Půjčím ti svoje hadačské náčiní a pečeť, že smíš ve městě provozovat řemeslo. Ochránci si tohle ověřují, kdyby byli sebevíc nepozorní! Pro lidi, co požádají o věštbu, vymysli něco chytrého místo proroctví – postačí, když ti vysvětlím pár neškodných klamů.“

„Jen aby,“ špitl Njál, ale Tarsis pokračovala:

„Dám ti s sebou tři nádobky. Čirou tekutinou z té bílé si natři ruce, tvář a všechnu kůži, kterou oděv nezahalí. Pokožka se stáhne a svraští jako starci. Smyješ to jenom řídkou kaší z nádobky se širokým hrdlem – při Bohyni, ne abys ji ztratil! Až nastane chvíle projít branami, vypij těch pár kapek ve třetí lahvičce. Zvedne se ti žaludek a roztřesou nohy, ve spáncích zabuší horko a tvář zalije pot. I hlas zeslábne a změní se. Pak se ukaž strážím – nepozná tě vlastní sestra! Za drobnou cenu bolesti a nevolnosti, které pominou, pronikneš do Města. Dál si poraď sám.“

„Tarsis… napínám luk… šíp může zasáhnout tebe a Sagitta. Umožňuješ mi odejít… nechceš vědět proč?“

„Vidím ti na očích, že raději přijdeš o ruku, než by ses vzdal touhy spatřit Město – a osobu, s kterou se toužíš rozžehnat. Přijímám právo pomoci, odmítám povinnost se ptát.“

„Není s čím se tajit… ani s kým,“ řekl těžce Njál. „Zaplatil jsem cenu krve. Musím vrátit slib Bohyni.“

„Přivezl tě gelabhský kůň, kolem hrdla nosíš znak služebníků Paní: co vysvětlovat? Tohle nepotřebuji číst v uniklém čase! Ale na polévku postav sám, bratříčku, mám-li tě brzy vypravit.“

Víčka mu spékala olověná rozespalost. Nemusil prohlédnout – věděl, že přišla. Vnímal její sladkou přítomnost jak ještěrka v prochladlé zemi jasný jarní den, jak tráva slunce, jak nevidomý hřejivý plamen. Poslepu vztáhl paži a zachytil dívčinu dlaň. O prsty mu tepala motýlí křídla.

„Lio,“ řekl, „vrátila ses… ach Lio… světluško… A dítě, víš –“ Její malá ruka vyklouzla z jeho sevření. Sagitto konečně otevřel oči.

Jas padal střešním otvorem do nízké temné místnosti. V tom perleťovém proudu klečela dívka, tmavými vlasy se míhaly měděné jiskřičky. Její oči připomínaly horské fialy, sametové a vonící. Nebyla hezká a nestrojila se: zdobily ji půvab letícího ptáka, něha bystřiny projasněné měsícem… kouzlo důvtipného rozumu.

„Nejmoudřejší z hadaček,“ pravil, když se mu utišilo vědomí, „musím se omluvit, nejméně sto a jedenkrát.“

„Nejbláznivější z Vlků, i z celého Nabatu od Džangaru ke Štítovým skalám, o prominutí žádám já tebe. Nejsem Lia, ale Tarsis.“

„Něco se mi zdálo,“ řekl. Pokusil se posadit. „… žila kdysi dívka – démantové oči, vlasy jak sluneční závoj. Květiny jí záviděly spanilost, měsíc se ukláněl na prahu jejích dveří…“

„Nevěděla jsem, že Vlci umějí skládat písně – zůstaň ležet. Zranění je potřeba převázat. Co se stalo s tou krasavicí?“

„Sídlí v jiném snu,“ zasmál se, jako by se mu vybavila milá, téměř zapomenutá drobnost.

„Opravdu není tvá hlava v pořádku, Sagitto! Kdo nechá takovou dívku odejít, třeba do snu?“

Sotva dořekla, hadačku zamrzelo tušení: žert ho zabolel víc než rány, jichž se její štíhlé prsty dotýkaly jemně a citlivě.

Pokud ano, nedal to znát. „Některá zdání nejsou příjemná,“ řekl. „Beztak na nich nesejde. Za péči a léčbu vděčím tobě, žádné vidině. Spíš bych rád zjistil, kde vězí můj bratr Njál. Jestli jsem naživu a ty znáš mé jméno, musí mít v obojím prsty on. Kde se toulá? Nestalo se mu nic?“

„Alespoň do zítřejšího večera by mohl zůstat v pořádku,“ řekla vážně, „je totiž na toulce do Mellia. Vzkazuje, že se brzy vrátí.“

„Nebesa,“ řekl jen, a jak byl opřen o lokty, sesul se zpět na lůžko. „Má štěstí, že jsem o tom nevěděl.“

„To jsem mu také naznačila: přál si ušetřit tě rozčílení rozluky. Obával se, myslím, že bys jej chtěl přivázat za nohu ke dveřím nebo se připojil k němu.“

„Nevyčítám ti, žes ho nechala odejít.“ Byl ještě zesláblý; postřehla, jak se mu lomí hlas. Strach o Njála proměnil pohodlné lůžko v koberec ze štěrku a trní, na kterém těžko vydrží. „Netuší, do jakého nebezpečí se pustil. Všechno kvůli mně, kdyby mi nepomáhal, kdyby pro můj život nezabil…“

„Kdepak,“ řekla, „ví dobře, co dělá. A ty teď zatni zuby a neškubej sebou, musím vyčistit ránu na boku.“

„Už jsem zažil horší věci,“ řekl přezíravě.

„Vypadáš na to,“ podotkla jedovatě. Vzala misku s teplou vodou, čistý klůcek: šetrně odstraňovala povlak bělozeleného hnisu mezi pysky zduřelé rudé rány. Zatajil dech.

„Rád se přeceňuješ,“ pokračovala, „jde i o krále. Co je psáno v knize osudu, stane se, s tebou, nebo bez tebe.“

Potřela ránu lehce sádlem, překryla tenkou vrstvou lněné cupaniny a pevně stahovala novým obvazem.

„Doufám, že tě nenapadne vylézat z postele, nebo dokonce pajdat za ním do Mellia jako v té pohádce o dvou myšičkách, které se navzájem tak dlouho držely za ouško, až je sežrala kočka.“

Skončila: vydechl si, tvář zvlhlou potem.

„Njál má štěstí hned dvakrát,“ zavrčel. „Nemusí kysnout mezi čtyřmi stěnami a netrápí ho tvůj zlý jazyk.“

„Má také smůlu. Neochutná výtečnou polévku, kterou sám pomáhal vařit. Necítíš, jak voní bazalkou a šafránem? Přál by sis ještě něco, vzácný hosti?“

„Ostrý nůž,“ zahučel, „a kus vyzrálého dřeva. Jinak se ukoušu nudou, než mi dovolíš vstát.“

Den se chýlil ke konci – dobře tak, byl pro stráže u bran perný. Podle rozkazů se všechno muselo trojmo prověřovat a přešetřovat, lidi se plašili a dělali potíže, což působilo únavně. Taky nic proti nápadu vrchnosti ověšovat výstražnými mrtvolami bránu – ale kdo v tom má půl dne pracovat. Ani večeře potom jednomu nechutná. Pak se přimotá takovýhle chcípáček a člověk jenom trne, aby ke všemu nepřibyl další umrlec.

„No tak, dědo, glejt!“

Zubožený stařec vyhlížel, že se každým okamžikem skácí v křečích vedle strážnice. Téměř nevnímal, co po něm gelabhský voják chce. Zíral zarudlýma očima někam mimo Ochránce, po tvářích se mu řinuly pramínky potu a sípěl, jako by se dusil.

„Hele, nemá mor? Abysme ho radši nepouštěli dovnitř!“

„Já…,“ zakoktal stařík, „nic mi není… Snědl jsem asi zkaženou rybu…“ Vylovil pečeť, jež ho opravňovala ke vstupu do města. Třesoucí se rukou, vrásčitou a ukoptěnou, ji strkal strážnému pod nos. „Víte, pane, když se chudák jako já dostane ke žvanci…“

„Zmiz, čuně,“ řekl znechuceně strážný. „Ještě od tebe chytím vši.“ Stařec chňapl po pečeti, ukryl ji do hadrů oděvu. Strašlivě kulhaje a zachytávaje se v závrati stěn, zmizel ve městě.

Chvíli poté spustili mříže a křídla brány zapadla.

V.

Pěsti bran

Noc přečkal Njál v koutě kůlny zájezdního hostince: patřila k těm, jaké netoužíme zažít. Získal podezření, že Tarsis dávku lektvaru trochu přehnala. Kdykoliv upadal do trhaného spánku, vybavil se mu jeden z potrestaných, nabodnutých na hácích u brány… Obličej opuchl, zohavilo jej děsivé umírání, ale Njál byl přesvědčen, že spatřil Gelabha, kterého srazil na břehu při útěku z Města.

K ránu se vzpamatoval a vyplazil se ze dvora. Dlažba se mu houpala pod nohama, bolelo ho čelo a do žaludku ho kopl neviditelný kůň, přesto už mohl zvolna kráčet. Během cesty narazil na tři gelabhské hlídky, z nichž dvě ho ostražitě zastavily a chtěly si ověřit jeho průvodní pečeť.

Léty rozklížené a ohlodané zdi domu se povážlivě vyvracely do uličky. Njál chvíli vyčkával, než zabušil na vrata. Místo ozvěny kroků však odeznívaly nekonečné okamžiky obav.

Mladý muž poodstoupil a zakvílel kolísajícím hlasem: „Darujte almužničku bědnému! Více než skýva však nasytí poznání!“

V zámku potaženém měděnkou zachřestil klíč, ztuhlé veřeje zavřískaly. „Vejdi,“ zamumlal kdosi ve tmě za dveřmi. Vrata se zavřela s tlumeným, zlobným nárazem. Temný závoj ticha měkce obtočil Njálovi tvář, jako by klesal do noci… Njál skončil opřený o stěnu. Předměty se vylupovaly z šedé mlžiny: truhla, závěs, vyřezávaný stolek – starý muž, drobný a zavalitý. Pokrývalo jej volné roucho, skvrnité nachově výšivkou a zeleně omáčkou. Pod řídkými brvami, rozježenými nedůvěrou, mžikala bledá, blankytná očka.

„Odpusť, pane,“ oslovil jej Njál, „že jsem porušil tvůj klid. Prý máš prsten s bílým hadím kamenem, který léčí malomocenství i slepotu. Potřebuji jej pro svého bratra… dám zaň cokoliv,“ odříkal heslo.

„Zaplatíš deset zlatých a poděkuješ Bohyni.“ Stařec se ostražitě předklonil a zamračil se: „Co jsi zač, že znáš tajná slova? Co ode mne chceš?“

Njálovi vystoupil na horním rtu pot nevolnosti. „Prosím tě… abys splnil svůj úkol. Skryj mne na několik dní. Pošli zprávu Velkému Otci… jasnému Sangvalovi. Obrať se na Bubuta. Ten jistě…“

„Je zřejmé, poutníku, že nejsi zdráv,“ starý muž si v rozčílení mnul zcuchanou řiďounkou bradku, „ale nepomohu ti. Bubut včerejší noci opustil hradby Města. Půda tu hoří! Hodně chytrých to uznalo… Kdo nepochopí a zůstane, ať se nediví, až jej dá Ulb Sin pověsit na kříž. Vaše řady za neblahých dní prořídly… velitel Sin Korobi má vynikající donašeče! K čemu klamy: jeho vojáci nenechají stát kámen na kameni. Nenechám tě ve svém domě. A neporadím ti, jak se teď dostat k bratřím. Najdeš-li Zasvěcené, vyřiď jim, že už nikdy nikoho nepřijmu pod svoji střechu! Nechci mít nic společného s jejich sudbou… Kéž tě chrání Bohyně… Jsi mi neznámý, jako já tobě.“

Njál se proměnil v brouka, vytřepaného z šerého útulku prázdné ulity. Jako obluzený pádem stěží vnímal, že se ocitl na nechráněném, otevřeném prostoru ulice a ostrém denním světle. Klíč se otočil v nazelenalém zámku, za dveřmi klapla závora. Mellios spolklo kořist.

Stařec měl pravdu; mnozí z bratří uprchli z Města, jiné pobili za povstání a další popravili. Njál vězel ve Městě třetí den: nestřetl nikoho spřízněného vírou, na znamení v dojednaných skrýších nenašel odpověď. Neodvážil se do skryté svatyně, ani na místa nejisté vyhlídky setkání a jistého prozrazení.

Mladý muž pochopil, že přijímaje poslání, stal se štvancem, vyvrhelem mimo platné zákony i spořádaný život… a cítil se tak. Vyrůstal v osamění a nouzi, uvykl odříkavé soběstačnosti: v tom netkvěla obtíž. Bylo to ovšem jiné, když s příchodem večera odkládal rákosové pero v Kanykejově úřadovně, aby proklouzl na tajné schůzky a výpravy, po střípku vršící velké povstání. Navštěvoval shromáždění bratří, oltář Bohyně…

… svíce zářily jasněji než slunce, stísněné zdi se rozplynuly v širý a svobodný prostor, v němž duše vzlétala a hřála se. Síla myšlenek tryskala jak štědrý, zázračný pramen… Přízrak nelidských trestů, vědomí ohrožení jen povzbuzovaly Zasvěcené v jejich vytržení očistné oběti… a pak se vracel domů, k tichu, knihám a přátelským předmětům. Jitra ho vítala nekončící karavanou šedých spisů…

Ztratil skromný příbytek, pozbyl práci písaře; pro bezcitný náhled spravedlnosti získal zločinecký cejch. Toulat se Melliem – ještě před pěti úsvity je brázdil se samozřejmou jistotou, byť bdělou – znamenalo lechtat chodidla smrti… ulice pročesávaly zvídavé hlídky gardistů. Po zralé úvaze si Njál ponechal z nepohodlného přestrojení temné strnisko bradky a přesunul se na okraj města. Krčmou Gazavata Dobráka procházeli během dne četní hosté, byla útulná, rušná, a nenápadná.

Hostinský nechal Njála za nízký peníz přespávat v půdní komůrce. Mladý kněz trávil čas věštěním a psaním smluv, dopisů, závětí a podobných listin, jak návštěvníci krčmy potřebovali. Většinou tak činil za pár měďáčků, někdy za pokrm nebo pohárek vína, často za dobré slovo; pokaždé v naději, že se něco dozví, někoho potká…

Když nadešla noc třetího dne, sepisoval Gazavatovi smlouvu o převodu kusu zahrady. Dobrák, sdílný a mírně rozveselený, jej co chvíli rozjařené bouchl do zad. Njál však propadl beznaději: nezbývalo mu než se vrátit. Zásady a sny placené životy druhých jsou nepřípustným přepychem.

Gazavat se zbavil starostí s nadmíru složitou právní otázkou převodu (Njál měl o zákonech rozsáhlé znalosti), potěšen svlažoval okřívající dušičku natrpklým červeným vínem a neskrblil díky. Njál pil jen málo; na rozdíl od krčmáře mu hlavu tížila nejistota a pochyby. Neříkají moudří, že není dobré se vracet?

Poslední hosté se rozešli. Zívající služka otírala pobryndané stoly a zhasínala světla. Gazavat, objímaje Njála kolem krku, vykládal o své zahradě a dvou pěkných dcerách, jak ovdověl, jak ošetřovat pivo a…

Všechno ztichlo a ztemnělo až na poslední kahan. Njál vyšel na dvorek pod mihotavými hvězdami. Krčmář mu visel na rameni – plačky vysvětloval, jak svízelně opatřuje v těch prašivých časech peníze na daně. Ovinul se kolem sloupu venkovního schodiště a halasně žaloval na zlotřilost světa.

Njál stoupal do své komůrky po skřípajících schodech, vstříc pavlači spoře osvícené pochodní. Rozhodl se zjitra opustit Město… Bude nutné sebrat odvahu a znovu zestárnout Tarsisiným dryákem: menší zlo, než aby ho polapili v bráně. Vkročil na plošinu patra, ze tmy vyrazily čtyři mohutné pracky a chňaply. Zaťaly se mu do předloktí a ramen dřív, než stačil vydechnout.

Cloumali s ním a zkroutili mu paže přes záda. Při tahanici postoupili do světla louče… uvítalo Sin Korobiho gardisty v černých pláštích, krunýřích z rudé kůže, v čapkách lemovaných kožešinou a zpevněných pásy kovu. Třetí voják se vynořil ze stínů; třímal připravenou smyčku řemene. Hodnost Silného, hlásaná bronzovým štítem na hrudi pancíře, opravňovala vychrlit zatýkací formuli:

„Písaři Njále, synu Bilisův, spáchal jsi zločin proti říši a budeš se zodpovídat –,“ chystal se přehodit smyčku přes hlavu zadrženého.

I v kalném svitu louče bylo znát, že Njál smrtelně zesinal. Vzlykl: „Bohyně…,“ a sesunul se bez vědomí do rukou, které ho tiskly.

„Úplnej kus hadru,“ uplivl první z vojáků. „Při Sepulgově zadku, mý čtyři stříbrný jsou v háji! Vyhráls – docela nic se nebránil.“

„Měls na mě dát!“ zasmál se ten vpravo. „Učený makovice fík vydržej. Počkej, až kluka v podzemí zmáčknou, co bude vyvádět!“

Silný zaváhal. Nezdálo se nezbytné zajatce poutat, ale platí předpisy a obezřetnost. Sehnul se k Njálovi, mírně rozladěn: bezvládnému se řemen navléká obtížněji. A Silný strašně zařval. Svinul se v klubko, zbledl, klesl do nevědomí. Njálova noha, jež kolenem nabrala vojákův rozkrok, pokračovala střelhbitě v pohybu opačným směrem… zasáhla patou Gelabha po pravici s týmž drtivým výsledkem.

Njál se mrštně stočil zpět, volnou rukou zaútočil na gardistu, který mu držel levici. Voják už získal zlomeček předstihu a využil ho. Písaři padl na šíji dubový trám pěsti… Zhroutil se mezi své svíjející se oběti.

Gelabh, bez sebe vztekem, ječel: „Ty prevíte, ty kryso podrazácká, zákeřná…!“ Při každém slově se strefil těžkou botou Njálovi do žeber.

Ještě prskaje nadávky, sebral ze země koženou smyčku. Na gardistova ohnutá záda dopadlo mocné břemeno, ruce, široké a nejisté, sevřely hrdlo.

„Necháš mýho kamaráda!“ zahulákal Gazavat a přimáčkl.

Voják pustil řemen. Snažil se levicí uvolnit si krk, pravice zajela k opasku. Ostří dýky se rudě zatřpytilo a ztmavlo krví. Krčmář vyjekl. Prsty mu povolily, padly k rozčísnutému břichu a objaly obnažené útroby. Druhá rána přišla z prosté důkladnosti.

Gardista se vztyčil, dýku v ruce. Ohlédl se po zatčeném… Mladík stál za ním, oči tak tvrdé a nemilosrdné, že Gelabh vyrazil výkřik. Njál napřáhl paži a jakoby zlehka udeřil otevřenou dlaní do vojákovy hrudi. Muž ucítil v prsou výbuch žhavého plamene. Zachroptěl a svezl se k zemi. Z pootevřených úst mu vytékala tenká stružka krve.

Njál si přejel dlaní po tváři a rozhlédl se po bojišti. Dva mrtví, dva pohmoždění… Lapal po dechu, ruka zabořená do boku ho nezbavovala bodavé bolesti při nejmenším pohybu. V oknech krčmy bliklo světélko; a zhaslo. Zvědavost přivolává neštěstí!

Bylo to surové a špinavé, ale hbitě oba sténající Gelabhy znovu omráčil. Potřeboval se vrátit do komůrky pro věci, které by prozradily Tarsis: čas hořel jak suché stéblo. Njála vůbec nelákalo navštívit podzemí, kdyby některý z vojáků spustil nevčas povyk… A zuřil kvůli Gazavatovi – místo díků za pomoc mu ve spěchu zatlačil oči.

Vtrhl do svého přístřeší a sesbíral těch pár tretek do uzlíku. Po schodech dolů skákal rychlostí, jakou mu jen pochroumané tělo dovolovalo. U paty schodiště stál muž v plášti s kápí… Njál zpomalil: nedokázal bezhlavě zaútočit. Muž se pohnul. V přítmí dvorku se na jeho hrudi zakmitl bílý kov jako tušení blesku.

Njál sjel z posledních schodů a sklesl příchozímu u nohou.

„Otče,“ řekl tiše, „tolik jsem tě hledal… Bál jsem se, že už nejsi mezi námi…“

Muž se usmál. Jemně se dotkl Njálovy skloněné hlavy:

„Opatrnost je nepohodlnou zbrojí, ale chrání bezbranného. Vstaň, můj synu. Chvíli bude naše cesta společná…“

Vyklouzl ze dvora s neslyšností přízraku. Njál se zatvrdil k úpějícím žebrům a chvatně jej následoval.

„Neměl jsi zůstávat v Gazavatově hostinci, a vůbec už ne chodit do Města,“ řekl vážně Sangval, velekněz Bohyně. Nevyčítal, ani se nehněval. Njálova bolest a neklid se v jeho hlase rozplývaly jak hrstka soli v jasné vodě. „Bylo to velmi smělé a velmi nebezpečné.“

„Musím vrátit slib Paní – ať třeba zahynu, Otče. Přijal jsem poslání a netušil jsem, že vezmu něčí život… tak lehce, i ze zloby a pomsty… Zabil jsem už tři lidi… Dva jiné mám na svědomí, dalším jsem ublížil… Otče, dej mi rozhřešení! Dovol mi očistit se před tváří Paní milosti, abych mohl vystoupit z její služby…“

„Rozhřešení někdy léčí, jindy ponižuje,“ řekl Sangval. „Lidé s oblibou posuzují a odsuzují… Přihlížejí se založenýma rukama požáru, a pak ukazují na toho, kdo si poskvrnil šat při hašení. Sami nedotčeni nečistotou se dopouštějí nejšpinavějšího mezi hříchy: soudí! Mnohý sní o návratu králů, o ztracené slávě Nabatu… Vydali jste se na cestu sami, a třebas byste neměli uspět, ty a ten mládenec z Vlčího klanu budete hodni chvály.“

Směřoval spletí tmavých, klikatých uliček jistě jak za bílého dne. Njálovi se svíralo srdce… tak bývá odsouzenému k vyhnanství.

„Otče,“ ozval se stísněně, „zaslíbil jsem se Paní a síle Blízkosti. V životě i smrti té víře zůstanu věrný… ale nemohu jí podřídit své skutky, pokud chci dostát poslání! Ruce mi potřísnila krev, smrt je kolem mne… Opustil jsem kruh vyvolených. Znamení Bohyně mi víc nepřísluší.“

Jeho společník neodpověděl: dorazili k nízkému domku, přikrčenému pod městskou hradbou. Sangval otevřel vrátka v zídce a prosmýkl se na dvorek jako dlaň, špinavý a zpola zavalený haraburdím. Njál vešel za ním.

Muž se otočil; kápě se mu při tom rychlém pohybu svezla. Světlo hvězd se zalesklo na sivě prokvetlých vlasech, spletených v uzel kněží Kalkanté. V odznaku z bílého zlata se zatřpytily smaragdy, zasvěcené Vládkyni osudů s volavčími křídly. „Krev…?“ odsekl ostře Sangval. „I nejmírnějšímu z tvorů nadejde čas obrany, když povýšení v kruté omezenosti rozsévají zkázu, sápou se po moci oslepeni sobectvím! Kterýkoliv člověk, nevyjde-li z ohrady osobních zájmů a představ, jež nehodlá porovnávat, stává se úrodným polem pro zlé skutky – cizí nebo vlastní. Ti, kdo své slepé záměry prosazují přes bídu jiných, utrpení a zničené životy, čím významnější místo zastávají, tím rozlehlejší spoušť zanechají, s horšími zárodky zla.

Nevidíš, jak pod jejich kroky vyšlehuje oheň? Není povinností každého z nás udusit plamen, který zachvacuje dům? Cožpak svým posláním nesloužíš Bohyni? Byl jsi vybrán jako nejcennější nástroj k cíli, jímž přineseš záchranu mnohým, a přeješ si být vyloučen z milosti Paní?“

„Otče,“ zašeptal Njál. Sangval položil ruce na jeho ramena:

„Tvou žádost splním, synu, malé strpení. Dřív převezmi mapy… Tají mnohé poznání: povedou vás k úkrytu krále a zpět do Města. Tehdy se opět setkáme, bude-li to vůle Paní Osudů.“

Njál přijal koženou brašničku s listinami v hrdém rozechvění jako rytíř bojovou zástavu. A zarazil se:

„Otče,“ řekl s náhlou úzkostí, „ty chceš zůstat ve Městě…?“

„Neproslýchá se, že Mellios je duší Nabatu a čarami poutá příchozí?“ odpověděl Sangval zlehka. „Před dvacítkou let jsem prošel jeho branami, chudý věkem a bohatý dychtivostí… a Město se stalo mým posláním, jako tvým bude opustit je.“

Sestoupil po křivých schůdcích do sklepa domku, ústícího na dvorek. „Pojď mi pomoci, Njále,“ zavolal polohlasem.

Nízký sklep čpěl myšinou a shnilým ovocem. Sangval vyjmul z kapsáře křesadlo a tyčinku potřenou zápalnou směsí. Zažehl ji; v narůžovělém přísvitu odtahali koš s cibulí, nějaká polena a rozeschlou díži. Odhrnuli ze země vrstvu smetí a slámy – objevil se dřevěný poklop, pod ním tma a závan studeného, zatuchlého vzduchu.

„Chodbu je povoleno užít za největší nouze. Vede pod hradbami, ústí půl míle za městem u pahorku Kessíli. Opatrně, až budeš vycházet! Posvítíš si tyčinkami… A teď mi dej svůj znak, Njále.“

Mladý muž překvapeně a trochu nejistě sňal z hrdla přívěsek, skrývaný pod halenou. Dva bronzové srpky měsíce spojily dva úzké ovály. Sangval jej s úsměvem sevřel v ruce:

„Čekal jsi, milý synu, veliký obřad? Rozloučení za zvuku zpěvů a posvátné hudby, tajemná světla? Proč? Tvé pouto k víře se neztenčilo, Paní tě nepropouští. Přestáváš být knězem Bohyně: převzals břímě jejího bojovníka. Vracím ti přívěsek, Njále! Odznak pokorného sloužícího se stal zbraní.“

Rozevřel dlaň – znak hořel chladným modrofialovým plamenem. Sklep samý prach a pavučina se jeho jasem proměnil v nejvznešenější svatyni… A záře zhasla.

Sangval podal přívěsek Njálovi. „Zbraň je duchovní podstaty. Můžeš ji použít jen proti tomu, co zrodila temná moc, nikoliv proti živým, ať zvířatům či lidem. Kéž vám prospěje.“

„Není díků mezi nebem a zemí, které by vyvážily tvůj dar a splatily můj dluh,“ řekl Njál. „Já… Mám bloudit pustinami a vzpomínat na choré Město, které tě ohrožuje… Nedokáži se rozloučit, Otče.“

„Já se neloučím, Njále. V mysli budu putovat s tebou, jako bych se převtělil ve skřítka schouleného na tvém rameni, den za dnem… dokud budu žít a dokud nedojdete zpět. Přízeň Bohyně s tebou, synu.“

Njál mlčky poklekl, objal veleknězovy nohy a dotkl se čelem jeho opánků. A stejně beze slova mu Sangval požehnal.

Oba muži se zadýchali: vynášeli břemeno točitým vnějším schodištěm až po korunu Věže mlčení. Složili tu věc, těžkou a neskladnou, k Rádcovým nohám. Sama jim napovídala, čím může být. Nenašli odvahu ani chuť ujistit se… Křik dravců kroužících kolem cimbuří zněl nářkem půlnočních démonů. Hbitě a s ulehčením se vytratili, sotva je Moudrý propustil pokynem.

Dupot uspěchaných kroků dozněl. Er Torsik pozvedl ruce: podlouhlé zavazadlo, omotané černou tkaninou, nadlétlo nad desky ochozu. Zvolna vplynulo do komnatky jako prám nesený proudem. Dveře se zavřely, věc zůstala viset uprostřed prostoru polosvětla.

„Badsali tualar tar mispe asamagu,“ pravil čaroděj důstojně.

Komnatu zahalila černá mlha. Povzdech kamenných tváří se podobal nárazu nočního vichru; bledě zelené lampičky očí žíhaly tmu. V jejich sinalém světle sklouzla temná látka. Odhalila voskovou tvář s propadlými ústy, nos zaostřený smrtí, zmodralá víčka, jimiž kdosi milosrdný zahladil děs v očích. Šat na ztuhlém těle prosákl krví.

„Vyzývám tě Mocí, jež ovládá, zapovídá a rodí, Mocí, jež uléhá na dně propastí a strhává mraky z hvězd, Mocí dávnou jak vesmír – promluv a odpověz!“

Z hrdla mrtvého vyšlo zasténání, hlas dutý, skřípavý a pomalý: tak šlépěj v bažině znenáhla zalévá kalná jedovatá voda.

„Tvé jméno, člověče – vyslov své jméno!“

„Gazavat…,“ zachroptěl mrtvý.

„Jaké je tvé povolání?“ otázal se Er Torsik, mrtvý však neodpověděl. „Co děláš, Gazavate?“ zeptal se znovu čaroděj.

Mrtvý řekl: „Nalévám dobré víno… jiskří jako rubíny… poháry cinkají… voní pečeně…“

„Jsi tedy krčmář, Gazavate. Ptám se na cizince, mladíka, který u tebe v podkroví bydlel – vysoký, štíhlý, sličný; světle hnědé vlasy. Gazavate, tomu cizinci nad rovným nosem a tmavým obočím zůstaly neštovičné jizvičky.“

„… svěží pleť a jemné ruce a oči… smutné… jako podzimní nebe… co hledáš, chlapče… radši se se mnou napij…“

„Jemné ruce, říkáš?“

„Silné a jemné… dotýkají se bronzové misky – hádá mi – mají mozol od pera… píše dobře… sepiš mi tu smlouvu, mládenče, něco ti za ni dám… Třpytí se to…“

„Co se třpytí?“

„Á – je to ostré, bolí to, bolí, bolí!“

„Hlupáci! Taková nemotornost, zabít ho! Tedy jinak: co dáváš?“

„Peníze… podává mi peníze… a mince, co jsem mu zaplatil… ať je stříbrný… s ametysty…“

„Peníze… Nač?“

„Šperk… s ametysty… jako její oči…“

„Krčmáři – když k tobě cizinec přichází poprvé – co vidíš, co vnímáš, co si myslíš?“

„Čeká něco… čeká někoho… nevychází ven… má břemeno… Cítím ryby a kouř.“

„Pach ryb? Vzpomínej, Gazavate, vzpomínej! Poroučím ti!“

„… směšné… moc se smějeme… topolové chmýří… pluje průvanem… ten chlapec… hezky se směje… líbil by se mé dceři… Dcerušky…!“ zakvílel mrtvý, víčka se otevřela. Oči pod nimi byly zkalené jak zkažená hroznová zrna.

Er Torsik prudce máchl rukou – látka se vznesla, podobna černé peruti, zastřela zkřivenou žlutou tvář a bublavý křik ztichl. Vyšlehl plamen, studený a průsvitný jak voda, v jedinou chvíli pohltil tělo, až zmizel i popelový prach.

Hadačská miska, ametystové oči… Rádce s úsměvem probíral vzpomínky. Vyplatí se sledovat příslušníky svého cechu – včetně nejskromnějších! Čaroděj vyšel ven, aby vydal příkazy.

Druhého dne za soumraku se Njál přestal obávat pronásledovatelů, přesvědčen, že se mu gardisty podařilo setřást. Osmělil se vloudit do přístřešku pastevců, aby utratil několik měďáků za chlebové placky a ovčí sýr. Mířil k říčnímu břehu… S novou nadějí a vydatným soustem se mu putovalo lehce a rychle.

Zrána stanul před Tarsisinou chýší. Čišelo z ní ticho. Nevyšli vstříc jeho zavolání, Lyk neodpověděl štěkotem. Rákosová rohož kryla vchod, z otvoru ve střeše stoupal kouř, všechno vyhlíželo pokojně… mrtvě. Zachvátil ho strach: stalo se něco zlého – odvlekli je…

Na kůlech, kde Tarsis sušívala rybářské sítě a vrše, seděl vlček píď vysoký. Smíchem úžil oči a otevíral tlamičku, špičaté uši nastražené, dřevěné tělíčko napružené ke rvačce či honičce. Rozesmál i Njála… a poutník se nechal vést zvoněním kladiva do malé kovárny na konci osady.

V rudém přítmí stál u kovadliny muž v kožené zástěře, šátek ovinutý kolem čela, pleť se mu leskla potem. Zručně zpracovával nevelký zkroucený kus kovu; nevyrušil se, když uslyšel Njála vstoupit. Pozvedl hlavu a zašklíbil se jak podsvětní ďáblík.

„Šťastně došli,“ řekl Sagitto mezi údery kladiva. „Mohl jsem se nudou zbláznit,“ a strčil ten předmět – vypadalo to na hlavici šípu, list s tulejí – zpátky do výhně. Odraz plamene a námaha zbarvily hojící se jizvy na předloktí a hrudi do temně růžové. Ránu na boku dosud chránil obvaz. „Hezky bylo ve Městě?“

„Přes nezapomenutelné zážitky jsem tady,“ odpověděl Njál. Usadil se v koutku: s úlevou natáhl dlouhé nohy. „Pokračuj, pracuješ dobře – po náročném pochodu působí blahodárně sledovat někoho, jak se snaží. Tarsis ti tuhle zábavu dovolila?“

„To zrovna ne… Umluvil jsem Lyka, aby nehlásil, když se vytratím, a kováře, aby mi půjčil dílnu. Schází čas… Třeba jsem dílo málem odbyl, docela se mi vedlo. Z gelabhských čepelí jsem pro sebe překoval nůž a meč. Třikrát jsem ho zakaloval… Břit má bez poskvrny, jasný jak měsíční paprsek; budu mu říkat Šibal.

Něco jsem urobil taky tobě – s tím Suchým bojem dál nevystačíš. Nejsi cvičený ve zbrani, hýbat se umíš a ždibec postřehu ti neschází… pak můžu doporučit tesák. Vyzkoušej, jak ho zvládneš, Njále… Hej, tohle není hůl! Á, pozor na moji hlavu!

Hádám, že tě naučím zasazovat raděj bodné rány, než sečné: ty jsou pro nováčka nebezpečnější, odkryjí pravý bok, zato nepřítele zabijí zřídka. Bodný úder… takhle – projede třeba jen na dva palce, a konec! Teď ty sám… Hm. Potřebuješ zdokonalit: žádný mistr nevypadl z kolíbky. Stačí pár měsíců cvičení pod mým vedením.“

„Nevím, co dobrého pochytím od barbara, který přiřkne vznešenému meči tak příšerné jméno,“ řekl pochybovačně Njál. „Zdá se, že nemyslíš než na skopičiny. Čímpak ses tu asi mimo zbrojířství rozptyloval?“

„Pořídil jsem si luk z vyzrálého ořešáku. Zbývá pár hlavic k šípům. Na podkovy, i náhradní, a na hřeby mi daroval železo kovář. Gelabhské sedlo dostane tvoje Luna. Můj Lišáček žádné nepotřebuje. Pokrývka je pro něho pohodlnější a mně stačí. Postroje jsem upravil, nač koně trápit udidlem! Rozumí nám a poslechnou i s volnou otěží,“ vypočítával pyšně.

Výraz Njálovy tváře ho bohatě odměnil za chvíle, kdy se mu slabostí podlamovala kolena, třásly ruce, stěží zacelené rány se otevíraly a rozzuřená Tarsis vyhrožovala, že ho k lůžku přičaruje.

„Nebylo rozumné vydat se do Města,“ přiznal tiše Njál. „Jestliže výprava přinesla prospěch, pak ne mým přičiněním.“

„V pořádku. Udělals, cos musel,“ usoudil Vlk. „Vrátil ses živý – beztak bychom se nevydali dřív na cestu. Víc tady v doupěti nezůstaneme.“ Hotový hrot střely zasyčel ve vědru s vodou. Sagitto povzdechl: „Musíme vystačit s tím, co nakvap opatříme. Potřebuju ještě nalovit nějaké zásoby… Tarsis pro nás obstará uzené ryby a ledacos do výbavy.“

„Získali jsme něco cennějšího než vozy potravin a skladiště šatů,“ odpověděl Njál. „Poslouchej…“

„Paní Osudů nás opatruje,“ řekl Sagitto, sotva mu Njál vylíčil, jak pochodil v Melliu. „Ani si tu přízeň nezasloužíme! Přihořívá… K ďasu s přípravou! Koně máme, zbraně taky, bereme do zaječích. Jedno mě mrzí: přál bych si dárek pro Tarsis, třebaže její řeč zasahuje drtivěji než obléhací prak. Myslím, že by se dokázala opřít samému Er Torsikovi nebo znectít Pána podsvětí,“ dodal uznale.

„Pozoruji, že jsem nepostradatelný,“ shlédl na něj shovívavě Njál, „je-li zapotřebí zařídit opravdu významnou věc. Nicméně se uvolím třeba čistit ryby, pokud tak uspíším odjezd, a budou čerstvé a v nepříliš velkém množství a…“

Zvenku se přiblížilo volání dívčího hlasu, rychlé kroky… Do kovárny vrazila Tarsis se zvěstí o pokrývce, usmlouvané za polovic. Uprostřed věty zmlkla… jako ten, komu prudký náraz větru vezme dech.

„Ale, ono tě navštívilo ježaté strašidlo?“ řekla lehce Vlkovi. „Vítám tě z cest, milý Njále – jestli tohle jsi vskutku ty. Tvé štěstí, že jsme vyměnili srnce za novou břitvu! Máte ji ovšem napůl.“

„Také mám něco pro tebe, Tarsis,“ ozval se Njál. „Nepochyboval jsem, že se vrátím. Přináším ti zpět pečeť, peníze, hadačské náčiní a ještě něco…“ Vylovil z ranečku smotaný útržek hedvábí, podal jej hadačce. „… za nás oba,“ dodal rychle, vyhýbaje se Sagittovu pohledu.

Poděkovala zdvořilými slovy oběma. Z blýskavé látky vyklouzla čelenka ze spletených stříbrných řetízků: na jejich konci měkce svítily ametysty jak obloha před úsvitem, třpyt se odrazil v dívčiných očích… Ozdobila se čelenkou, po hmatu upravujíc prameny vlasů, a byla v tu chvíli krásná, jako by se půvab šperku přenesl na její tvář.

„Tarsis,“ řekl Vlk, „musíme hned odejít. Njál měl ve Městě potíže…“

„To jsem předpokládala,“ řekla klidná a posmutnělá. „Do zítřka všechno stihneme.“

Když opouštěli kovárnu, zeptala se zkroušeně: „Ještě mi prosím pověz, Njále, nebylo ti příliš zle po tom lektvaru? Hrozně mne trápilo, že jsem snad v tom spěchu špatně odhadla náležitou dávku.“

„Jen docela maličko,“ prohlásil Njál statečně.

A zabrán v mysli do příprav odjezdu, stržen nadšením navrhl: „Luně by určitě prospělo, kdybych ji nezatěžoval sedlem. Zkusil jsem takovou jízdu sem do Bílého Peří – nepřipadá mi to nesnadné.“

Sagitto se zastavil a upřel na něj nevyzpytatelný pohled.

„Až teď vyrazíme,“ řekl zvolna, „slezeme z koní nejspíš trochu pozděj, za tři měsíce, nebo šest, za rok… Takhle putovat jsem zatím nezkoušel ani já. Vůbec nejsi špatný jezdec – ale radši si pod sebou ten kus tvrdé kůže nech, dokud tobě neztuhne ta tvoje.“

VI.

Zdar tomu, kdo odchází

Chlapec Yain v Akyr Tasu zažil, jak padl za bezvětří mráz, tichý a krutý – s jasným, skelným praskotem lámal větve a srážel ptáky v letu…

Er Torsik nekřičel na velitele Gardy, jenž, téměř přesvědčen o svém konci, přinesl zprávu o knězově útěku. Moudrý nikdy nezvyšoval hlas: proměnil jej ve smrtící chlad jako tehdy v horách, spalující až do morku kostí, až do vnitřností a mozku…

Sin Korobi pochopil, že Rádce nepotřebuje zbraně a armádu. Stačí jen vnitřní síla a hlas, aby zahubily… Dosud cítil v údech tu ledovou tíži.

O dva dny později poslal Er Torsik znovu pro velitele Gardy, nečekaně a v pozdní hodinu. Sin Korobi povzbuzoval srdce: než pobil čelem o stupně čarodějova stolce, vyzýval svého ochránce Bar Tenea, aby se slitoval. Přemocný bůh jej vyslyšel – čaroděj oslovil Mocného vlídně. Optal se na výsledky šetření a dokonce ho poctil žlutavým kouskem vzácného cukru.

„Rovněž jsem zahájil zkoumání,“ pravil Rádce. „Potvrzují předpoklad o spiknutí vyvrženců, propadlých nesmyslné víře v Kalkanté. Bude obtížné vykořenit tak jedovatý plevel! Mohu ti prozradit, Sin Korobi, že oba povstalci, které chceš dopadnout, přebývají v rybářské osadě na ohybu Inai, v místě řečeném pro četné topolové háje Bílé Peří.“

Sin Korobimu bralo vzrušení dech i krev, bodalo do rtů. Třikrát se poklonil k zemi a vyhrkl:

„Buď pozdravena tvá jasnozřivost, ó Moudrý! Právě do té oblasti jsem vyslal své oddíly; bedlivě ji teď pročesávají.“

„Jsi schopný, bystrý muž, veliteli Gardy,“ pravil laskavě čaroděj. „Přikláním se k názoru, že si svůj úřad zasloužíš. Ihned se rozjeď do osady Bílé Peří, ať osobně dohlédneš na pátrání! Já sám zpravím Vladaře o tvém poslání, pro jehož význam a zdar náš Pán nenalezne vhodnějšího služebníka. Na důkaz přízně ti věnuji zázračný pancíř – žádná lidská zbraň jej neprorazí – a prsten s drahocenným opálem. Chraň jej: bude zárukou spojení mezi tebou a mnou. Neděkuj mi… nepotřebuji díky, ale ty dva muže. Hledej, Sin Korobi!“

Do pozdní noci sháněli, vyráběli, připravovali, balili… Lyk se zanícením obcházel rance. Strkal do nich tlapkami, prokutával je čenichem. Lehal si na místa největšího pobíhání a na věci, které zrovna potřebovali, případně si je půjčoval – nakonec ho Tarsis musela plácnout.

Před půlnocí čekali na skryté mýtině vykrmení, čerstvě okovaní koně. Houštiny se zavřely za koňskými přehozy, stočenými pokrývkami, zavazadly se zásobami jídla, nezbytným oděvem, rozmanitými náležitostmi pro toho, kdo se vydává koňmo na cestu, a netuší kudy a na jak dlouho – ví jen, že se musí vyhýbat lidským sídlům.

„To všechno sice potřebujeme,“ posoudil Njál, když unavení klopýtali domů, „ale naši koně si nás přestanou vážit, až je ráno zapřáhneme k přetíženým vlekům.“

Zbývalo pár maličkostí do příručních vaků. Tarsis se jich ujala, aby její hosté mohli konečně jít spát. Před úsvitem, ještě za šera, opustí ves. Dál poputují za bezpečí noci, dny přečkají v úkrytech…

Er Torsik dočetl arabský spis o planetách: uložil jej do brokátového ochranného povlaku a s péčí vřadil mezi stovky svazků knihovny, své pýchy a pokladu. Po dřevěných schůdcích ze studovny vystoupil padacími dveřmi na plošinu, korunující Věž mlčení. Jak tajemná modla, mocná a temná, se k nebi tyčil bronzový tubus dalekohledu, trupy draků tvořících podstavec odrážely svit. Křivky hvězdářských přístrojů se črtaly zlověstnými znaky osudu… Astrologické pomůcky stály Rádce nemalé jmění z Vladařovy klenotnice, důmyslné vynálezy, nekonečné hodiny zdokonalování.

Noc vzlétala – obrovský zázračný pták, křídla posetá hvězdami… Tak dlouhá léta toužil dotknout se jich, pevných těles obíhajících bezhraničným prostorem, bloudit mezi nimi jako jejich pán, jejich hybatel… Všechno vědění vesmíru by jím protékalo ve vlnách tvořivé síly, nezměrné moci poznání! Dokonalost a vševědoucnost, pečeť věčnosti…

Opojení věděním… Cítil tu chuť, jako by se napil jiskřivého vína. Snil o závratné nádheře moci, jež podle zrcadla moudrosti a vůle zrodí novou, hodnotnější skutečnost, svůj vlastní obraz… Tak po celý život usiloval ovládnout kypivý poklad znalostí: nebylo jich dost, neosvobodily jej z šedi nicotných dní.

Pracoval vytrvale na utvrzení svého ducha, získal temné vědomosti: s jejich pomocí uloupil Pánu Labyrintu démona skrytého vidění… Poroučí silám Půlnoci a z chrámu boha ohně Bar Tenea zbudoval baštu své moci. Po schůdcích zkušeností a úvah stoupal podlažími osvícení… Zbývá poslední stupínek, pouhý krok mezi víření hvězd.

Kdyby žil tisíc let, probádal ve své laboratoři záhady tajných věd, prostudoval magické knihy a spisy všech věků, břehů poznání nedosáhne… Jediné oko nezachytí prostor, jediná přímka neprotne bod ukrytý v nekonečnu… jen průnik dvojího vidění postihne jádro.

Kouzlem Přenesení ducha spojí svoji zralou, zkušenou mysl učence s mozkem mladým, svěžím, obdařeným dychtivou představivostí – až zajistí prvky, které podmiňují ten složitý obřad. Nejdůležitější přísadu, jež znásobí jeho ducha a přinese mu Poznání, pečlivě opatruje, vzdělává a střeží se stejnou bdělostí jako Bar Teneův chrám – mysl Ayrena, potomka nabatských králů.

Er Torsik zhluboka vydechl, poutník před vrcholkem hory, řeka nočního vzduchu mu svlažila tvář. Poznání! Nádherný, nejčistší, vznešený cíl: je hoden obětí. Písknutí jak bodnutí šídlem ho donutilo k rychlému obratu… Po kamenných deskách spěšně cupala myš. Nelibě vyrušen z rozjímání Rádce luskl prsty. Šlehl plamen, na dlaždici se zachvívala kupička škváry –

Čaroděj se obrátil zpět ke svým přístrojům: zkoumal hvězdy, vesmírná proroctví… duše se mu vzdouvala uspokojením a touhou jak plachta korábu.

„Njále, vstávej, probuď se rychle!“ V předjitřním šeru, vlhkém a studeném, tížila únava jak příkrov z jílu. Vlk mu nemilosrdně třepal ramenem.

„Podívej, tohle nám Tarsis darovala na cestu!“ V pěsti svíral pestré proplétané šňůrky: houpaly se na nich dva drobné váčky s jemně vyřezaným ozdobným vzorem, u každého jiným, odlišně zbarveným. Chrastily a voněly bylinami.

„Co je v tom?“ zeptal se Njál zvědavě.

„Ne abys ho otvíral! Talismany pro štěstí a na ochranu… dává se do nich sušená divizna, rybí šupiny, liščí dráp, ledacos kouzelného. Tarsis nám je nechala namísto rozloučení,“ vysvětlil Sagitto trpce. „Ztratila se i s Lykem. Hledal jsem ji po celé vesnici, ale nikdo o ní…“

Uvědomil si Njálův výraz: zarazil se, skousl rty. Okamžik se dívali jeden druhému do očí. Vlk pokrčil rameny. „Tu řeku přeplaveme, až k ní dojdeme. Pojď, bratře, je čas vyrazit.“

„Prokázals dobré oko a šťastnou ruku,“ pravil Sagitto obdivně. „Těžko bychom našli lepší koně, než jsi vybral.“

Bělohřívý tmavý ryzák a hnědka se stříbrnou srstí na nose a kolem očí se nesli pyšně a ladně, navzdory přívažku zásob. Byli mohutní a ohniví, s hlubokým hrudníkem a širokými bedry. Vodopád hřívy stékal přes dlouhou, půvabně sklenutou šíji. A velké temné oči měly třpyt ušlechtilé odvahy.

„Rozhodně předčí své bývalé pány přívětivostí a rozumem,“ mínil Njál. „Zdá se, že jsou s námi docela spokojení.“

Nad Bílým Peřím se zvedal pahorek, návěští Studničných vrchů. Stoupali po něm úzkou stezkou mezi bodci skal a plavými travinami. Slunce začínalo pálit; vlídné paprsky snímaly z mládenců tíseň, povzbuzovaly v nich bojovné nadšení.

„Tak,“ pravil slavnostně Njál, „stali jsme se Hledači krále… třebaže si nejsem jist, jestli to zní vznešeně nebo směšně.“

„Záleží na tom, jak dopadneme,“ mínil Sagitto s rozvahou. „Válečná tažení se hodnotí jen podle výsledku. Ale víš, Njále, jsem šťastný, že vyjíždíme.“

Njálovy šedé oči rozjasnil úsměv. „Tarsis právem pochybovala o našem zdravém rozumu. Nic dobrého nám poslání nepřinese, a my se radujeme…“ Pobodl Lunu.

Stejně rychle zarazil, až se hnědka vzepjala a zaržála.

„Sagitto!“ vykřikl zoufale. „Tam dole… Pro slitování Paní!“

Úbočí ježaté křovinami se svažovalo k lesu, jenž obepínal vrch. Za šedivou plání stínily hloučky vrb a topolů říční proud. Přes koruny stromů viděli chvost dýmu, zřetelný v ostrém světle: prýštil z míst, kde ležela rybářská ves.

Sagitto mlčky přeřízl řemeny vleků a shodil tyče se zavazadly na zem. Otočili koně, klusali zpátky svahem. Kouř černal, táhl se šířeji. Vítr k nim zanášel pach hořícího dřeva a cáry křiku.

„Musíme ji najít,“ vyhrkl Njál.

„Zkusíme je vyhnat!“ odpověděl Sagitto.

Pod strání pobídli koně do trysku. Planina jim letěla vstříc, zvířata chrčivě vyrážela dech, od udidel odstřikovaly chomáče pěny. Kopyta klouzala nad stébly trav…

„Jsou tu, bratře,“ zvolal Njál – měli Bílé Peří na dohled a zvolnili běh unavených koní, „co uděláme?“

„Nejdřív do vesnice,“ řekl zachmuřeně Sagitto. „Pokud je tam, hrozí jí největší nebezpečí.“ Dodal v rozpacích: „Nezatahoval bych do toho naše koně… Jsou krásní, a ta věc se jich netýká.“

Njál pozvedl obočí. „Na koni jsem ještě nebojoval, utíkat nechci… také bych nerad, aby se mé Luně něco přihodilo.“

Minuli koryto vyschlého potoka, políčka, hrazená proutěnými ploty a zídkami. Vesnice hořela. Nářek a výkřiky, hulákání Gelabhů se splétaly s kouřem nad jejími střechami.

„Kolik je jich, Njále? Na učence s očima zkaženýma knížkami máš lepší postřeh, než by se člověk nadál.“

„Jenže dým cloní výhled. Snad… dvacet? Třicet… Oddíl.“

Sagitto seskočil z koně. Vytasil meč.

Njál prohodil: „Potěš se, ověříš jakost své práce. A – nestihls můj výcvik…“

„Příště,“ slíbil Vlk. „Hlavně moc neuvažuj, nech myslet tesák.“

Proklouzli přes povalené ohrady mezi první chatrče, němé a prázdné. Vyvrácené dveře se kývaly ve větru, kolem rozsypané zrní, vířící peří, roztříštěné nádobí, útržky šatu. Vedle vybrané zásobní jámy kohosi nehybného střežil bzučící rej much. Po rákosí střech se plazily rudé plamínky, zdráhavější, dychtivé – hltaly klády stěn… Chýše obalená šarlatovými jazyky patřila Tarsis.

Njál zbledl, ruce mu sklesly podél boků. Náhle se nahrbil, vyrazil vpřed, tvář ztvrdlou urputným odhodláním… Pevná ruka se mu zaklesla o rameno a strhla jej zpátky.

„Jsi větší šílenec než já,“ ušklíbl se uznale Sagitto. „Půjč mi halenu, honem!“

Popadl ji, strčil do putny s dešťovou vodou při zídce a omotal kolem hlavy. Pramínky vody mu crčely na záda a plece. Vřítil se do chatrného stavení, po němž se roztěkala sálavá záplava ohně.

Njál nehybně vyčkával, dech zrychlený, zbělelé klouby zaťatých pěstí. A okamžik byl jako věčnost…

Oheň s dunivým chřestotem zesílil, v mocném zapraštění prohryzl trámy: střecha propadla ve výtrysku plamenů. Njál se rozeběhl k domu, který už plápolal jako hranice.

Dračí tlama dveří zasršela žárem. Vyplivla začouzenou mátohu, z níž dýmalo. Postava se vrhla na zem a válela se po ní, aby uhasila doutnající oděv. Njál pohotově chňapl putnu se zbytkem vody a chrstl ji na Sagitta. Vlk se choulil na kolenou a kašlal, zpola udušený štiplavým kouřem. Na předloktích umouněných sazemi naskočily puchýře a bělošedé skvrny.

„Není tam,“ zasípěl, „ani Lyk.“

„Dík Paní za naději,“ vydechl Njál. „Jak se cítíš?“

„Připečeně,“ zavrčel Sagitto a vratce vstal. „Už vím, jak je skopové kýtě.“ Sesunul z hlavy Njálovu halenu a s omluvným výrazem mu ji vrátil, začerněnou, vlhkou a na dvou místech prohořelou. „Zdržet mě kýchnutí, neměl bys co na sebe.“

„Ale… kde Tarsis vypátráme? Vojáci…“

„Nejspíš ji s ostatními zahnali na náves. Pojď.“

Njál se zarazil. „Plížení by možná bylo vhodnější –,“ navrhl opatrně.

Sagitto ho zpražil pohledem. „Nač se ponižovat a namáhat, když o nás co nevidět zakopnou,“ prohlásil. Hrdě namířil do středu osady. Njál jej následoval; nemohl se ubránit nepřípadné zvědavosti.

Blízko návsi vrazili do Gelabha, jenž se vymotal z vypleněné chýše: náruč mu přetékala balíkem kůží. Vytřeštil oči, ústa dokořán. Než se od lupu stačil osvobodit, Njálův nehlučný hmat jej odsunul do dřímoty. Nikdo si jich nepovšiml… prostranstvím vprostřed vesnice zmítal hlomoz, vzteklý řev a žalostné vytí.

Gelabhové tu shromáždili všechny a všechno, nač padli v obydlích. Lidi, až na ty, co zahynuli při chabém odporu. Zvířata, pokud se nestala masem k obědu, i tři zavalité lesní koníky. Seno, med, vaky zrní, pár kousků bronzového náčiní, kotlíky a svazky kožešin. V kapsářích vojáků stačily zmizet maličkosti, za něž se platí výhružkami a ranou.

Lidé se vyděšeně přimkli k sobě. Zato Gelabhové vypadali rozjaření a spokojení s výnosem spížování. Koně uvázali na dolním konci prostranství, kde dosud nehořelo. Velitel oddílu se osamocen tyčil v sedle vysokého bělouše jako velmož na svém stolci. Roh jedné z chýší nezasažených ohněm před ním kryl Hledače krále.

„Nevidím tam Tarsis,“ řekl Njál. Netušil, má-li být potěšen či znepokojen. „Jestli… jestli se už vyptávali… bratře –“

„Třeba tu nejsou jen kvůli daním,“ řekl temně Sagitto, „a čas našeho úniku se vejde do šnečí ulity. Po návsi se popelí devatenáct vojáků – tys jich zahlédl přes dvacet. Možná ji hlídají ti zbylí… Bratříčku, vycouvej opatrně!“

Njál se otočil, aby se vykradl stínem chatrče, a poznamenal: „Tak už zakopli. Zasvětíš Šibala; doufám, že můj tesák jsi neodbyl.“

V proluce mezi staveními bobtnal hněvivým překvapením mohutný Gelabh, na přílbě žlutý hodnostní chochol Smělého. Za ním se ukázněně řadilo pomocné pěší mužstvo, čítající na dvacet zdatných a plně vyzbrojených mužů.

„To ať posoudí Tamti,“ odvětil Sagitto a stanul po Njálově boku s taseným mečem. „Budou si nás muset odtud vyškrábnout jak lišku z nory.“

Nenašli by místo lepší i horší k obraně než tu uličku sotva na šíři rozepjatých paží: mohli mít proti sobě nejvýš dva útočníky současně. Z jednoho konce byl průchod ucpán dvacítkou válečníků, z opačné strany ústil do návsi, kde další část trestné výpravy střežila vesničany – a byly tam ženy a děti. Jakmile by se Hledači pokusili o přesun, nastaví nepříteli na té či oné straně záda.

Smělý se mezitím vzpamatoval, nenapadlo jej nic lepšího než zařvat rozkaz k útoku. Sám takticky ustoupil. Njál vytáhl z pochvy novou zbraň: dlouhý nůž nebo krátký meč, dobře ostřený a vyvážený, šikovný do ruky.

„Haíí!“

Sagitto vyjel na nepřátele jako štika mezi mřenky, Njál nezůstal pozadu. V ostrém výpadu zatlačili protivníky až na konec uličky, zaskočené prudkostí jejich obrany. V tom kousíčku času k vydechnutí šeptl Sagitto Njálovi:

„Velitel si určitě všiml, že má v kožiše dvě blešky, pošle sem pár chlapů. Tenhle nařvaný ťulpas nařídí obchvat… pak zády ke mně, bratříčku, a drž se!“

„Není nad dobré rady,“ odpověděl Njál a provedl čelem vzad – z návsi k němu klusalo pět vojáků s meči a kopími. Podle výkřiků a řinčení kovu za ním bylo jasné, že Smělý zahájil odvetný útok. Vojáci před prolukou zpomalili: šlo o to, kdo do ní vtrhne prvý… Njál si uvědomil, že už necítí strach nebo úzkostlivé zábrany – jen dychtivé vzrušení boje.

„Daleko jsme se nedostali!“ vykřikl.

Bleskem se sklonil před rozmáchnutou čepelí: vymrštil se vzhůru a zabodl tesák soupeři pod žebra. V příštím okamžiku tomu druhému přesně mířeným kopancem vyrazil meč. Hned tu byli dva další.

„… podle toho, jestli… nám bude přát… štěstí,“ namítl Vlk trhaně, jak zasazoval a odrážel rány na své straně, „a přijdem o život dřív než o svobodu.“

„Přešlo tě mámení,“ zamračilo se děvčátko s plavými copánky. Špicí pastýřské hole shazovalo kamínky ze srázu.

„Ba ne, dobře jsem je viděla! Přijížděli k Bílému Peří… Měli pěkné koně, se světlými hřívami, a brnění se jim lesklo – třebas je ještě zahlédnu,“ trvala na svém druhá dívenka, kolísající na skalisku. Clonila si oči dlaní, vítr se jí opíral do červené košilky.

Zavřískla a skulila se do trávy, tvář popelavou jak vyprahlá hlína. Stádečko ovcí zabečelo, dusavými krůčky se přesunulo o kus dál. „Jsou u nás, ve vesnici, a Turdův dům už hoří!“

Panenky z jitrocele a suchopýru vadly, odhozeny mezi kamením.

„Tarsis! Tarsiiis!!“

Hadačka se překvapeně vztyčila, nožík a svazek kořínků v rukou. Lyk vyskočil, rozštěkal se… Děvčátka k nim utíkala s plačtivým jekotem, klopýtala o výčnělky skal v prašné stezce. Před nimi se hrnulo poplašené ovčí stádo.

Děti se držely Tarsisiných rukou – z jejich nesouvislých vzlyků pochopila. Srdce jí rdousil černý pramen obav a nenávisti.

„Zůstanete tady, i s ovcemi, potichu… a nehnete se, dokud nebudou vojáci pryč!“

Běžela dál sama. Vítr jí narážel do tváře, dech vázl v hrdle. Lyk ji předhonil, čekal, plazil třepetavý jazyk… a ptal se očima.

Gelabhského velitele popichovala zlost jak komáři – „Zatracená služba, všivé rebelantské hnízdo, chvíst tu mají, leda rybí smrad by mohli rozdávat – ještě si taková sebranka dovoluje skučet…!

A bůh hromu je udeř, kdoví odkud se ještě vynoří všiví, zatracení zbojníci a pustí se do mých lidí… Jsou-li to ti dva, co je po nich sháňka, povýšení mě nemine: však je chlapi brzo zvládnou! Nejvyšší čas vyklidit hořící osadu a nebabrat se s chamradí!“ Velitel s odporem pohlédl na stařešinu, jenž se hrbil před kopyty jeho koně a bílý vous vláčel v popelu.

Vrásčitý obličej pokrývaly saze, zvlhčené slzami hrůzy a vzorné pokory: „Pane, jsme věrní poddaní! Dali jsme na daních i poslední měďáček, bozi nám dosvědčí, že nic neskrýváme…“

„A kdepak se tu vzali ti dva ničemové?“ vyjel vztekle Gelabh. „Vy že nejste vzbouřenci? Schováváte povstalce! Povinnost mi přikazuje vaše muže potrestat smrtí a ostatní odvést jako doživotní služebníky blaha říše!“

Nedodal, že osud vesnice už od počátku pečetí výše jeho žoldu, tak málo skvělá, že je zapotřebí vylepšit ji podílem z prodeje otroků.

„Hej, rozdělte zadržené!“ křikl a otočil koně.

Ženy se rozplakaly strachy a tiskly k sobě děti. Muži bezmocně svírali pěsti, pár se jich se studem i závistí ohlédlo po hluku šarvátky poblíž návsi. Stařešina zavyl, udeřiv čelem do země…

Kruh vojáků v běhu rozrazila mladá žena. Zůstala chviličku stát a zhluboka popadala dech. Velitel jen rozmrzele odfrkl: žádná kráska, šat obnošený, rozcuchané vlasy… pomatená navíc.

Zamířila k němu. Beze spěchu míjela stavení vydaná požáru. S praskotem se jí do cesty zřítily žhoucí trámy, rozstříkly vějíř jisker… nevyhnula se, rudý žár olizoval bosé dívčí nohy. Kdosi křikl… Šla dál, neporaněna, při každém kroku se po kotníky bořila do půdy vyschlé na prach. Zmatek zmrzl v tísnivé ticho.

Stanula před velitelem… Bezostyšně jej sama oslovila, její hlas se rozlehl údery stříbrného gongu.

„Vyzývám tě, pane, neprodlévej a opusť se svým oddílem ves! Prastaří duchové řeky neradi vidí cizince, trestají loupež a násilí… Poslechni mou radu!“

Na bojišti mezi domy vojáci sklonili zbraně v pobaveném úžasu. Zbojníci ztuhli… a zavýskli; počali se navzájem bušit do zad.

„Bohyně…,“ vzpamatoval se Vlk, „to dopadne zle…“

Njál se zvrtl, hotov pádit prolukou k návsi… Hrot gelabhského kopí mu zajel do ramene a zastavil ho. Kratičké příměří vzalo konec.

Velitel oddílu se usmíval, jeho lidé hýkali smíchem. Pokynul nejbližším vojínům: ta bláznivá holčina splatí svou opovážlivost. Bude to působivá výstraha vesničanům!

Tehdy vykřikla…

„Hněv démonů přichází!!“

Vzduch roztavil pískot křehkých a zuřivých hlásků… Drobounké pařátky chňapaly, cloumaly vojáky. Jehličky spárků škrábaly do kůže, na rukou mužů vyskočily drápance teninké jak vlas. Obličeje obnažil šílený strach.

Náves zamořili rarachové: ta čarodějnice, dívka s bledými ústy, požáry v očích, jim poroučí. Vztáhla paže – neviditelné stvůrky usedaly hadačce na ramena a jedovatě vřeštěly. Jako stín se vedle ní objevil ohromný šedý pes… šarlatové běsí zřítelnice upíral na gelabské slouhy s chladnou, smrtelnou nenávistí.

Velitel se vzpamatoval první. „Zabte ji, zabte čarodějnici, než bude pozdě!“ Sáhl po meči, vedle něj někdo odvážný pozvedl kopí… Hlásky uhasly jako louč.

Tarsis přitiskla dlaně k ústům. Ticho prohlubovalo hukot požárů v drtící clonu… Velitelův kůň zběsile zaržál a vzepjal se, kopyta bila do vzduchu, zrudlé bělmo vytřeštěných očí. Gelabh vylétl ze sedla. Zřítil se na zem: ležel nehybně v černé kaluži svého pláště.

Někdo z vojáků s kletbou tasil, zadrnčely tětivy. Šípy minuly dívčino tělo. Ratiště střel vzplála jak stébla slámy… Tarsis vymrštila paže k nebi a škubla hlavou, černé praporce vlasů se přesmykly kolem tváře. Vyrazila drásavý skřek – prořízl jejich smysly úderem biče a přikoval je do nevládné strnulosti, zbraně jim vypadly z ochrnutých rukou.

Okamžik… pohnuli roztřesenými mrazícími údy. Bezhlesně mezi vojáky vlétl veliký pes, nezasažitelný, všudypřítomný v přízračné hbitosti vlčího útoku… Muž s prokousnuým hrdlem se zapotácel a padl. Jiný s nářkem přimykal dlaň na rozervané předloktí, horká krev crčela mezi prsty.

Některé vojáky vyštvala hrůzyplná kouzla, další prchali z bitky v proluce. Zbytečné pachtění…! Velitel nadobro ztratil moc nad svým oddílem a ti opovážliví vzbouřenci se brání zdatně a příliš houževnatě. Gelabhům, kteří vytrvali v šarvátce, chably síly i odvaha. Zato zbojníci se vzpružili. Krvácející, ale vítězní rozehnali divokým náporem zbylé soupeře jak houfec ovcí.

Ve vřavě na návsi se tu a tam našel Gelabh, který z nenávisti, pomsty či strachu napřáhl zbraň. A Tarsis sňala svůj pás, dlouhý pevný řemen s těžkým nákončím: rysí tlapou s obrovskými drápy. Roztočila jej… Nákončí vzlétlo a klesalo, ovládáno dívčinou vůlí a dovedností – pták třpytící se ocelí zatínal spár a zasazoval ošklivé rány, silou úderu vyrážel zbraně z rozdrásaných údů…

Lidé z vesnice se rozkřičeli. Chápali se klacků, sekyr, nožů, odhozených gelabhských mečů. Vojáky, které dosud neopustila duše, vyprovodili kamením a kletbami – ale takových zbylo nemnoho…

Bylo po všem. Lidé rozčíleně hovořili, hořekovali, spílali Gelabhům. Pokoušeli se hasit a zachraňovat střepy majetku. Sagitto a Njál se vrhli v ústrety Tarsis; stála osamocena a zdálo se, že musí vyčerpáním a smutkem zemřít.

„Paní milosti,“ bolestně zašeptala, když je spatřila. Pobledla ještě více: rušný den na nich zanechal stopy, vojáci měli dobré zbraně a dovedli s nimi zacházet…

„Vy dva… kde se tu berete?! Myslila jsem, že jste dávno pryč!“

„A přitom jsi nás znovu zachránila,“ řekl vesele Njál. Sagitto prozíravě mlčel.

„Proč jste se vraceli?“ zeptala se tiše.

„Měli jsme o tebe strach, Tarsis – ale teď je všechno v pořádku,“ vydechl šťastně Njál.

„Až na to,“ řekla, „že jdou krále hledat dva kluci, které by patřilo zavřít do stodoly, aby si náhodou neublížili. Povězte mi, kolik scházelo, a dopadli vás? Co je vám po mně? Proč nehledíte na svůj úkol? Máte zachraňovat krále a zemi Nabat! Nestarejte se o nějakou hadačku, která si může poradit sama!“

Njál zrudl tou křivdou, jen vybuchnout, kdyby mu Sagitto významně nesevřel ruku.

„Nedojdete za humna, a Gelabhové vás pověsí! Co se pak stane s posláním?“ Tarsis se otočila, odcházela, i na pláč příliš unavená.

„Slyšte – slyšte, lidé!“ vykřikl někdo křaplavým, pronikavým hlasem… Stařešina vesnice zastoupil hadačce cestu s napřaženou paží.

Lidé umlkali, zanechávali práce a shlukli se kolem. Njál postřehl, jak se někteří dívají na Tarsis: sevřelo mu to srdce.

„Tarsis, dcero Gazelina, před lety jsi přišla do naší vsi a my tě přijali vlídně… Zlem ses odvděčila! Co teď uděláme, kde se schováme – v lese mezi vzbouřenci? Děti pomřou nedostatkem, dobytek pochcípá hlady a naše pole zpustnou!“ Stařešinův hlas se třásl zlobnou žalostí: mnohý z lidí začal bědovat.

„Varoval jsem tě: zavlekla jsi k nám zkázu! Prokletí ať padne na tvou hlavu! Za prolitou krev, za shořelá obydlí – běž! Opusť Bílé Peří a nevracej se nikdy! Sem už nepatříš… čarodějnice!“

Několik dětí se rozplakalo, ženy si přikrývaly ústa a couvaly. Tarsis řekla:

„Žila jsem mezi vámi a byla jsem šťastná a děkuji vám za to – ale cožpak jsem nehojila vaše zranění a nemoci? Přivolávala jsem déšť na pole a ryby do sítí, léčila jsem vaše děti…“

„… sama jsi je předtím očarovala!“ vykřikl někdo.

V mlčení a praskotu ohně nesl vítr spálená stébla, zkřehlé oharky, popelové vločky.

Tarsis viděla mrtvé, s nimiž zrána hovořila, náhrobek kouře nad ohništěm své chýše… Lidé odvraceli zrak a proti uřknutí uplivovali za levé rameno. Ve větru dýchajícím požáry se jí vlasy přelévaly přes obličej, bílý jak vodní tříšť ve stínu útesů, s černými a vyprahlými propastmi očí.

Pohledy Hledačů se střetly. Sagitto přistoupil k Tarsis a pronesl tónem vyslance mocného panovníka:

„Moudrá paní, Tarsis, dcero Gazelina, jménem mého druha a jménem mým tě prosíme, abys nám prokázala čest a provázela nás na cestě, jež by bez tvé rady a pomoci vedla stěží za humna.“

Njál přitáhl za uzdy vraníka, čilého a mírného, a menšího, silného jablečňáka s narudlou srstí.

Tarsis k nim obrátila tvář jak sežehlou masku… jejich oči byly smrtelně vážné. Sagitto s jistotou a půvabem složil Tarsis celou tu spletitou a obřadnou poklonu, jak ji žádal mrav králova dvora k poctě urozených kněžen Nabatu.

Njál jí uctivě pomohl do sedla. Uchopili otěže jejího vraníka a kráčeli každý po jednom boku, poznamenáni bojem, krví i plameny, a přece důstojní jak štolbové vznešené paní. Sagitto vedl jablečňáka, aby jim nesl náklad.

Za osadou se k nim připojili se vzrušeným ržáním jejich gelabhští koně: průvod uzavíral Lyk, pyšně mávaje ohonem.

A tak odešli.

VII.

Hledej!

Tarsis bystrého a ochotného vraníka pojmenovala Girelo. Byl stavěn jemně a lehce, se šikmými plecemi, které dávají dlouhý plavný krok. Když se Girelo rozběhl, držel vznosně krátkou hlavu s klenutým čelem a velkýma gazelíma očima, bohatá hříva i ohon se vznášely na dlaních větru.

Z jablečňáka se vyklubal dareba. Vyzvedli na pahorku opuštěná zavazadla a rovnali mu je na záda, zatímco rozverně pofrkával a třepal zlatou hřívou. Otáčel klabonosou hlavu, kroutil chytrýma očima: hodnotil, jestli ty rance uspořádali dost pečlivě. Nechal se naložit, neodporoval, ale ožvýkal přitom Njálovi halenu. A říkali mu Drzoun.

Dole pod pahorkem zastavili u tůňky, skryté mezi vrbami. Tarsis pozorně ošetřila jejich zranění – zabralo to hodnou chvíli. Cestovní lékárnička pohubla. Nemluvili na sebe, vyjma nezbytností. Tarsis se mračila, zvlášť pro Sagittovy spáleniny a Njálovo probodnuté rameno.

Nasedli znovu a zabočili na západ. Za běhu odpoledne oblá úbočí pahorků kostnatěla v šedé skalnaté stěny a srázná údolí, úzká jak hrdlo džbánu; zarůstal je listnatý les Studničných vrchů. Noc zvolna sestupovala klikatou stezkou, stromy jí nastavovaly uzlovitá kolena kořenů. Hledači usínali vyčerpáním v sedle, navzdory bolestivým ranám. Jejich koně, dlouho klusající s neúnavnou hrdostí, posléze klopýtali.

Tehdy si našli tábořiště pod převisem skály. Postarali se o koně, psa i o večeři. Odvážili se rozdělat malý oheň – Lyk se stočil s hlubokým povzdechem vedle něj. Lízal si uběhané tlapky, ale jediný teď vypadal spokojený s dobrodružstvím, které se mu nabídlo.

Když Tarsis převazovala svým společníkům hluboké šrámy a pohmožděniny, řekl Sagitto zkroušeně:

„Zbytečně ti přidáváme práci. Proti většině těch zásahů by bývala stačila pořádná zbroj z kroužků nebo šupin. Chyba, že jsme nesebrali Gelabhům v osadě brnění nebo těm z mellijské posádky jejich krunýře, třeba nám nepadly.“

„Mohli jste si vůbec ušetřit potíže,“ neudržela se hadačka. „Bratříčci, ať jsem hádavá a nevděčná…, ale neměli jste se vracet. Myslete jen na jediné – najít krále! Nic, ani ohrožení, ani smrt kohokoliv z nás, nesmí ty druhé odvrátit z cesty – nebo poslání selže…“

„Tohle nedokážu, Tarsis,“ řekl Sagitto rozhodně. „Lovím a bojuju a vykovám meč, poběžím celý den bez doušku vody, nebojím se přízraků, lidí, čehokoliv na světě – ale nosit na očích klapky jak cvičený sokol je na mě moc! To po mně nechtěj.“

Tarsis vzhlédla ke korunám stromů v gestu beznadějného zoufalství. Njál však řekl:

„Nejrovnější pěšina nemusí být nejkratší. Kdybychom se byli nevrátili, ze vsi bys neodešla. A opravdu tě budeme potřebovat.“ O nebezpečí, jež hrozilo, pomlčel; i tak to věděli všichni tři.

„Nemohu putovat s vámi,“ namítla Tarsis, náhle rozpačitá. „Nemám vůbec nic, jenom čelenku od vás, nosím ji v tobolce na krku, nůž a ty hadříky na sobě – ani hřeben mi nezůstal…“

„Půjč si můj,“ nabídl Njál.

„Hřeben ti udělám,“ rozhodl Vlk, „vyřezávaný, s dvojími zuby. O pokrývky se rozdělíme: každému jsi jich opatřila pár.“

„Ano, a čtyři jsou tenké a spravované,“ povzdychla.

„Zatím nesněží. Šaty se najdou – pocestuješ v kazajce a nohavicích. Pro jízdu je to stejně pohodlnější. A jestli ještě váháš, slibuju, že se budu hádat jen ob den.“

„Tím hůř,“ pravila, „pak budu muset každé druhé ráno přerušit cestu.“

Teplo plamenů a jídla, zdání pohody znásobilo zemdlenost, smývalo slova z mysli, vázalo ústa. Uhasili oheň; noční hlídku přenechali Lykovi.

Mlha nad řekou zastřela blednoucí hvězdy, v pobřežních houštinách se ozývali ptáci. Obloha za trhlinami střechy zesvětlala. Tou dobou se rybář Gudy probouzel. Ještě včera se protahoval v příjemně vyhřátém lůžku, rozjímal, co den přinese.

Dnešního jitra uvažoval, přivázaný k opěrnému trámu vlastní pobořené chýše, kdy se mu podaří zemřít. Noc výslechu jej proměnila v rozervaný, znetvořený odpadek. Rozzuřený Sin Korobi spěchal… Na šetrnější a zdlouhavější přístup k tázání nezbyla trpělivost – nálada už vůbec ne.

Od chvíle, kdy objevil zubožené pozůstatky svého oddílu, měl Mocný všechny důvody k hněvu. Tak snadno, o vlásek mu kořist unikla! Do osady, vypleněné, dosud doutnající a opuštěné, dorazil za pozdního odpoledne. Buřičští vesničani se mezitím kvapně zahrabali v nitru lesa.

Vracel by se s prázdnýma rukama pro Rádcův trest, nebýt ubožáka, co se vypravil za soumraku dohledávat mizerný majeteček. Sin Korobi věděl, jak se ptát, a dozvěděl se dost. Nebude se zatěžovat paběrkováním umolousané, vzbouřenecké rybářské sběře po lesích…, čeká ho důležitější úkol.

Přecházel zpustošenou chatrčí, promýšleje svízelný lov. Řetízkové pletivo a zlacený náprsník krásné zbroje velitele Gardy blýskaly ve světle louče, veliký prsten vrhal duhovou záři. Sin Korobi zastavil před zkrouceným rybářem: dlouhé prsty neklidně otáčely kroužkem drahocenného šperku.

„Opakuj mi to!“ štěkl. „Chci slyšet, kam jeli!“

Gudymu se ani nepodařilo pozvednout hlavu.

„Kam… právě nevím, pane…,“ zaúpěl stěží srozumitelně. „Ti dva a hadačka… zmizeli… na jihozápad od naší vsi… Pane, měli jsme své starosti… Ale zdá se mi… dali se k Prašnému pahorku… pane.“

Sin Korobi zaklel a odvrátil se. Vyšel na práh chýše, kde čekal jeho gelabhský pobočník.

„Najděte mi nejlepší stopaře z mužstva,“ zavelel příkře. „Ať začnou pátrat nad kopcem jihozápadně za vesnicí. A toho,“ kývl dovnitř, „nechte hodit do řeky, Chrabrý. Přestal být užitečný.“

Příštího dne setrvali Hledači v úkrytu pod skalním převisem, ačkoliv Njál byl odhodlán pokračovat v pouti. Tarsis mu ošetřila rameno: paži měl zarudlou a opuchlou až k prstům. Útrpně na něj pohlédla.

„Včera ti scházel kus rozumu, zítra odpadne celá ruka – lež, kde jsi,“ řekla suše. „Jestli si takhle udatně povedete dál, nestihnu míchat hojivé masti. Sotva jste vyjeli, abych pořizovala nové léky.“

Vydala se pro rostliny, které jsou k tomu zapotřebí.

Njálovi se úloha churavého mrzáčka nezamlouvala. Ohražoval se tak dlouho, až jej Sagitto drsně usadil:

„Nemocný chlap není k ničemu, leda na obtíž: sám jsi viděl! Líp den počkat než osm dní prostonat.“

Popadl luk a provázen Tarsisiným psem se odebral na lov.

Njál osaměl. Zakutal se do pokrývek a studoval těch několik listin, které mu Sangval věnoval. Ujídal při tom z dávek v příručním zavazadle praženou pšenici a dýňová semínka. Bloudil mapami, luštil kusé zprávy svědků, před očima každý den jejich příští cesty po krajích, v nichž se žádný z Hledačů nevyznal. Měli počítat s mnohým zlem – i s pronásledovateli.

Sagitto se vrátil s mladým srncem a Lyk se dožadoval Njálovy pochvaly, vyrážeje mu pergameny z rukou. Tiše jak rusalka se objevila Tarsis a rozdmýchla oheň. Na plochých kamenech kolem ohniště rozložila byliny k usušení a zase zmizela. Pokoušela se v potoce zbavit jejich oděvy stop po včerejším boji.

Njál s povzdechem uschoval své písemnosti do malé kožené brašny. Tvrdohlavě šel nabídnout pomoc Sagittovi. Vypadalo to, že si Vlk hraje… Z kupky nasekaného chvojí vytahoval větvičky a jednu vedle druhé kladl na zem kolem svého úlovku: umístí na ně stažený trup, aby uchránil kůži a maso znečistění. Polohlasně si při tom se srncem povídal – podle loveckého zvyku musil upokojit jeho ducha.

„Nenamáhej tu ruku zbytečně,“ zahučel Vlk, soustředěn na práci. „Spíš mi pověz, jak jsi rozhodl o další cestě.“

„Nejsem vůdce, abych…“

„Ale jsi,“ přerušil ho Sagitto. Horlivě srnce zbavoval kůže, z níž mínil vyrobit pro Tarsis opánky. „Dohodněme se, že ti přísluší velení duchovní, mně válečné. Tarsis nám do vůdcovství může mluvit. Tak spusť.“

„Je zlé,“ pravil Moudrý Rádce, „když není možno dokončit náležitě jedno dílo pro úkoly nevýznamné, nicméně naléhavější.“

Znechucen a rozmrzen sledoval zrcadlo… V jeho bronzovém oku se mezi pahorky tiskla kamenitá pláň. Pobíhali po ní vojáci – lovecká smečka, kterou zmátla unikající zvěř. Brodili se tam a nazpět mělkým širokým proudem, brázdícím planinu: honiči velitele Gardy ztratili stopu. Koryto potoka ztajilo večerní šlépěje těch, kdo přenocovali o pouhých dvanáct mil dál.

„Přikouzlím těm troupům cibuli místo hlav a ulity namísto zornic!“ sykl Er Torsik. „Okolnosti si žádají můj zásah… A přece musím dát přednost účasti na Vladařově Velké radě.“

„Důchod z Ulb Sinovy pokladnice je náplastí na taková rozhodnutí,“ pravil démon zrcadla, zelené krůpěje očí se zaleskly.

„Proto půjdu osobně za Vladařem! K Studničným vrchům se rozlétne posel mé vůle, zmocní se jich… Pak odhalím Sangvalovy úmysly a posoudím, nakolik oprávněná byla tvá varování,“ usmál se Er Torsik. Přejel prsty po hadích tělech rámu, pronášeje v mysli nejskrytější ze zaklínadel Půlnoci.

Světlo vyšlehlo: bronzoví hadi se svíjeli, šupiny zasršely zlatými jiskrami. Čaroděj dechl a chladná hladina zrcadla se zamžila, dýmala, jako by vzplála v žáru. Stále hustší černý kouř se proměnil v stínový obrys dravčí perutě, spáru, lačné dlaně.

Závan jej vynesl před Věž mlčení, nad Město… k pahorkům za řekou.

Njál sebral kus větvičky a načmáral do suché lesní prsti obrysy míst, jimiž se budou ubírat.

„Musíme na západ: Sangval podle svých bádání usuzuje, že krále vězní někde tady…,“ široce se rozmáchl dřívkem po své malé mapě od zdola až nahoru, „tady, v pohoří Džangar.“

„Potěšte bozi,“ odfrkl Sagitto. Hřbetem ruky si shrnul vlasy z čela, aniž by odložil zkrvavený nůž. „To než prosmýčíme, je z krále mumie.“

„Kdyby Sangval věděl, kde přesně je, nemusil nás vysílat,“ utěšil ho Njál.

„Kudy proklouzneme? Karavanní silnici střeží posádky, u Měsíčního zajíce překáží hlavní gelabhská pevnost Temim, a výš na východ – hrad Vudžíd s údernými oddíly… Dolnímu povodí Inai bych se radši vyhnul. Meziříčí se pěkně rozpaluje: kolem citadely Budžu už houstne povětří. Strhne se bouře, spolehni se, a namete Gelabhy do Rákosového jezera – ale nebylo by chytré v ní uvíznout. Jižním směrem bychom si zašli a v Kořenových horách zakopneš o správní pevnost Ökdi,“ ukázal hrotem nože.

„Zbývá jediný průchod,“ dřívko v Njálových prstech klestilo zeminou stezku na jihozápad: napříč Studničnou pahorkatinou přes Kalné jezero, planinou Kišep do Divokých stepí. Zabořilo se pod drobné kořínky u rýh znázorňujících jezero Nuthem a řeku Bludnou, která z něj vytéká.

„Zamíříme sem,“ řekl rozhodně Njál. „Vybral jsem podle map cestu vedoucí pustými místy; podél ní se dají nalézt prameny a studnice. Denně můžeme urazit pětatřicet mil. I když počítám s obtížemi a oklikami, po měsíci doputujeme k Nuthemu.“

Sagitto zaujat zkoumal mapku:

„Předpokládám, že víš, proč přišly Divoké stepi ke svému jménu. Na západ od Kalného jezera si zakličkujeme mezi tábořišti kočovníků a Gelabhy v Ökdi… Pětatřicet mil den co den dá zabrat nám i koním – ti musí po stu mílích dva tři dny odpočívat. Jinak ovšem souhlasím. A dál…?“

Zlomek větvičky váhavě objížděl sypká úbočí narýsovaných hor. „Mapy jsou plné náznaků a skrytých zpráv… Chtěl bych je vyluštit, než se ocitneme u Nuthemu, a rozvážíme si další postup.“

„Skvělý válečný plán,“ zakřenil se Sagitto. „Určitě budeš lepší průvodce než stratég.“ Vyhloubil jamku a přelil do ní tři dlaně krve ze zabitého zvířete – matka země si žádala nasycení. Začal rušit srnce, který měl prospět mimo Tarsisiných bosých nohou i stavu jejich zásob.

Njál se cítil zneuznaný a zbytečný. Z opatrnosti zahladil mapku a vypravil se za hadačkou. Doufal, že jí bude moci být něčím užitečný – přinejhorším v úloze pomocného sušiče léčivého býlí.

„Tarsis!“

Byla bledá, šla nejistě, jako by jí clonila zrak mlha či bolest. „Tarsis! Stalo se ti něco?“ Ještě dobře, že Sagitto na její střevíčky tak spěchá, jestli se poranila…

„Musíme odtud,“ řekla zadrhle, „hned, hned…“ S nepřítomným pohledem shrnula polosuché byliny do jediné kupky.

„Co se děje?“ zostražitěl Vlk. „Zahlédla jsi vojáky?“

„Temný stín,“ řekla. „Bylo to jako velký pták… spíš přelud ptáka – jen pohyb a černava… Bojím se. Já vím, že jdou za námi. Musíme pryč.“ Začala skládat zavazadla rozechvělýma rukama.

Sagitto švihl nožem do země. „Měls pravdu, Njále, když jsi tu nechtěl zůstat! K čertu, pozor na rameno – netahej ty balíky!“

Er Torsikova mračná dlaň plynula nad nimi. Vnímala je, hmatala jejich přítomnost… Narážela na clonu mocnou jako křišťálová klenba, jež bránila uchopit a stisknout… Odraz síly, nebezpečné a známé, zákeřného vlivu Sangvalova, modravě čeřil desku zrcadla.

A prokletí všech pekel nepostačilo Rádcovu hněvu. Jeho protivník se vzdal daru kouzel! Proč? Jaký smělý záměr chystá? Zprávy o těch, kterým svoji čaromoc obětoval, nabízejí odpověď: otevřený boj. Tím spíš je naléhavé zmocnit se těch pobudů! Nezbývá než použít křehkých schránek, omylných očí a slabých duší smrtelných služebníků…

… dech jeho vůle vstoupil do prstenu velitele Gardy. Opál začal jiskřit. Jas drahokamu zdvojil žlutavé sluneční světlo, zkalené mračným oparem… Vzápětí jeden ze stopařů vykřikl radostí, neboť znovu objevil otisky kopyt. Vydali se po nich: oddíl postupoval rychle, poháněn Sin Korobiho netrpělivostí…

Skryté ležení bylo opuštěné, ohniště studené, jako by odešli už dávno, stopy uprchlíků pečlivě zahlazené.

Sin Korobi obhlížel prostor pod skalním převisem; vojáci se mu klidili z cesty. Tvář nehybnou a sevřené rty, zuřil a jeho duše řvala jak zraněný lev na dně lapací jámy.

Nemohou mít větší náskok než dvě tři hodiny. Vojenský oddíl o šedesáti mužích lesem postupuje daleko pomaleji, na dlouhý hon scházejí zásoby… Nebude snadné pátrat po stopách uprchlíků! Nechat tu větší část oddílu – a co když povstalci nastražili léčku?

Spiknutí a povstání… Ti dva mají podpálit rozsáhlou vzpouru! Dlouho je osnována, kdo jiný o tom získal víc důkazů než on, Sin Korobi. Nedá se zmást první stopou – nepůjdou na druhý břeh Inai. Mezi Dah Džairozem a Volavčím ostrovem už doutná odpor. Ne nadarmo v tom kraji nechal velitel Gardy zdvojit posádky; jako správce doporučil neochvějného Yer Tursana.

Kam povede jejich poslání? Na výnosných Štědrých polích ani vydatné dávky odevzdávané Gelabhům neublíží lidem do míry, po níž jsou ochotni vyměnit jistotu živoření za nebezpečí smrti v krátkozraké vzpouře.

Vydají se do mokřin mezi mrtvá ramena Inai a Kalné jezero, do shromaždiště odbojníků? Do rušných Sarijských planin, kde mohou pozvednout rolnické osady trpící útlakem a poštvat bojovné Sarijce k útoku na vojenské pevnosti? Ke kočovným divokým kmenům na jihu planiny Kišep? Nebo zverbují tlupy zbojníků a uprchlých otroků, kteří ovládli pomezí Divokých stepí?

Na západ či na jih… ale kam?!

Sin Korobi se zlobně zahryzl do rtů a kopl do kamene z ohniště. Země byla rozhrabána a rozryta čarami jen stěží patrnými, nezřetelnými pod nánosem čerstvé prsti. Opracovávali něco…? Hadaččino čarování? Nebo…

Zaujat přiklekl blíž, lehce se dotýkal vrypů, které půda zachovávala. Mapa, musí to být mapa… Mocnému zrychlil dech. U Sepulgovy tlamy, příliš, příliš nejasná! Prsten na jeho ruce zazářil, slabě a silněji vějířem barev. Beztvaré závěje prsti se změnily v údolí a kopce drobné jak zrna.

Mohl se mýlit; ale byl teď přesvědčen, že zmatené, téměř smyté rýhy představují Kořenové hory, Nuthem a Divoké stepi. Hledají spojence mezi psanci…

Nebude ty tři honit bludištěm stromoví a močály Studničných kopců, ani nazdařbůh stíhat po pláních Kišepu. Nadejde jim: počká si na ně při okraji Divokých stepí. Prsten mu ohlídá, kdyby se chtěli odchýlit od západního směru…

Ještě mu zůstane dost času, aby se zastavil v sarijské správní pevnosti Temim. Připraví pokyny k opatřením, jimiž lze předejít povstání, a sebere další posily, aby rozdrtil psance – nebezpečí, které číhá v podhůřích Džangaru.

Prsten, jako by odpovídal, zamžikal rudozeleným okem.

Hledači cestovali za dne. Postupovali tak rychleji a Tarsis tvrdila, že temné síle, pokud je sleduje, noc stejně nepřekáží. Zpočátku svým koním nazouvali slušivé bačkůrky upletené z trávy. Sagitto dbal na stírání stop, aby znesnadnili odhalení. Zdálo se, že honci lov vzdali… a Hledači si vydechli.

V bdělosti ale nepolevili, nemohli tušit, kdy nepřítel znovu udeří. Zato věděli, že až k tomu dojde, budou ho čekat nejméně. Ostatně mezi kmeny, které sídlily na jihozápad od Studničné pahorkatiny, nevládlo mírumilovné bezpečí. Na oddíl Ochránců mohli narazit kdykoliv.

První dny připadaly únavné a nepohodlné i Vlkovi. Njálovi a Tarsis nezbývalo, než hledat na otlaky úlevu v mastičkách a otužit se za jízdy. Pro gelabhské koně se osvědčilo střídat pravidelné úseky při popuštěných otěžích s krátkými odpočinky – takový zvyk se držel na Vysočině. Na místech namáhavých, strmých, málo prostupných kráčeli jezdci vedle zvířat: v hustých studničných hvozdech k tomu docházelo mnohdy.

Země se zvedala a klesala, protkávána kořeny a brázděna balvany, které obrůstal huňatý, smaragdový mech. Kleny, pestré platany, ořešáky, jasany i nízké jabloně skládaly větve v zelenou střechu, pod níž se vlhce šeřilo. Stříbrné slimáčí stopy nesčetných potůčků jim křížily cestu. Od země, pokryté tlejícím listím, vanul chlad, voněly ořechy. V pavučinách se třpytily světelné řasy, drobné, bodavé lesní mušky vířily v průzračných závojích.

Hledači přivykali obtížím putování i sobě navzájem. Tarsisina roztržitost a sklon přehánět byly úkazem nikoli výjimečným. Vlk vařil nerad a bez nadání: výsledky jeho úsilí se dotýkaly meze stravitelnosti. Nádobí vůbec odmítal čistit. A Njál ve snaze vystihnout přesnou pravdu či zastřít nedostatek tvrdosti dokázal rýpnout štiplavěji než hadačka.

Přes rozmíšky, drobné a pomíjivé, doprovázela jejich pouť pohoda – a to Hledače znepokojovalo. Čekali boje a útoky černých kouzel…

Nepřihodilo se nic zlého. Přehnaly se dvě bouřky; Tarsis utopila jednu z jídelních misek v tůni pod peřejemi; Luna ztratila za cvalu sedlo s jezdcem (Njál nepochyboval, že přezku popruhu uvolnil Vlk, když podlehl nepotlačitelné chuti žertovat za všech okolností) a na půl dne se zaběhl Girelo. Poutníci narazili jenom na maličkou osadu uhlířů, na osamělé přístřešky lovců a dřevorubců. Dokonce ani nezabloudili.

Tarsis skličoval osud Bílého Peří, Njálovi se stýskalo po knihách, mysl mu vázla v Melliu. Sagitto, kterého za dlouhých jízd trápila nečinnost, hledal rozptýlení. Skládal písně na jejich příhody a vyřezával pitvorné sošky horských démonů.

Střapatý Lyk si nestěžoval, nadšený poznáváním nových pachů a novými zážitky. Občas ho nechali svézt. Při lovu byl nepostradatelný, dovedl si sám přilepšit. Udržoval jejich noci klidné a střežené. Během pochodu s potěšením halasně oznamoval všechno, co považoval za podezřelé a nepatřičné. Rád nadsazoval…

Hledači minuli mokřinaté Kalné jezero a pokračovali dál, stále na jihozápad, vstříc planině Kišep.

VIII.

Černá křídla

Muž, který vstoupil do Er Torsikovy pracovny skrytým vchodem, byl vysoký, statný, oděný v pestrý plášť lidí z Meziříčí a chvěl se. Rádcův špeh mezi rebely v Dah Džairozu nenavštívil útulnou komnatu potaženou modrými závěsy poprvé – pokaždé přicházel s úzkostí, jako by se v ní stával rybkou ve džberu, očekávající kuchařovu pěst. Vrhl se Rádci k nohám.

„Pane můj nejjasnější, nejmoudřejší, tvůj rozkaz byl vykonán,“ pravil, zalykaje se bázní a úctou. „Přicestoval jsem s naším vůdcem do Města, abychom rokovali se ctihodným Sangvalem o povstání a o mínění mnohých dobrých Nabaťanů, že by novým vládcem země měl být učiněn náš kníže Chirmen, muž požehnaný bohy…“

„O tom vím,“ řekl čaroděj a v netrpělivém gestu máchl rukávem měkkého domácího roucha. „Jak jste Sangvala nalezli?“

„Nenašli jsme ho,“ zakoktal špeh, „navštívil nás sám… už jsme se chystali opustit Město. Musel se minout s rozumem! Vedl popletené řeči. Chvílemi nás určitě neposlouchal: kdoví kde bloudil myšlenkami. Zeptal jsem se na důvody takového jednání, a on prohodil – podivný nesmysl, ó pane! – že nepotřebuje zrcadlo, když jeho srdce vidí.“

Er Torsik se ušklíbl. „Kyselé hrozny,“ pravil. „A dál?“

„Nejmoudřejší, snažil se nás odvrátit od povstání.“

„Jistě nadarmo,“ vpadl Rádce, „názor změní, kdo je ochoten uznat jiné důvody. Váš vůdce je příliš prudký, dychtivý boje proti gelabhskému zlu.“

„Tohle mu vůdce namítl! Jde přece o myšlenku svobody, věc tak dobrou, že máme důvěru a podporu i mezi Ctihodnými! A on prohlásil, ó moudrý pane, zda víme o něčem prchavější podstaty než svoboda a vítr – ani ten prý není zcela nezávislý! – a že boj sám je zlo. Povídal: oheň ohněm zastavíš, ale neuhasíš… Ptal se nás, jestli bychom pobili všechny Gelabhy, i ty, co by se vzdali. Povídal, že neválčíme se zlem, ale se zlým skutkem, který zlo rodí… a odpusť, ó pane, s ničivou zištností a bezohlednou vládychtivostí mocných, tedy, něco v podobném smyslu… A nakolik je prý správné jednání kapitána, který v touze zastavit nebezpečného nepřítele vědomě vyslal své mladé muže vstříc nerovnému zápasu, utrpení a smrti.“

„Hřích nevzniká skutkem, jen naší představou, že jsme překročili své osobní zákony,“ řekl Er Torsik zvesela. „Tak se zločinu dopustí i světec! Šlechetný velekněz se skutečně pomátl, byť ve smyslu nikoliv obvyklém.“

„Ó pane, navykládal mnohá bláznovství,“ přitakal horlivě muž z Dah Džairozu. „Třeba… ať se nikdo nedá svést myšlenkou – nejkrásnější sen, nejčistší záměry, nejvznešenější slova se mohu stát pouhým nástrojem lačných moci, zrovna jako drahokam, který je použit na hrot šípu. Tvrdil, že –,“ špeh zalovil v paměti, „– ačkoliv nalezneme nauky schopné otrávit duši člověka, nejsou víra nebo učení zlé či dobré samy o sobě. Stejně tak ožije lhostejný, hmotný předmět a přejímá povahu a úmysly toho, kdo jím vládne. Jsou-li špatné, mění se nádhera v ošklivost.“

„Domnívá se tedy,“ pravil Er Torsik v zaujetí mudrce, „že myšlenku nelze soudit? Každé pole ušlechtilých slov nese stopy plevele! Lidé jsou náchylní dobýt z něj i jen zrnko nečistého zárodku, a naplňujíce slova činy, stvoří svou hamižností znetvořeninu skvostného snu…“

„… jak tedy prý může náš vůdce důvěřovat v povstání, kterému jeden z mocných pomáhá – nejinak než pro vlastní skrytý prospěch.“

„Opravdu?“ řekl Er Torsik, tvář jak střepinu skla.

„Přísahám, pane… a než jsme mohli spor rozřešit, dorazili vojáci Gardy. Já bych se dostal do ošemetného postavení, dík službě tobě, ó nejjasnější z moudrých! Poblouznění se nedotklo jeho zchytralosti: odlákal je, umožnil nám únik… a myslím, že dokázal zmizet i sám.“

„Ovšem. Jinak by už seděl v mém žaláři,“ řekl posměšně Rádce. „Stačí. Dokončils úkol, jenž je částí úkolu většího – jdi tedy a plň jej dál k mé spokojenosti. Nezapomeň: důvěrníku svého pána Chirmena vyřiď, že knížata rodu Toguz, páni Meziříčí, jsou hodni koruny Nabatu – až dozraje čas.“

„A má odměna, ó nejmoudřejší?“ pravil slabě ten muž.

„Je jí má blahovůle – nebo ti nestačí, komu jsi prokázal službu?“ zasmál se Er Torsik.

S tím se odebral do své laboratoře. Pracoval v ní pilně a dlouho do noci. Velké radě vzkázal, že je zaneprázdněn.

Na pláních se Hledačům udržoval správný směr obtížněji, než dokud se ubírali přívětivými hvozdy Studničných vrchů. Njál však vedl jejich malou výpravu s rozvážnou jistotou a sešel ze stezky jen zřídka. Když se to přihodilo, zasáhl Sagittův cit a paměť pro pouť pod širým nebem. V nejhorším se spolehli na Tarsisino věštecké nadání nebo se neváhali řídit Lykem a jeho jemnými smysly.

Hledači nocovali v hájích vrb, topolů a hlošin, jejichž koruny protkané liánami stříbřitě přeléval vítr. Vyhýbali se vesnicím, podobným z dálky dětským bábovičkám z bláta, obezřele se kradli ke studním. Nepohodlí a svízele se jim zakutaly mezi zavazadla, strach, věrný druh, podřimoval v koňské hřívě.

Blížil se podzim, vysoká tráva byla žlutošedá a místy spálená sluncem; některé ze studnic a napajedel vyschly. Hledači šetřili vodou, ale i tak byli nuceni odbočovat ze své cesty a pátrat po chodníčcích, které vedly k jiným zřídlům – a lidským osadám.

Noční tábor pro svůj nečetný doprovod položil Sin Korobi poblíž přepřahací stanice karavanní stezky. Ve zdech té ubytovny, odpočívadla a krčmy v jednom, seskládaných z nepálených cihel, soupeřily o převahu štěnice a hluk. Kolem stanice vítězili počtem toulaví psi nad jejími návštěvníky.

Sin Korobi dal přednost svému stanu, skromnému lůžku a tichu, jež přeje úvahám. Mohl nerušeně procházet myšlenkami na obranu říše; zkoumal je, ověřoval, pohyboval s nimi jak s ozbrojenci hotovými k bitvě. Úspěšně naplnil svůj čas! Zanechal v Temimu pokyny k důmyslným opatřením, která zardousí vzpouru. Oddíly vojáků směřují k Divokým stepím: nezbývá mu než několik dní cesty k jezeru Nuthem. Brzy se dočká kořisti… V té chvíli se ozval zvuk, jako by cvrččí vrzání zesílilo v dunění rohu. Stanové plátno se protrhlo. S nocí do stanu vpadlo cosi rozměrného a létavého… Velitel Gardy vyskočil chápaje se meče – a škublo s ním leknutí.

Chvělo to blanitými hmyzími křídly na měděně lesklém trupu kobylky veliké jako orel. Rostla z něj opičí hlava s jakoby očazenou a propadlou tváři. Zamžikala černýma tesknýma očima, vyplázla bledý jazyk a řekla Er Torsikovým hlasem:

„Dlouho jsem tě nechal bez příkazů, Sin Korobi.“

Mocný zvažoval, má-li být uctivý či vyděšený. Pravil odměřeně:

„Blaho říše a Vladařovo bezpečí jsou rozkazem, který není třeba věrnému služebníku opakovat.“

Z úst smutné opičí hlavičky vyšel smích a Er Torsikův hlas řekl:

„Služebníky věrné a obratné lze pověřit úkoly nejobtížnějšími! Převezmi od mého posla dary: Nepolapitelného Slídiče pro tebe a Neochvějného Strážce pro Bir Keleka, velitele Ökdi.“

Sin Korobi viděl, že tvor tiskne k hrudi panožkami dvě malé olověné skřínky, zdobené zeleným a rudým emailem. Zažil mnohé: připomenuv si jiné nepěkné chvíle, sehnul se a dotkl schránek… Tvor vzdychl, začal se zmenšovat – ne větší než pšeničné zrnko odskákal ze stanu do stepi.

„Připravil jsem ti příležitost, Sin Korobi,“ Er Torsikův hlas pokračoval z přítmí stanu, jako by tam syčel neviditelný studený plamen, „abys dopadl své dva vzbouřence už nyní, v Ökdi, budeš-li dost pohotový! Nemusíš šetřit koně, palcát Mocného pro tebe získá čerstvé kusy z osad kolem stezky. Ti rebelové musí být zneškodněni, než jejich poslání přinese zkázu!“

„Pane… vždyť měli směřovat k Nuthemu,“ vypravil ze sebe Sin Korobi. „Jak víš, že jsou v Ökdi?“

„Nejsou, ale za několik dní se pokusí proniknout do pevnosti,“ odpověděl potěšeně čaroděj. „Netvař se tak udiveně, veliteli Gardy! Děti v Akyr Tasu hrávají kuličky – víš, že stačí ťuknout do jedné, určitým způsobem a silou, ta jedna narazí do jiné a třetí se skulí do jamky… Postrčit lidi není obtížnější. Bir Kelekovi ihned pošli jeho dar – pomůže tvé honbě! Kdyby snad selhal, posluž si darem z druhé schrány. Poslouchej dobře, Sin Korobi…“

Bylo poledne… Hledači se utábořili poblíž studánky v křovinaté stepi, aby si odpočinuli. Nákladní kůň měl oteklou levou přední spěnku a uvažovali o tom, že se zdrží do příštího rána.

„Ta nevěsta je příliš krásná,“ zamumlal Vlk a přihodil do malého ohně trochu chrastí.

„Cože? Á, myslíš, že jde všechno až příliš hladce – taky se divím,“ souhlasil Njál.

„Abys rozuměl,“ řekl zamračeně Sagitto, „ne že bych si tolik liboval ve rvačkách. Jsem rád, že mám na chvíli kůži celou, ale uvítal bych nějakou menší výtržnost. Když dlouho neprší, strhne se bouře.“

„To je pravda,“ podotkl Njál, „už mě z toho zlověstného klidu bolí v kostech.“

„Možná, že nebudete čekat dlouho,“ řekla tiše a smutně Tarsis. „Spatřila jsem černého dravce.“

„Jejda!“ pravil Sagitto. „A jakpak vypadal – hrozivý a nesmírný jako mrak? Povídal něco?“

„Je to zvláštní,“ řekla zamyšleně Tarsis. „Za Bílým Peřím jsem viděla stín; u Kalného jezera ještě jednou, jen nejasně, jako když něco zahlédnete koutkem oka nebo tušíte… Připadalo mi, že je to pták, obrovský a černý jako srdce země, jak temnota sama, jak nicota… Oči mu svítily jako olejové lampičky, zobák měl dlouhý a silný – ocelově se leskl… Tak nemůže vyhlížet žádný živý tvor. Ale to, co nás už druhý den potajmu sleduje, se docela podobá krkavci. Jestli to změnilo převtělení…“

„Hm,“ řekl Sagitto. „Obyčejný krkavec si hledá sousto k uškubnutí.“

„On se nedívá jako pták…,“ namítla váhavě Tarsis – „Nechce, abychom ho viděli! Skrývá se, jako by se ukrýval člověk. Naslouchá nám.“

Zarazili se a zmlkli, padl na ně stín obav a temné předzvěsti.

Njál se otřásl. „Půjdu raději pro vodu,“ řekl a vstal „Pokud budu Tarsis ještě chvilku poslouchat, naskočí mi husí kůže a víc se jí nezbavím.“ Sebral vaky a vydal se ke studni.

Než rozbili tábor, napájeli koně i sebe u pramene v malé písčité úžlabině, stíněné nízkými chřestivými křovisky. Místo roubení bylo u okraje průzračné hladiny položeno pár plochých kamenů. Njál u nich poklekl a naplnil první vak, když uslyšel pleskot perutí –

Na pokroucený, usychající stromek nad studánkou usedl velký krkavec. Přešlápl na větvi, zajel zobákem do černofialového lesklého peří a zašilhal na Njála bystrýma očima pod vypouklým čelem. Mladík se po prvním lehkém ustrnutí rozesmál. Tohle stvoření důstojné a maličko směšné, se nedalo považovat za posla hrůzy.

„Buď pozdraven, krásný krkavče,“ oslovil ho vesele Njál. „Kdepak máš hnízdo?“

Krkavec se načepýřil, otřepal a zakrákal, krk natažený. Pronesl zřetelně hrdelním hlasem: „Tamhle za pahorky leží vesnice. V ní bydlím.“

„Ach, Bohyně,“ řekl Njál v dobrém rozmaru, „když spatří přízraky Tarsis, sluší se to, je čarodějka. Pokud já slyším mluvit krkavce, musím ji poprosit o bylinky – najisto mám horečku.“

„Neblábol, Njále,“ řekl znechuceně krkavec. „Proč bys mě neměl slyšet?“

A proč ne? Mluví i ochočený loskuták nebo kavka: někdo si dal práci, vycvičil krkavce. Njál se s úsměvem sklonil nad studánku, aby nabral vodu do dalšího vaku. Napadlo ho, jestli by tím zábavným opeřencem nepotěšil Tarsis – třeba by se dal chytit…

„Kráá, za tebou!“

Njál se ohlédl přes rameno. Z houštin se vyřítil divoký bojovník s nožem v ruce: dlouhými skoky se mu blížil. Njál, nemaje čas na nic jiného, se hadím pohybem stočil… Sekl hranou pravé ruky pod koleno útočníkovy nohy, jak došlápla dva kroky od něj.

Muž vyhekl. Noha se mu podlomila, ruka s nožem klesla – hrot zbraně minul o prst pohybující se Njálova záda. Jeho žaludek narazil na pěst Njálovy levičky, jež mu vyšla s rozmachem vstříc. Mužův trup se sklopil k břichu a Njál ho udeřil do sehnuté šíje.

„To není špatné,“ krkavec zakroutil hlavou po ptačím způsobu ze strany na stranu. Mžoural na zhroucenou postavu válečníka. „Nauč mě to taky!“ vyzval Njála, který si zhluboka vydechl: konečně přesvědčil sám sebe, že doopravdy zůstal živ.

„Zachránils mne, ó krkavče, jsem ti zavázán díky,“ řekl způsobně Njál. Nic příhodnějšího jej nenapadlo.

Pták zatloukl křídly a snesl se na zem.

„Jmenuji se Foke, Surgův syn,“ oznámil mezi krákáním. „Na tvém životě mi zhola nezáleží. Udělal jsem to pro své potěšení a prospěch, a proto, že Jugurové jsou potomky shnilé ropuchy.“

Útočník očividně patřil k některému ze zdejších kočovných kmenů. Měl vlasy vyčesané do chocholu, na skráních spletené vrkoče, krátkou ovčí halenu a mezi náramky na pažích i jeden s pochvou na nůž – ten ležel zapadlý v řídké trávě.

Snědá tvář zešedla. Njál se k němu sklonil v obavě, že svému protivníku ublížil vážněji. Krkavec se zájmem natáhl hlavu.

„Žádná škoda, kdybys ho zabil,“ usoudil krvežíznivě, „ale rukojmí bude užitečnější. Svaž ho rychle! Vezmi jeho opasek – no tak, honem!“ Njál zaváhal. Příčilo se mu položit ruku na bezvědomého, neznámého člověka, nepohodlným a bolestivým násilím ho zbavit svobody. Byl přesvědčen, že takový zásah přesahuje pouhou obranu před útokem.

„Pochopil jsem,“ řekl, „že s lidem toho muže vedeš boj. Nevidím však důvod, proč bych ho bral do zajetí. A také se dozvídám poprvé, že ptáci válčí s lidmi – i když ty obyčejný krkavec nejsi.“

„Vůbec nejsem krkavec,“ namítlo podivné stvoření uraženě. „Jsem Ptačí muž,“ vysvětlil s hrdostí. „A třebaže jsi ho srazil ty, zajmu ho já, a nebudu se tě ptát.“

Njála to rozzlobilo. Válečných zkušeností zatím nashromáždil pomálu, přesto měl určité povědomí, že další zacházení s poraženým spadá pod jeho souhlas. Jenže krkavec vyštěkl: „Otoč se!“ s tak rozkazovačnou naléhavostí, že se Njál vskutku otočil, byť ze zvědavosti; nehodlal být poslušný. Prolétlo mu hlavou, že není moudré nastavovat záda, když neví, co se za nimi děje. Vnímal neurčitý šumot, vítr šustící ve větvích keřů… drobné kovově znějící zvuky – a obrátil se zpět.

Před ním stál mladičký muž, nevysoký, se štíhlým pružným tělem a sličnou dravčí tváří. Černé vlasy spletené do desítek drobných copánků spínala v týle šňůra skleněných korálů. Boky ovíjela kožená suknice, spíš široká bederní zástěrka, pošitá perleťovými a kostěnými terčíky. Jemné cinkání vydávaly rozhoupané náhrdelníky: narážely o tepání pochvy a jílce loveckého tesáku, zavěšeného na hrudi. Na zápěstích se bojovníku leskly rukojeti malých vrhacích nožů, zasunutých v nátepních pouzdrech. K ochraně před žárem a suchem stepi si vetřel do temně plavé pokožky lůj, jenž byl svařen s bylinami a vydával štiplavě kořenitý pach. Njál na něj zíral s nedůvěrou a lehkým odporem.

„Cokoli by se s tím mužem dělo,“ řekl tvrdě, „rozhodnu o tom jen já – takové mám právo. Jestli se ho dotkneš, budeme bojovat spolu.“

Foke stál chviličku nehybný a nastražený. Njál uvažoval, kdy zaútočí… Ptačí muž půvabně nedbalým pohybem mávl rukou. Sáhl k opasku a vyňal z koženého míšku větvičku máty, jejíž stonek začal žvýkat.

„Tahle studna patří Jugurům,“ řekl výsměšně. „Bral jsi z ní vodu bez svolení náčelníka Aktevua. Navíc jsi ublížil bojovníku, který ji střeží. Postih dopadne na vás, tebe a tvoje přátele.“

„Chyba, uvízls ty!“ opravil jej Sagitto. Jen démoni se zjevují tak nezvučně, nečekáni… a vyzýváni. Šíp nasazený do Vlkova napjatého luku důsledně sledoval Fokeho. „Chtěls ho svázat – udělej to, začíná se probouzet. Mohl by přivolat své bratry dřív, než zmizíme. Vezmeme s sebou tebe, abys nám vyložil, proč nás dává zapovězená sekta Ptačích mužů špehovat.“

Ocitli se na nepřátelském území – Njál se už nepokoušel do věci plést. Byl rád, když opustili úžlabinu; spoutaného hlídače nechali vedle pramene.

„Můj lov se Bratrstva netýká!“ zasykl Foke v chůzi. „Skloň ten luk… přeji si s vámi uzavřít spojenectví. Přivedla mne k vám Sajat Kun, Paní Osudů! Potřebuji podporu… Na míle daleko mi ji nikdo neposkytne. Oplatím vám přispění, i kdybyste putovali za vaším záhadným posláním na kraj světa.“

Njál zrozpačitěl. Sekta Ptačích mužů si na jihu udržela silný vliv. Mezi její členy se počítali šamani a přední bojovníci různých kmenů: šeptalo se, že ovládají kouzla a tajemství převtělení. Pověst se naplnila… Doprovod někoho z Ptačích mužů by přinesl prospěch jejich cestě i povstání samotnému… Trnu pochyb a nedůvěry se nezbavil.

Sagitto s vážným výrazem vztáhl paže a tleskl dlaněmi křížem přes sebe na znamení uzavřené smlouvy.

„Paní Osudů s bílou vlčí hlavou, Sajat Kun, my na východě jmenujeme Kalkanté. U nás ji zdobí volavčí křídla, aby mohla vzlétnout nad všechno nízké a nečisté. Tady nebo tam vládne s milostí lidskými životy – ať tedy spojí naši sudbu.“

Fokemu přejel po tváři úsměv rychlý jak zákmit světla. Zahvízdl a z dálky mu odpovědělo zařehtání. Vzápětí se ozval dusot kopyt, objevil se kůň, u sedla připevněný kulatý štít z kůže a krátký pomalovaný oštěp.

Sagitto si jej s obdivem prohlédl. „Fouká mu pod nohy, ale i tak je nádherný, má jiskrné srdce. Jak mu říkáš?“

Hřebcovy nohy byly poněkud vysoké, hřbet dlouhý a plece strmé, štíhlý krk však nesl jemnou hlavu s temnýma smělýma očima. Ochranný amulet, zachycený na ohlávce, krášlil široké čelo: měl koně chránit před duchy, nemocemi i zlou nehodou. Nevelký, paličatý, neklidný – Maruk se hodil ke svému pánu, který byl stejně tvrdý, rychlý a svobodného ducha. Marukova grošovaná srst připomínala zimní oblohu.

Foke se vyhoupl do sedla. „Žádám vás tedy,“ prohlásil, „abyste navštívili příbytek mé matky a přijali její pohostinství.“

Foke vedl Hledače stepí k nízkým pahorkům, obklopujícím vesnici černých kulatých stanů jako stádo pastýře. Lidé, které v osadě potkávali, je míjeli bez pozdravu, s nezájmem až příliš strojeným. Foke se tvářil, jako by kolem něj vanuly pouhé prašné clony.

Zastavili u jednoho z posledních obydlí, poblíž vodní nádrže v háji temně zelených tamaryšků.

Foke seskočil, odhrnul rohož protkanou pestrou plstí a zabušil na vyřezávaná křídla dveří v dřevěné kostře stanu.

„Matko,“ zvolal, „matko, vrátil jsem se…“

„Trvalo to,“ řekla žena, jež vyšla ze stanu.

Její hlas a oči byly temné a horké. Sokolí půvab lící seschl ve stepních vichrech a starostech lopotivých dní; z hrdosti nezahalovala zprahlou tvář. Vrásčité pleti se dotýkaly těžké stříbrné náušnice, zdobené tyrkysy. V copech nosila zapletené přívěsky a klíče od truhlic.

„Kolik dětí jsi učinil sirotky, můj synu, kolik žen jsi rozplakal? Když jsem zapřísahala Bohyni, aby mi darovala chlapce, netušila jsem, že jeden bude hrobky obývat a druhý do nich posílat jiné.“

„Nikoho jsem se neprosil, aby mě přivedl na svět,“ řekl vyzývavě Foke. „Jsem Ptačí muž, a život bojovníka má být jasný, prudký a krátký jako blesk.“

„Jsi jako tvůj otec,“ řekla. „Jenomže on by Joaha strádat nenechal.“

„Opustil jsem ho snad?! Nalezl jsem spojence. Prosím tě, matko, aby ses jich ujala.“

Pohlédla na ně pronikavě… Vlídně je však pozvala dál, poskytla jim přístřeší. Uvařila pro hosty, zatímco pečovali o své koně, a pohostila je. Knedlíčky z masa a rýže zapíjeli zakvašeným nápojem z velbloudího mléka, po němž plavaly ostrůvky šedivé pěny. Poháry a misky na polévku kolovaly, protože hospodyně se zdráhala vypůjčit si nádobí od sousedů, jak je zvykem. Neptali se proč, a ona nehovořila víc, než žádala zdvořilost. Brzy se rozloučila…

Foke si sám opekl na loji kousky těsta: Ptačí muži měli zapovězeno požít pokrmy, jichž se dotkla žena nebo byly připraveny z masa. Když se nejprve podělil o smažené šišky se svým koněm, přinesl si misku k Hledačům. Sdílel jejich společnost, a jakmile dojedli, vyprávěl jim spletitý příběh, jaké se příházívají odedávna.

… příběh o kmenech, které se nenáviděly a válčily spolu o pastviny a dobytek. (Sagitto chápavě pokývl. Podobné spory propukaly mezi horskými klany přečasto.) O krásné Remiré, Jitřence, příbuzné Aktevua, náčelníka Jugurů, a mladíku z kmene Alar, Joahovi – Fokeho bratrovi.

Joah se líbil dívkám, byl sličný, jemný a mírný. K jejich žalu myslil však pouze na úchvatné vzory a barvy váz a talířů, které kouzlil z bělošedé hlíny… a na Remiré. Všichni si ťukali na čelo; prorokovali neštěstí.

Zlo přišlo… Remiré zmizela. Její strýc Aktevu prohlásil, že ji unesl Joah. Přísahal Alarům vyhlazení. Lidé vyhnali Joaha kameny, vždyť zapříčinil zmar (kolem Tarsisiných úst vyskočila hořká vráska), a on se schoval v mohylách ve stepi. Přebývá tam dosud: neumí bojovat, třebaže zhotovuje překrásné džbány (Njál k němu pocítil soustrast – tohle znal).

Remiré nikdo nespatřil a žádný se nepokusil Fokemu pomoci. Házeli po něm ovčí kosti a spílali mu… prokletí padlo také na něj. Jugurové jsou v převaze: až zaútočí, změní se suchá půda vesnice v rudé bahno. Odeženou majetek bílý a černý – stáda ovcí a stáda ostatního dobytka, i zajatce, pokud přežijí… A to se stane dřív, než přijdou zimní deště.

IX.

Hvězda z prstenu

Prsty slunce spočinuly na plstěné vystýlce stanu. Hrály si s barevnými šňůrami a střapci, jež zdobily vnitřní stěny, s postroji, vaky, s utěrkami a šatstvem, rozvěšenými dokola… Ještě po deset dní či měsíc. Pak je strhnou jiné ruce. Není kde se ve stepi skrýt, a v nevlídných horách zimuje smrt.

„Chceš tu dívku najít a dokázat nevinu svého bratra i celého kmene?“ řekl Njál tázavě.

Foke, temné, lesklé oči upřené na něj, němě přikývl.

„Pokud bychom ti v tom pátrání pomáhali,“ prohlásil Njál, „přerušíme a ohrozíme poslání, které už zaplatili mnozí životy! Na jeho dovršení závisí nespočet dalších osudů…“

„Hledání krasavice by nám konečně zpestřilo cestu,“ namítl Sagitto zvesela.

Njál ho zdrtil káravým pohledem; zcela bez účinku. Tarsis nejistě mlčela: prosadila zásadu, že Hledači podřídí každý skutek jedinému cíli. Nikdy však nikomu neodmítla pomoc; litovala zestárlou, zatrpklou ženu, která je přijala pod svoji střechu.

„Rozhoduj, Njále,“ řekl Vlk. „Tohle spadá do tvé pravomoci.“

„Proč on, a ne ty?“ zeptal se Foke. „Není válečník.“

„Zasloužil si čest být naším vůdcem,“ odbyl ho Sagitto. „Má v malíčku víc moudrosti než ty ve všech brcích, Ptačí muži.“

„Bitvy vyhrává ostří, ne nějaká moudrost,“ odpověděl pohrdavě Foke. „Slíbil jsem přece, že za vaši pomoc dám svou, ať už máte sebedelší poslání, nebezpečnější než pustinu Tayb Sarogyn a tajné jak svatyně ohňovládce Bar Tenea.“

„Přijímáme,“ řekl Njál. „Snad si to Paní Osudů tak přeje! A ty netušíš, co se mohlo přihodit? Kdo jiný by zavinil zmizení té dívky? Možná ji rozsápala šelma, nebo zabil lupič… spadla do rokle…“

„Kdyby zůstalo ve stepi její tělo,“ řekl Foke, jako by vysvětloval nechápavému dítěti, „ptáci by nám to už pověděli. Minuly čtyři dny, co se ztratila. Jugurové obrátili každý kámen na svém území. My nebyli méně důkladní: jde o naše životy! Ani bratrovi se nepodařilo Remiré objevit, třebaže naslouchal srdci a ve svém šílenství se odvážil i k vesnici jejího strýce.“

„Tak hezké děvče mohl unést někdo úplně cizí, kdo jenom projížděl a zalíbila se mu,“ navrhl Sagitto.

Foke ohrnul rty. „Od tebe jsem čekal něco chytřejšího,“ řekl. „Ať by se na planinách objevila karavana, nebo osamělý poutník, nenechali bychom stopu vychladnout.“

„Není-li mrtvá,“ řekl Njál, zběhlý v právu a soudních šetřeních, „pak ji unesl a ukrývá v kraji mimo vaše hranice kdosi, komu z toho vzejde prospěch. Usuzuji, že to neprovedl pro její půvab, ale snažil se vyvolat boj mezi vašimi kmeny. Mohl bych obvinit Jugury, že její zmizení nastražili jako záminku, aby vás napadli.“

Foke nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Nikdo z našich bojovníků ani z Jugurů by jí nezkřivil vlas. Aktevu o ni od dětství pečoval a je mu velice drahá. Horší poštvat si proti sobě jeho než ghúly s ohnivýma očima! Jugurové únos nepředstírají – Aktevu pro ztrátu neteře plakal a válel se po podlaze svého domu a žvýkal žalem koberec, jak se mi doneslo. Pravdou však je, že neštěstí zužitkoval proti nám.“

Nepřesvědčený Njál rozhodil rukama a otočil se k Tarsis.

„Požádejme tedy o přispění někoho, kdo umí číst v čase ztraceném i nezrozeném!“

„Zkusím ošálit Moc,“ zaváhala, „ze své vůle vyvolám stín událostí. Nevím, jak spolehlivý výsledek nám vidění přinese: postrádá sílu zjevení sesílaných samotnou Mocí hadačům a komukoli z lidí, chce-li jí naslouchat.“

Nechala zavřít dveře příbytku, rozpustila si vlasy. V zimním topeništi rozdělala oheň, do jehož jazyků vhodila hrst bylin a bělavý prášek. Vyšlehly modré plameny: stan naplnila nasládlá, těžká vůně. Nechtěli ji rušit… Seděli nehybní, mlčící a napjatí.

Hadačka nesrozumitelnými slovy prozpěvovala smutnou píseň, jejíž nápěv se nesl tak pomalu, jako pták, vyčerpaný dlouhým letem, míjí krajinu klesající do večerních temnot. Dívka klečela, vztyčenou hlavu a oči zavřené ve věštebném vytržení. Její ramena se pohybovala v jednotvárných kruzích, bez zadrhnutí, bez přestávky, bez odpočinku… Čas zbytněl, zaplnil stan a oni propadli do jeho bezhraničného, mámivého šera, tápali v něm, oslepeni očekáváním… A strašlivě sebou trhli, jako by je udeřilo slunce – Tarsis se s pronikavým výkřikem vymrštila. Připadalo jim, že prošla bezesnou nocí strádání, tak zemdlenou měla tvář a změněné rysy.

„Viděla jsem,“ řekla slabě, „ale nestačí to, bratři. Zahlédla jsem blížit se rychlé koně. Obklopili mě jezdci, vlasy vyčesané do chocholů, temné tváře těch, kdož přišli zabíjet, a kopí zdobená černými koňskými ocasy. Křičeli, jako křičívají pastýři, když stádo napadnou vlci…“

„To jsou Jugurové,“ vysvětlil Foke potichu.

„Viděla jsem starého muže, měl pohled kupce, kterého nikdo neošálí a jenž si cení jen svých truhel mincí, placených cizí krví. Byl vysoký a hubený, přes široká ramena přehodil plášť z levhartí kůže.“

„Aktevu…,“ šeptl Foke.

„Stáli jste tam i vy; podal nám misku s prosnou kaší. Dotkli jsme se jí – rozpadla se v bílý maz a rudé červy. Měnili se… až srostli a vykypěli v obrovskou rybu, zbarvenou jako duha. Ta ryba byla Zlo…“

Njála zamrazilo: kdysi se mu něco podobného zdálo.

„Pořád nevíme, kde…,“ vyhrkl Foke, a Sagitto mu s rozvahou přišlápl palec, aby jej umlčel.

„Ryba hovořila lidským hlasem… Číhala na nás v rozlehlém sklepení s mohutnými pilíři, vytesanými do nitra skal. Otevřela tlamu a pohltila nás. V dusivé tmě jejího břicha jasně zářil hvězdný kámen, zasazený do prstenu: necítila jsem už strach. Prsten se kutálel a vyvedl nás na pláň. Tyčily se nad ní hřebeny hor a pod nimi pevnost se dvěma vysokými věžemi. Vlál z nich žlutý praporec s gryfem…

Před pevností se rvalo klubko šakalů, mezi nimi byl jeden malý a tlustý s oškubanou srstí. Kňučel, vyplazil se, uchvátil prsten s hvězdou a utíkal k pevnosti… Chtěli jste za ním, ale země se rozestoupila, vyskočil z ní černý běs, vrhl se na vás… a procitla jsem.“

„Jak to vidím já,“ shrnul potěšeně Vlk, „čekají nás samé příjemnosti.“

Foke se chmuřil, zato Njálovi se rozjasnila tvář.

„Netuším, odkud Tarsisina Moc čerpá zprávy,“ pravil Njál s úlevou, „ovšem naši záhadu vyluští. Foke, kdo z Mocných byl jmenován správcem kraje a kdy nastoupil svůj úřad?“

„Ty myslíš, že děvče drží v Ökdi?“ vpadl Sagitto; předklonil se s dychtivostí loveckého štěněte, v očích mu hrálo.

Foke zaraženě řekl: „Bir Kelek, a převzal úřad počátkem léta. Ale proč by Gelabhové potají kradli jugurské dívky, když vládnou? Stačí jim poručit, aby Aktevu ty nejkrásnější, i vlastní neteř, sám přivedl až do hradu.“

„Sagitto přišel z hor, ty poletuješ po stepi,“ řekl významně Njál. „Nemůžete znát pikle vařené v kotlíku zvaném Město, a já si hraji na chytráka. Tak před čtyřmi měsíci Vladař provedl na Rádcovo doporučení, hm, určité změny na svém dvoře. Podle pokynů Moudrého prosel schopné od nešiků, jedny povýšil a druhé poodstrčil… Někdo má za životní úspěch stát se pánem Ökdi, pro Pána pohárů Bir Keleka, nejvlivnějšího z Velké rady, ten úřad znamená prohru. Spravoval celý Nabat, než ho Moudrý Rádce vytlačil… Kdyby ovšem Bir Kelek potlačil nepokoje, které sám vyvolal, získá přízeň Vladaře, jmění za prodaný dobytek a zajatce, a ke všemu krásnou souložnici.“

Foke pomalu vstal, jeho oči byly zbraněmi a tvář maskou zášti. „Neříkej to!“ zasykl. „Remiré patří Joahovi!“

„Pokud Jitřenka tvého bratra miluje,“ zchladila ho Tarsis, „není o čem mluvit.“

Sagitto sklopil dlouhé řasy. „Pokaždé nemusí platit zbožné přání,“ podotkl temně, prsty zaťaté. „Ať by správce zdržovala medem nebo jedem, obojí nakonec dojde. Njále, ty nevíš…“

„Nevím,“ pravil nevzrušen Njál, „jestli jsi Bir Keleka potkal, Ptačí muži: já ano, když probíral jakési jednání u soudce Kanykeje. Vladař odstavil i ty, jejichž odvoláním poškodil převahu Ochránců… Bir Kelek je malý, má mohutná ramena a na nich kulatou lebku plnou dokonalých lstí a úkladů. Nenutí se udeřit přímo – jedná protřeleji. Dokud Jugurové nenapadnou Alary a on zase neuklidní vzbouřené Jugury, do chvíle, než sklidí odměnu Vládce, Remiré není víc než přelud v nějaké skryté komnatě, o kterém nesmí nikdo vědět.“

Na ráno čekala Hledače projíždka jugurskými pastvinami, dvoudenní výlet pod úpatí Kořenových vrcholů k slavným branám Ökdi, prohlídka jeho nedobytných zdí, jež bývaly pýchou králů, a líbezná dívka, která by je měla z hradu doprovodit nazpět – přitažlivé vyhlídky, jen kdyby pláně nestřežili jugurští jezdci a na hradbách pevnosti nepřecházeli ozbrojenci Kamenných hub.

Než se připravili na cestu, stvrdili své spojenectví přísahou, která váže pobratimy. Foke daroval Njálovi na usmířenou kulatý, nevelký štít z kůže, jenž je pevnější než bronzový. Navlečen na pěst v souboji chrání i rozdává údery, a dá se užít k vrhání. Po zbytek dne Ptačí muž učil písaře z Mellia zacházet s novou zbraní. Ale přes jugurské území odmítl s Hledači jet: smluvili si setkání u výšin, brány Kořenových hor.

Hledači se vyhnout jugurské stepi nemohli – půlměsícem obepínala podhůří Kořenových hor, ztratili by příliš času. Brali se pomezními pastvinami; i to je stálo denní pochod navíc. Schylovalo se k večeru, když v naději, že minou nebezpečná místa, zrychlili klus koní.

„Sagitto,“ řekl náhle Njál, „zdá se mi – na obzoru se zvedá kouř!“

„Zvedá a přichází,“ odpověděl Vlk. „To jsou jezdci, bratře, a míří k nám.“

Vbrzku spatřili, co Tarsis zahlédla ve věšteckém snu. Jugurové se blížili jako písečná smršť, černé koňské ohony vlály. Vítr k Hledačům zanášel bojový pokřik.

„Utíkat…?“ nadhodil Njál neurčitě, jako by to předem zavrhoval.

Sagitto zavrtěl hlavou. „Někdy je to rozumné,“ řekl. „Tady není kam. Mají odpočaté koně.“ Postoupil s ryzákem o dva kroky. „A kopí.“ Další krok. „A luky…“ Třepl Lišáčka po pleci – tryskem vyrazil proti nepřátelům.

„Nejlepší obrana je útok,“ řekl Njál rozmarně: dal se za ním. „Raději tu počkej s Lykem,“ křikl ještě přes rameno k Tarsis.

Sagitto už se střetl s třicítkou bojovníků. Napadl je dřív, než na něj stačili vyslat střely či po něm mrštit kopím. Vyrážel příšerný, řezavý válečný jekot a hvízdot, který jejich koně splašil. Zvířata Hledačů však byla jeho kousku zvyklá.

Objížděl cvalem v kruzích skupinu jezdců, zoufale se namáhajících zvládnout poděšené oře. Vskutku Vlk, bojoval po způsobu vlků a ovčáckých psů, kteří chňapnou a uskočí, zaútočí a couvnou; nezasazoval rány těžší těch, které lze stržit při hře o kozla.

Sagitto se snaží vnést do skupiny zmatek, vylákat jejího vůdce, vydráždit ho k souboji nebo se ho zmocnit jako rukojmí, napadlo Njála a vydal se mu v protisměru pomáhat.

První z nepřátel, který si písaře všiml, po něm ťal mečem. Njál se sklonil pod ranou a zapřený o sedlo shodil toho jezdce kopnutím. Vytáhl svůj tesák a pokusil se změřit síly s dalším. Tu zjistil, že není snadné ovládat koně, třeba tak poslušného a vnímavého jako Luna, a zároveň si hlídat soupeře.

Njál odrazil se štěstím dva výpady a ustoupil, když ho míjel Sagitto. Njál letmo zahlédl jeho tvář, ale nemýlil se… Vlk se smál.

Závanem zimy prosvištěla Njálovi kolem hlavy válečná sekera – měl co děkovat Luně. Hnědka couvla rychleji, než on postřehl nebezpečí, jinak měl tu sekeru v čele. Muž zatočil zbraní, rozmáchl se podruhé… Njál se vymrštil a skočil. Zachytil soka kolem pasu a strhl jej k zemi; Njál uměl padat. Využil nárazu, který Jugura na nepatrný okamžik zbavil dechu a vlády nad sekerou. Krátký, ostrý úhoz loktem postačil…

Njál se vzpřímil s vítězným halekáním: „Druhý!“ Odpověděl mu radostný štěkot zprostřed zmateného kruhu jezdců a divočících koní. Pro změnu je strašil Lyk, s chutí, hromováním a vyceněnými zuby.

Jeden z bojovníků zkrotil svého hřebce, jenž se vzpínal, a vyjel proti Njálovi s napřaženým kopím. Njál se vrhl Jugurovi vstříc. Chňapl oběma rukama po dřevci zbraně, stáčeje hrot stranou, sevřel ji a odrazil se vzhůru. Prolétl vzduchem: v tom saltu se jeho paty srazily s Jugurovou bradou.

Zapraštělo to, Njál pustil kopí dřív než ochabující jezdcovy dlaně. Bezpečně přistál na nohou, zatímco Jugur se bez vědomí sesunul po boku svého koně.

Řvaní Jugurů a ržání zvířat se proplétaly jak divoká houština. Njál se podvědomě zprudka obrátil. Zajiskřila čepel, kůži šíje mu zlehka prořízl meč – útočníkův poblázněný kůň odbočil dva kroky mimo. Jezdec zaklel, přitáhl uzdu a s výkřikem ho pobídl proti Njálovi.

Mladík se bleskově převalil: o vlas unikl kopytům Jugurova koně. Jezdec se rozpřáhl mečem, skláněje se v sedle… Vyrazil skřek, zřítil se na zem k Njálovi, kolem hrdla obtočený Tarsisin řemen.

Tarsis vykřikla tak silně, že překonala i tu ohlušující vřavu: „Zastavte boj! Zastavte boj!! Nechte nám zbraně a půjdeme s vámi!“

Uprostřed shluku odpověděl mocný hlas: „Slyším a souhlasím! Neodporujte a nebudeme zápasit!!“

Zmatek se tišil, jako když lavina sjíždí z břehu. Njál se vyškrabal na nohy a hvízdnutím přivolal Lunu. Cítil se mírně zaskočen. Z hloučku jezdců se vynořil Sagitto, vzpřímený na svém ryzáku. Těžce oddychoval, přes čelo se mu táhl čerstvý šrám; svíral rty a svaly na čelistech měl napjaté. Za ním vyjel ramenatý muž s hustým obočím nad bodavýma očima.

„Já slovo plním, cizinci,“ oslovil Hledače ten bojovník. „Nevezmeme vám ani zbraně, ani životy, ani svobodu. Vás pak zavazuji, abyste se podrobili rozhodnutí Aktevua, našeho náčelníka, k němuž vás zavedeme.“

Jugurové je obklopili jak tlustá slupka jadérko. Celý průvod se dal k jihozápadu, následován svými stíny v šarlatové záři soumraku. Teď konečně Sagitto podle Njálova očekávání vybuchl.

„Tos přehnala!“ zasyčel vztekle na Tarsis. „Neměla jsi právo!“

„Měla bych nárok omýt vaše mrtvoly – se svolením vítězů,“ odsekla.

„Zkazilas to! Vůdce jsem dostal na dosah meče, scházelo maličko…“

„Báje vykládej holubům, kteří už nezobou! Scházelo maličko a bylo míň o dva potřeštěnce. Zatáhl jsi do té rvačky i Njála!“

„Komu vadí trocha zápasu? Njál bojovat umí!“

„Ne koňmo – jak dlouho ses to učil, Vlku? V jezeru přání utone dav!“

„Tarsis…! Mohla bys půjčovat jazyk divoženkám!“

„Ještě řekni, že lituješ, že jste mě brali s sebou…!“

Zastavili se, křížíce výhružné pohledy, a zvolnily i jejich stráže. Lyk, klusající vedle dívčina koně, zarazil, zježil hřívu a temně zavrčel.

„Prohlašoval jsi, že ti Tarsis může mluvit do válečného velení,“ připomněl dotčeně Njál.

Sagitto k němu vzhlédl se sveřepým výrazem; koutky úst mu poškubával smích. „Zastáváš se jí,“ řekl už klidněji, „jenže nevím, kdo se zastane nás, až se ocitneme před vlídným soudem náčelníka horšího než ghúlové.“

Nevyznělo to povzbudivě. Stejně ponurá jim připadala vesnice, do níž posléze dorazili… Hranatá obydlí z plavého kamene a hlíny, terasovitě seskládaná na svazích příkrých Kořenových hor, zachytila šafránový přísvit z houstnoucího šera. Ze zdiva pod plochými střechami trčely pahýly trámů, překlady dveří zdobily lebky kozorožců. Mezi domy nebylo vidět děti ani domácí zvířata, ba ani psy. Jen ohně žhnuly na kamenech teras: kolem nich se shlukovaly postavy, vysoké, štíhlé, mlčící a přísné.

„K čemu bylo chtít si nechat zbraně? S nimi nebo bez nich, jsme jen zajatci,“ řekl s trpkou výčitkou Vlk. Před jedním z domů je přiměli sesednout a odevzdat všechno, co by jim mohlo posloužit k boji. Lykovi hodili přes šíji řetěz. Marně se vzpíral a chňapal, když ho odvlékali.

Hledači vstoupili obklíčeni strážci, paže v jejich tvrdém sevření. Při čadivém světle lojových kahanů seděl v křesle zdobeném řezbou starý muž. Poznali jej, aniž by potřebovali slyšet jeho jméno. Jeho hlas zněl stejně nepříjemně jako slova, která pronášel – suchý a jízlivě zlý.

Vyhrožoval jim smrtí, neopomenuv předhodit zraněného bojovníka u studny, ze které neměli dovolení čerpat, neoprávněný vstup na jugurské území, paktování se s Alary a přepadení jezdců.

„Hádá se jak žebrák na chrámových schodech,“ špitla pohoršeně Tarsis.

Njál však řekl, přinutiv se k uctivému tónu:

„Nepopírám, že jsme se těmi zločiny provinili. Neomlouvá nás neznalost zdejších poměrů, ani nezkušené mládí. Přesto tě prosíme, abys nás propustil – záměrem naší cesty bylo osvobodit dívku jménem Remiré, aby mezi Alary a tvým lidem zavládl mír. Víme, že je tvou neteří…“

Starcovy oči ho probodly mrazivou nedůvěrou. „Kde je?“

„Nebyl to zdejší člověk, kdo ji unesl daleko odtud. My ji ale přivedeme, živou a zdravou, zpátky do tvého domu.“

„Pouhá lest! Lží si krk nezachráníš,“ zasmál se Aktevu chrčivě.

„Nezachráníme ji, když nám nedovolíš odejít!“ vykřikl Njál.

Stařec zavrtěl hlavou. „Ne. Nechce se mi vám věřit, cizinci.“

„Dáme rukojmí,“ řekla Tarsis. „Jeden z nás tu zůstane, dokud zbylí dva nepřivedou Remiré.“

Aktevu potměšile zamrkal. „Kdo z vás…?“

„Já,“ řekla rychle hadačka. „Já se zaručím, třeba svým životem.“

„To neuděláš, Tarsis,“ řekl výhružně Sagitto.

„Udělám,“ odpálila.

Aktevu vstal. Přejel spokojeně kostnatými dlaněmi po levhartí kožešině na svých plecích.

„Tak bude skutečně zapotřebí,“ děl. „Když tvoji společníci nedorazí do druhého večera po úplňku, a to je za pět dní, budu přesvědčen, že jste mě chtěli oklamat. Potom zúčtuji s ničemným kmenem Alarů, zlodějů dobytka a dívek. Aby mi byl nakloněn Mergut Torgas, Bůh zabíjení, daruji mu oběť – tebe.“

Plamínky kahanů praskaly, stáčely se v průvanu a jejich odraz se třpytil na levhartí kůži.

„Nemusím si připouštět obavy, ó náčelníku,“ řekla lehce Tarsis. „Dovedu věštit: proto vím, že se moji bratři vrátí včas a všechno se obrátí v dobré pro nás i pro tebe.“

„Nu, nač ještě čekáte?“ vybídl je výsměšně Aktevu. Napřímil se a položil ruku na jílec svého zakřiveného meče. „Pět dní brzy spotřebujete, přichvátněte si! Seberte zbraně a herky – tady už nemáte co pohledávat. Bez mojí Remiré se nemusíte vracet!“

Ve dveřích se otočili, i když je ozbrojenci poháněli ven. Vedle svých urostlých strážců vypadala Tarsis útlá a křehká, zranitelná jako dítě nebo drobné lesní zvířátko. Ale usmívala se.

„Proč ten smutek, bratříčci? Přece ji přivedete…“

X.

Louskání oříšku

„Dědek zlovolná!“ ulevil si Sagitto. „Zavařil nám – kéž mu Sepulga sešle ujímání! Teď abychom v trysku zachraňovali hned dvě děvčata.“

Njálovi nebylo do řeči: zbývaly tři dny. V tišině noci dřímalo Ökdi, střechy a horské útesy něžně stříbřil kulatý měsíc. I ve spánku pevnost hrozila tlustými pažemi hradeb a zlověstnými tesáky dvou velikých věží.

Neviditelné perutě tajuplně, hebce zašustily tmou. Před Hledače se s měkkým nárazem snesl krkavec.

„Kdepak se loudáš? Málem jsi nám nahnal strach,“ uvítal ho Vlk.

„Čekal jsi, že bude snadné pátrat…?“ zahuhlal krkavec a rozepjal úctyhodně široká křídla. „Špatně se mi lítá po chodbách, dělá to rámus, a tak musím chodit. A praštil jsem se o trám,“ zdůraznil. „Vím, kde Remiré je, ale nevím, jak se za ní dostanete vy,“ ohlásil v poťouchlé výzvě. Otočil se přeskokem a natáhl zoban s přečnívající špičkou k pevnosti.

Černý stín a bílé světlo zápolily na příkré okružní hradbě, vzduté baštami. Mířila proti zvlněnému plášti planin – široký list kopí, vsazený do dlaní hor. Těžká křídla první brány, sevřená mocnými, šikmými pilíři, vrhala stín na přístupovou cestu. Vedla do předhradí, mezi stáje, kolny, kovárnu, skladiště. Tma klesla do příkopu, obepínajícího vnitřní val.

Světlo vyhmátlo z temnot okrouhlé věže, které chránily předsunutou bránu, nároží a boky vnitřní hradby; zevnitř se k ní přimykaly ze tří stran přístavky. Uprostřed vyrůstala hranatá skála obytné věže. Měsíc si hrál na žebroví opěrných věžic a na ochozu s cimbuřím, které ji korunovalo.

Stín valů prolomila bělostným čelem vysoká strážní věž severního nároží. Vysouvala hradbu do klínu, vzdorujícího hrozbě ze stepi. S ochozem hradeb ji spojovaly pavlač a schodiště, k obytné věži ji poutal padací můstek.

„Dali ji do té věže,“ řekl Foke, „do malinké komůrky pod hradebním ochozem. Je tam jen škvíra mezi kamením jak uzounká střílna. Dole najdete zbrojnici. Pod věž postavili k patě schodiště jednoho muže na hlídku. V každé z bran civí dva strážní… Nemyslím, že půjdete tudy! Vnější hradbu obcházejí další čtyři muži, každý po jedné straně. U vnitřní zdi na každé z věží trčí po dvou hlídačích. Mají rozhled tak dobrý, že nemusejí běhat po ochozu, a neunikne jim v celém hradu ani krysa. Teď je střídali. Co chcete ještě?“

„Držet palce,“ řekl Vlk. „Zbývá nám šplhat a spouštět se a plížit…“ Navlékl si přes rameno svazek předlouhého lana a potěžkal čtyřramenný hák na jeho konci, důkladně omotaný hadříky. „Pokud se do svítání nedoškrábem zpátky, vrátíš se k Alarům. Někoho už k nové výpravě přemluvíš.“

„Chystám si jazyk!“ zakrákal Foke. „Máte skoro úplněk – zrovna jste mohli počkat na poledne.“

„Bude-li nás chránit Paní Osudů, dokážeme to,“ prohlásil Njál odhodlaně. Za poslední čas prožil bývalý kněz tolik, že s lehkou myslí přistoupil i na slézání nepřátelských valů.

„Perutě ti šetří hodně starostí, rozum ještě víc, Ptačí muži,“ mile poznamenal Vlk. Vyryl patou důlek, ulil do něj vodu z lahvice, z šedého hadříku přisypal drcené oharky. „Tvora nečiní nápadným, je-li vidět, ale když se hýbá,“ míchal prstem uhlový prach v blátíčko. „Měsíční světlo svede klamy a přeludy lepší než Er Torsik…“ Přes Njálův tichý odpor si ho přitáhl a pokryl mu tvář nepravidelnou maskou. „Toho, kdo je umí využít, přenese přes hradby snáz než tvoje plácavá křídla.“ A změnil se sám v démona s černě strakatou tváří.

Dozdobili ošuntělý oděv novými, krycími skvrnami uhelného bahna – a vydali se k Ökdi. Přijali účast na snové hře měsíční noci. Z hor stékal chladný, natrpklý stříbřistý vzduch. Nebe zářilo a měsíc, čaromocná perla, kouzlem oživil vše, čeho se dotkl duhovým oparem mračných závojů.

Světlo a stín se honily po hradbách. Hledači mezi nimi klouzali roztodivnými pěšinkami, tiší jak oblaky: za noci se stává vzdech výkřikem. Tiskli se do tůní vrhaných pilíři a věžemi, rychlí jak okamžik nehybněli v hradební kámen. Tlumíce dech i tepot srdce, číhali na zlomek času, v němž strážci pootočí hlavu, prohodí tři slůvka – a oni se prosmyknou dál. A jako ve snu Hledači necítili únavu ani strach.

Začala čtvrtá noční hlídka a oni z přítmí přístaveb vnitřního nádvoří obhlíželi věž severního nároží. Obtáčelo ji vnější schodiště na ochoz. Před vchodem přešlapoval hlídač, na cimbuří se hýbaly postavy dvou stráží. V prvé třetině stavby proráželo kamenný trup stéblo jasu… další žloutlo nízko pod pavlačí.

„Je tam opravdu?“ řekl potichounku Vlk. „Správce si ji málo opatruje.“

Njál pokrčil rameny. „Nechce vzbudit pozornost.“

Prostranství jasně osvícené měsícem je dělilo od vojáka na stráži. Njál s radostnou pýchou kluka, který si zkouší novou hračku, sňal ze zad malý kulatý štít. Lehce se nahrbil – obratně jej vrhl, kotouč tvrdé kůže zasvištěl a udeřil vojáka do šíje.

Muž nehlučně klesl, temná kupka na bílém dláždění, těsně u vstupních dveří. Před výhledem z cimbuří jej skrývala pavlač přilehlá k ochozu.

„Teď,“ dechl Sagitto – přelétli prostranství a zapadli do spásné černi vchodu.

Slyšeli každé zapraštění trámu, vzdechnutí kamene, tlumená slova hlídačů na koruně věže. Njál opatrně otevřel dveře – toužebně si přál, aby nevrzaly. Zaskřípěly jenom trošičku. Seshora se nic neozvalo.

Vstoupili a tápali ve tmě. Až když se vyplížili výš po dřevěných schodech za ohyb točitého schodiště, zahlédli pruh světla ze dveří, které jim přehradily cestu. Vedly do zbrojnice, jak jim sdělil Foke: kopí, štíty, meče seřazené kolem zdí a ledacos jiného a nezbytného.

Taky voják, dřímající zavrtaný v pokrývce uprostřed místnosti, vedle sebe kahan a patu stupňů do vyššího patra. Raději by se vznášeli… Každý nemůže být Ptačím mužem! Vyschlá prkna podlahy nesouhlasně zakvílela.

Voják sebou trhl a probudil se. Vedle lampy měl po ruce sekyrku. Svižně se jí chopil cvičeným pohybem, hodil…

Njál v pohotovosti zoufalství nastavil svůj štít, sekyrka po něm sklouzla a odrazila se. Sagitto se mihl dlouhým rysím skokem. Dopadl na muže, pěstmi sevřenými v kladivo jej omráčil úderem do zátylku. Zvedl se, sebral lampičku a ušklíbl se na Njála.

„Nerad lidem rozebírám spaní. Tak dál.“

Vyšplhali do horního podlaží, temného a opuštěného. Vypadalo na pomocnou strážnici, užívanou v období nepokojů. Poslední patro se zdálo nižší. Členilo se do hrazených komůrek, přilepených k vnitřní zdi věže. První dveře zprava byly zvenčí zavřeny na závoru: výmluvné opatření.

Njál pokývl a zůstal hlídat u schodů. Vlk odsunul závoru, pootevřel dveře – a zkameněl, jakoby zasažen kouzlem.

V komůrce, zlatavě osvícené kahanem, seděla na pryčně dívka. Černé hedvábí vlasů stékalo k něžným bokům, tvář vyřezal umělec do staré slonoviny; oči se podobaly hvězdám, které provázejí poutníka po cestách.

V zrcadle těch zřítelnic se objevila úzkost: Sagitto bystře couvl v obavě, že jí svým vpádem vystrašil. Něco ledového a vazkého mu dopadlo na rameno. Dva tenké a ostré bodce se Vlkovi zaryly do krku, o prst minuly tepnu. Zaklel a pokusil se to strhnout.

Prsty se mu zabořily do hmoty tuhé a měkké zároveň, přisáté odporem mnohem větším, než byl schopen překonat. Vzduch prořízl zvuk tak vysoký, pronikavý a vřeštivý, až se dřevo dveří rozechvělo. Mrazivé bodce se mu prohledávaly hlouběji a hlouběji do těla.

Poplašený Njál se rozběhl ke komůrce, z níž se úděsný tón rozléhal do celého hradu. Uviděl dívku, přitištěnou v hrůze ke zdi… Sagitto se svíjel na zemi. Divoce a marně se snažil odtrhnout ze šíje něco, co vypadalo jako tmavá hruška. Těleso se cukavě hýbalo a vydávalo nesnesitelné vřískání.

Njál potlačil nechuť a vytasil nůž. Ťal – ostří hroudou projelo, jako by překrojilo ovocný rosol. Slizká tkáň se za břitem zas spojila v beztvarý trup. Nesl dvě kulovité hlavy bez očí, jen s tlamami: jedna se dál zakusovala do Vlkova hrdla, druhá spustila jekot ještě mocnější.

Dívka křičela. Njál vykřikl rovněž v drtivé bezmoci… Znak Paní, zavěšený na jeho hrudi, se pohnul. Njál ho křečovitě vyškrábl zpod haleny. Znamení plálo jasnou modrofialovou září. V jejích paprscích černá vřeštící věc svraskla, vybledla, ochabla. Kvílení umlklo, zaťaté čelisti povolily… Nestvůrný hlídač celý s dutým plácnutím odpadl. Přívěsek znovu potemněl.

Dole na schodech zadupaly vojenské škorně.

„Mizíme, bratře,“ zvolal Njál a popadl Sagitta pod ramenem. Ten se otřepal jako vlk vytřásající déšť z kožichu. Ztěžka vstal. „Vrátíme se,“ křikl k dívce a vyšel na chodbu.

Zachytil se dveří, zapáčil, vyrval je z veřejí. Z přízemí duněl křik, břinčení a dusot na schodišti. Vzali dveře: zaklínili je o schody šikmo mezi stěny, pomocí několika bleskových záseků Sagittovým mečem. Když se řítili nahoru na ochoz, Njál postřehl, že dívka pohotově zhasla lampičku.

Na pavlač vedly dveře – zamčené. Usilovali se je vyrazit a ztratili další cenné chvíle. A pak byli venku… Nad nimi se třpytila modrá obloha posypaná zlatem měsíce. Proti nim stály dva černé stíny s napřaženými zbraněmi.

Zezdola sílil hlomoz, několik ozbrojenců vybíhalo po kamenném schodišti vedle věže. Od strážnice, umístěné v jedné z bašt brány, se po hradbě blížily úprkem další posily.

„Bylo mi divné, že nasadili tak málo ostrahy,“ vyhrkl Sagitto. Odrazil soupeřův výpad a zbavil se jej ve zběsilém útoku.

Njál svého protivníka odstranil stejně hbitě, dík šikovným úhybům a skvělému tesáku. Měli naspěch – žalostně naspěch. Spálili si dlaně, jak sjeli po provaze z hradby. Sagitto vyškubl hák zaklesnutý o předprseň ohradní zdi těsně před nosem a mezi prsty vojáku, který po něm chňapl. Vzápětí se z hradeb spustil lijavec šípů. Nebrali ho na vědomí.

Prchali.

„Takhle rychle… jsem ještě neutíkal,“ vydechl přerývaně Njál.

Sagitto zasupěl: „Jestli kapku nepřidáš, už nebudeš ani později.“

Prokličkovali mezi budovami předhradí. Vrhli se k oblouku vnějšího valu, nejvzdálenějšího od přístupové pěšiny. Ökdi se otřásalo poplachem. Duněly výstražné rohy; vřava houstla dalšími a dalšími muži ve zbroji a bojové pohotovosti. Rudý jas pochodní vyháněl noc i z myších koutů. Ržáli koně, křídla bran se otevírala pronásledujícím jezdcům.

Na vnější ochoz dorazil strážný s taseným mečem jen okamžik poté, co se Hledači přehoupli přes hradbu dolů. Neváhaje se rozmáchl a ťal. Přeseknuté lano se ve smyčkách sesypalo do tmy – ti dva, kteří se po něm mínili hbitě svézt, přistáli na zemi o něco dříve, než doufali.

Kutáleli se po šikmém svahu hradeb, vstříc slitovným stínům. Citelně potlučení a popadající dech, ale celí a živí, zapadli do jejich objetí: skrylo je a utišilo.

Ráno zastihlo Hledače v houštinách protějších strání Ökdi. Neúspěšně se snažili zahnat chmurné myšlenky, chladno, nevyspání a hlad tvrdým kyselým sýrem a sušenkami z nekvašeného těsta. Foke, usazený v lidské podobě mezi dvěma balvany, dojedl první. Vzal do úst mátovou ratolístku:

„Nebe je daleko, země tvrdá. Co teď?“

„Půjdu uříznout nějaký rovný klacek a dám ho Njálovi, aby si na něj mohl zanést vrub pokaždé, když mi spasí život,“ rozvažoval Sagitto. „Už by si jich tam měl pár vydlábnout.“

„Nelichoť si,“ děl Njál. „A mně neděkuj – před nestvůrou a dopadením nás zachránil Sangvalův dar. Opravdu je zázračný… Jistě cítíš vděčnost, že obludě zabránil rozhlodat s krkem i tvůj převzácný talisman, dražší než pouhé nicotné živobytí.“

„Amulet mne opatruje od zlého a přivolává sílu,“ řekl Vlk poněkud uraženě. „Tys dostal od Tarsis stejný, nemáš co závidět.“

„Tvůj byl hezčí barvy, než jsi ho upadal od krve,“ prohodil Njál řezavě a odbočil: „Pěkně jsme je v noci popudili – hemží se mezi hradbami jako kuřata před bouří, pokud vidím dobře.“

„Tohle se vám opravdu povedlo,“ řekl suše Foke. „Teď postaví pro jistotu trojnásobně stráží, a spát budou na psí kůži.“

„Že si troufneš nazpátek, udatný Ptačí bohatýre, abys nám oťukal vyhlídky?“ loudil Sagitto.

„Ty si spočítáte i bez mých křídel,“ procedil pohrdavě Foke; zmizel mezi křovinami.

Chvíli nato po Sagittově rameni v letu přejelo jemné peří. Krkavec, kovově třpytivý v paprscích jitřního slunce, s krákáním zamířil k Ökdi. „Jestli uloví příznivou zprávou, spolknu další sýrovou homolku, co smrdí zmoklou ovcí,“ řekl Vlk. „Nezbývá, než aby ses vrátil k Aktevuovi. Mám strach, bratře, nevěřím mu. Býváš docela výmluvný, musíš náčelníka přesvědčit – špetku trpělivosti by nám mohl věnovat. Pověz, že Remiré drží v Ökdi… Přivedeme ji!“

Njál kývl. „Toho šejdíře napadne ledacos… Tarsis alespoň nezůstane osamělá a v nejistotě. Jenom pochybuji, bratře, že si beze mne poradíte. Kdo na tebe bude otcovsky dohlížet a osvobozovat tě z nebezpečí?“

Rozloučili se krátce jako na jediný den… Trápila je ledová tíže tušení, že se znovu setkají až mezi podsvětními stíny.

Slunce vyšplhalo nad věže Ökdi, zahřívalo skály. Na kamenech ztěžka přistál rozčepýřený krkavec. Zůstal sedět, křídla rozestřená, hrdlo se mu vzdouvalo pod otevřeným zobákem.

„Jsi v pořádku?“ optal se starostlivě Sagitto.

Pták zaskřehotal Fokeho hlasem: „Joah se pomátl, když začal chodit za Remiré; já, že jsem mu dřív nepřerazil nohy; a ty, když jsi mě teď poslal do pevnosti. Štěstí, že jsou blázni milí bohům.“

Začal si zobákem a spáry rovnat pocuchané peří. „Házeli po mně oštěpy a jeden neotesanec se vsadil, že mě sundá šípem,“ mumlal dotčeně. „Poskytl jsem jim obrovskou zábavu – jsou v pohotovosti a nudí se. Umíš si představit, jak jsem musel kličkovat?“

„Žádná škoda,“ odbyl ho Vlk bezcitně, „ještě tě nesestřelili a neupekli k večeři, nestěžuj si. Neubylo tě, ne? Kde je to děvče?“

„Kam se poděl učený písař?“ opáčil Foke. „Nesezobali ho mravenci?“

„Jel k Jugurům s nadějnou zprávou,“ řekl stručně Sagitto.

Přes ptačí oko přejela modravá mžurka. „Pak ho spořádá sám Aktevu. Všichni jsme propadli hrdlem,“ řekl ostře a zřetelně krkavec. „Správce střeží Remiré ve své komnatě, ve třetím patře obytné věže.“

Sagittovi ztvrdly a zúžily se oči. Proti očekávání ani nezaklel.

„S tím jsem počítal,“ řekl spokojeně. „Jen se musíš zase počlověčit.“

Pták se nahrbil a otřásl.

„Víš, jak je únavné, pořád se převtělovat?“ zavrčel. „Otoč se!“

„Tak,“ pravil, když byl opět Fokem. „Co míníš podniknout?“

„Umřít,“ zasmál se Vlk. „Jinak než mrtvý se do Ökdi nedostanu, ne?“

„Vlezeš tam živý, skončíš jako nebožtík. A takový už moc nezařídí.“

„Oh, budu mrtvola čiperná, protože docela čerstvá. Měl bych ovšem vyhlížet dost bledě, studeně a ztuhle, až si mé mrtvé tělo přijdou očmuchat. Zlé je, že mi schází Tarsis a její dryáky… Je ovšem možné, že by přehnala dávkování a ohrozila tak patřičnou bojeschopnost.“

Foke se zaškelebil. „Užij nejmírnější jed, zachovej správné množství, a stejně potrvá příliš dlouho, než se probereš. Nechtěj vědět, jak by ses cítil po odvaru z makovic,“ ušklíbl se. „Ale já jsem Ptačí muž: zabiji tě rychle a čistě na tak dlouho, jak bude zapotřebí… Seď, nemysli na nic a dívej se mi upřeně do očí – ale nejdřív pověz, co mám mluvit ke správci.“

Bir Kelek nebyl spokojen, ač mu bozi přáli dobré zdraví. Jeho osobní pokladnice se kulatila zlatými mincemi, bříško mu narůstalo utěšeně – ne však jeho vážnost, ve které se cítil snížen, když jej Ulb Sin vypudil z Města do skalnatého střeva světa. Byly snad jeho rady méně moudré a prozíravé než kdoví odkud přilezlého, nafoukaného černokněžníka Er Torsika?

Jestli někdo věděl, co prospěje Vladaři a říši, pak to byl právě Bir Kelek. Výtěžkem těch rozumných nápadů právem osvěžil svou pokladnu, popřípadě ty, kteří uměli ocenit jeho úlohu na Ulb Sinově dvoře.

Postrádal mnohé v rozlehlém, pustém Ökdi… veselé hostiny s půvabnými dámami, pitky s hudbou a tancem, duchaplné hovory v lázních, skvostný ruch Vladařova paláce… a nade všechno kouzlo potajmu vázaných nitek, tady uzlík, tam hustá síť. Zatáhneš a věci se dějí, jak je ti zapotřebí.

V Ökdi zbývá vítr, prach a ovčinou páchnoucí kočovníci se záludnýma očima. Dokonce si jeden z nich přijde, opovážlivě zabuší na bránu, odmítá odevzdat zbraně, s křikem se dožaduje slyšení. Odvolává se na nejvyšší státní zájmy… Od prostoduchého pastevce tvrzení natolik podivné, že Bir Kelek s nešťastným heknutím opustil měkké lehátko, na němž po chutném obědě odpočíval. Vypravil se po všech schodech obytné věže až na nádvoří.

Tam stál, obklopený nasupenou stráží, čnějící nad ním jak široký val, divoký temný bojovník. Jeho mladá, hezká tvář nasadila výraz tak vyzývavě hrdý, že se Bir Kelek poněkud zarazil. Válečník ze stepi třímal uzdy dvou koní: přes hřbet jednoho z nich bylo přehozeno nehybné tělo.

„Přišel jsem ti nabídnout obchod,“ řekl mládenec před ním, aniž by mu složil poklonu nebo jej alespoň oslovil.

Jindy by tu drzost Bir Kelek ztrestal, ale cit pro mimořádné příležitosti jej přiměl vyčkávat. „Obchod…?“ nadhodil nezávazně.

„Jsem Foke, Surgův syn,“ řekl bojovník. „Ulovil jsem zbojníka, po němž pátrá sám velitel Gardy, a Vladař má na jeho dopadení zájem. Sin Korobi má do sedmi dnů přicestovat k Ökdi – a já mu to tělo odevzdám. Pak si vyberu odměnu, která je vypsána. Rád se odvděčím za ochranu, pokud mi ji poskytneš… obávám se útoku svých nepřátel a rebelových spojenců.“

Bir Kelek na něj pátravě pohlédl; přistoupil k Fokeho úlovku. Podle pokožky rukou i on musel být mladý, velmi mladý. Bir Kelek mírně štítivě jednu z těch bezvládných paží pozvedl. Tep nenahmatal, zpátky padala ztuhle a celistvě od ramenního kloubu. Šat na pleci a šíji pokrývala čerstvá krev z rány na hrdle. Shrnul dlouhé černé vlasy, které mladíku visely přes obličej – pod zbytky maskování byl bledý, klidný a chladný jak sníh. Víčka se nezaškubala, když se jich dotkl.

„Je opravdu mrtvý… Proč mu neuřízneš hlavu a nepředáš Mocnému Sin Korobimu tu, místo aby ses vláčel s nebožtíkem vcelku?“ podivil se.

„Nerad bych o tom vyprávěl uším, které by neměly naslouchat,“ pravil Foke. „Prosím tě, Mocný,“ – až teď použil řádného titulu – „abys jej dal uskladnit na studené a bezpečné místo a dovolil mi věc ti vyložit.“

Bir Kelek se vlídně pousmál. Uzavíral nejednu podivnou smlouvu: dosud žádnou s divochem v kožené suknici. Tahle však otevírá podkop do Města…

„Odneste mrtvolu do sklepení,“ přikázal vojákům. „Foke, synu Surgův, přijmi pozvání na pohárek vína, při němž se příznivě sjednávají obchody.“

Foke se lehce uklonil, jen tolik, co žádala zdvořilost. Následoval správce po dřevěném schodišti k vstupním dveřím do věže, zasazeným vysoko nad nádvořím.

Bir Kelek ho neuvedl do svých komnat, ani do velké přijímací síně, ale pouze do jejího předpokoje. Už to znamenalo pro kočovného pastevce neobyčejnou čest. Správce se usadil do křesla s vyřezávanými opěradly v podobě ležících lvů. Pokynul jednomu ze služebníků, aby přinesl džbán a poháry; Fokemu dovolil usednout na nízkou stoličku proti sobě.

„Sdělím ti tajemství, pane,“ ztišil Foke hlas. „Ten muž je mrtvý jen zdánlivě. Včerejší noci se pokusil vloupat do tvé pevnosti. Utržil při tom své zranění, nebylo však smrtelné.“

Správce pokývl. Přes okraj poháru sledoval Fokeho znalým pohledem.

„Chtěl, abych mu pomohl proniknout do Ökdi, ale já ho obelstil a uspal kouzlem, které umím zrušit, Mocný.“

„Zajímavé,“ ucedil Bir Kelek. „Ovšem ty vůbec nepiješ, Surgův synu.“

„Složil jsem slib, že se nedotknu opojného nápoje, dokud nesplním svůj úkol a nedostanu svou odměnu,“ řekl tvrdě Foke. „Sin Korobi toho muže potřebuje, neboť se provinil proti říši. Chce jej živého a dá za něj velmi mnoho. A venku před hradbami by mi ho mohli vzít.“

„Mrzí mne, že nepiješ,“ podotkl jemně správce. „Nic jej z těžkého spánku neprobudí?“

Foke zavrtěl hlavou: oči měl zlé a výsměšné. „Nic a nikdo, jen já – a do tří dnů, jinak pomalu usne navždy. Ale tehdy už mají dorazit vyslanci velitele Gardy, kterým ho předám.“

Bir Kelek se přívětivě zazubil. „Nebudeš dlouho čekat na zaslouženou výplatu! Včera přibyl na Ökdi posel: Mocný k nám zavítá zítra navečer, nejpozději příštího jitra. Vidím, že jsi radostně překvapen – potěš se tedy a jdi si odpočinout. Propůjčím ti k doprovodu čestnou stráž.“

Foke vstal a řekl: „Neptáš se, kolik obnáší má odměna, pane, a jaký díl bych ti z ní odevzdal na znamení díků. Tak nezištní jsou jen bozi.“

Vyšel, zapomenuv na úklonu. Sestupoval po úzkém schodišti s chladnou zvědavostí. Strážci se přátelsky šklebili, jeden dusal před ním, druhý v závěsu. Zastavili u masivních dveří, vedoucích na nádvoří. První voják se pootočil, aby je otevřel. Foke bezděky skousl ret.

Teď to přijde, řekl si zkušeně, teď…

Koutkem oka zahlédl zadního strážce prudce se rozpřáhnout, ten první se k nim vrhl… Zbyla bolavá tma a ticho.

XI.

Naděje a klamy

Komora, v níž se Foke probral, musila být podsklepením jednoho ze zděných přístavků k vnitřnímu valu; natolik už se v pevnosti vyznal. Spíš mezerou mezi kameny než okénkem, úzkým, že by se jím neprovlékla ani lasička, padal dovnitř proužek světla – Foke odhadl, že čas dospěl do půli odpoledne. Mírně se mu zvedal žaludek a brněla ho šíje, ale takových drobností si válečník nevšímá.

Usedl se zkříženýma nohama na syrovou, hliněnou podlahu. Soustředil se, opakuje v duchu zaklínadlo. Chvíli trvalo, než ucítil známé svrbění v konečcích prstů, trnutí a bolestivé napětí. Jako by mu v žilách horce vybuchovala krev, zatímco do srdce a mozku sestupuje jasný, ostrý a pokojný chlad…

Uprostřed šeré komory se natřásal krkavec; otáčel hlavu, silný zoban pootevřený. Protáhl si perutě a odkolébal se ke vchodu. Třepl ocasními pery, složil spáry pod tělo a přisedl.

Ticho… Jen občas se v přítmí zatřpytily číhající oči.

Zaklapaly kroky, zaharašil klíč a skřípavě se otevíraly dveře. Vešel voják; překvapeně se rozkročil v prázdné komoře. Vykřikl na poplach… a vřískl znovu leknutím. Něco velkého, temného a hbitého se mu protáhlo mezi nohama. Zmizelo to za rohem.

Foke uháněl rychle a rovně přískoky, pomáhal si křídly. Než vyděšený muž vyrazil z komory a rozhlédl se po nádvoří, dřepěl krkavec na okénku z odvrácené strany prvního patra obytné věže. Vhupl dovnitř, proťapal kolem černé kuchyně. Svůdně odtud vonělo sladké, tučné těsto… Pták si povzdychl. Nenápadný, přehlédnutelný se vtiskl ke stěně, do koutečku mezi pytel mouky a košík jablek.

Doléhalo k němu volání, hlučné Bir Kelekovy povely, pobíhání a chřestění zbraní, ostrá výzva rohů. Změť zvuků provázela vyjíždějící oddíl… slábla. Hlomoz dohasl.

Temný opeřenec vylezl z úkrytu. Sounož seskákal po dřevěných stupních do přízemí, což byla zásobárna bez oken a dveří. Pak dál po strmém úzkém schodišti, spadajícím do šera sklepení. Přes poslední stupně se plížil jak stín při zdi.

Podle předpokladu seděl na lavici strážný. Ve světle louče lehce podřimoval, nedotčen rozruchem. Úzká chodbička jej dělila od mohutných dveří na klíč… Klíč, dost velký a hmotný, s ozdobně tepanou hlavu, trčel strážci z boty, jak Foke pozoroval ze svého krkavčího pohledu. Zamrkal a vrátil se pracně do horních pater.

Strážce sklepení v polospánku bloudil zahradou plnou květů a dívek, když ucítil lehoulinký dotek na noze. Myš, napadlo jej s odporem a probral se.

Na zemi dřepěl krkavec, v zobanu třímal klíč od sklepa. Hlídač šťavnatě zanadával a skočil po drzém živočichu. Krkavec zaplácal křídly, vylétl do schodů. Voják za ním. V polovině setmělého schodiště krkavec přistál a otřepal se s chraptivým zakrákáním.

Voják se po něm natáhl – nohy mu ujely na kluzkém vlhku. Smýkl se, hrábl do prázdna… Schody duněly nárazy těla, které zastavilo až dole o zeď sklepení.

O málo později si Foke, už ve své pravé podobě, z čiré zvídavosti ověřil, jestli si náhodou strážný nesrazil vaz. Ke zklamání Ptačího muže voják zlomenému krku unikl, ale spal teď velice pevně.

Foke pootočil klíčem v zámku sklepení. Dveře se rozlétly a vyrazila z nich smršť. Mávla s ním stranou: udeřila jím tvrdě o stěnu a přimáčkla mu ostří nože pod bradu.

„Pohni se a… á, promiň, hned jsem tě nepoznal – chápeš, z téhle strany je tma jak v uchu,“ řekl kajícně Vlk. „Pročpak slušně neklepeš?“

„Měls zůstat ležet,“ vyčetl mu Foke, sotva nabral dech. „Jsi hrozně neposedná mrtvola!“

„Proč se čertíš? Probudil jsem se na tvůj pokyn, ne? A Ochránci buď polevili v důkladnosti, nebo přidali na tuposti. Bez prohlídky mě strčili do jámy, co z ní vedly dveře jen na petlici,“ poklepal významně na čepel nože. „Až s tím zámkem jsem uvízl.“

Stoupali po schodech – Foke si vzpomněl. „Dávej tady pozor…“ Přerušil jej dutý úder a Sagittova kletba: třel si naražené koleno.

„Bez naschválů,“ řekl rychle Foke, „nahoře nechali ošatku vajec, tak jsem jich pár vypil a ta zbylá nastrčil na moulu dole. Dál jsi v bezpečí.“

Připomněl si ještě něco: „Totiž, v bezpečí… Vymyslel jsi, že tě hledá velitel Gardy – on opravdu přijede. Dokonce nazítří. Je to zlé?“

„Ani ne,“ řekl Vlk. „Do té doby buď budeme volní ve stepi i s tím děvčetem, nebo pro nás vyjde všecko nastejno,“ vysvětlil a bral po dvou schody do prvního patra.

„Vážně mu na tobě tak záleží?“

Sagitto se tiše zasmál. „Nedejte bozi, abych mu uvízl v prackách! Osobní záležitost, víš; ale hádal bych, že hlavně nás sleduje kvůli povstání. Jen počkej, když půjdeš s námi, bude tě Sin Korobi lovit taky.“

Před vchodem do věže dva strážci pozorně obhlíželi nádvoří. V kuchyni řinkala služebná s pánvicemi. Mládenci se hladce proplížili k dalšímu podlaží. Přes půl posádky honilo Fokeho po okolí; žel, ne všichni. Správce dbal na svou bezpečnost: u paty schodiště do soukromých komnat ve třetím patře bděl pár dalších vojáků.

Sedátko v okenním výklenku vystýlal měkký polštář z purpurové vlny, víno v jemně cizelovaném poháru sládlo a sílilo… Plněné kořeněné taštičky k němu chutnaly výtečně. Ani výhled do strnulé šedivé stepi se dnes nezdál tak ponurý a odpudivý. Příští dny budou v mnoha ohledech náročné – ale rozhodně pestré. Bir Kelek se opřel pohodlněji, uzobl taštičku, usrkl vína. Dlouho už v nevlídném Ökdi nezůstane!

„Ó Mocný,“ ozval se nesmělý hlas za jeho zády.

Správce se podrážděně otočil k vojáku stráže, který si jej dovolil rušit. „Mocný, dole se náhle objevil ten kočovník, je beze zbraně a prosí, abys jej vyslechl. Můj druh ve stráži jej prozatím zadržel…“

Bir Kelek zamračeně odložil pohár. „Chopte se mizery a přiveďte ho ke mně!“ přikázal.

Voják kvapem sbíhal do nižšího podlaží, aby vyplnil rozkaz. Člověk na schodech, pohybuje-li se, ocitá se ve stavu trvalé nerovnováhy, což se mu může stát osudným, zvlášť když cizí noha náhodou zachytí o tu, jež prudce sestupuje…

Správce uslyšel slabý výkřik a temné řinčivé rány, ticho a lehké kroky po stupních schodiště.

„Nemusíte ho mlátit hned,“ křikl. „Bez mého –“

Další taštička k pootevřeným ústům nedorazila.

Do přední síně jeho komnat vešel stíhaný stepní bojovník, s ním další mladý muž: pokud Bir Kelek věděl, měl ležet ztuhlý, zamčený a střežený ve sklepení. Ani se neobtěžoval na správce pohlédnout.

„Kde ji schoval?“ zeptal se kočovníka. Na jeho mlčenlivý pokyn strhl rudý závěs, který odděloval síň od ložnice.

U nízké postele s těžkou řezbovou bočnicí, sloupky a nebesy se na prostřeném slamníku choulila dívka. Pozvedla k vetřelcům bledě snědou, posmutnělou tvář. Vstala. Řetěz, který spojoval okov na jejím štíhlém kotníku se sloupkem lože, ostře zachřestil.

Správce se stačil vzpamatovat a vydobyl z pochvy meč. Ctil opatrnost, ale za zbabělce se nepovažoval. Bezhlasným, drtivým útokem vyrazil k protivníku, jenž se mu zdál nebezpečnější.

Zbojník v kazajce ztvrdlé krví se otočil. Záštiplné oči vlka žlutě planuly – neustoupil. Bir Kelek se rozmáchl v jistém výpadu. Zbojníkova ruka vystřelila jako blesk. Drapla pravé správcovo zápěstí, stiskla, zakroutila s ním… Zapraštělo to, meč třeskl o podlahu.

Pravička, uvyklá po celý den zpracovávat železo, udeřila správce do obličeje zleva a zprava a ještě jednou. Bir Kelek prolétl komnatou, sesunul se při zdi.

Když se mu vrátil zrak, stál ten mládenec před ním s napřaženou dlaní. Zasykl jen: „Klíč!“ a správce roztřesenou levicí, neboť druhou se mu s úpěním nepodařilo pohnout, zašátral v opasku.

Zbojník pohodil v ruce klíčem od dívčiných pout. „Svaž ho, Foke,“ řekl. „Dám ti na něj lem ložního přehozu. A s citem – možná má zlomený pařát.“ Víc si bývalého Pána pohárů nevšímal.

Správce by rád řval o pomoc: divoký pastevcův pohled a ještě břitčí nůž nasazený na krk mu skříply hlas.

„Bohyně vám oplatí pomoc. Ale… co je s Joahem?“ zašeptala úzkostně, zatímco ji Sagitto zbavoval okovu.

„Je živ a zdráv,“ odpověděl. „Jen srdce mu trýzní starosti o milou, protože ji marně hledal všude, i na jugurském území. A každým tepem krve prosí Paní o tvůj návrat. Brzy budeš u ženicha, pokud nám ten maňásek prospěje,“ kývl k svázanému, vystrašenému správci, skrčenému na kobercích vlastní útulné komnaty.

Přešel k němu, přiklekl a převzal od Fokeho svůj nůž; místo za pás jej strčil Bir Kelekovi pod nos.

„Můj přítel ti nabídl dohodu,“ řekl bez hněvu. „Přidám se k úmluvě, ovšem pro pletichářské únosce děvčat platí jiné podmínky. Nežádáme mnoho: vrátíš nám koně a zbraně, necháš nás odejít, zásobíš nás jídlem na cestu a poskytneš nám svůj doprovod na den jízdy za vrcholy předhůří. Oplátkou se tam s tebou rozloučíme, a ani ti neuřízneme uši.

Nedáš nás pronásledovat a neublížíš odvetou nikomu ze zdejších kmenů – pak budou spokojeni bozi, a my taky. Můj přítel se vyzná v čarování, neujde mu žádná lest… Teď se zas promění v krkavce. Jestli se pokusíš podvádět, vypraví se jak vítr k hodným lidem v Melliu, kteří si moc rádi poslechnou písničku o neschopnosti a omylech vyřazeného člena Velké rady. Správně hádáš, ti dobrodinci s ní oblaží Vladařův sluch… A nesopti…! Nejsme snad velkorysí?“

Tygři z pralesů za Rákosovým jezerem jsou spolehlivější než Aktevu a Bir Kelek coby podílníci smluv, tak tvrdil Sagitto; Foke se s ním shodl. Ptačí muž prošel převtělením, pro únavu poněkud obtížněji, a odletěl, aby zmírnil Aktevuovu obmyslnost příznivou zprávou.

Nějakou dobu Foke kroužil, perutě zavěšené ve vzdušných proudech, nad stezkou přes hřebeny. Napjatě hlídal, jestli správce dodržel slib a zakázal stíhání. Brána zůstala zavřená…

Hluboko pod sebou viděl Foke tři koně a tři jezdce.

Remiré nesl jeho Maruk v čele skupinky; vítr proměnil dívčiny hebké vlasy v třpytivý závoj. Správce se pohupoval na zádech mírného hnědáka, truchlivý a nasupený žok, ruce šetrně upoutané k hrušce sedla. Hnědákovu uzdu držel s nedbalou hrdostí Sagitto, stejně jako otěže svého ryzáka… Lišáček spokojeně pohazoval bílou hřívou.

Mířili klusem na severozápad k podhůří. Sledoval je letem, až se začali ztrácet v houstnoucím soumraku. Sestoupil níž, zakřičel krkavčím hlasem – dal Sagittovi najevo, že nehrozí nebezpečí a že je opouští. Poslední z jezdců pozvedl paži a zamával mu.

Foke zabral a opřel se křídly o závan větru: hořce voněl dalekými údolími časného podzimu. Krajina pod ním se propadala, jezdce, koně i kameny kolem stezky pohltilo šero. Planina a úbočí kopců se zmenšovaly, vzdalovaly, mizely… Nebe skryté do temných mračen krkavce přivítalo oblačnými cáry.

Sagitto by ochotně putoval třeba celá léta, pokud by doprovázel Remiré – kdyby nechtěl co nejrychleji dorazit k Aktevuovi. Hledači hráli o všechno… Vlk předtuchy nepodceňoval, čím dřív se dostanou hodně daleko, tím lépe. A fňukajícího a hekajícího Bir Keleka nepovažoval za společnost, na níž by lpěl.

Jeli přes noc, neodpočívali ani kvůli zraněnému správci. Krátce po půlnoci sestupovali příkrou pěšinou, která se drala mezi nástrahami svahu jak zoufalec zavěšený nad propastí. Tehdy Vlk uznal, že je zapotřebí zastavit – obával se, aby si některý z koní na křivolaké, únavné stezce nezlomil nohu. I tak už urazili od Ökdi pětadvacet mil.

Útesy a rozsedliny rozrývaly téměř kolmé boky úzkého pustého údolí, balvany nahromaděné za bouří a lavin je vzdouvaly. Dno úžlabiny prořízla horská říčka, prudká, hlučná a čistá. Světlo úplňku se blyštělo na duhové pěně, kde se proud tříštil o balvany, a sklovitě hladké uléhalo kolem ztišených vírů.

Nemohli nalézt místo k odpočinku, natolik zemi brázdily pukliny a obsypávaly úlomky skal. Výrva ve svahu a sesuvy půdy podemleté lijáky uvolnily nevelkou plošinu, pokrytou sutí. Upravili prostor, jak se dalo, v tábor ani pohostinný, ani pohodlný, o to víc však nezbytný.

Vlk odložil správce zamotaného do pokrývky k zadní stěně a zabezpečil jej provazy. Považoval by za rozumné víc pouta utáhnout, jenže Bir Kelek kvílel a pokřikoval kvůli zlomenému zápěstí. Sagitto o sobě neměl nijak přehnané mínění, přesto netoužil vystupovat coby necitelný surovec; tím spíš, že Remiré by drsnější povaha neokouzlila – jak odhadl.

Po péči o koně čekala Sagitta podle zákona opatrnosti ještě noční stráž, i když sám už také zmalátněl. Nějaké tři hodinky, které prospal dík Fokeho umrtvení, nemohly vyvážit dvě probdělé noci a nepřehledný počet rušných dnů. Jeho únava kořenila hluboko… Nežil si vždycky v klidu a míru – nikdo z Vysočiny trvalejší pohodu neznal; ale od jara byl téměř neustále na útěku, jako by se proměnil v zajíce se smečkou honičů v patách.

„Vzít Lyka s sebou,“ postýskl si, „ohlídal by mi správce i dívku. Měl jsem se naučit od Njála meditovat, to by třeba zabralo.“

Nechtělo se mu odhánět dřímotu zpěvem, třebas to obvykle pomáhá. Bohatýr hlídající kouzelné hříbátko před dívy se proti spánku řízl do prstu. On sám nic takového nepotřeboval a neúčinkovalo to. Příliš obolený a umdlený, než aby obcházel tábořiště, sebral pár kamínků a chvíli hrál drápky.

„Budu bdít s tebou, jestli chceš,“ řekl jemný hlas. Remiré, zahalená do pokrývky, usedla vedle něj.

Zurčivý proud na dně úžlabiny plynul bělavým, chvějivým tichem měsíční noci. Správce chrápal.

„Budu rád, až se toho mizery zbavíme,“ řekl nevrle Sagitto. „Je mi, jako bych měl v nohavici štíra.“

„Nelitovala bych, kdyby si zlomil vaz,“ řekla s trpkostí. „Všechno jsem nechala v pevnosti… všechno… a potřebovala bych si upravit vlasy,“ dodala nejistě.

„To mi někoho připomíná,“ pousmál se.

Bez nože, křesadla a hřebene se muž nevydává na cestu; půjčil jí svůj hřeben, který zhotovil ještě v hadaččině chýši. Vzpomínaje na Tarsis a Njála, díval se mlčky, jak rozčesává předlouhé kadeře a zaplétá je s písní ne hlasitější než šelest nočního vánku.

Schoulenou a opřenou o Vlkovo rameno, líbeznou jak měsíční víla, odnesl Remiré sen. Opatrně, aby dívku neprobudil, přenesl ji Sagitto na podušku ze svého pláště. Od řeky táhla zima. Viděl žloutnoucí záři nad černými hřebeny skal, slyšel frkání koní… V příštím okamžiku spal.

Foke se řídil podle hvězd a stoupajícího měsíce. I on spěchal na sever, vždyť šlo o život jeho bratra a osud kmene. To vědomí jej nutilo nedbat na únavu. Vzduch jej nesl a jeho lehké prameny jej obtékaly jak čirá řeka. Fokeho křídla v pravidelných a vláčných nárazech prorážela měkkou clonu povětří v průzračné síle, úchvatném tichu a volnosti letu.

Putoval prázdnem. Zamlklá luna, průvodkyně nočních poutníků, se toulala s krkavcem po nebi. Foke nabíral výšku, zase klesal a krajina v hloubce se vlnila, zázračná zahrada křišťálového jasu. Klouzal stepí a blaženou samotou, jeho stín plul pod ním, ostře černý na stříbřitě bílé pláni… Náhle pocítil, že mu únava rozostřuje zrak – viděl stín dvojitě.

Zpomalil; stíny se oddělily a ten druhý se odtrhl od země. Vznášel se k němu vzhůru, rostl a šířil se, ohromný a temný jak duše podsvětí. Vystupovaly z něj dva žluté svítící měsíce očí.

Foke se pokusil zakormidlovat perutěmi zpátky. Ze stínu zavál prudký a mrazivý vítr, dechl a uchvátil krkavce ve vzdušném víru. Hluboká záře nebe, mlčící sinalá step a ledová tma stínu se střídaly nahoru a dolů v omračujícím kolotání, jako by jej přibil větrný vodopád pod zpěněnou hladinu, otáčel s ním a bušil a otáčel…

Krkavec jako hrouda zcuchaného peří dopadl do trsů kavylu. Spočíval nehybný a tichý v hladivém měsíčním jasu, jenž se měnil a postupoval s míjející nocí.

Sagitto měl letmý dojem dotyku… neurčité, tísnivé hrozby. S úsilím se vzkřísil k mátožné bdělosti… Ležel na boku tak, jak sklouzl do těžkého spánku, ruce přeložené vedle tváře. Zápěstí ovíjel a tlačil k sobě dlouhý navazovaný provaz: konec vedl k Bir Kelekově pěsti.

Správce za něj zatáhl, upevnil poslední uzel. Odskočil, Sagittův meč v pravici, která už vůbec nevypadala poškozeně. Vlk se vymrštil. Ztuhlost předjitřního chladu, rozespalost a zem pokrytá sutí však nepřejí střelhbitým pohybům. Vrstva štěrku mu povolila pod nohama, správce trhl provazem a Sagitto upadl mezi kamení.

Byl čas před rozbřeskem, máslově žlutý měsíc se nízko nad obzorem odrážel od prosvítající oblohy. Korytem řeky proudily páry, vyčnívaly z nich trupy a paže příšer: balvany a kostry naplavených kmenů. Remiré stála u okraje stezky, bledá, jako by jí mlha obestřela líce, spoutané ruce tiskla k hrudi; leskle černý had copu se kolem nich vlnil ke kolenům.

Další hrubé škubnutí smýklo Vlkem vpřed. Sagitto se vzepřel dlaněmi a zvedl se na kolena. Správce udržoval provaz správně napjatý, zůstával v bezpečném odstupu; dívku měl na dosah meče.

„Tak je to v pořádku,“ ušklíbl se Bir Kelek. „Vstávej! Pohni blíž – pomalu, sem k mému koni! Nazpátek pěkně poklušeš… Co kdybys mi na tom svém prohnaném ryzáku ujel? Nechci přijít o uznání velitele Gardy, až mu předám živou pozornost… Těš se, jak tě do té doby v Ökdi poctím!“

Sagitto se rozesmál. „Rád bych se dočkal! Jedna loukoť do bláta, druhá z bláta ven – pochop přece, step je příliš rozlehlá, než aby mě samotinká Kamenná tlama dokázala vrátit do pevnosti.“

Bir Kelek svraštil obočí. Meč v jeho ruce opsal oblouk a udeřil plochou čepelí Sagitta do tváře. Vlk se nesnažil uhnout: cítil, jak lícní kost pod úderem zadrnčela, za víčky vybuchlo nachové světlo. Remiré nevykřikla – její velké temné oči čekaly, dokud mládenec nevzhlédl.

„Když jsem tě chytil poražený, mluvko,“ s úsměškem řekl Bir Kelek, „zajatého tě nepustím.“ Pootočil se, aby zadrhl provaz o sedlo.

„Tomu nevěř,“ namítl Vlk poklidně, otíraje ohbím lokte krev z obličeje, „už ses stihl dopustit pořádné chyby.“

Správce se obrátil, změřil si ho s pohrdlivou nedůvěrou. „A jaké asi? Co mě chceš učit, jelimánku zelená?“

„Neměls nás napadnout,“ vysvětlil Sagitto. Týž okamžik švihla dívka copem správce přes oči.

Zavřískl, zavrávoral, levičku přitištěnou pod obočí. Sagittovo čelo mu narazilo o prsa, jako obléhací beran udeří do hradby. Bir Kelek se rozplácl na zemi. Svázané pěsti zasadily mohutným čelistem hbitou a důkladnou ránu. Rozlehla se šerem s ozvěnou a správcovi se hlava překlopila nazad, změněna v kámen.

Sagitto vylovil za správcovým pasem svůj nůž. Sevřel střenku koleny, přeřezal provaz a s úlevou promnul volné ruce.

„Nehádal bych u tak hezké dívky, že bude i bystrá a smělá,“ řekl.

Něžně ji osvobodil z pout a prsty se mu pozdržely na útlých zápěstích. „Nemrač se na mě, Jitřenko – prázdné poklony ještě neoplatí přispění, ani neocení krásu.“

Sklopila řasy…

„Copak míníš provést s tímhle lstivým pánem Ökdi, neohrožený jezdče?“ odbočila s pousmáním.

„Podstoupí trest nepříjemný pro něj i pro nás: nějakou chvíli se s tím otravou povlečeme dál,“ řekl znechuceně.

Vyzvedl omráčeného správce hnědákovi do sedla, ztuha jej připevnil a vyvaroval se pro tentokrát zbytečných ohledů. Vládlo dosud přítmí, mlha se vysouvala výš po ramenou úžlabiny, až zahalila stezku.

„Nepojede se nám zrovna bezpečně,“ řekl dívce. „Nechceš raděj počkat? Jestli je ti chladno, rozdělám oheň…“

Zavrtěla hlavou a vyhoupla se do sedla Fokeho grošáka.

„Vsadím nos, že se náš prašivec zatím probral a dělá chudinku, aby zkusil znova pláchnout,“ poznamenal Vlk jedovatě. „Hej, třeba neslyšíš nebo to hraješ, na útěky zapomeň a drž se nás!“

Přistoupil k hnědákovi a sáhl po uzdě. Projela mu mezi prsty – Bir Kelek výkřikem pobídl hřebce a neohrabaně, omezen pouty, jej přinutil vyrazit. Sagitto uskočil; kůň se s úzkostným ržáním rozběhl krkolomnou pěšinou.

Bir Kelekův tuhý kořínek potvrzoval přezdívku Kamenné huby danou Gelabhům i jeho vlastní bývalé úspěchy – dnes mu přišel vhod jako dosud nikdy. Raději ať zahyne mezi ostrými skalisky, než aby se po Městě dávalo k dobru při dýcháncích, hostinách a v lázeňské líhni klepů, že jeho, kdysi Pána pohárů, důvěrného Vladařova poradce, ošidil krkavec a otrhaný zbojník vláčel na provaze jako kozla na porážku.

Řítil se do bílé tmy, zuřivý a nepříčetně roztrpčený; špičkami svázaných rukou se snažil nahmátnout uvolněné otěže. Nárazy kopyt do kamenů rozeznívaly úžlabinu a vykřesávaly jiskry… Do mlhy zapadl výkřik děsu. Rachocení a hřmot řítícího se kamení, harašení suti, dvě tři třesknutí valícího se kamene a ticho.

„Ďas ho sper,“ ulevil si Vlk. „Připravil nás o koně.“

Ze skalisek, třepících chuchvalce mlhy do vlhkých cárů, k nim dolehlo tlumené zařičení jako nářek.

„Pojď mi pomoci, Remiré!“ zavolal. Vydal se napřed, zakopávaje v šeru o záludné hranáče kamenů. „Vezmi naše pokrývky na lano!“

Poslechla jej. Pocházela z kočovného kmene pastevců: proč by měl dobrý kůň platit za člověčí hloupost? Rozřezanou tkaninu spojil Sagitto v provaz, jehož konec zajištěný tlustým uzlem vecpal mezi dva balvany.

„Jisti mě…,“ poprosil dívku. „Kdybych měl smůlu, musela by ses vrátit domů sama…, ale to se nestane. Nepřipustím, abych pozbyl potěšení z tvého úsměvu dřív, než tě předám strýci.“

„Místo lichotek se pokus nerozbít na skalách,“ řekla, když si uvázal lano kolem pasu, „ne každý by se pro koně odvážil dolů.“

„Nejsem každý,“ uchechtl se. „A vede mne vážný důvod: hnědý hřebec přivolává výpravám zdar – ten budeme pekelně potřebovat!“ dodal napůl v žertu.

Navinul provaz na zápěstí a sklouzl za kamenitý lem do rokliny. Táhlé sténání odtud zaznívalo mezi hlasem řeky stále přerývaněji a zastřeně, jako by šedou mlhu obývala smrt. Vlk se spouštěl kolem útesů, zatínaje prsty do trhlin a škvír v kamení. Štěrk chřestil a sypal se pod nohama.

Ve snaze dohlédnout přes dusivou hutnou clonou par se opřel o balvan a naklonil se. Kámen se pohnul. Povolil tlaku rukou, překulil se, padal do matné vřící nicoty… Vlk sjížděl dolů ze svahu po kolenou a dlaních. Srdcem mu horce škublo – a v té chvíli se napjalo lano a přidrželo jej.

Cítil zrnitou vůni mlhy a břitký, nakysle trpký pach koňského potu. Těžké chrčení bylo zřetelnější a bližší. Opatrně slézal…

Hnědák se zachytil nad převisem, kde kamení z výmolů ve stěně navršilo val. Potlučený a podrásaný ležel na boku, potrhané sedlo se sesunulo a škrtilo hrudník popruhy. Chroptěl, třásl se, žalostně natahoval krk v marném pokusu vstát. Zbytky z Bir Keleka uvízly pod ním.

„Třeba byl správce tvrdší, než vypadal,“ řekl si Sagitto bez lítosti, „tyhle hlavy jsou kamenné doopravdy.“

Sklonil se k hnědákovi. Uklidňoval jej a ohledal mu nohy, nemá-li je zlomené.

„Héééj,“ zařval do příšeří nad sebou, pěkně od plic, aby překonal poklici mlhy a hlomoz vln, „Remiré, potřebuju ještě jeden provaz a taky Lišáčkovu a Marukovu sílu – nahoru se vyškrábeme oba!“

Byl to zlý výstup. Sagittovi připadalo, že se derou zakletými skalami z nepaměti po tisíce let. Trpělivě k hnědákovi promlouval, veselým tónem sliboval bezpečí a vlídné zacházení. Táhl jej vytrvale vzhůru, spalován plameny zarputilosti, vyčerpáním i zoufalstvím, vlhko v očích a kletby ztajené v hrdle.

„Poděkuji Paní Osudů a laskavému Pánu Tumnajovi, jenž chrání stáda,“ řekla Remiré, když se hnědák s vytřeštěnýma očima, sténající a kvílející námahou, drápal na stezku.

„Nic proti Tumnajovi, ale bez Jitřenky bysme vylézt nesvedli,“ zasupěl Vlk. Mladík a kůň se svorně svalili přes hráz kamenů. Dopřáli si vydatný odpočinek, než byli schopni a ochotni pokračovat v cestě.

Remiré hnědákovi překryla nejhorší rány lišejníkem a ovázala je cáry pokrývky. Sagitto podobnou péči odmítl. Krev na tváři naběhlé podlitinou mu ztuhla, leskla se v chladném stříbrném úsvitu. Raději se vypravil do sedlového vaku pro něco k zakousnutí: zbytečný přepych utrácet čas na teplou snídani…

„Má jmenovkyně a ochránkyně dávno opustila oblohu,“ vzdychla Remiré, když posléze vyrazili. „Příliš jsme se opozdili…“

„… a zprostili se správcovy škodné ochrany; zdržení nestojí za vrásky,“ odpověděl lehkomyslně Vlk. „Máme dobré koně! Předcházejí nás dva obratní vyslanci – doufám, že nám zajistí slavnostní přivítání. A Jitřenka mi nezmizela z pohledu… Litujme spíš dní, než jsem tě potkal, marného času, za kterého nám srdce zabloudila jinam. Skládal bych pro tebe písně, každé ráno tě probouzel novou v naději, že jedna z nich bude hodna tvého půvabu.“

„Na zbojníka umíš vést řeč až příliš obratně,“ řekla s úsměvem. „Kolika dívkám jsi už takhle mámil mysl a sváděl poctivost?“

„Žádná nepřekonala krásu Jitřenky,“ pravil upřímně. „Zasluhuješ vlídného, starostlivého druha: škoda, aby medové květy lící vadly slzami. Joah splní přání, která ti vyčte z duše, a bude umět přivolat do vašeho domu klid a štěstí.“

„Proto jsem si ho vybrala,“ řekla zamyšlená a posmutnělá. Přehodila člunek hovoru; rozmlouvali o ledasčems jiném, aby cesta rychleji ubíhala nejen koním, ale i jejich starostem.

XII.

Dar bohu zabíjení

„Jak mám žít? Jak mám teď žít…?“

Krkavec ležel na písku s roztaženými křídly, oči zakryté mžurkou. Z rozevřeného zobanu vycházelo žalostné krákání. Zmožen zoufalstvím, zapomněl volat lidským hlasem.

Přišel k sobě někdy po poledni, nezraněný, ale otřesený a rozechvělý strachem: přiletí pozdě, jeho kmen přepadnou Jugurové – všichni, na nichž jemu a Sagittovi záleží, zahynou… Rozběhl se, odrazil vzmachem křídel.

Vzduch ho nechtěl přijmout, vítr ho odmítal nést.

Překvapeně zamžikal. Letěl už tolikrát, peří i letky měl v pořádku… Zkusil to znovu. Něco ho drželo při zemi, jako by do něj sestoupila tíha kamení; necítil v sobě dar a volnost letu.

Opět zabušil křídly, pomáhaje si výskokem… nešlo to. Umírání by tolik nebolelo. Jako by ztratil zrak, jakoby náhle ohluchl, jako by jej opustilo snění a zanechalo jen prázdnou vydlabanou skořápku. Žil a dýchal a hýbal se, a nebylo proč, nebylo proč…

Nemohl létat.

Strach o Tarsis a vlastní vůle by donesly Njála k Jugurům snad za pouhý den, kdyby mohl střídat koně. Pokud nechtěl Lunu strhat, musil brát ohled na její síly, i tak dost přemáhané.

Ke sklonku odpoledne doputoval do vesnice v předhůří. Zdála se mu ztichlá a opuštěná. Před kamennou zídkou narazil na dva muže v kazajkách pošitých kostěnými destičkami, zakřivené meče po boku. Střežili ves: zůstala až na pár nemocných a nemohoucích stářím prázdná. Obrátili proti Njálovi dlouhá černá kopí.

„Přišel jsem v míru!“ vykřikl Njál. „Hledám Aktevua, vašeho náčelníka – mám pro něj zprávu, která rozjasní jeho duši.“

„Nemyslím,“ zasmál se strážce, „že by Aktevua mohlo potěšit něco víc, než že rozdrtíme naše dávné nepřátele, a to bude brzy. Mergut Torgas, vládce zbraní a smrti, nám bude nápomocen, když se mu dostává oběti.“

„Oběti…?“ řekl Njál. „Oběti?? Ale vždyť se úplněk završil teprve v dnešní noc!“

„Bůh si svůj dar vyžádal dříve,“ pravil bojovník. „A kdo jsi ty, že si troufneš poroučet bohům, kdy mají žádat obětiny? Jestliže hledáš Aktevua, musíš za ním k jezeru Sary-Džas, Pokloň se mi. Říká se mu také Černý kotel a Mergut Torgas je zvolil za svůj příbytek.“

„Kde leží vaše jezero?“ zeptal se Njál v urputné snaze zachovat klid. „Ta zpráva má cenu životů.“

Strážci na sebe útrpně pohlédli.

„Izbegil – slyšíš, Izbegil, doprovoď toho cizince, jinak nám zabloudí a pomine se!“ zahulákal jeden.

V domku něco dlouho štrachalo a harašilo, než se vybelhala stařenka v černém šatu, vrásčitý obličej skrývaný šátkem. Njál ji šetrně vysadil do sedla. Vedl Lunu podle jejích pokynů, prokládaných díky, že nepřijde o tu slávu – vnímal ji jen zpola a její řeči mu splývaly v trýznivý hukot. Njálovi se cesta zdála nekonečná, k nepřežití, ale zrychlit kvůli stařičké Izbegil nemohl.

„To je tím, že nejsem skutečný krkavec, ale vznáší mě zaklínadla,“ řekl si Foke, vyčerpaný bezútěšnou marností svých pokusů dostat se do povětří. „Kdoví, do čeho jsem v noci narazil – mrak to nebyl, pták to nebyl, a jestli skrýval temnou sílu, možná něco poškodila, vždyť kouzlo ruší kouzlo.“

Proměnil se v člověka, aby šel pěšky. K Jugurům mu zbývaly čtyři hodiny rychlé chůze.

Njál a Izbegil dorazili k planině uprostřed černých skal: celý kmen Jugurů, svátečně vystrojený, byl nahloučen v jejím středu, kolem jezera.

Sary-Džas se podobalo vysokému měděnému kotli, v němž se za dnů oslav vaří jídlo pro všechny v občině. Takový kotel kdysi sám Mergut Torgas uchopil, kouzlem nesmírně zvětšil a zabořil po okraj do země. Planina v prudkém zlomu končila prázdnem nad stěnami jezera, klesajícími rovně do hlubiny. Dole stála temně zelená průzračná voda.

Plání se rozléhaly bubny a pronikavý zvuk dřevěných píšťal, hluboký řev dvou velikých mosazných trub a hrubé, temné tóny strun šamanova nástroje, připomínajícího dřevěnou číši s krátkým hmatníkem.

Njál pomohl babce z koně. Izbegil s nadšenými výkřiky, kulhajíc a klopýtajíc, vyrazila k zástupu. Njál sesunul pochvy s tesákem i s nožem z opasku, zastrčil je k sedlu. A Izbegil předběhl, ještě než dostihla rozptýlené opozdilce.

Njál se prodíral mezi lidmi, zaujatými divadlem při břehu jezera, dokud si jej někdo nepovšiml. Njál pohotově zvolal:

„Mám zprávu pro náčelníka Aktevua, chci mluvit s náčelníkem!“ Obával se, aby jej neubili jako rušitele obřadu dřív, než se k Aktevuovi dostane.

Uvízl ve vřavě spílání, hrozebných tváří, rukou, které s ním cloumaly, tloukly do něj, vlekly ho davem… Tu jej ty ruce pustily. Njál se zapotácel, získávaje opět rovnováhu. Otřel si rukávem obličej.

Mezi zástupem a okrajem jezerní rozsedliny zůstal volný prostor. Tyčila se nad ním žerď, na jejímž hrotu byla naražená čerstvá velbloudí hlava, cenící zuby. Kolem žerdi rozložili Jugurové obětní dary: chlebové placky, sladký tvaroh, škvařený lůj. Šaman ve špičaté kožešinové čapce, pošité rolničkami a měděnými ozdobami, zpodobňujícími démony, obcházel obětiště vrávoravým krokem. Jeho pomocníci pak do vod jezera házeli velbloudí kosti a sypali mouku.

Dva z nich stáli poblíž břehu, opatrujíce mezi sebou tu, jež měla zanedlouho připadnout Bohu zabíjení. Měla oblečenu volnou tuniku se širokými rukávy, zbarvenou do temna jak rudé víno, zdobenou na lemech výšivkami květů. Dlouhé copy proplétaly perličky a hedvábné střapce. Ženy jí jemně nalíčily tvář; byla krásná a cizí, že Njál zapomněl dýchat.

Tarsis k němu vzhlédla s hořkým pousmáním, nepromluvila však. A bubny a píšťaly utichly.

Co Foke pamatoval, nesly jej hbité nohy pasteveckých koní, a když se stal Ptačím mužem, sloužila mu křídla. Nebyl dobrý chodec. V tom tkvěla potíž: cévami mu sžíravě tepalo naléhání, že se stalo něco zlého. Je zapotřebí spěchat…

Rozběhl se stepí. Běžel, dokud se nemusel vysíleně zarazit, lapaje po dechu, s pícháním v boku a s očima zamlženýma.

„Chci létat!“ zařval. „Já zas musím létat! Musím!!“

V posledním pokusu, téměř nedoufaje, na sebe vzal ptačí podobu.

„Proč jsi sem vtrhl, cizinče?“ zeptal se Aktevu tím vzteklým a povýšeným způsobem, který snese jen málokdo, aniž by se rozčílil. „Bezdůvodně jsi porušil obřad obětování, neboť, jak vidím, Remiré s tebou není.“

„Nemůže být,“ řekl Njál směle, „protože ji doposud vězní Bir Kelek, správce Ökdi. Moji přátelé ji však co nevidět přivedou zpět do tvého domu.“

„Výmysly!“ ušklíbl se Aktevu. „Bir Kelek je rozumný a štědrý muž, který ví, jak vyjádřit úctu náčelníku mocného kmene a jeho lidu. Proč by něco takového dělal? Mysli, cizinče, než začneš s báchorkami!“

„Proto, aby pak mohl obvinit tebe a tvůj lid z buřičství a napadnout vás. Vašimi životy by zaplatil Vladařovu pozornost a přízeň,“ objasnil trpělivě Njál.

Aktevu se zasmál. „Hlupáku! Mám s Bir Kelekem, ctihodným a moudrým mužem, uzavřenu tajnou dohodu. Pokud mu předám čestný dar z kořisti, dovolí nám pobít Alary, naše pradávné nepřátele.“

„Kde máš jistotu, že tě pak neošidí? Nevěříš-li, můžeš mě i tu dívku uvěznit a podržet jako rukojmí do zítřka a uvidíš, že se Remiré vrátí.“

„Tím líp,“ zakřenil se Aktevu. „Zítra žádní Alarové nebudou, a nebude ani uvzdychaný hrnčíř, který mi ji chtěl odloudit.“

„Alarové s jejím únosem nemají nic společného!“

„Mají nebo nemají – skoncujeme s nimi, protože je mezi námi krev.“

„Krev smyješ vodou, nikdy krví,“ namítl Njál. „A tvoje ruce potřísní smrt mé přítelkyně, kterou zahubíš proti právu a poctivému ujednání!“

„Já tu ženu přece nezabiji,“ řekl odmítavě Aktevu. „Nechám ji jen sestoupit do jezera – a Mergut Torgas přijme do svého paláce další nevěstu.“

„Nedržíš úmluvu,“ opakoval trpce mladý muž.

Aktevu na něj udiveně vypoulil oči:

„Pověz mi, když vycházíš do deště a oblékneš proto plášť, nesejmeš ho, jakmile zas vysvitne slunce? Věci byly tak, a já jsem ti dal slovo. Věci jsou teď jiné. Ten závazek by mi uškodil, vzal jsem ho tedy zpět.“

„Dělej, jak uznáš za vhodné,“ zkusil to ještě Njál. „Mají se ostatní kmeny dozvědět, že tvá čest nevydrží přes ranní rosu?“

Zašustilo to, jak Aktevu zamnul dlaněmi o sebe.

„A kdopak bude takové zvěsti vyprávět? Ty jistě ne! Mergut Torgas se na mne může pro porušení slibu rozhněvat… Za pokání věnuji Pánu další oběť: tebe, cizinče.“

Njál měl pocit, že se mu v lebce s prasknutím zlomila suchá větev. Obraz před očima se rozvlnil jak horký vzduch, ruce samy sjely k opasku… Naprázdno. Do zad se mu zapřely ostré hroty kopí. Postrkovaly a popichovaly ho těch několik kroků k Tarsis. Vedle dívky vyčkával šaman, obličej pomalovaný velbloudí krví, bubínek v rukou.

Aktevu vztyčil paži – šaman udeřil do bubínku a vydal se po břehu, prozpěvuje vyzývání. Zastavoval se, hlučně vzdychal a naslouchal, zda se Bůh zabíjení probouzí.

„Hrozivý králi, vládče nad blesky a temnotami, přinášíme ti oběť! Ó ty, jenž vedeš čepele a neseš šípy, ty, který přivoláváš kopí k jeho cíli, vyslyš nás!“

Njál ucítil lehký dotek. Do jeho levice vklouzla drobná, drsná Tarsisina dlaň. Pevně ji sevřel a oslovil Aktevua:

„Pak nám alespoň dovol, ó náčelníku Jugurů, abychom se do jezera vrhli sami, spolu, dobrovolně a bez pout.“

Aktevu v upřímném rozhořčení spráskl ruce.

„Ty nám vážně chceš pokazit oběť! Budete volní, třeba umíte plavat a vylezete, budete se držet jezerních stěn jako mouchy džbánu. Moji muži aby vás s námahou sestřelovali, Mergut Torgas nedostane určenou oběť a můj kmen bude poražen. Ne, ne!“

„Pane nad rudou smrtí, zahubil jsi svým lukem vojska, svým mečem porazils válečníky. Tvůj kůň má ohnivou hřívu, stateční skrývají tvář, když se objevíš!“ zpíval šaman a chvěl se, hlava se mu třásla. Vydával roztodivné skřeky a úpění, neboť Bůh zabíjení se blížil.

Njálovi stáhli ruce dozadu a důkladně, byť bez hrubostí, je svázali provazem. K lítosti mladého muže mu přitom někdo odepjal široký opasek: Njál v něm uchovával řadu užitečných předmětů, od počítadla z kusu dřeva po křemenné šídlo. Tarsis sama nastavila zápěstí. Dlaně semkla k sobě, prsty zaťaté jako v zimnici nebo ztajené hrůze či ve vytržení prosebné modlitby.

„Ó hrozivý vládče, skláníme se před tebou! Zabili jsme pro tebe velblouda, vystup z hlubin k nám! K tvé poctě ti darujeme dívku, vydáme ti mladíka, aby pro tebe sloužil, veď nás k vítězství!“ vykřikoval šaman. Zmítal se, křivil obličej a mhouřil oči, jako by se snažil zachytit naléhavé volání.

„Sestřičko…,“ řekl Njál potichu a zoufale k hadačce, stojící vedle něj. Nasadil chladnou a vyrovnanou tvář, ale nechtělo se mu umírat, už kvůli poslání; zvlášť ne tak odpudivě.

Tarsis odpověděla rovněž šeptem, klidně, v očích hoře hlubší a temnější než rozsedlina, která je čekala.

„Já nejsem skutečná kouzelnice, Njále… Umím pár klamů a lestných čárů… teď nedokážu nic. Pro můj život ztratíš svůj, ale já bych jej dala s radostí, kdybych tě mohla zachránit…“

Hleděli na sebe ve smutné něze.

Šaman se svíjel na břehu. Jeho křik se mísil s kovovým duněním velkých rohů a tlukotem bubnů.

„Pane zabíjení, dej, ať jsou naše paže plné síly, naše srdce beze strachu, ať žádná ze střel nemine a každé ostří prolije krev, ať naši nepřátelé padají jako listí a vítr děsu je smete! Pane zbraní, nejmocnější z mocných, sešli nám vítězství!!“

Bubny zavířily a umlkly, hluboký tón rohů dozníval. Njál se pootočil, neboť to znamenalo, že chvíle nadešla. Šaman stál před nimi, kožešinovou čapku sesutou z čela, mokrého potem. V pěsti svíral obřadní nůž se zdobeným zlaceným jílcem a jemným obsidiánovým ostřím, tenkým jako vlas, průsvitným v šikmých nachových paprscích slunce.

„Dovol mi, abych šla vstříc Pánu zbraní sama,“ řekla Tarsis.

Šaman pokývl a jeho strážci poodstoupili. Když při své nedlouhé pouti k okraji srázu míjela šamana, stařec napřáhl paži a zachytil ji. Rychlým pohybem shrnul volný rukáv z jejího předloktí a zlehka dvakrát řízl.

Njál pochopil… Vykřikl, když se propadala do rozsedliny. Zezadu ho přidržely ruce; šaman přiskočil a strhl mu halenu z ramene. Obřadní nůž se znovu zatřpytil, zajel do kůže. Ze dvou povrchových, široce vedených ran se vyřinula krev. Mladého muže důrazně přistrčili ke kraji srázu a stáhli se do mlčícího, vyčkávajícího půlkruhu těsně za jeho zády.

Uprostřed rozervaných pilířů stěn vyrůstala drobná břízka, zlátnoucí lístky se ve větru mihotaly jako motýlí křídla. Některé už klesly na stupně kamení, na temně zelenou průzračnou hladinu, pod níž se pomalu pohybovaly dva bělavé stíny. Njálovi se na okamžik zdálo, že zahlédl Tarsisin rudý šat. Osiřelý březový list v kruzích sestupoval hlubinou, blíž a blíž neúprosným vodám… Snad by bylo snazší roztříštit se na ostrých výčnělcích skal.

Sklonil se a odrazil – zelená hladina mu vylétla vstříc. Zezdola vystoupila světlá vlna, a druhá. Padal… Udeřila ho voda, sevřela mu údy. Vlekla ho někam dolů, až narazil bokem na dno. Převalila jej a táhla vzhůru. V uších cítil bolestivý tlak, bublání a hučivý praskot. Dusil se tíží na prsou… Jezerní vody ho vyplivly na povrch.

Kašlal, prskal, lapal po dechu, snažil se zbavit mokrých vlasů přes oči. Nabral vzduch a opět se potopil. Málem utonul, zmítaje se vlnami v pokusu protáhnout svázané ruce dopředu. Scházelo maličko; ovšem tak, jak provazy držely zápěstí na zápěstí, zadrhávaje o šaty lepící se k tělu, to nedokázal ani štíhlý Njál. Alespoň setřásl sandály.

Zalykal se, oči plné vody. Položil se naznak; závaží nasáklého oděvu příliš nebránilo pohybu, jen táhlo trochu níž, jazyky vln mu přejížděly po obličeji. Vysílený doplaval ke skalní stěně. Potřeboval se zachytit, chviličku si odpočinout… Kolem stěn obíhal chladný silný proud a strhával ho pod hladinu. Njál si zraňoval prsty o výstupky kamene, znovu a znovu zbavován nevalné opory. Rameno jej pálilo.

Zástup se nahrnul kolem srázu, dychtivě zíral dolů a pokřikoval. Lučištníka, který by měl sundat neposlušnou mouchu zpátky do kotle, Njál zatím nepostřehl.

Krvelačná pozornost davu mladého muže rozčilovala. Nikde na vodě neobjevil Tarsis, a to bylo skličující. Nevěřil, že by se utopila – stěny se při hladině rozšiřovaly a vrásnily do sloupů, splétaly nepřehledný vzor výčnělků, výstupků a puklin: snad se zachytila a skryla mezi nimi.

Odzdola dorazila vlna a hodila s ním stranou, odtrhla ho od skály. Něco ho těsně minulo, nadzvedávajíc jej pohybem vod, zlehka se dotklo jeho nohy. Njál zapadl proti své vůli pod hladinu. V matném vnímání čehosi hmotného a blížícího se sebou škubl bokem. Ta věc projela mimo něj; proud ho strhl ještě hlouběji. V zeleném přítmí spatřil, zvětšeného do nestvůrna, posla Pána zabíjení. Podobal se rybě, mohutné jako býk, obrovské, s válcovitými širokými boky, pokrytými kostěným krunýřem. Odpudivě šedě žlutavý hřbet povlékaly průsvitné šlemovité cáry. Mrtvolně bílé břicho se vzdouvalo k velikým ploutvím. Vyčnívaly z něj jak ruce se zápěstím, vsazené do řasnatého lemu. Perleťově šedé, zkalené boule očí se zdály nevidomé. Širokánské třaslavě růžové doupě tlamy přehrazovaly dvě řady zahnutých ostrých zubů.

Njál předpokládal, že v jezerních vodách bydlí dravec… ale…

Ryba po něm vyjela v šumivém tichu. Njál sebou mrskl, zkusil jí uniknout. Mocný špičatý ocas jej udeřil do ramene, kostice ploutve mu rozškrábly kůži. Druhý bělošedý stín přeplul kolem něj. Njál, téměř bez sebe, kopl proti rybímu boku. Odrazil se od jeho tvrdého, kluzkého povrchu a vystřelil nad hladinu.

Pouze dav kolem rozsedliny, s nadšenou zvědavostí sledující vření v jezeře, mu zabránil zařvat děsem. Zahlédl kdysi ryby plácat se v rybářově vrši ve slepé a zběsilé snaze dostat se zpět do řeky… Teď se on tak snažil dosáhnout břehu.

Neviděl obludné ryby, jen tušil jejich přiblížení a pokaždé znovu nechápal, proč jej při jeho žalostných únicích chybily. Ten kratičký úsek ke stěně plaval a zmítal se po přízračný věk…

Za zády ucítil kámen kolmé stěny, na kterou neměl možnost vylézt. Něco jej uchopilo v podpaží a začalo tahat a rvát směrem vzhůru. Nemohl se otočit, ale na útesu byla záchrana… Njál se v zoufalství vysouval a zachytával drsné skály každou částečkou ramen, zad a chodidel. Bledá zubatá tlama ťukla, probořila povrch jezera a chňapla. Byl už nad ní, přilepený k úzkému výstupku.

Od skály se odrazil šíp… další…

„Zčerstva nás ženou do polévky,“ řekla Tarsis. Jednou rukou, kolem zápěstí ještě ovinutý kus provazu, přidržovala Njála v jeho vratkém postavení; pravičku přimykala ke kamenné desce břehu.

„Těm rybám neujdeme,“ řekl chmurně Njál.

„Mohli bychom,“ odpověděla, „tam vzadu, naproti, jsem našla ve skále průchod. Ryby jím sem proplouvají, ale je zatopený jen zčásti – u stropu bychom se mohli schovat.“

„… Tarsis!!“

„Nejsi moje chůva,“ odsekla rychle.

Kolem hlav jim zaklapala a zaškrábala sprška šípů.

Bojovník na stráži u přístupové stezky k jezeru měl ve výhledu pokojně se pasoucí Njálovu hnědku.

„Ne že by to byl špatný kůň,“ říkal si Jugur, „ovšem jeho pán má horkou nemoc; jinak by sem nelezl. A nejezdil by na klisně. Vždyť teď, až ho ryby rozsápou a zemře, mu bude přisouzeno vstoupit do příštího života v podobě ženy.“

Uslyšel šumot a pleskot. Na hnědčině sedle přistál krkavec. Kobylka mírně zařehtala, pohodila hřívou. Krkavec přešlápl, nakroutil hlavu a drze po strážném loupl hnědými korálky očí.

„Hej, kde se tu bereš?“ zavolal muž v žertu.

Krkavec chraptivě zakrákal a čistil si zobák o sedlo, až to cvakalo. Muž s úsměvem přihlížel.

„Hééééj – co to děláš!!“

Krkavec obratným pohybem vytáhl z pochvy Njálův tesák, nadhodil si ho pohodlněji v zobáku. Pak vyrazil na krkavce nezvykle rychle k jezeru. Křídla mu vlála jak praporce. Muž po něm vyslal kopí, kterým ho nemohl zasáhnout, a začal křičet. Kolem jezera panoval hluk, že i kdyby zadul na jeden z posvátných rohů, nepomohlo by to.

Pták zakroužil nízko nad povykujícím davem. Prokličkoval dolů rojem střel a nad hlavami nepokorných obětí rozevřel zoban. Tesák vyklouzl. Tarsis napřáhla ruku a zadržela jej. Stála však na římse užší než píď: svižný hmat ji svrhl zpátky do vody. Njál tam skočil za ní. Krkavec, stahuje hlavu mezi křídla před svištícími šípy, zapadl do nejbližší štěrbiny v útesech.

Nad Njálem se zavřelo zrcadlo vody – kvapem temněla, jak zapadající slunce opouštělo paprsky rozsedlinu. Ve studeném zelenavém příšeří se zjevila nestvůrná rozlehlá past zježená zuby a odumřelé popelavé bulvy. Po paži se mu přesmykl Tarsisin dotek, provazy povolily, v dlani ucítil jílec tesáku. Pevně zbraň sevřel. Týž okamžik jej podebrala vlna hrnutá obrovskou masou ryby.

Njál skrčil nohy, prohnul se bleskurychle a podeplul ji, bledé nafouklé břicho před očima. Bodl do rýhy, kde kostěné štíty nasedaly na šupiny kryjící ocasní část těla. Táhl tesákem ze všech sil. Mohutné škubnutí ryby mu málem vyrvalo zbraň a hnědý výtrysk krve jej zahalil jak dým.

Vyplul na hladinu. Zkalená voda bublala a vřela křečemi zasažené ryby. Nadechl se, a až v hloubce si uvědomil, že dav nad rozsedlinou oněměl. Ubývalo jasu, jako by jezero zavíralo oči. Hledal Tarsis – otáčela se k němu… Následoval ji kolem velikého světlého stínu, v kruzích objíždějícího rozpitý tmavý oblak: trhavě se v něm zmítala bělavá hmota.

Plavali o život pod jasnými vodami jezera, příliš zřetelné cíle jugurským lučištníkům. Lidé nahoře řvali víc než předtím, šípy pršely do vln a prorážely je. V hradbě jezerní stěny, těsně nad hladinou, zelo černé okno. Propluli jím.

Prostor se zvětšoval a vyklenoval do stran jako obří koš. Přes víko klenby pobíhaly slabounké světelné odrazy. Vysoukali se na studený vlhký kámen jeho boků, dýchala z něj zima a šelest vln a stále hustší tma.

„Jako hrob to není zlé,“ řekla Tarsis.

XIII.

Kouzlo přes cestu

Ospalé slunce stačilo rozhodit přes úbočí kopců pokrývku z rudého světla a hlubokých stínů, než se Sagitto a Remiré přiblížili k vesnici Jugurů.

„Možná se dopouštím křivdy,“ řekl mladík; Lišáček zpomalil. „Berou mě pochyby, jestli nám Aktevu vyjde vstříc s poháry a pohne se uzavřít mír, až tě dovedu zpátky. Prosím, nepokládej za hrubost nebo neomalenost, jestli se nezbavím tvé společnosti, dokud si nebudu jistý, že nás tvůj velkorysý strýc nevypeče.“

Zarazila grošáka a upřeně na něho chvíli pohlížela. „Jistě mu na mně záleží,“ pravila pak, „vždyť mě vychoval, Joaha honil se sekyrou a poštval na něj ovčácké psy. Ale neválčí jen kvůli své neteři.“

„Ne, abys mu ji vracel, osle!“ zaskřípalo z šera. Foke dosedl Sagittovi na rameno. Byl těžký a unavený, přesto dával pozor, aby příliš nezatínal drápy. „Nesu dobrou zprávu, protože Njál a Tarsis jsou živí. Nebo žili, když jsem odlétal. A povím špatnou zprávu – skrývají se v jeskyních pod vodami Sary-Džas. Zabili Jugurům boha v jezeře a Jugurové vzteky šilhají a Aktevu plive oheň a z uší mu létají jiskry.“

„Ach bozi, slitujte se,“ vydechla dívka.

„Kde najdu to jezero?“ zeptal se Vlk věcně.

„Za těmi dvěma nízkými pahorky, tady, uprostřed pláně, docela blízko před vámi. Ještě kousek a padli byste jim do rukou – nebýt mne!“ ukázal Foke, natáhnuv krk. „Proč se zajímáš? Neoceníš moji zásluhu? Zbyla ti nějaká potrava z toho, co jsem chystal já? Ne, ať mi ji nepodává sestřenka! – á, díky.“ Přeskočil na Lišáčkův hřbet a uzobával z placky, přidržuje jídlo pařátem. „O něčem uvažuješ…?“

Sagitto uhodil koncem otěží přes dlaň a vyzvídal znovu:

„Remiré, kde máte stáda a jak je hlídají?“

„Ještě potrvá, než přijdou lijáky a poženeme na zimní pastviště. Bílý majetek, ovce, zatím mohou přebývat na horských lukách. Něco černého majetku svedli pastevci sem k pláním: část skotu a některé koně. Je-li pravda, co říkal Foke, pak u nich nezůstal nikdo, jen psi. Proč…“

„Veď,“ vybídl ji.

Mírným cvalem překonali pláň, až spatřili v modrém šeru časné noci pod svahy, dosud zachycujícími rudozlaté světlo, popásat se stáda.

„Koně nech být,“ řekl Sagitto, „ale krávy teď na podzim stejně pobíjejí. Kdyby si některý kus zlomil nohu, nebude tak zle. Leť dopředu, zkus je oddělit a trochu zvednout.“

Foke souhlasně zakrákal a vyrazil nad vlnami kravských hřbetů.

„Jitřenko, jestli mi zase pomůžeš, rozdělej oheň, než se vrátím,“ obrátil se Sagitto k dívce. „Potřebuju jen větve a proutí na štíty. Škoda, že tady na planině nenajdu vysušené tvrdé kůže! Spustili bychom s nimi pěkné hromobití.“

„Mé ruce by na ně třeba byly slabé – nevydávala jsem se na loupežné výpravy,“ namítla s úsměvem. „Chceš-li vzbouřit dobytek, dokáži tohle…“

Schýlila se podél koňského boku, černý cop sklouzl k vyčouhlým bledým praporcům trávy. Ulomila duté stéblo a přiložila je k ústům. Vlk sebou trhl. Mimovolně se rozhlédl, tak působivě a vtíravě se rozezněl střeččí bzukot. Lišáček škubal ušima, odfrkával a plašil se.

„Možná si některé zvíře ublíží,“ řekla klidně. „Budu prosit Paní, aby zlo nepostihlo nikoho z lidí! Pro Joaha i pro tvé přátele půjdu s tebou.“

Sagitto na ni upřel oči: viděla v nich pobavení, obdiv a úctu. „Být Joahem,“ řekl, „nikdo by mi nedokázal uloupit Jitřenku, i kdyby přitáhl s oddílem vojska. Ať mi odpustí on i ty i samotná Bohyně, ale nemůžu ti poděkovat jinak.“

Naklonil se, objal ji kolem pasu a přitáhl k sobě. Pohladil zlehka její rty, položil na ně ústa. Ten dotek byl obratný a něžný, pevný – a dlouhý. Než se vzpamatovala, než nabrala dech, pobídl ryzáka a zmizel; nezlobila se však.

Doplétali poslední štít z proutí a větviček. Z pastvin k nim doléhalo sílící, stále neklidnější hučení dobytka: Foke pošťuchoval a znepokojoval vůdce stád.

Z šera se vynořil kůň, nesl dva jezdce. Belhavě ho předběhl veliký pes, nadlehčující ovázanou přední tlapu. Na krku mu visel přetržený řetěz, ale smál se a vrhl se Sagittovi do náručí. Porazil ho, sešlapal pod sebe a olízal mu obličej v důkladném pozdravu.

„Jste nevypočitatelní a klamní jak duchové,“ řekl Sagitto, sotva jej Lyk pustil a směl zase vstát, vytřásaje z vlasů písek a suchou trávu. „Máte se přece chvět někde v ledových hlubinách slují pod Sary-Džasem a modlit se, abychom vás vysvobodili.“

„Njál nechtěl být trpělivý,“ řekla Tarsis. „Bojím se, že máš na něj špatný vliv. Začal prolézat jeskyně, skoro naslepo, jen přívěsek trochu svítil, abychom se nepřerazili hned na prvním kroku. Z jedné té sluje vedl komín, Lyk do něj spadl, když mě hledal. Tak tudy jsme se dostali ven, ovšem nebyla to hračka, jak můžeš vidět.“

„Pozoruji, že chceš plašit dobytek,“ pravil zasvěceně Njál. „Soudím, že k tomu ohňové štíty ani nepotřebuješ. Stačí, když se kravám svorně předvedeme v téhle úpravě.“

I něžná krása Remiré vzala úhonu dlouhou a prašnou cestou… Podívali se na sebe a rozesmáli se – všichni, až na Tarsis.

„Cožpak tebe netěší, že jsi na živu?“ optal se Njál.

„Najdou se okamžiky, kdy by mi opak nevadil…,“ žahla slovy i pohledem. „Jsem ráda, že jsme přežili, prozatím, a Jitřenka září ještě nádherněji, než jsem viděla ve snu. Je však na nás znát, že jsem se nemýlila v obavách o osud poslání, budeme-li z něj odbočovat.“

„Naopak,“ pravil Sagitto vyzývavě, „že jsme vyvázli, jenom dokazuje, že Bohyně dala za pravdu mně, když nad námi držela ochrannou dlaň.“

Nenapadalo je, co namítnout… Až Njál si přisadil:

„Zatím jsme nepřeskočili, bratříčku! Aktevu nečíhá u jezera jako kocour na dvě přitopené myšky – což nepochybně omylem předpokládáš. Sebral válečníky a míří sem v útoku na Alary.“

„Věci se sluší dokončovat,“ připustil Sagitto, „a – Už je žene!“

Přiblížil se dusot a zuřivé bučení. Stádo se k nim valilo, v jeho čele býk: mezi rohy se mu houževnatě zachycoval krkavec. Velký černý pták bušil zobanem vůdci stáda do vlhkého mulce a krákal do uší, zježených vztekem. Býk řval a házel divoce hlavou, ale krkavce nedokázal setřást. Tu a tam Foke nadlétl; máchaje perutěmi před zraky vyděšených krav, drásal jim sluch děsivými skřeky.

„Tarsis,“ vykřikl Sagitto do toho hluku, „přesedni na hnědáka a držte se vzadu. Remiré, tvůj strýc nečekal, že se mu vrátíš s touhle oslavou! Haííí!“

Aktevu vskutku nevzpomněl na příjezd neteře, když rozpálen zlobnou záští poháněl svého koně i bojovníky temnými pláněmi noci. Na ramena vrchů vystoupil oranžový měsíc: pod svahy se míhala stejná záře. Ošidné světlo luny se často odráží od kamenů nebo polehlých travin, pomyslil stařec – ale třpytilo se až příliš jasně, blížilo se k nim… Planoucí kotouče ohně.

Uslyšel táhlý, dunivý řev a dupot splašeného stáda. Řítilo se vstříc jeho zástupu jak černé mračno, jak příval vod, jak hora, dešti sesouvaná do údolí. Mohutné, drtící, nezastavitelné, smetající vše, co mu vstoupí do cesty. Tu jeho muži zděšeně vykřikli jako jedním hlasem, otočili koně a ujížděli k záchraně. Zvířata pádila ve svém poběsnění za nimi. Pokřik těch šesti, kdož je hnali, se mísil do ryku stáda a hřmění kopyt.

Aktevu znal dokonalé lsti; býval mocným bojovníkem, mnozí se jej obávali, zasloužil úctu. Za těchto dní však jeho zdatnost tkvěla v pažích mladých mužů, kterým velel a vedl je. Ta převaha se rozptýlila v prach zvířený stádem, když prchali před vlastním dobytkem. A jeho čepel se srazila s mečem ovládaným silou mládí, prudkostí hněvu i zkušenou obratností.

Náčelník Jugurů nahlédl konec boje. Patřil k těm, kterým je život tím dražší, čím méně z něj zbývá. Odhodil zbraň a pokořil své srdce prosbou o milost.

„Máš štěstí,“ řekl Sagitto troufale starci a docela mírně přitlačil na ostří Šibala, které tiskl pod jeho krk, „že jsi strýcem Remiré. Stane se ženou bratra mého pokrevního bratra Fokeho a z tebe tak vypučí můj příbuzný. Ušetřím tě, drahý ujče, protože ani panovník netrestá rodnou kost, jak se říká.“

„Jestli si myslíš… ty –,“ vyplivl záštiplně Aktevu, zmlkl však. Byl dost zchytralý, aby věděl, jak vhodně prohrávat a kdy skrýt nenávist.

„Myslím,“ řekl vážně Sagitto, „že sňatek nebude obvyklý: Remiré s námi odejde hned, bez starosvatů a obřadů namlouvání. Joah ti nedá těch čtyřicet sedm zlatých nebo stádo dobrých koní, cos je mámil od nápadníků jako výkupné za nevěstu. Stačí třicet krav, aby ho lidé nepomluvili.

Vzájemné zásnubní dárky rodinám se prominou; až na jeden. Ustoupíš od válečných výprav proti Alarům – nenapadneš přece kmen své neteře… Navíc hádám, že tvoji lidé budou zvažovat poslušnost náčelníku, který málem prodal vlastní krev Kamenným hubám za otrokyni a ukázal se tak chytrý, že hodil Mergut Torgasovým rybám kněze naší ochránkyně Sajat Kun. Sama Paní Osudů porazila Pána zabíjení rukou svého služebníka.“

Aktevu na podmínky přistoupil s tváří odsouzence, kterému sypou do pokrmu dávivý jed. Přinutili jej zavázat se strašlivými přísahami, schopnými přivolat půl podsvětí. Sagitto však ponuře uvažoval, že kdyby se slétli démoni z celého vesmíru, neuhasí Aktevuovu věrolomnost.

„Není to moje věc. Nesmíme se víc zdržovat,“ ujišťoval sám sebe, „Alaři si toho klouzka ohlídají!“ A v srdci ho pálila zlá předzvěst.

Njál, vždy prozíravý a pečlivý, bez ostychu vyžádal na Aktevuovi poplatek za osvobození jeho neteře: potraviny, pokrývky, teplý oděv pro Hledače. Slunce sláblo jesení… Dalo se očekávat, že jejich pouť povede přes zimu – kdo ví, jak dlouho…

„Nechtěl jsem se s tebou hádat,“ řekl Njál Sagittovi, když se vraceli do Aktevuovy vesnice. „Tvé mínění je ovšem chybné. Zbytečně jsme plýtvali silami i časem, které měly patřit poslání.“

„Mně hádky nevadí: krásně vyperou vzduch. Ale na nějaký spor jsem moc utahaný,“ prohlásil Sagitto. „Jen tě chci upozornit, že se pleteš ty. Ždibec zpoždění – o pět dní…! Zato jsme si vysloužili Fokeho křídla, zásoby, zimní výbavu a hnědáka. Tys ulovil rybu, já hádanky pro zábavu…

Foke zaslechl v Ökdi, že čekají příjezd Sin Korobiho… Divná náhoda, aby se nám pořád pletli vojáci pod nohy… Cuká mi v palci, že má velitel Gardy na nás spadeno nejen pro vroubek z Města. Jak to, že ho Ulb Sin uvolnil z povinností v Melliu? Tehdy v Bílém Peří, Njále, dám krk, že by se s námi zkrátka vypořádali, nemít příkaz chytit nás. Něco v tom vězí.“

Njál potřásl hlavou:

„To mě napadlo v Gazavatově hostinci. Sin Korobi je přesvědčen, že my dva máme nějaký důležitý úkol v chystané vzpouře. My, kteří jsme připravovali povstání, víme, že o něm ví, ale nevíme, zda ví, že víme, že on to ví. Pokud ano, lov na tebe a mne znamená past na naše vůdce. A není možné je varovat…

Ostatně, nepustil ho Vladař, z Města jej vyslalo Rádcovo rozhodnutí. Ulb Sin se prokázal jako schopný vojevůdce a skvělý válečník. Dodnes ovládá lépe meč než žezlo panovníka. Naprosto nedokáže spravovat velkou zemi a nechává Moudrého, aby mu pomáhal. Mnohé u dvora to znepokojuje – proto skončil Bir Kelek v Ökdi.“

„Patřil ke klice, co šlape Er Torsikovi na paty, jako ten správce Vysočiny modřínů,“ řekl zamyšleně Vlk. „Rozumíš, já ho mám na svědomí – z tuze dobrých důvodů, a vyhlásil jsem mu čestný boj. Byl jsem sám, Mocní mívají pořádnou ostrahu, Stříbronoš je menší než Ökdi, nepřístupný a tvrdý… Njále, oni ho nechali zabít! Zbavili se protihráče… Škoda, že mi to došlo až potom.“

„Er Torsik zkrátka zametal nepohodlné,“ řekl uvážlivě Njál. „On se bojí o svůj vliv na Vladaře, a jiní, že ho vůbec má.“

Odmlčeli se, ponořeni v neradostné přemítání.

„Njále,“ ozval se Vlk, „nemůže Rádce tušit, po čem pátráme? Říkals, že nám hrozí jeho kouzla, a zatím je ticho po pěšině… jenže takové, co vede přes bažinu. Zažils to někdy? Talácíme se po třaslavé slupce – pod námi číhá bezedná smrt. Bratříčku, jsi jistý, že nikdo nezjistil, kam putujeme a proč?“

„Skálopevně,“ řekl s převahou Njál. „Nikdo, za to ručí samotný Sangval. O poslání ví jen on, my dva a Tarsis.“

„Čtyři jsou až moc,“ zahučel Sagitto. Tísnil jej nepříjemný pocit, že se mu do zad zabodává čísi zlobný, krutý pohled jak otrávený nůž. Navíc, zmožen ospalostí, stěží skrýval zívání.

Njál si toho povšiml a řekl: „Ať už nám tyto dny přinesly zisk či ztrátu, naši koně budou potřebovat odpočinek a my také. Ale ne u Jugurů. Musíš ještě chvíli vydržet, můj maličký. Jestli chceš, budu ti proti usínání vyprávět pohádku o krásné princezně ve věži a o zlém čaroději.“

A pobodl Lunu, aby prchl před Sagittovou odplatou.

„Nevidím jasně,“ Er Torsik vztekle zkřivil rty.

Po ploše zrcadla se pohybovaly rozostřené, jakoby znásobené stíny, cloněné nafialovělou mlhou.

„Halí je Sangvalova nadpřirozená moc, skrytá v přívěsku. Chránila tvého nepřítele a teď nedovolí, aby ses těch podezřelých tuláků dotkl kouzlem,“ řekl démon zrcadla, usazený na jeho rameni.

„Rozdrtím Sangvala – i ty ubohé štěnice! Když pomyslím, že nástraha mému dílu už mohla být odstraněna…! Prokázat správce Ökdi důvtip jako v intrikách, past sklapla. Čekal jsem od Sin Korobiho větší pohotovost!“

„Nemusíš se víc zabývat Bir Kelekem…“

„Byl neškodný – proti těm zákeřným poutníkům! Blíží se k Bar Teneovu chrámu… Uchvátí zřídlo mé síly a zničí mé naděje!“

„Jsi jist, nejmoudřejší, že to je pravým záměrem jejich poslání?“

Čaroděj obrátil k démonu pronikavý pohled.

„Sin Korobi ať si věří v jejich spojení s povstalci: tím lépe. Vysílá je Sangval, aby mne zasáhl a porazil! Důkazy ho usvědčují: zbavil se moci… Přenesl ji na oddaného žáka, znalého tajných věd a umění zápasu. K důvěrníkovi svých plánů přidružil válečníka, který je podle věštby schopen mne zranit a uškodit mi. Mezi stezkami světa určil právě tu, jež vede k Bar Teneově chrámu a mým pokladům… Ty dva sleduje Sangval myšlenkami, o ně se obává – jsou jeho zbraní!“

„Neprohloupíš, ó vědoucí, když promyslíš, co jsem ti po Ok Hagžarově svátku svěřil. Jak soudíš o hadačce a Ptačím muži?“

„Mouchy v povětří! Zaostalý divoch, načichlý skopovým lojem; zmůže se na dětinskou přeměnu a šamanské říkanky. Žena… vratký, nedokonalý tvor! Pochytila pár laciných kouzel, krátí jim cestu a spravuje oděv. Ačkoliv… jistý věštecký dar a jiskra ji činí zajímavou a použitelnou… Ti vetřelci jsou nebezpeční!

I tupý nůž zasáhne, vede-li jej obratná ruka – a oni naplňují Sangvalovu vůli… Ohrožují moji práci už tím, že mne zdržují a rozptylují! Poraď mi!“

„Proč žádat pomoc, ó moudrý? I kdyby pronikli k tajemství chrámu, dopadla by Sangvalova hrozba naprázdno. Tvé postavení skutečného panovníka Nabatu by se – nezachvělo, zůstala by ti hojnost temných sil…“

„Ne v míře, s níž bych dokončil ušlechtilý záměr,“ kysele řekl Er Torsik. „K čemu je světský trůn v jediné zemi? Právo žezla ještě neznamená moudrost: moudrý však rozváží, jak s vládou plodně nakládat. Pouze vědění a pochopení přináší Moc, svobodnou a nedotknutelnou! Nejvyšší Poznání rodí jedinečnou, neporazitelnou sílu, dar nedostižnosti a vševlády ducha!“

„Neuznáváš přece jsoucnost bohů, ó moudrý – chceš se stát prvým z nich?“ zašeptal démon jako dech průvanu v černé chodbě.

Vzpírá se mi, napadlo Er Torsika. Stín Rádcovy zloby přejel po kamenných maskách. Zaúpěly, světelné zřítelnice ztemněly v ztrýzněné oči živých a prokletých. Pohled zrcadla oslepl. Jeho kovová plocha odrazila čarodějovu tvář. Vzhledné rysy Moudrého se v ní zdály zkřivené a zrůdné krutým šílenstvím.

Rádce změnu nepostřehl, zmítán klubkem starostí. Sangvalova záludnost, Er Torsikovy povinnosti k říši a k dvoru, jeho plány… I magické děje se řídí předpisy! Někdy je třeba černého kohouta, myší krve, dračího semene trhaného za úplňku mezi hrobkami; jindy mladého dědice trůnu, za posvátných obřadů dosazeného na trůn. Syn Tungula Aroka musí být posvěcen korunovací: na konci obřadu podá Moudrý následníku svůj zázračný pohár, jenž jímá a vysílá magickou sílu. Až se ho nový král dotkne, čaromoc z Bar Teneova chrámu završí kouzlo Přenesení ducha…

Výměnu mocnáře dovoluje palácové spiknutí, válka či povstání, které Rádce s obtížemi zadržuje do zimy, vstříc hodině Kouzla. Té vzpouře málem zamezil horlivý Sin Korobi svými opatřeními…

Er Torsik by je měl ihned zrušit vlastními rozkazy, odcestovat do Temimu… Odloučí se tak ovšem od zrcadla, s nímž hlídá každý krok ničemů, sahajících po jeho pokladu ve skrýši severních hor… Tisíckrát prokletý Sangval!

„Je těžké řídit trojspřeží, ó nejctižádostivější,“ odpověděl démon jeho myšlenkám. „Co jim jednoduše zmást cestu?“

„Na to jsem rovněž připadl,“ pravil mrzutě čaroděj. „Až zbloudí, Sin Korobi je snadno polapí… Nemohl jsem dosud obejít ochranný vliv přívěsku – nevadí, příležitost se naskytne.“

Jugurové ctili cizince jako ty, kteří se těší přízni všemocné Paní Osudů. Dopřáli jim, aby si odpočinuli a upravili se v Aktevuově domě, a přichystali vybavení pro jejich pouť. Remiré v chvatu za pomoci svých družek zabalila, co jí náleželo; její rozloučení se strýcem se mnohým zdálo nedosti dlouhé a málo vřelé. Dostala však důstojný doprovod. Skončila vyjednávání i přípravy: Hledači a skromný svatební průvod opustili vesnici. Noc doznívala, když se jejich cesty měly oddělit.

Sagitto se s koněm přitočil k Remiré.

„Věci jsou, jak jsou,“ řekl. „Odejdeš teď do chýše jiného muže a budeš tam šťastná. Už nikdy tě neuvidím. Ale může se stát, že ty nebo Joah budete potřebovat pomoc. Pak mě zavolej a já přijdu, i kdybych se měl prodrat z hlubiny podsvětí.“

Kolem byli lidé; zůstala nehybně vzpřímená, řemen uzdy sevřený v prstech. Oči se jí třpytily jako hvězda osamělá na sametu předjitřní oblohy.

„Kéž se ti daří v tvém poslání, Sagitto. I já mám své, třeba je malé a obyčejné. Nezapomeň na mne…, protože ani já nezapomenu.“

A obrátili své koně.

Remiré nesla její šedá kobylka dál, mezi pahorky a k vesnici, kde měla žít, ze tmy se blížil jezdec a s něhou a touhou volal její jméno.

Sagitto dohonil Hledače. Připojil se k nim, vyhýbaje se Njálovu zpytavému pohledu.

„Je krásná… slušelo by vám to spolu,“ prohodil Njál po chvíli poněkud uličnicky. „A mělo by to výhodu i pro mne – pře mezi námi by zmizela.“

Ale Sagitto přijal jeho slova vážně. Pokrčil rameny.

„K čemu mužské sváry, když rozhodne ženská volba! Takhle bys naši řeku přebrodil příliš snadno, bratře. Doma na Vysočině se krást koně a děvčata považuje za špatné vychování… Nejsem ten pravý, kdo si něco takového může dovolit – skončí naše poslání nalezením krále? Matka se příliš naplakala – za nocí, když myslela, že spím – kvůli hrdinským kouskům mého otce. Nikdy nevěděla, jestli se z tažení vrátí on, a vcelku… aspoň z větší části, nebo jí navštíví jeho podsvětní stín. Nevybírám si zkrátka správné sny – o bdění nemluvě… Ještě že nám putování dává zabrat,“ dodal ponuře, „jinak by mi vyschla míza, než zas zabloudíme mezi lidi.“

Foke doprovázel Remiré ve svatebním průvodu; předal nevěstu bratrovi. Hledače chtěl dostihnout později letem, svěřil jim tedy Maruka.

Třetího dne skončily obřady. Foke se rozžehnal s Joahem, ne však s matkou, protože by ho kárala. Opustil svůj nevelký svět, podobný stanu pod stepní oblohou: podlahu stvořenou dny hrdého válečníka, klenbu krkavčích křídel, prostor prohloubený magií šamanů, jíž se začínal učit – víc dosud nebylo třeba. A pýcha spolykala jeho úzkost.

Splnil slovo, zastihnuv Hledače v táboře u skalnatých výběžků Kořenových hor, bezpečný kus za jugurským územím. Njál právě vypomáhal Sagittovi s ošetřováním hnědáka, kterého si přivedl z Ökdi. Vlk se v léčení koní vyznal: ta péče přísluší k řemeslu kováře a bojovníka.

Hnědák byl nevelký, svalnatý, s těžkou hlavou a silnýma nohama. Hustá dlouhá hříva mu stínila mírné a rozumné oči. Nicméně ráno se pohádal s jablečňákem, který si začal, a kousl jej do krku; spor dořešili soubojem na zadní nohy.

Tarsis pro všechny chystala jídlo. Dotklo se jí, že Foke pokrm i vodu z jejích rukou odmítl. Uvařil si vlastní stravu na vlastním ohništi, pil ze svého vaku na vodu. Než okusil, po soustu oddělil v oběť Paní Sajat Kun, Pánu zabíjení Mergut Torgasovi a dobromyslnému Tumnajovi, Pánu stád. Co nedojedl, nabídl svému Marukovi.

Pohněvaná Tarsis mu vyčetla plýtvání, vždyť s moukou, tvrdým sýrem a podobnými věcmi budou muset vystačit po dlouhou dobu. Jejich hovor byl vzrušený a končil na stravitelnosti kořínků, rozmazlování koní, skrblictví a vyhlídkách na smrt hlady.

Den se ukázal navzdory postupujícímu podzimu nezvykle horký a parný, odpočívali tedy. Na pouť se dali v pozdním odpoledni. Stezka se proplétala mezi pilíři a stěnami bělošedého kamene; na jejich temenech se drápky kořenů držely jalovce, žloutnoucí břízy, borovice.

Jasná obloha zhoustla a zmatněla, z obzoru se plazila bouře. Kalný vzduch těžkl jak zapařené sukno. Slunce znehybnělo v oranžovou desku, v pochmurnou krvavou skvrnu… zřítilo se do ocelově šedých návějí mračen. Vichřice projížděla dolinou a rozezněla obelisky skal, rozvířila v žlutošedé mlze tisíce písečných jehel.

Foke objevil v oparu šlehajícího písku ústí jeskyně; vnikli do jejího přítmí, ohlušení, oslepení suchým deštěm, bez dechu i citu, písek zadřený pod víčky. Dusili se, vykašlávali prach, vytřásali ho z vlasů, smetali z oděvu. Navlhčenými šátky otírali oči a chřípí koní.

Do vstupního otvoru vnikalo sporé světlo, vletovaly pichlavé krůpěje a syčely na kamení. Koně se tiskli do kouta jeskyně. Funěli rozšířenými nozdrami, bělma vytřeštěných očí se leskla. Hledači sňali sedla i náklad; drželi zvířata nakrátko za uzdy.

Na obloze ze síry a popela trčela nízká, sivě fialová mračna jako víko doliny. Šlehl blesk a dunění hromu zatřáslo kořeny skal. Koně ržáli, klopili uši. Třásli se úzkostí, hřívu zježenou, zvednutý ocas. Hledači je tišili vlídnými slovy, poplácávali po bocích a hladili od čela k nosu, jak se koním líbí.

Zurčící záclony deště zakryly ústí jeskyně, dechly do ní vlhké chladno. Blesk se přesmykl dolinou v oslepujícím výšlehu, zaťal se do borovice na protějším svahu… Strom se s praskotem přelomil a vzplál. Ozvěna hromu udeřila do bubnu skal.

Koně zařičeli, začali sebou škubat. Lyk se rozštěkal. Hnědák z Ökdi se vzepjal s výkřikem hrůzy, přerval otěž a vyrazil ven do lijáku. Jablečňák vyhodil do strany: Njál, který jej držel, uskočil, kůň se mu vytrhl – zmizel za hnědákem. Stříbrná clona se za nimi zavřela. Hřmění doznívalo, kolem otvoru jeskyně bublaly proudy vody a rozlévaly se při vchodu do kaluže.

Sagitto zaklel. „Déšť nedéšť, jdu je hledat, než si v těch skalách zlámou nohy.“

„Je to moje chyba,“ namítl Njál. „Vydám se za nimi.“

„Nejste jediní, kdo má výsadu promoknout,“ řekl Foke nakvašeně. „Jestli někdo ví, jak hledat zaběhlé koně, tak jsem to já.“

Mokré šero je pohltilo všechny, i s Lykem, který se ohromně bavil, smál se a srst měl načechranou drobným deštěm slábnoucí bouře.

Tarsis osaměla. Sáhla na ní zima a tíseň. Rozdělala malý oheň z klestí navátého do jeskyně. Venku se setmělo, jak padla noc. Muži ani koně se nevraceli.

Vyšla ven, aby je vyhlížela. Vzduch voněl, proplavený deštěm, ze stromů klouzaly měkké kapky. Zvedl se vítr. Měsíc couval k poslední čtvrti, planul jako štít z třpytivého ledu. Chvílemi zapadal pod víčka honících se mračen, která se jí zdála jaksi podivná a přinášela strach…

Ze střepu měsíce vyletěl černý stín. Připomínal velkého dravého ptáka, jenž protne oblohu a v útoku klesá do křovisek. Přibližoval se prudce, rychle jak padající hvězda. Tarsis se otřásla: její Moc jí vysílá nepříznivé znamení… A byl zde. Snesl se před jeskyní – Tarsis v úděsu trýznivějším než smrt ustoupila do nitra sluje.

Děs a zlo nabyly podoby přízračného ptáka. Propastně černé peří pohlcovalo každou vločku světla, obrovské pařáty probodávaly zem. Oči hořely v nenávisti jak olejové lampičky uprostřed půlnoci mrazivou, nelidskou krutostí…

Hleděla na dravce, ochromena bázní; tu zamával křídly, vrhl se na ni. Vyplašení koně se vzpínali a ržáli. Křičela šílenou, oslepující hrůzou, jakou cítíváme ve snech. Uhnula mu, uchopila planoucí větev z ohniště k obraně…

Přízrak odskočil. Zasmál se lidským hlasem, chladným, povýšeným, zlověstným… Vzlétl a zmizel.

Měsíc studeně svítil, bílý jas se odrážel od skal a korun stromoví. Kdesi ve zlatavé, hořce vonící tmě vykřikl noční pták na lovu… Tarsis ležela vedle ohniště, vyčerpána beznadějí. V děsivé návštěvě četla osud, jenž nepozná milosrdenství, předzvěst zkázy poslání a záhuby Hledačů.

Zvedla se, vlhko v očích… a vykřikla opět. Njálova brašnička z kůže, v níž skrýval a ochraňoval Sangvalovy mapy, byla očazena plamenem. Dotkla se jí opatrně: vypadly zuhelnatělé listy, drobící se v černých křehkých úlomcích.

Tak ji našli, když se promoklí a unavení vrátili s koňmi: vzlykající nad ožehlým pouzdrem, jež bylo otevřené a v něm jen rozmělněná drť spáleného pergamenu. Ztuhli v úleku; Njál se vrhl k ubohým oharkům, ruce se mu chvěly.

„Tarsis,“ řekl Sagitto, „že ty jsi zase něco přehnala…“

Tehdy se rozplakala ještě prudčeji. Popel z ohniště byl rozmetán po jeskyni, smísen s rozvířeným pískem. Otisky šlépějí patřily pouze Tarsis.

„Neříkám, že tvé čarování není občas docela prospěšné, jenže tohle se ti nepovedlo,“ poklekl k ní, „nemůžeš s tím něco udělat? Jinak Njálovi pukne srdce a nebudeme mít kudy jít, a s kým.“

Foke mlčel, nebyl zasvěcen do té věci a rozuměl jen zpola, co se děje. Njál se propadl do bažiny zoufalství. Lyk měl svou práci venku, v dolině plné svěžích vůní, ale dívčino štkaní jej přivolalo do jeskyně. Vřítil se jak úder povodně. Smýval její slzy a šťouchal ji čenichem tak dlouho, až se ztišila, protože nemohla nabrat dech… jinak by nepřestal. Nesnášel cizí nářek, přesvědčen, že tvorové mají být veselí, v dobrém rozpoložení: zvlášť jeho paní, jejíž hoře Lyka bolelo.

„Přiletěl z měsíce,“ vyhrkla Tarsis, „stín v podobě černého dravce se žlutými lampami očí… Sledoval nás ve Studničných pahorcích. Ale nemusíte mi věřit,“ dodala žalostně.

Foke, mátovou větvičku v ústech a hlavu nakloněnou na bok jako naslouchající pták, řekl:

„Já jí věřím. Tohle jsem potkal, když jsem se vracel z Ökdi. A proto jsem se zdržel.“

„Myslel jsem,“ poznamenal lehkovážně Sagitto, „žes někde honil včely k večeři nebo ses zatoulal za sličnou krkavčicí.“

„Fuj,“ řekl Njál, „Sagitto, dnes máš obzvlášť nesnesitelně jedovatý jazyk. Měl by ses Tarsis omluvit.“

„Kéž promine a zachová mi přízeň!“ odpověděl. „Jsem rád, že přízrak neublížil té nejméně postradatelné z nás a odnesly to jen pláty staré kůže. Bez map si poradíme, Njále, vždyť jsme na potíže čtyři, ale nevím, kdo jiný by nás balil do bylinek, až se zas někde pobijeme.“

„Ty, můj bratře a smírumilovný šťastlivče,“ zaryla, na řasách dosud slzy, „bys pro údržbu potřeboval pojízdný chrám Lasturového hada, Pána zdraví, všechny jeho kněze léčitele a prameny hojivých vod – v případě, že utkání nebudou příliš divoká; jinak pros Podsvětního soudce, aby ti daroval novou schránku na duši…“

Tiskli se k sobě, huňatý Lyk jim ležel přes nárty nohou. Choulili se v pokrývkách kolem ohně a doufali, že se zahřejí. Ale myšlenky je mrazily.

„Ty mapy…,“ zeptal se Foke, „byly hodně důležité?“

„Až příliš,“ řekl ponuře Njál. V roztržitosti si potahoval prsty, klouby mu lupaly. „Ovšem víc starostí mi působí černý přelud, který napadl tebe a Tarsis. Obávám se, že ho posílá Er Torsik.“

„K čemu by to dělal?“ namítl Sagitto. „A proč zaútočil tak pozdě – a jen na vás dva?“

„Kvůli Njálově přívěsku,“ řekla bystrá a kouzel znalá Tarsis. „Moc Bohyně ho chrání; pokud jsme s ním, tak i nás.“

„Škoda, že na Sin Korobiho čáry neplatí,“ pravil Sagitto ze srdce. „Pak mi vysvětli, jak to, že se Stín vrhl na Fokeho, který se k nám přidal až teď, a mně neuškodil, i když jsem byl v horách sám a přízrak mne musel minout?“

„Třeba se tě bojí,“ odsekla ještě trochu uražená Tarsis.

Sagitto se zasmál a Njál řekl:

„S tím močálem jsi zasáhl cíl, bratře. Šlápli jsme Er Torsikovi na kuří oko, o kterém nevíme.“

„Anebo on ví až moc dobře, kam jdeme,“ řekl Sagitto zasmušile. „Potom nás nehoní ani Vladařova pýcha, ani Sin Korobiho nenávist, ale čarodějovy soukromé zájmy. Můžeš začít přemýšlet, proč mu na věci našeho poslání tak záleží, co všechno o nás zjistil, k čemu krále drží, co s ním a s námi zamýšlí a co provede. A napřed radši požádej Tarsis o lektvar proti bolestem hlavy, učený bratříčku!“

XIV.

Stepi zvané divoké

Njálova cvičená mysl uchovala ze zničených map víc, než doufal. A Sagitto sestřelil divokou husu, z níž nejlepší brky obdržel Njál na pera. Než ji Tarsis připravila k obědu, věnovala duchovnímu vůdci výpravy kus plátna, které schraňovala na obvazy. Foke si přichystal bezmasé jídlo sám, výroba červeného inkoustu z kořene svídy však měla přednost.

S těmi pomůckami Njál neprodleně vytvořil novou mapu. Nevypadala špatně. Na první pohled se zdálo, že téměř věrně zachycuje vše, co v jejich předlohách strávil plamen. Njála příliš neuspokojila. Lecčíms si nebyl jist; mnohé zbývalo ještě rozluštit, aby se stalo srozumitelným pokynem – a to oheň zmařil.

Blankytnou hlubinou zrcadla klouzaly hradby, bašty, věže, prsteny opevnění chránících zemi Nabat, citadely a hrady, které sloužily jako uzly moci a sídla správy…

Severovýchodu vládl vznosný, starobylý Stříbronoš, opřený o patu Akyr Tasu, Vysočiny modřínů. Jihovýchod bránil před nájezdy Satub, osamělý a mocný uprostřed stepí. Jižněji, na ostrově brázdícím proud Inai, zbudovali králové hrádek Budžu, jenž měl dohlížet na dolní tok řeky a lodě, které nesla, i jejich náklad.

Gelabhové nechali Budžu rozšířit a přestavět tak jako nedobytný Vudžíd, od severu chránící samotný Mellios, srdce Nabatu, a Temim, největší a nejvýznamnější z nabatských pevností. Opevněná sídla říše totiž přestala sledovat jen vnější nepřátele; změnila se ve tvrdé hlídače porobených. Lidé z Nabatu ta velká, kvapná díla zaplatili penězi, jež z nich vydřeli Tamti, vlastní stravující lopotou i mrtvými, které zahubily vysílení, hlad, úrazy a krutost dozorců Kamenných tlam.

Ostražité zřítelnice hradů se otočily dovnitř země, čest a důležitost pyšného Ökdi v Kořenových horách poklesla. Kdysi střežívalo jižní pláně a odvěkou karavanní stezku. Směřovala z krajin západu, kolem Temimu, do Mellia a dál, za vycházejícím sluncem… Obchod vázl, kupců na stezce ubývalo. Na severu se však v neztenčené slávě tyčil nepřístupný, chmurný Bouřný hrad – pozorovatelna, štít i kopí vprostřed divokých krajin.

Rádce pohlížel na pevnosti zamračen a nespokojen. Ačkoliv si povšiml mnohého, co naplňovalo jeho záměry a mohlo jej rozradostnit, plány mu uvízly na drobnůstce jako plášť, který se zachytí o třísku dřevěné podlahy. Už byl unaven a přesycen viděním, sledováním, přemítáním! Vytrval a dlouho zkoušel sílu mračných zaklínadel, až se zrcadlo uvolilo upustit od obrazů podle svého výběru a ukázalo Er Torsikovi, nač tak dlouho čekal.

Zrak zrcadla se rozlétl nad step…

… pod modrým pruhem hor jak nízkým mračnem s bílými zásvity sněhových polí se rozlévala nekonečná okrová placka tvrdé pláně, plesnivé našedlými chomáčky travin a keříků. Rozlamovala ji mělká a široká silnice, po věky udusávaná tisíci kopyt a chodidel – karavanní cesta vystoupila průsmykem Pěti radostí a obkružovala jezera Měsíčního zajíce, spínajíc jihozápad a severovýchod.

Kdysi dávno, za vlídnějších dob, ji přeťala stezka, jež vedla k osadám kolem jezera Nuthem a do míst, kde řeka Černava členila Džangar na hory Kořenové a Sloupové. Války smetly ta sídla, jako když opilec strhne mísu s koláčky do ohniště. Pak nebylo lidí, kteří by cestu nadále potřebovali. Chodívaly tudy jen vítr, sníh, palčivé slunce a jejich těžké kroky setřely obrysy stezky.

Zbyla křižovatka se čtyřmi kamennými sloupy, jimž nárazy větrů a lišejník změkčily hrubé otesání a uloupily účel. Postavili tu kdysi milníky, ukazující směr? Třeba vztyčili pomník na ochranu čísi mohyly… Ty žulové prsty měly přivolat poutníkům, kteří strádají po cestách, přízeň bohů a nesmrtelným Pánům nebes i země vzdávaly dík.

Kdo projížděl nebo procházel po stezce, zastavil se a poklonil sloupům s nejasnými náznaky tváří nad mělkými rýhami – zkříženými pažemi, znaky dávno zapomenutého smyslu… Položil k nim kamínek, zachytil kousek tkaniny do keříků kolem; poprosil za zdar své pouti.

Plání se zvolna přivalilo klubko mlhy, spolklo posvátné sloupy. V nafialovělém oparu se pohybovaly matné obrysy postav. Trvalo to chvíli, Er Torsika však prodleva vůbec nepohněvala. S napjatou pozorností sledoval mlhu, či spíše stíny v ní, až náhle vykřikl radostí.

„Odbočili na jih…! Vskutku, buď jsem je zmátl tak dokonale, nebo o mém tajemství nevědí, Sin Korobi měl přece pravdu a já pošetile ztrácel čas i klid duše! Raději se však budu mýlit a dvakrát varovat – hůř by bylo naříkat nad tím, co nelze změnit,“ pravil s úlevou.

„Chceš oslavit vítězství, jasnozřivý?“ řekl démon zrcadla. Potměšilý tón v jeho hlase, vždy bezbarvém jako šedá podzemní chodba, musil být pouhým přeludem Rádcovy unavené mysli. „Vladař pořádá velikou hostinu…“

„Nevím, jestli si tropíš posměch nebo mne chceš zkoušet,“ řekl Er Torsik podrážděně. „Jsem teprve na počátku dění, které mi přinese volnost poznání. Čeká mne nejobtížnější práce, choulostivější než sběr rosy, důmyslnější než stavba labyrintu. Ty čtyři nepustím i tak z patrnosti, dokud si nebudu jist jejich posláním a Sangvalovými záměry. A k tomu dojde zanedlouho – vždyť míří přímo do náruče mému oddanému, přehorlivému Sin Korobimu. Mohu tedy konečně opustit Město i jeho pošetilého Vladaře a vydat se do Temimu.“

„Propouštíš mne nyní ze svých služeb, ó dychtivý moci?“ zeptal se démon; skrčené tělíčko se vztyčilo ke skoku.

„Ze služeb, které nejsou tak docela službami, pro nejbližší dny ano,“ řekl čaroděj s mírným úsměškem. „Ještě mi zavolej Arsolnatpu, opatrovníka krále, abych vyslechl jeho zprávu a vydal mu pokyny. Můj den se blíží…“

Hledači směřovali k Divokým stepím a jezeru Nuthem. Kde Njálova mapa selhávala, měnil se Foke v krkavce a vylétal nad krajinu: ptačí pohled ušetřil poutníkům mnoho útrap a času. Den cesty před jezerem zabloudili znovu. Nutně potřebovali doplnit zásoby vody – jejich zvířata žíznila. Ve vacích zbývala trocha zvětralé tekutiny, dobré pro lidi, nikoliv pro koně.

Kolem se táhly nízké pahorky jako nepřehledné obří hroudy, obrostlé olysalou kožešinou křovin a vysoké šedé trávy. Kamenné svahy spadaly do strží a úvalů. Skaliska a balvany se rozsypaly po temenech výšin jako hrách po stole. Foke dlouho kroužil nad rozcuchanou zemí… Odraz vodní hladiny nezahlédl.

Tehdy sestoupili z koní a utábořili se. V obavách z napadení Stínem i lidmi rozhodli se rozdělit. Sagitto a Tarsis zůstali s Lykem v ležení. Njál a Foke vyrazili hledat pramen se svými koňmi, vaky na vodu a nadějí. Když se plahočili nějakou dobu pustinou, rozmrzelí a ztrácející trpělivost, pravil Njál:

„Zkusím to jinak, třebaže tomu mnozí nepřikládají víru.“

Před Fokeho nedůvěřivým zrakem pustil uzdu Luny, kterou vedl za sebou. Vytasil tesák a uťal na jednom z nevysokých stromků rozsochu větve. Otesal ji na dlouhou vidlici a rozeklaný klacek uchopil do mírně pokrčených paží, hrotem dopředu. Vláčným, pravidelným krokem vyrazil napříč mezi pahorky.

„U Tarsis bych tohle chápal,“ poznamenal Foke znechuceně. Uvázal Lunu a Maruka v tamaryškovém hájku; Njála dohonil před patou blízkého pahorku. „Na bezúčelné kejkle je bláznivá dost, ale působí žalostně, vidět muže a bojovníka pobíhat s haluzí mezi trním a kamením jako náměsíčného.“

„Ve Městě se podobně hledávají studniční prameny,“ řekl Njál, nedotčen ostny posměchu. Srdnatě šplhal za proutkem do příkrého úbočí kopce, přes křoví a příškvary skal. „Neruš mě! Cítím, že se prut chvěje – určitě narazíme na vodu,“ dodal v bujaré naději, jak se přibližoval ploskému vrcholku.

„Hej – hej, zastav,“ zvolal polohlasně Foke.

Njál, zabraný s přivřenýma očima do šepotu proutku, nic jiného nevnímal. Foke tedy skočil vpřed a porazil jej na zem. Njál hlasitě zaprotestoval. Vzápětí mu u hlavy zadrnčelo kopí s vysokým listem.

Než se stačili zvednout, přelil se přes okraj plošiny nad nimi shluk ozbrojenců v kroužkových pancířích. Kov přileb, zdobených ještěřími hřebeny, lemoval úzké bezcitné oči a výbojně vysunuté široké čelisti.

Njál ještě v pokleku vytrhl tesák a čelil náporu. Foke uvolnil zabodnuté gelabhské kopí. Uchopiv je pod čepelí, prosekl s ním hrdlo prvnímu z útočníků. Bojoval a zasazoval rány, až ze čtyř soupeřů vytrval jediný… Gelabhův meč přerazil Fokemu ratiště kopí těsně vedle listu.

Shora se přiblížil muž v třpytné řetízkové zbroji, s rudým chocholem Mocného. Hlouček Gelabhů supěl několik sáhů za vůdcem. Foke odskočil bokem, tak aby se velitel i zbývající sok ocitli na vzdálenost příznivou pro vrhací nože – vyšlehly jak stříbrné paprsky. Neseny veškerou Fokeho silou, zručností i záští udeřily do hrudi obou válečníků před ním.

Vojín klesl: ocelový zub nože prohryzl jeho pancíř. Foke uslyšel zabřinknutí… Druhý z nožů odlétl od cíle, zapadl mezi kameny. Velitel zůstal nepohnutě stát. Z tváře kryté lícnicemi a dlouhým nánosníkem byla zřetelná jen tenká, přísná ústa v ostrém posměšku.

Njál nepostřehl, kdy umlkl Fokeho válečný pokřik. Vřava zamíchala prostor kolem něj jak lžíce polévku z drobů. Vojáci ho napadali ze všech stran: litoval, že nechal štít u Lunina sedla. Sagitto mu předal umění výpadů, obranných chvatů a úskoků – Njál se teď jejich pomocí zbavil nejednoho z Gelabhů. Jak dlouho vydrží s tesákem proti mečům a sekyrám? Nekryla ho zbroj… a přes okraj srázu se sypali další vojáci.

Někdo vykřikoval rozkaz zajmout rebely. Njál ucítil v mozku suché třesknutí vzteku, před očima mu mávla průzračná peruť. Zaječel: vyrazil příšerný, ochromující skřek, při němž protivník ztuhne a ochrne a upustí zbraň jako zasažen drtivým kouzlem – na krátký okamžik…

… na zlomek chvíle, ale ten stačil, aby Njál prolétl mezi dvěma nejbližšími vojáky, srazil třetího… Ty ostatní opustil dosud zmrtvěle zírající. Řítil se a skákal a padal a kutálel se dolů svahem. Za ním se ozývaly výkřiky a vzteklý řev. Vyskočil a uháněl dál, oštěpy a šípy ho provázely.

Uřícený, srdce bubnující až v hrdle, Njál se svezl do trávy vedle Luny a Maruka; s udiveným frkáním k němu schýlili hlavy. Nevěděl, zda má poděkovat za život Sangvalově zásadě kdykoliv pochytit novou znalost či dovednost, Sagittovi a Tarsis, jejichž způsoby boje využil, nebo vlastnímu sobeckému strachu, který jej odnesl ze šarvátky, aniž se ohlížel na Fokeho. A rozhodl se vrátit, aby napravil třeba smrtí, co se napravit ještě dá… kvůli Fokemu, ale stejně tak kvůli Njálovi.

Dolehl k němu praskot větviček, lehounké kroky… Zprudka se otočil – houštinou se prodral zamračený Foke.

Njál vstával mnohem pozvolněji, než se obracel, duši černou a těžkou k neunesení.

„Tohle není slušné,“ vyštěkl Foke.

„Já…,“ řekl Njál stísněně, „když nás tam nahoře vojáci…“

„Ty mi nemáš co vyčítat!“ pokračoval podrážděně Foke, skočiv mu do řeči. „Nejsi miminko, abych za tebe zodpovídal. A když jediná naděje, jak zůstat živý, je útěk, proč nezkusit zmizet?“

Njál ztvrdl jako před chvílí jeho gelabhští nepřátelé.

„Takže ty jsi…,“ řekl pomalu.

„Klidně dokonči!“ pravil Foke vyzývavě. „Bylo jich příliš mnoho a chtěli mě chytit a jejich velitel je nezranitelný. Nebojí se jen mrtvoly a bozi. No, a co má být?“

„Samozřejmě se nic neděje,“ pravil Njál s blahosklonným porozuměním. „Něco takového se může přihodit i nejlepším bojovníkům. Až budeš dost starý a zkušený, pochopíš to sám a přestaneš se rozčilovat.“

Foke zapřel ruce v bok. „Jsou věci, o kterých se nežertuje,“ řekl s temnou výhružkou. „A tohle se mi nelíbí! Nejsi Sagitto, aby sis ke mně směl dovolit takhle mluvit!“

„Sagitto by teď nejspíš podotkl,“ opáčil Njál, „že kdo mluví bez rozvahy, umře bez nemoci. Urazit jsem tě nechtěl a máme jiné starosti než si vjíždět do vlasů. Ten vůdce je vážně nezranitelný? Kolikrát sis to ověřoval?“

„Dvakrát stačilo,“ řekl Foke. „Poprvé vrhacím nožem, ale ten se občas odrazí i bez kouzel. Zkusil jsem i gelabhský meč – jeho majitel už zbraně nepotřeboval, víš – bodl jsem velitele do břicha…“ Otřásl se a dodal skoro uraženě: „Nic mu to neudělalo. Smál se. Oči měl jako jehly a tvář jak čepel bojové sekyry.“

Njál hvízdl. „A červený chochol na přílbě, ne? To abychom odtud tryskem zmizeli. Blahopřeji ti, synu, a tisíckrát buď pochválena chvíle, kdy jsme vyklidili pole! Povedlo se ti píchnout si do Sin Korobiho.“

Odsedlaní koně, srst vytřenou chomáči suché trávy, spásali tuhá stébla v úkrytu blízké úžlabiny. Čas se s ještěrkami vyhříval na balvanech kolem tábořiště, popel ohniště chladl.

„Trvá jim to nějak dlouho,“ řekl Sagitto. Vstal. „Skoro mám chuť se po nich poohlédnout.“

Lyk se zvedl, naježil kožich a temně zavrčel. Tarsis se otočila – u nohou se jí zabodlo pár šípů. Zběsilý Lykův štěkot se mísil s divokým válečným pokřikem, mezi skalami vybíhali bojovníci a Tarsis vykřikla:

„Pryč, Lyku, pryč!“

Pes se zarazil, váhavě zakňučel. Vržený oštěp mu poranil plece. Tarsis zaječela:

„Útěk, Lyku, útěk!!“

Velký šedý pes se dal do běhu, skočil na hruď muži, který mu se sekyrou zastoupil cestu, a porazil ho… Zmizel ve skaliskách, huňatý ohon zavlál na rozloučenou.

Tarsis a Sagitto se ocitli obklopeni kruhem mužů a zbraní. Na obojím bylo znát, že zažili mnohé: osud k nim nebyl milostiv, a oni teď neznali slitování. Měli tvrdé oči a zbrázděné tváře, zbraně jim vrostly do rukou uvyklých rozdávat smrt. Někteří s sebou vedli psy, zlé a útočné jak vyzáblí démoni, kteří střežívají rozcestí.

Odešli z usedlostí vyloupených a vypálených Kamennými hubami. Utekli pro dluhy, před pronásledováním panstva; unikli z otroctví, poznamenáni cejchy. Bojovali proti Gelabhům a stěží zachránili život v poušti, loupili a přepadali, poslední z vyvržených.

Vždycky bylo na pomezí Divokých stepí dost těch, co nesměli usednout a dýchat jinde, psanců a zbojníků. Hledajíce teplo a záštitu, sdružovali se do tlup a společenství. Od příchodu Gelabhů denně přibývali další, a denně umírali… Vojáci z posádek v Ökdi a Temimu s oblibou pořádali hony na stepní vlky a na lidské štvance. Vzájemná nenávist psanců a Ochránců byla mocná, nesmiřitelná jak žár slunce nad pláněmi.

„Hééj, lapněte je živé!“ vykřikl někdo. Rojnice útočníků se spojila a stáhla ve smyčku přichystanou zadrhnout, ve spár hotový chňapnout.

„Kryj mi záda, Tarsis,“ zasykl Sagitto, meč v ruce. „Neboj se, jde o jistotu, nikoho k tobě nepustím.“

„Klidně je pusť,“ řekla významně. Sesmykla z boků řemen s drápatým nákončím; se svistem prošlehlo vzduch, jako když dechne smrt.

Chlapec a dívka stáli vedle sebe, opírajíce se rameny, vzpřímení a odhodlaní. Vítr z planin jim navzájem proplétal dlouhé vlasy.

„Nechejte skopičin a koukejte se vzdát!“ zahulákal vůdce, hromotluk s výraznou tváří zarostlou rezatou bradkou. Kulatou lebku zdobilo krátce sestřižené kuřecí chmýří a svítilo i na velkých, poodstálých uších s popraškem světlých pih. V prackách zvíci beraních kýt třímal těžkou dvouruční sekeru. „Moji hoši uměj tak zacházet s lukem, že vás vyřaděj natošup z obrany, a pořád budete dost živý, abyste nám pěkně vycinkali, co potřebujem slyšet.“

„Jen to zkus! Zkus to!“ vykřikla Tarsis, odsunula Sagittovu paži, jež se ji snažila zadržet, a vyzývavě předstoupila před zrzavého vůdce. „Ať ti tvoji zabijáci na mě vystřelí – no?“

Chlap nedůvěřivě zavrtěl rezatou palicí.

„Nosí to kaťata, ale vězí v nich holka. A žába bez ohonu, ženská bez rozumu: vo co si koleduješ? Bane – seš mazaná – ty chceš umřít rychle!“

Tarsis na něj s promyšlenou drzostí udělala opovržlivý posunek. „Já se nebojím,“ řekla výsměšně. „Já ne!“

„Tak teda střílejte! – ale nevodrovnat!“ zařval zrzavec.

Zahvízdla střela – Tarsis se mihla, sama rychlá jak paprsek, zachytila šíp v letu. Jeden z mužů zaječel: nasazený šíp se mu vzňal mezi prsty. Tětivy vzplály a přehořely, muži s výkřiky odhazovali luky, nepotřebné, očarované. Ty, které již napjali, se střelcům vyškubávaly prudce narovnaným lučištěm z rukou.

„Hele, děvče,“ pravil vyčítavě zbojnický vůdce, „není vod tebe pěkný ničit nám zbraně. Můžem zprubnout, jestli dokážeš zapálit taky ty smyčky, co na vás hodíme.“

„Přeješ si, aby lana svázala tebe?“ řekla zlomyslně. „Maličkost!“ Učinila magické gesto: několik zbojníků prozíravě couvlo.

„No,“ broukl ryšatec a poškrábal se ve vousech, „sekyry mejch mládenců určitě nezamotáš. A co vím,“ zamžoural na ni, „meče nehořej, ani se nedaj čapnout rukou.“

„Moc se s mrchama vybavuješ, Damazide,“ zaňafal drobný houževnatý mužík vedle něj, který měl levé oko menší dík víčku staženému jizvou. „Pusť nás na ně! Až ty vešky strčíme na sluníčko s čepičkou z čerstvý kůže a nohama v mraveništi, nebude jim stačit pusa.“

„Porcuješ zajíce, co skáče po louce!“ odsekl Sagitto. „Pár vás ubyde, než se ti to podaří. Potom se budu ptát já tebe, kolik ti za nás Kamenné huby slíbily.“

„Co plkáš!?“ načepýřil se Damazid, „prej sme placený Šiškama…! My…! Vopovažuješ se pustit z huby špinavej drb?! Vy sami ste gelabhský špehouni, děvky prodejný! Štěstí, že nás jeden dobrák na vás upozornil!“

„Nebyl ten dobrák náhodou nastrčený Ochránce?“ Vlk přejel palcem čelo – naznačil, že zrzkova mysl šlapala při náročných úvahách těžkopádněji. „Nedal bych zkyslou kaši, schovává se za kopečkem s oddílem vojáků a ve vhodnou chvíli je na vás přivede. Jinak by nepomlouval někoho, kdo přišel z Akyr Tasu, s Kamennými hubami bojuje…“

„… a kousek vodtud uvázal svý gelabhský koně a nevidím na něm klanový tetování, třeba se snaží mlít pantem jako horal. Tyhle zkazky si nabouchej do prdele!“ utrhl se Damazid. „Jemu důvěřovat můžem! Von je totiž povstalec, a z Vysočiny, má nad vobočím černý Orlí znamení! Zná fůru tajností – hele, ukazoval nám stopy: Šišky si ho podaly, než jim utek.“

„Ještě vyprávěj,“ přerušil jej Sagitto, slova odsekával ledovým ostřím, „že vám předvedl jizvu na pravé paži, a já ti o něm něco povím, místo abych vysvětloval halamovi jako ty, proč mi schází znak klanu. Tohle nestačí? To dílo odvedl tvůj dobrák.“

A strhl kazajku.

Damazidovi muži ztichli – mnozí nesli podobné památky. Ušatý vůdce znalecky hvízdl.

„Popsal tě pěkně; smůla, že nepřidal svý jméno,“ ušklíbl se. „Šrámy po biči pozná každej mamlas, ale kdo ten bič držel a proč…? Moh’ bejt Šiška, a moh’ bejt našinec, Orel, pročpak ne? Von tendle řízek dopad vo krapet hůř – jeho jizva je hezky šeredná! Dušoval se, že si mu tu hnátu málem zchromil ty.“

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že by mě mrzelo, kdyby se to povedlo,“ prohodil Sagitto. „A taky je pravda, že máte v hlavách myší hnízda. Jinak byste museli poznat, co je ten chlap zač.“

Damazid se rozřehtal. „Todle von roznášel vo tobě!“ Nějakou dobu mu trvalo, než se uklidnil, a pak řekl: „Jeho slovo proti tvýmu, naše životy v tom.“

Řídký trávník vlasů polehl krůpějemi potu, psancovy tlusté boltce rudly zuřivým přemítáním. „Ať rozhodne Bůh zabíjení,“ zafuněl nakonec.

Začal se soukat z haleny. Vyplulo tuhé mohutné břicho, měděnou srstí porostlá širokánská prsa, balvany kropenatých ramen a paže, na nichž se vzdouvaly svaly mocné jak větve prastarého dubu. Jeho muži stáli v uctivém kruhu kolem. Pádnou medvědí prackou vytáhl dlouhý nůž a sekl s ním do vzduchu.

„Tak co, klepeš se? Přeper mě – uvěřim ti!“ zazubil se. „Dáme bacha na toho Orlího chlápka a voba ste svobodný, ťapkejte si potom třebas k samotnýmu Er Torsikovi. Jináč…,“ přejel si nožem kolem krku.

„Já se mám něčeho bát?“ řekl Sagitto s ukázkovým úžasem. „Jen mě docela zajímá, jak zařídíš, abys nás pustil, když tě odpravím. Tví lidé nás nechají na pokoji?“

Damazid sebou plácl na zem a znovu se srdečně rozchechtal. „S tebou je psina, člověče, hned nadvakrát,“ dusil se. „Ty si myslíš, že mě pobiješ! – a že prej mě mí chlapci neposlouchaj!“

Nastal malý okamžik ticha, než vyvrženci zamručeli souhlasně; jejich pohledy spíš Damazidovým slovům odporovaly.

„Bratříčku, nedělej to… prosím,“ zašeptala Tarsis naléhavě. Sagitto ucítil její horkou ruku na svém rameni. Jemně ji pohladil a řekl psanci:

„Chtěl bych si srovnat pár věcí, než se střetneme. Ten Orel, který nás obvinil, že jsme špehové, se s tebou domluvil, abys nás chytil a udržel živé, dokud se nevrátí. Nabídl ti odměnou, že se všichni přidáte k vzbouřencům, a prohlašoval, že víme něco, co je pro povstání důležité?“

„Jo, na chlup taklec,“ odpověděl překvapeně Damazid. „Dokonce se při svým chřtánu zaklínal, že všecko je čistá pravda. Jaks to uhod?“

Sagitto pokývl a pokračoval:

„Zapřísahám tě, jestli mě přemůžeš, nevydávej moji společnici. Zabte ji hned po boji, rychle a bez zbytečných bolestí.“

Damazid na něj zkoumavě upřel kulaté hnědé oči. „Při tlamě Sepulgy, otce všechněch zlodějů!“ a položil si prsty na slabiny: tím svatě potvrdil závazek. „Ale bude jí škoda. Na voplátku mi slib, že se nám ta tvoje mrňavá čarodějnice nebude plíst do zápasu.“

„Souhlasím,“ ozvala se troufale Tarsis, „ovšem pokud ty zaručíš, že budeš bojovat čestně.“

„Já abysem v boji udělal ďouru! Já!“ křikl uraženě. „Já jsem Damazid, Zlatý uši, a žádný podtrhy k vítězství nepotřebuju!“

Jeho převaha se zdála nesporná. Sagitto zatím složil na kupku kazajku, opasek a meč. S nožem v ruce se přiblížil k psanci. Hubený a šlachovitý, se silnými kostmi a širokými rameny, s vystupujícími provazci žil na předloktí, přece byl víc než o hlavu menší a mnohem lehčí než řimbuch Damazid. Připomínal kloučka z pověsti, který se odvážil čelit ukrutnému dívovi, vládci Červených skal.

Damazidovi muži se křenili, sázeli se a trousili peprné poznámky. Posedali si v pohodlí kolem bojiště, zjevně nepochybujíce o výsledku půtky. Zrzavec ovšem nemínil protivníka podceňovat.

„Žádnej nováček, co?“ změřil si Vlka ostře.

„Koho jsi čekal?“ Sagitto kolem něj začal kroužit, nůž zlehka v dlani ostřím vzhůru. „Chrámovou kněžku s mávátkem?“

„A už jsi, broučku, viděl podřezávat vobětního kohoutka?“ vybafl Damazid, vypoulil oči a nafoukl tváře. Palcem ruky, v níž držel nůž, se podrbal na nose.

Sagitto z něj nespouštěl pohled – odskočil stejně hbitě, jak neočekávaně a bleskem vyrazil Damazid.

„Hopsáš po žabím,“ zachrčel otráveně psanec: zjistil, že jeho vynikající výpad zanechal na soupeřově hrdle jen teninký rudý vlas.

„Zato jsem viděl na tržišti kuchat voly,“ oplatil mu drsně Vlk. Damazid sotva zachytil jeho nůž svou čepelí.

Ti, kteří se spokojeně uvelebili mezi sporé trsy trav, zase vstávali, vyskakovali, pokřikovali… Sagitto prokázal víc odolnosti a Damazid větší mrštnost, než se dalo očekávat. Souboj nabýval na prudkosti jak proud, jenž pádí k peřejím.

Střídaly se létavice výpadů, nože blýskaly a narážely o sebe. Zápasníci znehybněli v útočném napětí a znovu se vrhali vstříc, míjeli se pohyby nepostřehnutelnými v smrtonosné rychlosti. Na tělech se jim objevovaly šrámy lehké jak kočičí škrábnutí; žádný dosud nezasadil vážnější ránu.

Kde byl Sagitto svižnější, čelil mu Damazid lstivostí… Zkušenost a zdatnost, v nichž si nezadali, nepříjemně vyvážily vyhlídky.

XV.

Zlaté uši

Příliš vyrovnaný souboj se protahoval a začínal je zmáhat. Písečný prach, zvířený prudkými pohyby zápasících, stoupal v šedé cloně, lepil se jim krví a potem na kůži. Sagitto zhluboka popadal dech – psanec supěl jako býk. Plachty zrzkových boltců, zprohýbaných v dávných bitvách do listů brukve, sytě žhnuly a zdůvodňovaly jeho přízvisko. Širokolící vtipálek Damazid se proměnil v příkrého dravce, mazaného, číhajícího…

Nikdo už neseděl, shlukli se v hustý věnec řvounů. Rozčilovali se, stranili vůdci a povzbuzovali ho, kleli. Tarsis se vtlačila do první řady, tichá, bledá, napjatá, řemen s nákončím přichystaný v dlaních, pohled přikovaný k zápasícím.

V té chvíli zaútočil Damazid nejen nožem, ale i zaťatou levicí a zasáhl jí Sagitta do plece. Mládencem náraz otřásl tak, že málem upustil zbraň. Vzápětí zaduněla odvetná rána – Vlk trefil pěstí do Damazidova břicha. Zbojník hekl, shrbil se. Sklesl na jedno koleno, v nevolnosti se opřel levičkou o zem.

Sagitto se na zlomek okamžiku zarazil. Damazidova levá ruka švihla vzhůru stočená v pěst, bleskem se rozevřela. Z dlaně vylétla sprška prachu a zasáhla Vlkovy oči. Vykřikl, náhle oslepen, a Tarsisino úzkostné zavolání bylo ozvěnou. Zrzek se rozjel napřaženou rukou třímající nůž proti soupeřově hrudi.

Sagittovi obestírala zrak mlha řezavé trýzně. V obraně se stočil nalevo. Odhadem sekl malíkovou hranou levice do míst, kde tušil blížit se paži útočícího Damazida. Odpověděla mu bolestná kletba; ochromil psanci předloktí. Damazid ztratil zbraň, ne však duchapřítomnost.

Psanec dotáhl výpad vpřed, popadl velikánskou pěstí levice Vlkovo pravé zápěstí. Strhl jej k zemi vahou skoro dvojnásobnou v mocném a prudkém nárazu – Sagittovi vylétl nůž z ruky.

Tarsis křičela rozhořčením. Pokládala Damazidův úskok za nečestný a zrádný… Vrhla se vpřed, roztáčeje vražedný řemen. Zezadu ji draply bdící paže.

„Pomalu, myšičko,“ řekl ten s malým okem. „Nekibicuj!“

„A ten váš podrážet smí?“ a škubala sebou a svíjela se.

Snažila se jim vymknout, kopala je do kotníků, používala zubů i úderů hlavou… Byli v přesile. Kdosi s povzdechem odvrátil zaujatý pohled od zápasu. Zaštrachal v brašně při opasku, vylovil smotaný lýčený provaz a svázali ji.

Damazidovi zle sloužila naražená pravice. Sagitto téměř neviděl. Zmítali se v těsném sevření, zápolíce mlčky a zuřivě, užívali hrubé chvaty pouličních rváčů.

Damazidovi přála výhoda jasného zraku a značné hmotnosti: vbrzku směstnal divoce se bránícího soupeře pod sebe. Zadržuje levicí Sagittovu pravou ruku, tiskl mu sukovitým loktem pravice levé rameno a předloktím přimáčkl hrdlo.

Vlk ztrácel dech. Zkusil Damazida kopnout nebo shodit… spíš by se mu to povedlo se žulovým balvanem. Nesvedl ani pozvednout levičku, aby zrzka praštil. Pracně ji natáhl za sebe a šmátral po svém noži, který – tím si byl jist – se někde za jeho hlavou musel povalovat v písku.

Ležel tam opravdu. Sagittovy zoufale tápající prsty jej míjely, vzdáleny o pouhý coul, víc, než by dohmátl při největším vypětí. Ten kousek šedé půdy měl délku smrti.

„Sagitto!“

V hadaččině výkřiku nebyla žalost, ale vzdorné odhodlání. Zjizvený chlapík jí nasadil s významným posunkem nůž hrotem do jamky mezi klíčními kostmi. Rozběsněná Tarsis mu plivla do obličeje. Vykřikla znovu tak pronikavě, že ve všech na chvilinku zatrnulo:

„Sagitto!!“

Nesen silou její vůle se nůž pohnul. Poskočil po písku a sklouzl k dlani, rozmetávající písek… Vlk ho sevřel, máchl jím k psancovu boku. Damazid, který měl postřeh jak divoká kočka, sebou mrskl a odkulil se stranou. Utržil jen nehluboký šrám přes žebra.

Kolem zlostně a zklamaně zahučelo.

„Kazí nám podívanou,“ řekl podrážděně psanec s jizvou. „Zakrejte tý divožence oči a zacpěte pusu, nebo nás ještě začaruje, a ukliďte ji někam stranou, jo?“

Reptali, ale hadačku s hlavou omotanou šátkem poodnesli za kruh pozorovatelů. Spěšně se vrátili k souboji…

Než Sagitto popadl dech, nabral síly a zvedl se, někdo z diváků pohotově přiskočil, pracně vydobytý nůž mu vykopl z ruky; a stáhl se zpět mezi ostatní.

Soupeři se vztyčili znovu proti sobě: stíhali se vražednými pohledy. Damazid stačil zvednout svoji zbraň – odfrkoval, plival písek a tvářil se zarputile.

„Švihej si podat ten svůj žabikuch: jedem dál!“ zavelel stroze.

Sagitto, oči ještě zarudlé a slzící, obličej pod maskou spečeného prachu, odmítavě zavrtěl hlavou.

„Hubu máš větší než břicho,“ řekl utrhačně. „Na tebe mi stačí pěsti – čím širší terč, tím líp se do něj tluče.“

„Jestli teďka vyvázneš,“ pravil Damazid upřímně pobaven, „zkus se těma vydařenejma vtípkama živit.“

Vyrazil do útoku. Vystrčený nůž krájel prostor několika kroků mezi nimi, rychlý a neodvratný jak úder osudu. Sagitto zůstal stát, paže svěšené. A náhle, když byl psanec téměř u něj, letem stínu uhnul stranou. Krátce, tvrdě udeřil míjejícího Damazida levičkou pod ucho. Damazid rozhodil ruce, otevřel ústa; zasáhla jej další rána do brady. Země prašně zadýmala pádem těžkého těla.

Sagitto se okamžitě shýbl pro psancův nůž. Vzpřímil se – kruh kolem něj se zúžil a zpevněl. V očích mužů se objevila smrt, v jejich rukou zbraně. Psi se zmítali na řemenech se zuřivým štěkotem.

„Zdechneš,“ řekl jeden z psanců, hlas měl chladný a zlověstný jako čepel.

„Zemře on, jestli se pohnete,“ upozornil jej Sagitto. Klekl na Damazidovu hruď a zapřel hrot nože o jeho krk pod obloukem sanice.

Muži zaváhali, stále v číhavém napětí.

„Nechci mu ublížit, ale necháte nás odejít. Zvítězil jsem.“

„Jo, podfukem,“ zachroptěl Damazid: vzpamatoval se dřív, než by to dokázal kdokoliv jiný.

Sagitto na něj nechápavě pohlédl. Damazid poctivě uznal, že je zapotřebí vysvětlení:

„Nemohs ten švindl zmerčit, ale kosák ti přihrála vona. Nebejt tvý čarodějky, seš studený maso. Klidně bodni! Radši zhebnu, než aby se po mý čistý stepi motal ničemnej kurevskej špicl.“

Sagitto unaveně zavřel oči. „Dobře. Tak si to zopakujeme,“ povzdechl.

Strčil zrzkovi do tlapy jeho nůž a otočil se, aby sebral ten svůj. Psanci se vrhli kupředu… Damazid se s hlučným zafuněním posadil a zarazil své muže pokynem ruky. Chtěl něco říci, ale jeho slova překryl jasný hlas, který promluvil za zády zbojníků.

„Přesuňte si laskavě řešení sporů na příhodnější chvíle! Hledali jsme vodu a našli ji hlídanou.“

Njál zabodl tesák do země. S tak klidnou samozřejmostí, že se ho nikdo neodvážil napadnout, odstrkal nejbližší muže a došel až k Sagittovi.

„Nevím, do čeho ses po svém zvyku zapletl, bratře. Ovšem pokud hned nezmizíme, dostane Sin Korobi radostí psotník, že tě chytil. Než bys snědl oběd, máme ho tu na krku i s oddílem vojska.“

„Past – je to past!“ zařval někdo.

Damazid zaduněl: „Kdo rozkládá vo Sin Korobim? Kde se bere tady? Ten samej Sin Korobi, kterej velí mellijský Gardě?!“ A vyhrabal se na nohy.

„Já jiného neznám,“ pohlédl na něj Njál zvídavě. „Tenhle pán honí nás a míří sem se sto dvaceti Gelabhy v plné výzbroji. Proč?“

Damazidova široká tvář zhranatěla mlatem nenávisti.

„Nechal mýho kamaráda zaživa sežrat velbloudíma štěnicema, co sou hltavý a velký jak boby… Je to dva roky, v mellijskejch kobkách. Přísahal jsem, že ho za to sejmu… jednou…“

„To se mu podobá,“ mínil Njál a Sagitto se rychle zeptal:

„Počkej – viděls ho vůbec zblízka?“

Damazid v hlubokém údivu vykulil oči. „Copak bysem moh? Bláho, dyž zloděj jako já čumí do ksichtu veliteli Gardy, tak se z toho zážitku už dlouho neraduje, že jo?“

„Ten tvůj povstalec, co jsem mu málem zchromil ruku, přišel jistě večer, za soumraku, aby sis nevšiml hladké šíje a loktů, ošetřovaných vonnými oleji, místo sluncem a prachem, zažraným do vrásek chudáků. Nedíval ses mu na nohy, jestli má drsnou kůži, oprýskané palce a ztvrdlé paty… Ruce si nejspíš omotal hadry, prý mu trhali nehty nebo tak něco, abys nepoznal, že je má pěstěné,“ vysypal Vlk jedním dechem.

Damazidův výraz mu odpověděl.

„Pak tě napálil samotný Sin Korobi. Za chvíli se ho můžeš vyptat sám! Ale my tu na něj čekat nebudeme, abychom blahopřáli ke smělé lsti.“

„Bylo to tak,“ řekl muž s malým okem. „Já ti to říkal už tenkrát, Zlatý uši, že se mi ten chlap nějak nezdá, vzpomeň si, jak se moc nehnal k vodě, co sme mu podali – bodejť, když si zvyknul na víno…“

Damazid skoro neposlouchal, čelo zalité potem svraštělé v hlubokých úvahách.

„Pusťte tu holku,“ zabručel mimochodem. A vyjel: „Ať mi vypučej tákovýhle rohy, ten všivák jde po vás až z Mellia, to je jasný. Co ste vyvedli? Štípli ste královský klenoty?“

Njál pokrčil rameny a neodpověděl ani on, ani Sagitto.

Damazid se podrbal za uchem:

„Zbytečný kecy žerou čas! Nepřítel mýho nepřítele je můj brácha, zvlášť když běží vo Kamenný huby. Šupem se sbalte a já vám ukážu cestu – mí Krmiči čepelí je kapku pozdržej. A hejbněte kostrama!“

„Máme je vodvíst do mokřadel?“ zeptal se mužík s jizvou.

„Jako dycky, Slepičí očko,“ uchechtl se Damazid. „Nebyl by to první oddíl, kterej uvízl v bahně a rákosí. Kapíruješ, jak sou nám ryby a raci v Nuthemu vděčný? Hele, Emigu,“ oslovil ještě svého pobočníka, „koukejte nezapomenout na boty! Nenechejte tam nic, co kazí vodní žouželi chuť a hodí se potřebnýmu našinci.“

Damazid hodlal svým lidem udělit pár drobnějších pokynů, jenomže vypukl štěkot tak zběsilý a ohlušivý, že se v něm zrzounův řev ztratil. Dorazil Foke, provázený Lykem… Tarsisin pes vypátral Hledače mezi houštinami, vyzýval je a tahal za oděv, aby se vrátili do tábora co nejrychleji.

Lyk, dosud rozčílený a v obavách o svou paní, si vyměňoval názory se psy zbojníků. Prokládal zřejmě svůj proslov hutnými nadávkami, které vyvolávaly výbušné odpovědi. Zvířata se vzpínala na vodítkách, dychtivá rvačky. Foke ovíjel pažemi Lykův krk a plece, povolával všechny síly, aby obrovského psa udržel. Lyk totiž o rozkazech uvažoval a poslouchal jen Tarsis. Ozvalo se zahvízdání, které se zařezávalo do kostí, mrazilo v uších – a psi ztichli. Rozcuchaná a dopálená hadačka položila dlaň na Lykovu střapatou hlavu. Otočila se k Damazidovi, v očích jí temněla bouřka s fialovými blesky.

„Kde je ten mizerný chlap…,“ řekla.

Damazid, který využil psí hádky, aby si částečně seškrabal z kůže povlak zkrvaveného písku a navlékl si halenu, ztuhl v nevýhodné pozici, s pažemi a hlavou zamotanými do tkaniny.

„Tarsis,“ zasáhl smířlivě Njál, „ne abys ho uhranula! Jde s námi a povede nás.“

„Dost,“ vyprskl Damazid, vynořil se z haleny, „už nezápasím, dokonce ani s hezkou frcinkou. A nejni na to správný rozpoložení.“

„Ten šrám potřebuje ošetřit,“ řekla ponuře Tarsis.

„Na podobný prkotiny kašlu,“ pravil. „Jináč děkuju za dobrou vůli, Gazelko… bejt teda má dcera, pojmenuju tě takle.“

„Dcera?“ podivil se Vlk jedovatě, a docela právem – Damazidovi do zralého věku scházela mnohá léta. „To by ses musel stát tátou dřív, než jsi dorostl až k sedlu.“

Psanec po něm loupl očima. „Sázim palec,“ pravil nevinně, „že bysem věděl vo nejednom štěněti, co si pospíšilo založit na mladý.“

Sagitto ztichl a odebral se pro koně; Tarsis se smutně usmívala.

„To jméno patřívalo mé matce,“ řekla.

Hledači dovedli připravené a naložené koně. Damazid na rozloučenou plácl Emiga Slepičí oko do zad a vyšplhal se na Lišáčka. Sagitto a Tarsis se podělili o Girelův hřbet. Koně, žízniví, málo odpočatí, je věrně nesli až na dohled od Nuthemu.

Než tam dorazili, začalo se stmívat.

Žlutosivou hladinu dělil pás tlumeného svitu od temnějšího obzoru, křik ptáků kroužil modravým večerním vzduchem. Poslední nízké paprsky slunce uléhaly do nekonečných rákosových polí, vlnivě lemujících břehy Nuthemu.

Hrb pláně sklouzával v pozvolný břeh: na výšině se choulila skupinka jehlanovitých zemnic ze dřeva, rákosu a hlíny. Bloumalo u nich stádečko vyhublých krav s kostnatými boky. Vahadlo studny, trojnožka s vakem na stloukání másla, tyče s napjatými sušícími se kůžemi trčely k požářišti mračen. V prachu se popelilo pár slepic a hrstka dětí. Pichlavý ženský hlas kohosi svárlivě přivolával.

Těm, kdož zůstali v osadě, sáhodlouze vysvětlili, co se stalo a co má přijít. Když se postarali o koně, stěsnali se do Damazidovy zemnice – což byl větší zázrak než Tarsisino kouzlení, jak tvrdil Foke. Ve své únavě usnuli všichni rychle. Nevadilo jim nepohodlí ani to, že Njál, který zůstal vzhůru, nezhasil oheň.

Jen Lyk měl námitky, strkal do mladíka tlapou, kňučel a požadoval, aby si šel spořádaně lehnout jako ostatní. Posléze přemlouvání vzdal a pochrupoval stočený u Tarsisiných nohou v blaženém míru, jak ho znají děti a zvířata.

Njál se krčil u ohně a v mihotavém světle plamenů studoval svoji mapu, přemítal a čmáral do podlahy, jež nebyla než zdusanou písčitou půdou, podivná znamení a zmatená slova.

Koně Hledačů nocovali před zemnicí. Byli napojení, nakrmení a cítili se bezpeční, takže po půlnoci hluboce usnuli. Leželi na boku, vzdychali ve snění a k Njálovi chvilkami jemně doléhalo jejich chrápání. Tarsisin Girelo nad nimi držel první hlídku. Stál, klímaje s pokleslýma zadníma nohama a svěšenou hlavou, přivřené oči a uši rozjeté šikmo nazad.

Girela vystřídal hnědák z Ökdi, zatímco Njál vylovil ze svých věcí pero a inkoust; horečně cosi škrábal po zadní straně své mapy. Pak bez výčitek uzmul další kus vzácného obvazového plátna. Pokryl je pavoučími značkami a zlověstně hranatým písmem – to už vody Nuthemu zbarvoval ametyst jasnícího se nebe – a vstal.

Povzdychl úlevně, popadl svůj plášť, ovinul jej kolem sebe a pokusil se vecpat mezi Vlka a Fokeho, protože jinde už nebylo místo. Foke se neprobudil, schoulený na boku s rameny ohnutými, jak spávají malí chlapci, sličnou tvář zněžnělou snem. Sagitto z polospánku cosi zavrčel a přehodil přes Njála cíp pokrývky.

Dopoledne přišlo podmračené a ospalé, od Nuthemu vál chladný vlhký vítr. Hledači se odhodlali být pilní. Až na Fokeho, který, dosud zamotaný do pokrývek, dřímal a dočerpával síly. Převtělování a létání je nanejvýš úmorná záležitost – nezáviděli mu.

Njál umluvil někoho ze zbojnické osady o džbánek rybího tuku, který teď horlivě vtíral do vyčištěných koňských postrojů. Sagitto doplňoval zásobu šípů – vyráběl nové, s dříkem z rákosu a křemenným hrotem. Tarsis probírala jejich výbavu a zásoby, větrala, spravovala a přerovnávala šatstvo. Lyk se jí motal u nohou, nemohl se rozhodnout, má-li jí pomáhat nebo radši hlídat a kárat slepice před vchodem. Práce střídal a chodil si pro pochvalu.

Damazid brzy ráno nalovil ryby k obědu. Věnoval potom svůj čas a péči jejich přípravě; pln neklidu od té piplavé práce vstával, přecházel sem a tam, ohryzával si vousy, poškraboval se za boltci. Snad aby odvedl myšlenky od svých starostí a pochyb, obrátil se k Hledačům.

„Nebejvám kór vlezlej,“ řekl, „ale teď bys mi snad moh vybalit, Sagitto, proč nenosíš klanovej znak, když seš, jak tvrdíš, z Modřínový vysočiny? Vy jste si přeci taky všimli, že ho nemá, a zarazili ste se, že jo?“

„Zarazil bych se,“ ozval se Foke poněkud mátožně z pokrývek, „kdybych už před tím potkal někoho ze severních hor. A bojovník nestrká nos do cizího soukromí.“

„Správně. Znamení klanu je Sagittova osobní záležitost; a vysvětlí nám ji, až uzná za vhodné, pokud se ho tím nedotkneme,“ zdůraznil ohleduplný Njál.

Tarsis mlčela. Zdálo se, že Damazidovi tu všetečnost zazlívá.

Stala se podivná věc: Sagittova snědá pleť na lícních kostech zrudla.

„Rodiče se nemohli dohodnout,“ zamumlal, „do kterého klanu budu příslušet, jestli k Vlkům nebo k Vydrám.“

„Co já vím,“ řekl zrzavec nedůvěřivě, „tak se svazky mezi těma vašima klanama tuze nenosej! Nemůžou si přijít na jméno – na potkání si řežou chřtány kvůli kradenýmu dobytku a výhradnímu právu na přepadávání kupeckejch stezek.“

„To je tím, že jsme chudý kraj,“ připustil neochotně Sagitto. „Především platí: napřed klan, pak člověk z hor, a ti ostatní už nejsou tak docela lidé – alespoň pro některé z nás určitě. Ale sňatek je možný, když muž vstoupí do nevěstina klanu a přijme jeho ochranný znak.“

„A proč teda…“

„Nevzali se,“ řekl Sagitto. „Otec byl přesvědčený, že se ho už takový směšný zvyk netýká, ani mu na ten obřad nezbývá čas. Chtěl, aby matka k němu konečně odešla do Města. Možná… snad se bránil tomu, že se měl pokořit a změnit klan. Jenže matka v Melliu nedokázala žít. Připadalo jí, že dámy u dvora se na ni dívají s pohrdáním, ošklíbají se nad barbarkou, která neklame, nepředstírá, nestrojí se, jak přikazují mravy v paláci. Byla tak hrdá, vytrvalá… a měla rychlý a pronikavý úsudek…

Třikrát nebo čtyřikrát otce navštívila ve Městě. Nikdy se mezi šedými hradbami necítila svobodná… Brzy se vracela do hor. Otec za námi přijížděl – vždycky když mu to dovolily povinnosti. Myslím, že mu na matce záleželo stejně jako toho dne, kdy jeho oddíl odbočil do vesnice Vyder kvůli kulhajícímu koni. Před kovárnou stála dívka… a víc pro něho nebylo jiné na světě…

Brával mě s sebou na výpravy a učil mě. To jaro, než přitáhli Gelabhové, se rodiče skoro domluvili, že se z otce a ze mne stanou Vydry. Potom… Pro jeho památku už jsme neměli co rozhodovat. Ale protože mě vychovával strýc a žil jsem dál u Vyder, z obřadu ochranného zasvěcení a z posvátného tetování sešlo. A přišly horší starosti… Na spoustě věcí závisí míň, než si myslíme.“

„To jo – akorát včas vědět na kterejch,“ doplnil Damazid z trudných zkušeností.

Dokončil úpravu ryb. Ukázal se jako kuchař mistrný, dokonce lepší než Tarsis, která bývala na své pokrmy právem hrdá. Pečené ryby se šalvějovou omáčkou se mu povedly znamenitě: chutnaly i Fokemu, ač v jeho rodišti nebyly zrovna obvyklým jídlem. Njál totiž tvrdil, že ryby nejsou považovány za maso, a přesvědčil Ptačího muže, aby si vzal s nimi.

Dostalo se také na Lyka, jehož nadšené oči a dychtivý jazyk stvrdily lahodnost Damazidova výrobku. Foke oddělil po soustu bohům a přinesl kus Marukovi. Grošák mu s funěním prohledával oděv a loudil další porci.

Rozprávěli v pohodě o ledasčems, když si šli prohlédnout Damazidova hřebce. Byl nádherný – mohl být považován za vtělení Tumnaje, vlídného boha stád, jenž se prý zjevuje jako veliký plavý kůň s lidskýma očima a hlasem.

Psancův Jantar sice nemluvil po člověčím, ale oči pod širokým hranatým čelem měl chytré a přívětivé, hořel v nich živý a nezbedný duch. Byl stavěn souměrně a ušlechtile, rousnaté nohy měl štíhlé, takže ten mohutný našedlý plavák vůbec nepůsobil těžce – podržel si pohyblivost a smělost. Černou hřívu mu zrzek spletl do copánků, načesaný ocas se hedvábně leskl.

Damazid jej zálibně poplácal po klenuté šíji a řekl: „Tak vysypte přebranou rejži, mláďátka – kam se šíbujete?“

„Pro naději,“ řekla Tarsis a znělo to skoro vítězně.

Ryšavý muž na ni upřeně pohlédl. „Horší zabiják než všecky zbraně, jedy a stonání dohromady. Kvůli tý se dycky umírá – buď že bejvá naděje moc, nebo žádná,“ řekl zachmuřeně. „A vy toho vomamnýho prevítu držíte škodlivej nadbytek. Kdybyste mi jí nějakej ten lot přenechali, šel bych s váma.“

Tarsis se rozesmála. Její vážná tvář s trochu velkými ústy a výrazným nosem v tu chvíli zkrásněla.

„Proč ne? Je nakažlivá jako mor nebo zívání!“

Sáhla do vzduchu… Do dlaní jí usedlo cosi neviditelného, pípalo a vrnělo jako mládě křehkého a plachého tvora. Hadačka to cosi, chvějící se a narážející do jejích prstů, posadila Damazidovi na rameno.

„Tady je!“

„Seš rapl, holka,“ zavrčel Zlatý uši napůl pobaveně a napůl rozpačitě: nedokázal úkosem nezašilhat na své rameno. Měl neodbytný dojem, že ho tam něco šimrá.

„Vůbec ste všichni potřeštěnci! Vypadáte zrozený ve šťastným znamení, ste k světu a mladý a pachtíte se divočinou, místo aby si Gazelka vopatřila chlapa a vy tři věnovali svý dny děvčatům a zábavám a rozličnejm příjemnostem. Nehoupejte, že vás nelákaj mušličky.“

„Jsem Ptačí muž,“ ohradil se Foke dotčen, písař zrudl a Vlk se smál. „Pro mého bratříčka Njála bys musel přidat i dobře sepsanou knihu. Ale takový čas zase nadejde, až se vrátíme.“

Prozatím se navrátili jen do Damazidovy zemnice.

Psanec si zastavil Fokeho a bafl:

„Kamaráde, potřebuju vybalit, kam vandrujete! Cejtim, že je to důležitý, dokonce tak moc, že nechávám toho prevíta Sin Korobiho svejm mládencům a vopatruju se s váma. Jste možná šílený, ale ne vylízaný škopky… Vy i vaše koně máte fůru zažitýho na hřbetě, podle bagáže vás čeká eště spousta trablů. Táhnete za vocasem mellijskýho velitele Gardy a balík vojáků – todle mi teda pověz!“

„Jde o poslání,“ odbyl ho Foke.

„Poslání…? A ty vo něm víc nevíš?“ žasl psanec.

„Proč?“ pokrčil lhostejně rameny Foke. „Ta záležitost patří k přípravě povstání, bojujeme proti Kamenným hubám – stačí, a když mi nemohou svěřit nic bližšího, asi vědí proč.“

Odkráčel, mátovou snítku v ústech, zanechávaje Damazida s povolenou čelistí. A jako vlna naráží na břeh a rozlévá se po něm, rozlétl se osadou nářek a sílící kvílení. Damazid nechal záhady být a rozběhl se k žalostnému zmatku.

Shromáždili se tu všichni zbylí z osady, staří, nemocní, ženy. Snažili se osvěžit a ošetřit několik mužů, kteří se vysílení, uštvaní a zkrvavení zhroutili mezi prvními obydlími.

Damazidova tvář zkameněla. „Emigu…,“ řekl chraptivě.

Mužík s jizvou k němu vzhlédl.

„Další ještě přijdou,“ zasípal. „Skovávaj se v rákosí. Ale moc z nás nezbylo.“ Zakašlal a vyplivl krvavou slinu. „Ten upšouklej velitel Gardy! Dycky nám fígl vyšel, dycky – až u tohodle smradlavýho… Mazanej jak tisíc čertů! Vypadalo to, že se dal voblafnout jako vostatní a vobešel nás… Škoda, žes tam nebyl, Zlatouchej! Třeba bys tu kulišárnu prokouk,“ předhodil vůdci. „Proti přesile to je z pekla těžký…“

Vztek a hoře roztřásly Damazidovy mocné svaly. „Slepičí očko, nikdo nevostal živej – nikdo?“

„My a nějakejch tucet maníků v bažinách. Jinak pros bohy, aby naši bráškové, co lapnul, už živý nebyli. Ptal se na tyhlety dva,“ a kývl k Hledačům, oněmělým lítostivými výčitkami. Znovu své poslání vykupovali cizími životy, a to je děsilo.

„Že já vás hnedka nevoddělal!“ zahučel s hořkostí Damazid. „Přitáhli ste nám sem neštěstí! Vandráci pošahaný…! Zasmrádlý sedla!!“ Plivl na zem. „… při Sepulgovi, vyklopíte konečně, proč po vás ten mizera jede jak ouhoř? Co máte na svědomí, no?!“

Njál se rozpačitě ošil. Sagitto řekl:

„Když ti povíme všechno, nemusíme dál… jako kdyby si šedá horská koroptev převlékla paví peří. Radši se spokoj s málem: putujeme za dlouhým posláním. Je vázané na vzpouru a Sin Korobi by strašně rád vyslídil, co chceš slyšet ty. Vždycky zbývá možnost, že kdo hodně ví, dopadne jako nešťastníci, které pochytal u jezera…“

„Stačí! Nejsem žádnej ňouma,“ zavrčel Damazid. „My se vodtud zdejchnem, než si vás sem Mocnej dojde vyzvednout. Copak si počnete, kuřata k voškubání?“

„Budeme hledat Oko podsvětí,“ přiznal Njál. „Dnes v noci mi skryté vědy prozradily místo, v němž sídlí Bytost, ani bůh, ani démon. Ovládá moc mimo dobro i zlo, zná všechno minulé, vše, co se právě děje, a mnohé z budoucnosti. Nejsme si totiž jisti přesným směrem naší cesty; mimo Sin Korobiho nás stíhá čas. Ovšem ptát se Bytosti nebude bezpečný úkol.“

Damazid založil ruce: „Nezapomenuls náhodou vyšťárat, kudyma se k tomu Oku dohrabete? Koukám, jasně nevodhaduješ, kde teda leží.“

„Do všech podrobností ne,“ odvětil Njál. „Nemělo by se ale nacházet příliš daleko: někde v Kořenových horách na západ od Nuthemu.“

„Západně od Nuthemu,“ řekl s úšklebkem Damazid, „zakopneš vo jezero takovýho jména. Za starejch časů v tyhle končině bydlívali lidi. Zašli šeredně – staly se tam prej tuze nepěkný věci. Teďka kolem straší. Každej má vítr do těch vršků lízt, kvůli jistý smrti a zlejm duchům,“ uchechtl se.

„Jiné řešení neznám,“ namítl Njál. „Nezbývá mi než se tam vydat.“

„Táhnem spolu od náměstí Záštity,“ řekl Sagitto. „Připadá ti snad pár bubáků jako dostatečný důvod ke změně?“

„Poslední dny se drží pěkné počasí: bude se mi dobře umírat,“ řekl stručně Foke, opojen vlastní odvahou.

„Podsvětí není pro hadačku nic neznámého,“ ozvala se Tarsis. „Mor na vaše dlouhé kosti, když mne necháte stranou!“

„Bojím se, že to ani nemůžeme udělat,“ povzdychl Njál.

„A jakpak tu věštírnu chcete vyčuchat, holátka, s vojákama u zadku, co? Budete se motat skálama a modlit se, aby vás Vochránci nenačapali dřív než zrůdy v Oku?“ zachrčel Damazid.

Njál pokrčil rameny. „Jsme zajíci s vlkem v patách – promiň, Sagitto.“

„Ale svorní zajíci zaženou i vlka,“ zasmál se Vlk.

„Taky budu zajíc,“ řekl jakoby mimochodem Damazid, „a k tý vodě vás dovedu. Hele, nečumte jak škrcený kočky! Nenamáhám se z pošahaný dobrodějnosti – akorát ťafnu toho kořena Sin Korobiho po čenichu. Vono dyž se to tak veme, vy a já visíme na stejným háku.“

XVI.

Oko podsvětí

Čtvrtého rána cesty na západ od Nuthemu zavedla Hledače nerovná stezka do mohylové krajiny. Mezi vrcholy, podobnými zkamenělým ještěrům s rozšklebenými tlamami, nežilo nic – tráva, mravenci, ani mouchy ne.

Skalní netvoři rozplácli rozpálená břicha do písčité jalové půdy, hřebenatými ohony obehnali rozlehlou plošinu s okem jezera. Boky jim zprašivěly lišejníkem, mrtvým a drolícím se v suchých slzičkách. Poryvy větru hvízdal jejich dech, prosycený popelem.

Průzračné vody jezera, neplodné a nenávistné, se rozvalily k hrázi z hrubě tesaných kvádrů. S bolestným šepotem olizovaly spáry zdiva, mrazivě trpkly a pohazovaly při březích návějí sivého poprašku.

Kameny stěn, rozpadlých v přesypy rumišť, navždy zohavily černorudé jizvy, šlehance plamenů a dýmu. Vánice a zimní deště rozhlodaly trámy zřícených obydlí; nesplavily ohyzdný povlak strusky, lnoucí k zemi jak prokletím. I vzduch se zdál šedivý, zestárlý a zkalený tíží čar.

Koně hlasitě frkali: hlásili nebezpečí. Lyk pozvedl čenich a táhle zaskučel. Hledače obestřela bázeň, Njálův přívěsek však nedal znamení, nepohnul se ani nezazářil.

„Půjdeme,“ řekl Njál. Podařilo se mu to vyslovit pokojně a vyrovnaně – dokonce Lyk přestal výt, otřepal se a vydal se za ním.

Dorazili k největší ze zřícenin. Doposud zachovala neurčité obrysy domu, jímž kdysi bývala, tušení lidských hlasů, kroků a doteků, jako skrývá kostra upomínku živého tvora.

„Tohle,“ pravil Njál sevřeně, „je Oko podsvětí. Vstoupí jediný z nás… vyjednavač.“

Tu pohlédli na sebe; až Sagitto porušil mlčenlivé napětí.

„Nekřičme na sebe, komu připadá největší právo vlézt do té díry! Můžem si o čestnou smrt hodit. Nebo tam proklouznu já a podívám se po nějakých dveřích,“ dodal vyzývavě. „Njále, jak se tu patří klepat?“

„Neviditelné dveře otevírá zaklínadlo,“ řekl Njál zasmušile. „Jenže napřed nás všechny musím zabezpečit před nelidskou jsoucností, která v Oku sídlí. Losovat nebudeme. Dovnitř smí výhradně dívka…“

Obrátili se k hadačce. Přikývla, tvář klidnou, jako by to očekávala.

„A… a… bylo by vhodné, kdyby… byla panna,“ doložil s ostychem.

Tarsisiny oči se zatřpytily smíchem. „Vysíláš mne k Bytosti nebo k ženichovi?“ zeptala se, rozpouštějíc vlasy. „Zjišťuji, že všechny kouzelné síly kladou požadavky přehnané a odtržité.“

Zula střevíce, sňala kazajku, pod níž nosila krátkou tuniku bez rukávů. Přešla ke zřícenině do míst, kde za pradávných časů držely bránu mohutné pilíře – čněly jak ubohé hnáty oklované mrchožrouty.

Njál se rozloučil s hadačkou úsměvem, který jí byl omluvou a povzbuzením i pro něho samého. Mladý muž začal obcházet hlouček lidí a zvířat. Mumlal zaříkadla proti moci, která není ani zlá, ani dobrá – jen cizí, necitelná jak vichřice, lavina, jak smršť či oheň…

Putoval dlouho, až stopy jeho opánků načrtly v půdě kruh.

Vnímali, že vzduch zhoustl a zkřivil se nad nimi. Po obvodu klenby vyskakovaly modravé jiskry a blýskala duhová světla odleskem diamantů. Cítili štiplavý, trpký pach, jako by se zvířily nánosy tisíciletého prachu, slyšeli praskot a šumot, hukot mušle, vzdálené řeky – a dotkl se jich čas.

Tarsis čekala bez hnutí před pilíři brány, jež dávno přestala hlídat prázdnou stavbu. Pootočila hlavu k Njálovi a znovu maličko kývla. Mladý muž, stojící na pomezí kruhu, rozpřáhl paže a vyslovil Zaklínadlo klíčů.

„Gazat orimali osin… Sargilah darzalun, arbin dargimé!“

Zaskřípělo to železnými závěsy ztuhlými rzí, zavanul žár. Prostor mezi sloupy se zvlnil jak přehřátý vzduch nad stepí. Prohořel… objevil se otvor a zvětšoval se.

Přes trosky a šedou dlaň hory se šířila černá trhlina, až dosáhla prahu mezi sloupy – rozeznali kamennou zeď s klenutým vchodem. V jejím šerém ústí se rýsovala pata schodiště, jež točitě stoupalo někam do tmy. Tarsis, neohlížejíc se, vešla – zazněl úder, těžká kovová vrata se zabouchla.

Stěna zmizela, za pilíři se vypínal horský sráz.

Pokusili se vztáhnout ruku mimo ochranný kruh – sáhli na pružný horký plamen, jenž nepálil a nepropouštěl. Nezbylo jim než čekat.

Úzké schodiště stoupalo, klesalo, šplhalo výš a výš, opět se prudce spouštělo do modravého příšeří hlubin. Pokud Tarsis vzhlédla, neviděla strop, jen stěny nesmírné propasti bez hranic. Kráčela zbavena hrůzy a únavy, s neurčitou tísní snu: věděla, že bdí. Kdykoliv zakopla nebo narazila o skálu, bolelo to, mohla se štípnout do dlaně, zavřít oči, zastavit se… pamatovala se na všechno…

Její mysl stále častěji ovládaly vzpomínky, jak putovala celé hodiny nahoru a zase dolů po setmělých schodech, které neměly cíl. Vracely se vůně, obrazy, slova a nápěvy, žila minulé znovu, a to bylo zlé… Kdo netouží sladce zapomenout? Odhodit trpknoucí a promarněné chvíle, prudkou, sžíravou bolest starých ran…

Třaslavý odraz oranžového písku ve zlatém oparu a červené kuličky plodů na trnité větvi, hořký pach dýmu…

Silné, kloubnaté prsty, útěšně svírající její dětskou ruku, dusot a řev stád, tísnících se v prašném soumraku u napajedla…

Usíná schoulená v náručí ženy s úzkou snědou tváří a horkýma očima, bojí se, je tu strach a hněv, černé bláto chlístající zimou, šero a úzkost, běží někam vodnatým sněhem; strach a opuštěnost, něco se nemělo nikdy přihodit…

Ještěrky plamenů v ohništi, nádobka s mlékem slaně voní a pálí do dlaní; šedivé štěně se natahuje na baculatých nožkách; zpívá si, tiskne tvář k hebkému kožíšku, kdosi naříkavě hubuje a lká v bezradné lítosti…

Tažní ptáci nad žlutozelenými vlnami lesů, zasvištění řemene a pláč tisíckrát zdušený cípem šatu, bíle plavá mouka dýmavě prýští z mlýnských žernovů…

Přetěžká síť se vymyká prstům, ztuhlým zimou v klacíky, proudící led řeky objímá kolena; studená půda břehu hřeje do prokřehlých chodidel, vzdálený smích zní pleskotem vln, samota a strach, tesklivý strach…

Schodiště Oka podsvětí se bez ustání dralo hlouběji do nitra země… Uzavřelo se nečekaně.

Nízký otvor rámovaly tři hranoly z růžového mramoru. Bledé popínavé rostliny přes něj visely jak třásně závěsu. Tarsis je odhrnula – schody se nořily do vody, ani kalné, ani studené, ale čiré a vlahé, v nitru skrývající tlumený jas. Stěny vytesané do skal vydávaly chladnou, modravě zelenou záři podobnou lampičkám světlušek, stěží osvětlující chodbu úzkou jak tunel doupěte.

Tarsis postupovala jezerními norami: hladina dosahovala dívce k pasu, jinde musela plavat. Chodby se větvily a proplétaly ve zmatený labyrint… V okamžiku, kdy se hadačce chtělo úzkostí a netrpělivostí vykřiknout, narazila holení o něco tvrdého a ostrého, co jí sedřelo kůži.

Nahmátla ve vodě stupeň, a další. Průchod se rozevřel do ohromného sálu s kopulí. Otvory klenby pronikal blankytný svit. Jezero zaplavovalo prostor, brázděný nízkými mramorovými zídkami. Bylo tam ticho, voda šplouchala a ševelila při stěnách z hladkého kamene, po nichž v modrém šeru klouzaly stříbřité odlesky v nekonečné honičce.

Tarsis vystoupila po schůdcích na mramorovou přehradu – a vyjekla. Ve vodě se vznášela růžově modrá nafouklá tvář utonulého starce s mléčnýma vytřeštěnýma očima. Splihlý vous povlával vlnami jako hnijící řasy.

Tvář se pohnula a promluvila žabím hlasem.

„Buď vítána, Tarsis, dcero Gazelina!“

Hadačka neomdlela. Dokázala říci:

„Mír tobě, ať jsi kdokoli… Přišla jsem, neboť potřebuji radu…“

„Týká se krále,“ prohlásil veliký sumec ve vodě, ze starcovy tváře mu zbyly pouze vypoulené oči a vousky.

„Vím,“ řekla, „že když jej nenajdeme brzy, stane se něco děsivého… nenapravitelného. Už teď se lidé trápí, duše jim vysychají a oněmují… Budou bloudit v motolici jak ochořelá dobytčata, jejich vůli nahradí hůl. Jak ovce šílené hladem si budou navzájem spásat rouno. Oheň číhá nad zemí a všechny deště světa jej neuhasí… Dej radu!!“

„Za rady se platí,“ zachraptěla obrovská želva, svrasklou kůži šedozelenou jak sumčí hřbet.

„Vědět čím, zaplatím ráda,“ pravila Tarsis. „Co je můj život? Dám jej – vždyť nic jiného mi nepatří.“

„Cožpak ty nechceš žít a být šťastná?“ zeptala se vrásčitá stařena, oči měla truchlivé jak věkovitá želva.

„Šťastná?“ řekla Tarsis. „Ještě docela malá jsem pochopila, že se liším, nejsem jako ostatní ženy – hadačka, čarodějnice ztracená v čase. Znám jen zármutek poznání a samotu věštců a vědem.“

„Opravdu jsi nikdy netoužila po blaženosti? Nesnila jsi, jaké by bylo žít tak jako jiné?“ otázala se žena v černém rouchu, vysoká, štíhlá a krásná, plášť černých vlasů se jí vlnil k nohám, v bílé tváři se třpytily smaragdové oči.

„Mohla jsem stávat u ohniště pod začouzenými trámy, ruce stříbrné šupinami, udit ryby, s netrpělivou myslí a spokojeným srdcem vyhlížet svého muže. Mohla jsem uspávat maličké, starat se, jak vystačit s obilím v zásobních jamách, a když se pozdrží jaro, plakat pro dětský hlad. Mohla jsem stlát dobytku, zpívat si při pletení sítí a přebírání zrna na setbu… kdybych se nenarodila jako hadačka. Nikdy dobře neobstojím v dovednostech hospodyně, protože má mysl utíká do zapomenutých údolí. A hřeším bláhovostí. Kdo spojí svůj život s vědmou?“

„Divím se ti, Tarsis,“ pravila černá paní, odlesk vody se míhal na splývavém šatu jako poletující motýli. „Nesváří se o tvou náklonnost hned dva mladí muži?“

„Protože jsem s nimi v jejich válce,“ řekla hořce. „Až boj skončí, zapomenou na mne.“

„Kdybych ti řekla, co si sama nechceš připustit, kdybych prozradila, že tvé štěstí tě smí očekávat – vyměníš jej za radu?“

„Nepřinesla bych jim spokojenost… nikomu… žádnému z nich,“ zašeptala Tarsis.

„Chci po tobě vysokou cenu,“ řekla černá paní. „Zaplatíš?“

Průzračné oči Bytosti se zdály palčivé jak zelené vody jezera, vědoucí a strašlivě staré ve spanilé bílé tváři. Znaly a věděly tolik, že nasákly utrpením a žalem. Zestárly věky nářků, krutostí a běd tisíckrát víc než oči umírajících, víc než prastaré hory a moře, bezohledné a dávné jak hvězdy, jak život a smrt, strach a naděje…

„Žádáš málo k úhradě: mé štěstí je lehká mince, ražená z podvodného kovu,“ odpověděla Tarsis. „Nezaváhám, abych ji složila.“

„Pak věz,“ muž v černém oděvu jí podal nůž se zdobenou střenkou, „že král přebývá v kotlině na severu pohoří Džangar zvané Hlubina půlnocí. Nůž vás tam dovede – každé ráno špička ukáže směr,“ zavrčel černý pardál, zasvítil zelenýma očima.

Černá ryba pleskla na hladinu, proplula do náruče podzemních vod.

Tarsis stála uprostřed pilířů zříceniny, svírajíc pevně čarovný nůž.

Neviditelná kopule střežící Hledače zmizela. Vrhli se k hadačce, jeden přes druhého volali její jméno a překřikovali se otázkami.

„Jsi tu zpátky tak brzy… Mluvila jsi s Bytostí?“ zeptal se Njál a Sagitto řekl:

„Tarsis, nepotkalo tě něco zlého? Ty pláčeš…“

„Za to může slunce,“ řekla Tarsis. „Bylo tam hrozně temno.“

Hledači odjeli od Oka podsvětí až do míst, která jim připadala bezpečná, osvobozená od čar. Prohlíželi u ohně překrásný nůž získaný od Bytosti, se zlacenou střenkou pokrytou umným a bohatým vzorem.

Damazid vzdychal, stále znovu jej zálibně bral do rukou a kochal se jeho zdobením, v němž se proplétaly rostliny, pluly ryby, předlouzí hadi plazili závity jazyků… Psancův obdiv a náklonnost ke krásným věcem byly téměř tak silné jako touha po volnosti. Obojí, doznal, jej přivedlo do Divokých stepí, cestou přes popraviště, z nějž unikl téměř zázrakem, podobně jako před časem Sagitto.

A uspával Hledače třeskutými historkami ze života – při své děsivosti nepostrádaly vtip.

Příštího rána se Tarsis poklonila Paní Osudů, poděkovala za ochranu a pomoc. Nepředložila žádné dary, Paní totiž nepřijímá ani květy. Podle víry zasvěcených Bezprostřední Blízkosti jsou živé i rostliny: oběť bohu není dostatečným důvodem je zahubit. Pak hadačka uchopila kouzelný nůž, položila ho na plochý kámen, roztočila… Hrot nože zamířil k jihozápadu.

Jeho pokyn zavedl Hledače do Kořenových hor, dračích tlam z bílého kamene. Sledovali jeden z malých, prudkých přítoků Černavy; stezka se klikatila nad hučící zbělenou vodou, hned poletovala po strmých svazích jak poblázněný pták, až nahoru k útesům, hned sjížděla příkře dolů, téměř k hladině divoké říčky, drala se kolem hald balvanů, šplhala přes převisy.

„Tvá Bytost je pořádně zlomyslná,“ řekl ospale Vlk. „I kdybychom ráno vyklusali od Měsíčního zajíce, nebyli bychom víc utahaní – přitom jsme urazili jen žabí skok. Horší cestu už nám nemohla vybrat!“

Před útoky nočního horského chladu se schoulili do pokrývek, Damazid je osvěžoval krvavým příběhem, proč se uličce u náměstí Záštity říká Sedm zlodějů.

Příští den jim dal pocítit Vlkův omyl. Nůž ukázal směr na jihozápad, vzhůru k vrcholům hor. Skromný porost akátů a nízkých borovic prořídl a změnil se na zmrzačenou, osamělou kleč. Stezky se stávaly neschůdnějšími a rozervanějšími, mizely pod nánosem kamení. Koně klopýtali, smekali se, padali. Nezbylo než sesednout, vést a vlídně pobízet zvířata, z jejich hřbetů přeložit náklad na lidská záda.

V pustých, suťovitých úžlabinách nenalézali ani místečko tak rovné, aby na něm mohl člověk odpočinout, natož dostatek pastvy. Zvířatům to ubíralo sílu, Hledače nutilo jít dál a dál. Mlčky se pachtili mezi srázy, zpocení a zarudlí námahou pod břemeny, jež si přidržovali řemenem přes čelo. Podrásané dlaně, nohy bolavé a otlučené o čnějící řezáky skal…

Téměř za šera, ve strachu, že přijdou o koně, narazili na vlídnější údolí s chudičkou trávou. Vzdálenost, kterou do večera v zoufalém zápolení překonali, nestála za řeč.

Koně vyhládli. Lidi úmorné lopocení rozsedlinami Džangaru vyčerpalo tak, že i Damazid ztratil chuť na večeři a strašidelné vyprávěnky. Sami teď v podobném příběhu vězeli hlouběji, než bylo snesitelné. Při každém pohybu Hledačům připadalo, že se jim tělo rozpadá na úpějící kousky. Usínali ve stoje. Ještě dokázali obstarat zubožené koně a klesli do spánku, jako by je srazily šípy.

Pohasla světla hodovní síně i třpyt vína v pohárech. Hudba, hlučný hovor a lehké kroky tanečnic dozněly. Vyvanuly vůně jídel znamenité chuti, dým drahých voskovic. Pevnost Temim ztichla a ztmavla po oslavě na rozloučenou, k poctě převzácného hosta, Nejmoudřejšího z moudrých, Vladařova Rádce.

Měsíc byl v novu, nad Sarijskými planinami spala tma a bděly stříbrné oči hvězd. Jen hlídky přecházely po hradbách. Na nádvoří čekala nosítka z višňového dřeva a purpurových závěsů, až je zrána připevní mezi koně. V průvodu hodném jeho důstojnosti odnesou Moudrého na další sídlo, aby je poctil dohledem přísné a spravedlivé péče.

Začala čtvrtá hlídka. Rádce ve své komnatě, nejlepší, nejvýstavnější z celé pevnosti, setrvával v bdění. Místnost ozařovaly tyčinky ze zápalné směsi, prosycené vonnými látkami. Těžkým ovzduším pluly tenké smyčky narůžovělého a modrošedého dýmu, jako by kreslily slova magického písma.

Er Torsik seděl uprostřed měkkých polštářů, rozložených na koberci, ponořen v rozjímání a hluboké soustředění ducha. Zdálo se, že zkameněl, tak nehybné měl rysy a semknutá víčka. Jeho tělo se zvolna sesouvalo nazad…

S rozhozenými údy se zhroutil mezi podušky. Zkřivené ruce byly studené jak dvě ryby z hlubin. Tvář zesinala, pod zčernalými víčky hluboce zapadly oči. A kdo by vešel, spatřil jej a dotkl se zápěstí, přísahal by, že je Rádce mrtev.

Rozlétlo se okno komnaty, složené z barevných sklíček. Na římsu usedl velký černý pták, temnější než propast vesmíru; oči mu hořely, podobny mrazivému zimnímu úplňku. Rozpřáhl křídla. Vylétl sovím, klouzavým letem do noci a stráže na ochoze se otřásly dechnutím náhlého chladu.

Brázdil jihozápadní nebe nad stepí, jako by hvězdy zakrýval mrak hnaný závanem vichru. Vznášel se rychlostí, s níž udeří za bouřky blesk… Minul karavanní cestu, obkroužil jezero Nuthem. Sestoupil ke Kořenovým horám; tu zpomalil let.

Sup nevyslídí kořist rychleji: nalezl poutníky, po nichž pátral. Snesl se na skalní římsu, shlédl do úžlabiny. Koně pěti spáčů se plašili, cítíce přítomnost nelítostné vůle, střapatý pes kňučel. Marně budil své pány…

Černý dravec nemohl blíž, protože ho odpuzovala měkce pružná síla, neviditelná, nepřekonatelná… Připomínala magnetickou moc, kterou někdy zkoumal ve své laboratoři. Čím silnější je magie, tím větší odpor jí klade čaromoc odlišného zdroje a pólu – podle zákonitosti tlaku a protitlaku… Zamával křídly. Do prolákliny se začalo valit kamení, bez jediného zvuku, jako by hlomoz pohlcovaly tytéž perutě, které balvanům a skalám vnutily pohyb.

Stejně náhle křídla znehybněla. Žlutý oheň očí zazářil silněji. Mohl by být uspokojen, že tak hladce odstranil živou Sangvalovu zbraň. Potřeboval však vědět, prošetřit… mít jistotu!

Znovu máchl perutěmi. Přízračné míče kamenů se řítily do soutěsek vedoucích k údolí. Zasypaly každý přístup, i stěží schůdné ochozy, mimo jediného. Rozsedlina ve skalách ústila k břehům ledovcové bystřiny. Za řečištěm se útesy rozestoupily v náznak proluky: směřovala k horskému sedlu, na sever…

Lavina uhasla, aniž porušila ticho noci. Stín dravce odlétl, koně i pes se upokojili; jen někdo ze spících lidí zanaříkal jako ve zlém snu.

Půlnoční dravec putoval třpytem oblohy zpět k severovýchodu. Nevolil stejnou trasu přeletu… Nedaleko jezera Nuthem pod Kořenovými horami tábořil ve stepi oddíl vojska.

„Sin Korobi! Sin Korobi!“

Velitel Gardy pro sebe zřídka nechával rozbít stan. Spával přikrytý pláštěm jako kterýkoliv z jeho vojáků. Probudil se, nadzvedl na lokti. Znal ten hlas, jemné, uhlazené ostří z ušlechtilé oceli a studený dotek na duši. Nicméně opálový prsten nezářil, Rádce se neozýval v jeho mysli. Hovořil vedle něj… Mocný však neviděl ústa, která by slova pronášela. Nepostřehl nic… jen zdání, jako by ledový chlad vrhal stín – a slyšel naléhavý, rozkazovačný hlas.

„Posílám ti rebely, které oba hledáme pro dobro Vladaře, našeho Pána. Přijdou z jihu: za tři dny je můžeš čekat u brodu Suta Dalah. Nepřeji si, abys je zabil nebo vyslýchal bez mé přítomnosti! Ta záležitost ohrožuje nejvyšší zájmy…“

Hlas začal slábnout, jako by jej odnášel vítr.

„Ó Nejmoudřejší,“ vyhrkl Sin Korobi, „dovol mi, ať mohu vyzkoušet tvůj dar, který mi zatím nepřízeň osudu zabránila použít! Odhaduji, že se tak můžeme dozvědět mnohé…“

„Dělej, co chceš,“ zavál vzdálený hlas z jinovatky. „Nesmějí uniknout, za to mi ručíš…!“

Stín vklouzl do nejkrásnější z komnat Temimu – z páté hlídky zbývala polovina, úsvit na sebe nechával čekat. Vládla dosud tma. Zápalné tyčinky dávno dohořely; stín černého dravce se rozptýlil v jejich vadnoucím dýmu.

Čarodějova víčka se pohnula, prsty škublo zachvění. Zasténal slabě, veškerý výcvik těla a zocelování mysli neodstranily strázně vzkříšení. To nepohodlí brzy pomine – nadobro opustí černá křídla! Stanou se stejně pomalými a nemotornými, jako se proti nim zdají nosítka, čekající Rádce na nádvoří pevnosti.

Hledači se probrali ztuhlí, ospalí a rozbolavělí. Foke už byl vzhůru, budil se prvý a pak rád dospával. Rozdělal nevelký ohníček ze suché trávy a klestí, naplaveného na břehu blízké říčky. Tarsis, sotva si protřela oči, roztočila čarovný nůž – neúprosně určil jihovýchod.

Sklesly jí ruce. Foke letmo pohlédl na zlověstné znamení.

„Vůbec nemá cenu tam chodit,“ ujistil ji. „Dál je zával ještě hroznější. Letěl jsem se za svítání podívat po okolí. Koně neprojdou vůbec. My možná, když budeme šplhat po lanech.“

„Tarsis,“ zeptal se Njál s vážným důrazem, „nespletlas něco? Jaký pokyn ti Bytost dala?“

„Něco takového se nedá ani zapomenout, ani poplést,“ odvětila, „… nůž vás tam dovede – každé ráno špička ukáže směr.“

„Pak tedy,“ pravil Njál rozhodně, „někdo z nás dopraví koně zpátky. Dál poputujeme obtížně a pěšky, ale prorazíme i přes tyhle neutěšené skalní hradby.“

„Ani zdání,“ prohlásil Foke. „Průchod, kterým jsme sem pronikli, zasypala v noci lavina kamení. Divím se, že nás to neprobudilo…“

„Teď vím, proč se mi dnes zdálo o Stínu…,“ řekla Tarsis sklíčeně.

Nalezli odvahu pohlédnout si do tváří – ne však k tomu, aby vynesli rozsudek nad posláním.

„Takovej nádhernej pižlák,“ Damazid jej smutně sebral a hladil dychtivými prsty, „a dostal nás do hnusnýho srabu.“

Znenadání vzrušeně vykřikl, otáčeje kouzelný nůž v rukou: „Hej, hej, poďte se honem podívat! Koukněte se na to!!“

Obhlédli místo, do kterého ťukal srstnatým ukazovákem, a Njál řekl překvapeně:

„Pokud se mohu spolehnout na paměť, ten malý plaz nahoře vypadal jinak.“

„Třeba ses spletl,“ zapochyboval Foke, který svými názory vždy důkladně ověřoval mínění druhých.

„Jenomže pak jsem měl vlčí mlhu i já,“ namítl Sagitto. „Přísahal bych, že hádek se proplétal mezi dvěma rybami a hlavu obracel na pravý bok. Bylo mi divné, proč mají jiní hadi na střence rozeklané jazyky, jen tenhle vyplazuje takový nepovedený bodec.“

„Včera,“ řekl významně Damazid, „se posunul až za ty ryby, zkroutil se jináč, ale hlava mu zvostala stejná. Tedkonc se motá vopačně – až na tu hlavu!“

„Tarsis,“ vybídl Njál, hlas zastřený nadějí, „zkus nůž znovu roztočit.“

Učinila tak, a hrot nože tentokrát mířil do skalní stěny. Sledovali hádka, svíjejícího se mezi listy vytepanými při hraně střenky… Hlava s vystrčenou špičkou jazyka se obracela šikmo k severu.

„To je zvláštní, že ukazuje půlnočním směrem,“ poznamenal Foke. „Můžeme se provléknout tamtou rozsedlinou k řece, a přebrodit se… Připadalo mi, že z druhého břehu vede jediná ucházející cesta – a představte si, táhne se na sever!“

Ucházející nebyl vhodný výraz, ale nikdo to Fokemu nevyčítal. Přešli říčku a její hučící proud jim zběsile narážel do nohou, strhával lidi a koně do vody, zpěněné o hranaté kameny koryta. Prochladlí, pohmoždění a poškrábaní sušili vítězně sebe i zavazadla v paprscích slunce, jež hojí mimo těla také duši.

Hledače povzbudilo, že zlomili tajemství čarovného nože. Vyváděl je z nehostinných hor… Nazítří se jeho střenka zvesela zatřpytila jak zlatá rybka; k večeru je doprovodila do údolí Černavy – Suta Dalah.

Celý následující den si hověli na pravém břehu, vroubeném zelení. Nejdříve však vyplavili koně v klidnější vodě při březích. Koně frkali a ržáli, rozstřikovali vodu údery kopyt, jimž – oboleným a otlačeným hmožděním ve skalách – chladná koupel prospěla. Brouzdali se pak svěžím porostem a provalovali se v něm, popásali se dosyta a byli spokojeni.

Jejich jezdci se pouštěli pouze do činností nejvýše nezbytných, pokud zahrnovaly očistu a stravu. Pospávali nebo blaženě polehávali ve vonící trávě. Poslouchali řeku a stromy, těšili se pohledem na vznešené bílé štíty Kořenových hor, na pochmurné útesy, mezi kterými ještě nedávno bloudili. Lyk hlídal a radoval se s nimi.

XVII.

Vítr v trávě

Hledači by ochotně podřimovali v slunečné trávě ještě hodný čas… Za jitřního chladu, čtvrtého dne po odhalení Kouzla nože, je poslání přinutilo nastoupit další pouť. Suta Dalah, sycenou ledovými vrcholky hor, bylo lépe překonat ráno, než její rychlý tok zmohutní táním.

Nákladní koně neměli být při přechodu Černavy v nevýhodě: Hledači uvážlivě rozdělili zavazadla každému ze zvířat. Místo na jejich hřbetech přepustili pečlivě zabaleným a upevněným rancům. Své koně vedli – až na Fokeho, který neuměl plavat a raději zůstal v sedle.

Hnědáka z Ökdi jako nejstaršího nechali vstoupit do proudu prvého. Dlouho nedůvěřivě zkoumal dno; několikrát silně udeřil do hladiny kopytem. Sagitto mu domlouval a uplácel ho sousty ječné placky, až se hřebec odhodlal přebrodit. Ostatní koně se odvážili za ním.

Koryto zvolna klesalo. Nezbylo jim než doplavat, jezdci a koně hlavu vedle hlavy. Foke se přitiskl k zádům Maruka, aby mu neztěžoval boj s proudem. Poutníci zjistili, že vody Suta Dalah jsou mnohem mrazivější, než na jaké se připravili. Záviděli Lykovi hustou srst… Koupel mu vadila nejméně, vyškrábal se na pevnou půdu první. Statečně se zas a znovu vrhal do řeky, poháněl koně – a Hledače, jak se ocitali na suchu, skrápěl novými sprškami z kožichu.

Břehu dosáhli bezpečně všichni, jablečňák Drzoun se hrabal z vln na závěr. Lyk ustaraně pobíhal mezi koňmi a lidmi: ověřoval, jestli náhodou někdo neschází. Náhle zavětřil, zježil srst. Zavrčel a zuřivě se rozštěkal.

Na svahu, táhnoucím se vpravo tak čtyři sta kroků od nich, se objevilo několik mužů na koních, ve zbroji a v přilbách s černými chocholy. Drzoun zděšeně zařičel. Skočil zpátky a s nataženým krkem se dal unášet Černavou, jak soudil, k většímu poklidu.

Hledači strnuli, zaskočeni a zahanbeni. Sagittův luk, Tarsisin řemen s nákončím a Fokeho vrhací nože, zamotané do ochranných obalů, byly poněkud z ruky. Koňské hřbety nepříhodně zabíraly vaky, tašky, balíky; jen o málo přístupněji k nim uložili meč Šibal, tesák a psancovu sekyru jménem Skarf.

„Šišky!!“ zařval psanec a hnal se pro Skarf na dlouhém těžkém toporu.

„Utíkejte!“ vykřikl Sagitto, chvatně uvolnil Šibala, sházel rance a vyšvihl se na ryzáka.

V té chvíli už Njál plaval za Drzounem. Koni hrozilo, že ho stáhnou silnější proudy při levém břehu a zanesou ho níž, ke skaliskům v ohybu Černavy, kde se svíjely mocné víry… Hledači si nemohli dovolit ztrátu nosiče a nákladu; mimoto měl Njál pro nezbedného jablečňáka slabost.

K překvapení Hledačů se vojáci otočili a zmizeli z dohledu.

„Jeli pro posilu,“ usoudil Foke.

Stejně jako Sagitto vydobyl i Foke své zbraně a vrátil se do Marukova sedla. Na útěk se nedal: uchopil za uzdu Njálovu Lunu a vyrazil tryskem po proudu. Sagitto se k němu připojil s Lišáčkem a před sebou měl přes koňský hřbet přehozený svazek lana.

Njál mezitím dostihl Drzouna. Chytil ho za šíji a snažil se jej obrátit ke břehu. Jablečňák hlučně frkal, hlavu s vyvalenýma očima držel co nejvýš nad hladinou; končetiny mu urputně pracovaly v sílícím proudu, který ho začínal zmáhat. Plavat se zátěží divokou řekou mu nebylo zvlášť příjemné: rád se nechal Njálem přesvědčit.

Oba se udýchaní a zemdlení soukali z vody – a gelabhští ozbrojenci se vynořili podruhé, tentokrát vzdáleni na dostřel, protože svah se v těch místech stáčel ke břehu.

Njál zaječel a plácl jablečňáka. Drzoun se dal zkrotle do cvalu k blížícím se Hledačům. Mladý muž učinil podobně, používaje vlastní nohy co nejusilovněji. Uslyšel hvízdnutí a do kotníku ho bolestivě uhodila hrana střely. Njál klopýtl, div se nepřevážil, ale lehce napadaje na poraněnou nohu pádil dál.

Válečný pokřik Gelabhů se odrazil od stěn údolí. Foke pustil Lunu. Rozlétla se k pánovi s vlajícími otěžemi, kopyta rozstřikovala vějíře písku. Přiblížila se na dva sáhy; tu Njál pocítil silný úhoz do pravého stehna a upadl. Ve svalu trčel dlouhý šíp. Prudká bolest, ostrá jak ledový krápník, projížděla až do srdce. S omamujícím přílivem hněvu zaťal čelisti a vyrval střelu z rány.

Vlnící se rudé šero; výkřiky a třesk zbraní… Njál seděl shrbený mezi pískem a kameny pobřeží. Krví prosáklá tkanina nohavice mu teple přilnula k pokožce, stehno přirostlo k zemi a škubavě křičelo bolestí při každém Njálově pokusu vstát. Na krk mu funěl horký dech – Luna se nad ním skláněla a postrkovala jej hlavou.

Odhodil zkrvavený šíp, zachytil se třmenu a vysoukal do vratkého stoje. Na zemi leželi dva Gelabhové a v hrdlech jim trčely Fokeho nože, dalšího složil Vlk svým pádným mečem. Řev zápasu zesílil, jak do bitky přitrhl Damazid se sekyrou. Pronikavý, přerušovaný bojový jekot patřil Tarsis. Vypůjčila si Sagittův luk: podle smrtelného zaskučení gelabhského vojáka s ním dovedla dobře zacházet.

Njál se vzepřel o Lunin hřbet, s její pomocí dobelhal k řece. Šlo to hrozně… ale muselo to jít. Sněžná voda Suta Dalah odnášela bolest.

„Bratře,“ řekl Vlk s obavami, když Njála objevil mezi vrbovým houštím břehu, „nechceš, aby tě Tarsis ošetřila? Těch vojáků tady nebylo moc a nezbyli žádní, ale za nimi určitě dorazí další. Musíme utíkat! Svedeš řídit koně jen rukama a hlasem? Těžko se udržíš v sedle s tímhle zraněním; nebude se hojit. Uděláme ti nosítka!“

„Na žádná nosítka nepřistoupím…,“ řekl tvrdě Njál. Mhouřil víčka, jak se snažil do hluboké rány s roztřepenými okraji vecpat žvanec zmuchlaného listí nějaké byliny, nohavice si omotal kolem kolen. „Stačí… důkladně… utažený obvaz. Luna má měkký chod – a je to nejhodnější kůň na světě. Mysli si, že by mi víc vadily zmínky o písařích, kteří stůňou z průvanu. A… Tarsis nebudu zatěžovat ošetřováním… já… poradím si, doufám.“

Hledači prchali až do večera, zahlazujíce stopy. Přesvědčeni, že se zbavili honců, vyhradili příští den odpočinku, aby dopřáli něco málo klidu koním a Njálovu zranění.

Obvykle se Hledači nevydávali na cestu příliš brzy zrána, ostatně koním se putovalo nejlépe odpoledne. Než se zvířata napojila a trochu napásla, než je naložili a osedlali, stačili uvařit zelený čaj. Tarsis pro ostatní upekla placky. Foke si přichystal jídlo sám.

Hadačka přitom vskrytu vzdychala, poměřujíc jejich tenčící se zásoby s Damazidovým náruživým žaludkem a Fokeho úlitbami bohům i Marukovi. Sama ovšem neodolala, aby nepodstrčila část svého dílu Lykovi a ždibec pro radost Girelovi – od Maruka se nakazil náklonností k lidské stravě.

Přízrak hladovění s Hledači usedal ke každému jídlu, strkal vyzáblý nos do polévky z tvrdého sýra, ulizoval z pytlů mouku. Doplňovali během krátkých přestávek v putování zásobárnu zvěřinou, pokud muži něco ulovili: cokoliv poživatelného, třeba sysly. Krkavec Foke býval záslužným dodavatelem, i když ze své kořisti neokusil.

Nad bylinnými zpestřeními pokrmů, jedlými rostlinami, plody a kořínky či semeny travin Damazid láteřil, přivolával Sepulgu…, ale byl na postní stravu zvyklý. V osadě psanců se život podobal vyschlým, kamenitým návrším kolem Nuthemu.

Začal desátý měsíc roku, nejkrásnější ve stepi. Divotvorný nůž ukazoval každého dne k severu, s mírnou odchylkou na západ – stejně se táhly hřebeny Džangaru od průsmyku Pěti radostí na půlnoc. Pokud některá z dolin Sloupových hor přeťala přímý směr, projížděli jí očarováni, tak odlišné byly, a tak půvabné.

Na úbočích planuly smaragdové svícny jalovců a kužele horských smrků, zlátly břízy a osiky. Jeřabiny, dřišťály a hlohy svítily rudými plody před bílou záclonou sněhových polí, splývajících z vrcholků. Vstavače a žluté máky odkvetly; bodláčí s širokým vějířem listů potkávali Hledači nejvíce. Přesto je na cestě potěšily hořce a pryskyřníky. Foke květiny miloval – nelenil sesednout a vetknout si do vlasů několik květů.

Devátý den po rozluštění Kouzla nože připadl na oddych koní. Když ve stráni rozbili tábor, zjistili, že milostí teplého počasí sedí ve vysoké trávě několik pozdních, obrovských pýchavek, podobných kulatým bělostným polštářům z hedvábí. Vypadaly krásně a chutnaly ještě lépe.

Hledačům se zdál svět pro tuto chvíli přijatelný, poslání zdárné, horský svah příjemný k přebývání i pro příští den. Pocit bezpečí a pohody je zmámil jak bujný jarní vítr.

Njál se natáhl vedle koní, bádal ve své mapě. Nepřipojil se k zábavám a žertům, jimiž si tři společníci krátívali dlouhé chvíle. Jeho otec, tak tichý a spořádaný, by je označil za dětinské, obhroublé, vzdálené dobrým mravům a vkusu. Mladý muž těm hříčkám a ostatním pochybným způsobům uvykl, třeba se skrytými výhradami. Ani hluk šarvátky už Njála nevyrušil…

Šprýmař Sagitto nastražil pod Fokeho pokrývku hnízdo bodláků. Dotčený a popíchaný Foke mlčky ometl pcháče ze zad a vyčíhal si okamžik, kdy Vlka vázala péče o jakousi bolístku v Jantarově tlamě. Jindy trpělivý plavák ucukával, koulel očima a dupal. Sagitto koně tišil lichotkami, obě ruce zaměstnané: dokonce nemohl křiknout nadávku, když se k němu přiblížil podmračený Foke s nožem. Důstojně a beze spěchu přeřízl řemínek Vlkova amuletu. Pohvizduje si, odešel k ohni.

Sagitto ho stihl pomstou – jakmile Jantara ošetřil a zachránil talisman: v trávě se převalovalo divoké, prskající kocouří klubko. Lyk nestranně šťouchal do obou protivníků a kvíkal vzrušením, dokud se mu neskutáleli dolů po stráni. Zpátky se vyškrábali svorně, obírajíce si navzájem pýří a trny. Damazid se hlasitě řehtal a tloukl do stehen, smála se i hadačka.

Sagitta úsměv opustil, když zahlédl strohou, pohublou Njálovu tvář. Zamlklost a zranění bývalého písaře, třeba si nestěžoval a tvrdil, že se rána dobře hojí, působily Vlkovi starosti – a nakazily ho zasmušilostí.

„Sotva je trochu dobře, pokaždé se něco přihodí. Foke by mohl místo chytání lelků proletět okolí a zajistit klidný spánek taky nám – gelabhská kopí se zabodnou do kůže hůř než nevinná rostlinka.“

Foke vycenil špičáky; ale ukázněně se vzdálil, aby prošel převtělením. Po zelených stráních klouzaly stíny mračen a velký černý pták nad nimi sjížděl ve vzdušných proudech. Za hřebeny vrchů zmizel Hledačům z očí.

Než se nadáli, zaslechli hukot perutí. Krkavec se zlehka snesl na obě nohy současně. Hopsl vpřed, otřepal se a zakrákal, zobák bojovně vystrčený:

„Sedlejte a balte! Je po míru – do večera tu máme vojáky.“

„To není možné!“ Sagitto vyskočil. „Sin Korobi vůbec nešetřil koně!“

„Nemusí,“ řekl Damazid pohřebním hlasem. „Dyť zastaví a dáchne si, jen co nás popadne. Nám zbejvá zdrhat rychlejc, než nás honěj.“

„Naši koně jsou unavení!“ Znepokojený Sagitto zvýšil hlas. „Potřebují si odpočinout, a Njálova noha –“

„Moji nohu nech být,“ řekl Njál. „Zvířat je mi taky líto, ovšem nic než rozumný útěk nám nezbývá.“

Vyjeli, znovu zahlazovali stopy. Foke si podržel krkavčí podobu, aby mohl ověřovat míru náskoku… Že jej získali, bylo zásluhou vytrvalosti a srdnatosti jejich koní. Vojáky nesetřásli.

Následující dny se podobaly ponuré krajině kolem, potměšilé a výhružné. Nůž je vedl na sever, nekonečnou dřímavou plání podél rudých skal Džangaru, bludištěm znetvořených horských údolí. Mrazivá Suta Dalah je sama za věky vyhlodala; někdy z jejich úkrytu vyrážela Hledačům vstříc proudem bělostné tříště a pěny. Tu bylo zapotřebí obejít zákrut řečiště, tu jej přebrodit. Ačkoliv vděčili Černavě za vodu, vyčítali jí zdržení a úbytek sil… Vždyť stejnou stezkou se dali i vojáci.

Hledači se probouzeli, noc z nich nesmyla únavu včerejška ani strach z nastávajícího dne. Nezdržovali se snídaní, obešli se bez horkého zeleného čaje i sýrové polévky. Šetříce čas a zásoby, krátili dávky jídla a odbývali jeho přípravu, až Damazid hořce reptal. Sagitta víc mrzelo, že koním schází oddech a dostatečná výživa: spásali jalovou podzimní trávu.

Kamenitou stepí, porostlou chomáči travin jak šedivou, sporou srstí, putovali Hledači do soumraku. Skalnaté lebky na východním obzoru je věrně sledovaly v řídkém náhrdelníku. Pahrbky, zrána šedorůžové, pískově sivé za poledne, purpurové a žluté ve světle západu, byly branou Lasuk Ešamu, mrtvé, bílé pouště… Dunami sypkého písku stékal syčivý vítr, rozhazoval jeho zrnka průzračnýma rukama do výše. Noc polapila poušť, step i hory do černého, dusivého příkrovu. A vyšel obrovský pouštní měsíc, třpytivý, velký jako obřadní mísa. Hledači usínali, stísněni očekáváním, které úsvit naplnil: nůž se stočil k severu, a vojáci šli za nimi.

Hledačům by ztěžklo jejich břímě úzkosti ještě trýznivěji, kdyby dohlédli přes všechny pláně, kterými od léta bloudili. Sagitto se tehdy obával bouřkových mračen nad Meziříčím… Po dvou měsících zrodila hrůzu a zmar. Povstal celý jihovýchod Nabatu…

Meče Gelabhů navracely odbojnému kraji pokoru. Krev stékala přes prahy domů, křídla plamenů usedala na střechy od listnatých hvozdů na břehu Inai až k Dah Džairozu. Pod hořící krovy starobylého sídla vstoupil mír a nový řád. Kníže Chirmen vyšel s dary vstříc veliteli vojsk Yer Tursanovi.

Pokud by moc tu a tam nerozdala ránu pro výstrahu, mohla by zakrnět! Mellios překryl rubáš strachu. Nevinným hrozila odveta Ochránců, Šakalích tlam… Lidé z Města si předávali děsivé zvěsti šeptem a prsty levice křížili v zaříkání neštěstí.

Nejmoudřejší Rádce přerušil cestu a zamířil zpět k Vladařovu dvoru. Vypravil spěšného posla s přímluvou, rozvážnou a shovívavou, jíž zmírnil Ulb Sinův hněv a ochránil Město před údělem Dah Džairozu. Přesto se leckomu zdálo, že je až příliš zle.

Drtivým úderem zasáhly Mellios výstražné tresty a pokuty, slídění a vyslýchání. Zesílené hlídky pročesávaly ulice, prolézaly podezřelé domy, skrytí donašeči šmejdili člověku v myšlenkách. Podzimní noci se dloužily – stejně tak soupisy provinilých…

S podvečerem se do taverny u Velkého tržiště trousili zamlklí hosté. Laciné červené víno pokrotle crčelo do pohárku, tuhé hovězí vázlo mezi zuby. Hráči u stolů se častovali zdušenými nadávkami, kostky dopadaly na pobryndané desky jako po špičkách.

Dveře se rozlétly. Dovnitř se vhrnul půltucet ozbrojenců v černých pláštích a – rudých krunýřích Gardy, za nimi velitel hlídky s býčím čelem, bronzovou destičkou a uhlovým chocholem Silného.

Hosté vyskočili, zporážené stoličky buchly o zem. Z roztřesených prstů vypadla lžíce a řinkla o misku nakládané zeleniny. Kéž se bozi ustrnou! Řev gardistů otřásal tavernou, pivo při něm kyslo. Běda tomu, kdo nemá v pořádku glejt, kdo se v očích Ochránců sebemíň proviní! Vystrašení hosté se podle příkazu seskupili u stěny; chvějí se a čekají na prohlídku.

Pobuda usazený v koutě nad ředěnými slivky, na ramenou oškubaný plášť a koženou čapku naraženou přes uši, vstát nehodlal. Pohodlně natáhl bosé nohy, založil ruce a zkoumavě obhlížel hemžení v krčmě. Silný zaváhal. Tihle špehové s mimořádným posláním! Donášejí i na gardisty, pokud se jim znelíbí slabou horlivostí. Začal hulákat zdvojenou silou.

„Nevhodně se přepínáte, Silný!“ pokáral ho studeně chlapík v čapce, beztvárné stářím. „Máte na odbojníky působit důrazem své osobnosti!“

Lidé, zadržení při večeři, zamžikali. Gelabhovi zatrnulo. U Pána ohně, to bude nepochybně přímý podřízený samého Sin Korobiho! Příležitost k povýšení – nebo k převelení do odlehlé posádky. Silný se neodvážil znovu pokřikovat; přikročil k šetření s okázalou ostražitostí a pečlivostí. Vyvádělo ho z míry, že špeh, bradu podepřenou, hloubavě sleduje každý jeho pohyb a slovo. Pravičkou přitom bubnoval o stůl.

Gardisté strkali se zadrženými, šťouchali do zpokornělých ubožáků a halasně se dohadovali nad glejty a vstupními pečetěmi.

„Héé, Silný,“ houkl někdo, „ten darebák patří k Proklaté sektě!“

Velitel se zajíkl radostí: osud mu přeje… Jeho vojáci lomcovali mládencem sotva odrostlým z dětských let. Nalezli u něj znak Zapovězené bohyně Kalkanté – zločin se platil okamžitou smrtí. Velitel tasil zbraň. Chlapec vykřikl pod napřaženým ostřím, kdosi vyjekl hrůzou…

„Hlupáku!“ zvolal špeh, udeřil do stolu. „Zkazíš si postup!“

Několika kroky, rychlými jak závan větru, se přenesl k zmatenému veliteli; strhl mu paži s mečem.

„Mocný Sin Korobi vám právem vytýká ukvapené činy,“ řekl mírněji muž se směšnou čapkou. „Odpravit spiklence bez výslechu! Neuvážlivou zbrklostí hatíte oddanou snahu – já hříšníka dodám, kam je zapotřebí!“

Gelabh v obavě, že jej slídič připraví o odměnu za dopadení, naježeně vyštěkl: „Neviděl jsem vaše oprávnění! Takže…“

„Mé pověření,“ skočil mu trhan do řeči, „se jmenuje služba Nejvyšším zájmům! Vy si jim troufáte překážet?! Až nahlásím Vladařovu Rádci vaše jméno, zařazení – a poklesek, čím se pak ospravedlníte, Silný?“ zasyčel zlověstně. „Předejte mi přestupníka zajištěného pouty, uvolněte pro mne vojína jako straž – a já se o vás pochvalně zmíním Nejmoudřejšímu!“

Slídič se nadutě vynesl z taverny a opustil v ní zrudlou, roztřesenou kupku Silného. Provázel ho voják a vlekl svázaného chlapce, vyděšeného na pokraj mdlob. Mířili k Er Torsikově dvorci. Prošli tržištěm, které se s přicházejícím soumrakem prázdnilo, a dřevěné štíty krámků se sklápěly jak ospalá víčka. Pozdní chodci se s mrazením odvraceli a zakrývali si tvář. Ponurý průvod zabočil do odlehlejších uliček, chlapci podklesávaly nohy, voják škubal provazem. Rádcův donašeč se zarazil, obočí stažené náhlými obavami.

„Přehlédli jste, že spiklenci se nás na pustém místě dozajista pokusí napadnout… Vrať se ihned k veliteli – bude třeba posily celého mužstva! A chvátej!“ rozkřikl se na svůj ozbrojený doprovod.

Vojín s úklonou odklusal. Muž v čapce a zatčený osaměli.

„Ty přece nejsi Gelabh,“ řekl chlapec, hlas se mu drolil, „býval jsi člověk z Nabatu… prosím tě, zapřísahám… zabij mě hned, než se vrátí!“

Slídičovou snědou, vyhublou tváří se mihl úsměv. Vytasil úzký nůž a stiskl chlapcovo zápěstí.

„Máš se kde ukrýt?“ prohodil, když rozťal pouta. Chlapec ohromeně přikývl. Muž řekl: „Je dost času… Teprve dobíhá na tržiště. Přálo nám štěstí, tihle nepobrali moc důvtipu. Příště raději nepodceňuj opatrnost, synu.“

Otočil se a chlapec zvolal: „Chtěl bych znát tvé jméno! Koho budu ctít, komu poděkuji?“

„Vzdej díky Paní, ale ne dřív, než dorazíš do bezpečí,“ řekl vlídně a zmizel ve spleti uliček, úzkých, zauzlených, upatlaných odpadem města, které znal lépe než čáry své dlaně.

Setmělo se, v oknech a na dvorcích rozkvétala zlatorudá světla. Špeh vstoupil do podstřeší opuštěného domu. Nasáklo nakysle trpkým pachem ptačího trusu. Stropní dvířka byla vyvrácená, na trámech hřadovali zdivočelí holubi. Muž přešel temnou půdou jistě a bez tápání až k výklenku v nejzazším koutě. Neleželo tam víc, než co může být majetkem bědného poutníka: prázdná hliněná miska, tykvová lahvice na vodu, nevelký tlumok dotýkaný nepřízní cest a tenká houně.

Usedl, povzdychl, shodil čapku a uvolnil sponu pláště. Vlasy měl vyčesány v uzel služebníků Bohyně. Na hrubé šedivé tunice zářil zlatý a smaragdový přívěsek, odznak velekněze Kalkanté. Sangval skryl tvář do dlaní. Zůstal tak dlouho v mlčící tmě, zatímco kolem přecházela noc a holubi bublali, vrtěli se a přeletovali v trámoví.

XVIII.

Jed z temného úkrytu

Hledači postupovali k severu, v bezčasém objetí vyprahlé stepi. Ploužili se kolem rudošedé hradby Sloupových hor, koním ani sobě nemohli dopřát byť jediný den odpočinku. Vojáci šli za nimi a krok za krokem snižovali náskok.

Sagitto a Foke zůstávali pozadu, aby odstraňovali všechny otisky. Několikrát se Hledači odchýlili od směru své cesty, zajeli mezi skály a zanechali klamné šlépěje. Obětovali přes půl dne odbočkou do hor… Své stíhače nezmátli, jen ubrali z času, který je hájil, jen znásobili svou úzkost.

Ve svém trápení, vysílení a zoufalství se uzavírali do sebe: Tarsis se propadla v černou drásavou beznaděj; Damazid nasupeně pořvával; Foke byl nemluvný a podrážděný, vyčerpaný pracným zahlazováním stop a častým převtělováním; Sagitto neskrblil kousavými výroky a hartusivě poháněl ostatní; Njál zatrpkl, nesdílný a strnule úsečný, jako by jej stravovala vnitřní trýzeň. Zdržoval se za jízdy, takže ten, kdo právě stíral stopy, na něj musel čekat nebo ho pobízet ke spěchu. Za odpočinku se vytrácel ze svého místa. Damazid si toho povšiml – považoval to za neopatrnost, nebezpečné porušování kázně. Hadačce se zdálo, že Njál vypadá stále přepadlejší a bledší, pohybuje se jako v mátohách a straní se ostatních, ústa semknutá v hoři, které tápavými slůvky letmých dotazů nemohla odkrýt.

Lyk byl zaražený a nevrlý, koně uondaní a nepokojní, jak vnímali myšlenky svých lidských společníků. Hledači nepřipadli na lest, kterou by už marně nepoužili, síly jim dohořívaly jak stéblo slámy – ale vojáků se nezbavili.

Dělilo je několik hodin jízdy, střípek dne mezi nimi a záhubou, mezi nimi… a koncem poslání.

Er Torsik vystoupil do tajné komnaty Věže mlčení znaven úspěšně vyřízenými záležitostmi, četnými, složitými a přízemními. Po namáhavé jízdě z Temimu se osvěžil lázní s vonnými posilujícími esencemi. Lahodná, jednoduchá krmě a znamenité víno ze Štědrých polí Rádce občerstvily, hudebnice vybraného půvabu rozjasnily jeho mysl tichou melodií. Takto vzpružen překonal nezbytná jednání a obtížné návštěvy…

Zbavil se jich a mohl s nedočkavým napětím přistoupit k zrcadlu: „Ajamani sabu! Hamadiza osin gasahi…“

Kamenné zřítelnice vzplály, zrcadlo se stříbrně rozechvělo jako tůň zčeřená vánkem.

„Pospíšil sis, Er Torsiku,“ démon zrcadla mu usedl na rameno. Vanul z něj pach chladu, vlhka, zeleného povlaku pokrývajícího černý kámen, na který pomalu dopadají krůpěje ledové vody.

Čaroděj se tiše zasmál. „Spěch je přítelem pilných a úspěšných,“ pravil. „Kouzlo nejvyššího poznání vyžaduje prvky složitější než zaříkačův dryák z modrého blejna, rybího šlemu sbíraného třetí dcerou a netopýřích zubů.

A přece se mi podařilo uchystat je všechny! Bar Teneův poklad pro krále Ayrena, povstání pro kouzlo, krále pro povstání… Pravda, vzpoura Meziříčí vypukla předčasně. Zemi však zachvátil příliš silný neklid; po takovém puštění žilou jí horečka odboje poklesne na míru vhodnou pro mé záměry.“

„Promlouvá lékař, prozíravý státník nebo učenec tajného vědění a spletitých plánů? Potřebuješ čerstvé zprávy, nejlstivější…“

Er Torsik se vyhnul třpytně zelenému pohledu bez zřítelnic – tížil jej… V zrcadle uzřel mnohé, co se za více než dvacet dní jeho cesty událo.

Hladina zrcadla vybuchla požárem, postříkala ji krev. Rádce viděl tváře zkřivené v zápasu, lesklá ostří zkalená zabíjením, vzpínající se koně, dav, jenž prchá s nářkem a zoufalstvím. Ozbrojenci v gelabhských pancířích tvrdým náporem přitiskli k pevnostní zdi hlouček zbědovaných a poražených.

Ti muži přišli o naději zemřít v boji; jejich oči patřily mrtvým. Nemohli doufat v milost a dobře věděli, jaký konec je očekává. Čaroděj zahlédl statného muže ve zbroji, se samolibým obličejem pyšného hrubce, s rudým chocholem Mocných na přilbě… Yer Tursan, správce Meziříčí a velitel Budžu.

„To byli rebelové z bažin mezi Rákosovým jezerem a Inai,“ pravil Er Torsik pohněván. „Doplatí na svého netrpělivého vůdce, a mně znesnadňují život! Yer Tursan ve své jednoduchosti považuje za lepší než ránu sekyrou jen rány dvě. Není, co by jimi nevyřešil. Nařídí hromadnou popravu tak účinnou a zdlouhavou, aby jí vystrašil půl Nabatu.“

„Domníváš se, ó bystrý, že trest povstání udusí, nebo je rozproudí dříve?“

„Ortel nedojde naplnění a Nabat mi bude blahořečit!“ usmál se Rádce. „Dokud nebude oblast kolem Inai klidná a nenastane příhodná chvíle podle hvězd, ten šílenec odsouzené neodpraví. Okamžitě se vydám do Budžu. Mohu počítat se čtyřmi pěti dny… a s dalšími čtyřmi navíc, jestli pro ně zvolí rozsudek zabednění do kádí.“

„Očekáváš, že lidé budou nadšení, když zachraňuješ vzbouřence před děsivou smrtí, a že získáš jejich vděk a důvěru?“

„Patří k povaze smrtelníků zapomenout, co bývalo. Šest let je dávná minulost, málokdo si vybaví události minulého jara. Napomohu nepokojným pamětím do spánku, pokud by si troufaly klást uplynulý čas vedle slunce, které v záři vychází… Chci snad vládnout a poroučet? Jen si přeji dát věcem směr, jaký jim přísluší pro jejich vlastní dobro, řád, dokonalost… Počkej – co bylo tohle?! Ukaž mi to znovu!“

Obraz v zrcadle se chvějivě pomalu zastavil. Vrátil se, jako by řeka tekla pozpátku. Pod věžemi hor trčela šedivá pláň a na ní mlha, skrývající matné postavy jezdců.

„Míří k Hlubině…!“ vykřikl Er Torsik jako ten, komu vyrvali duši. „Oni mi chtějí uloupit krále…!“

Démon zrcadla se přikrčil, zachycuje se všemi čtyřmi sadami drápků, aby nesklouzl. „Promlouvá pouze tvá obava, nejbdělejší – což může někdo tušit, kde ukrýváš krále?“

„Ohrožovali zřídlo mé moci,“ zasyčel Er Torsik. „Lest, nebo náhoda? Jedou si k Hlubině půlnocí! Mám to snad považovat za mýlku či přelud? Klame mne zrak, lže mi tvé zrcadlo? Jakým posláním je pověřil zlořečený Sangval, aby rozrušil mé dílo?!“

Přistoupil k zrcadlu. Kouzlem prstenu přivolal před jeho průzračný zrak Sin Korobiho.

Stovky mil od Věže mlčení, uprostřed prašné stepi, zažhnul prsten s opálem na ruce svírající řemen otěží. Velitel Gardy opět pocítil neslyšný hlas. Strohé a panovačné věty nezněly ve sluchu, nýbrž v mysli; až k srdci mu zajel mráz jejich důrazu.

Ptaly se, vyčítaly, nezvučně křičely ledovými bodlinami. Sin Korobi zastavil vraníka, dokud jeho oddíl nepřešel. Bránil se vpustit hlas a oči, které jej dostihly, do svého nitra – než promlouvat s nimi myšlenkami, to raději polykat hadí jed.

„Odpusť, Nejmoudřejší,“ zašeptal pak, „prodléval jsem s odpovědí. Jasnou a přehlednou zprávu je zapotřebí odít do zvuku a slov. Využil jsem tvého daru, ó pane: sleduji každý jejich pohyb. Předpokládám, že mne brzy dovedou k místu důležitému pro povstání. Nepochybně skrývá příštího vůdce nebo poklad, který by vzbouřencům pomohl…“

Hlas uvnitř jeho mysli vybuchl jako sněhová lavina.

„Netušil jsem, ó pane,“ pravil Sin Korobi zaraženě, „že místo užitku přinese hrozbu, nechám-li ty spiklence volně pod dohledem. Ó Moudrý, podle tvých zjištění je nezbytné polapit a vyslechnout ty ničemy co nejdříve – přeješ-li si, zítra před polednem budou dopadeni.“

„Tak učiň!“ přikázal chladný hlas a odlétl.

Sin Korobi dostihl své vojáky, křičel na ně, proklínal a štval je k většímu spěchu. Spíláním skrýval podrážděnost, znepokojení a soucit s koňmi. Jako Hledači však neměl na výběr…, ocitl se v zajetí honby.

Pozdě odpoledne téhož dne, třináctého po odhalení Kouzla, Hledači přerušili cestu. Jejich koně urazili od rána přes dvacet mil; zmáhalo je vyčerpání po nekonečných štvanicích. Poutníci sesedli a rozbili tábor v mlčenlivé beznaději. Večer bývalo nejvíc práce, přípravy na druhý den… Teď ztrácely smysl.

Sagitto se zdržel u koní. Hovořil s nimi potichu, třel jim unavené nohy od shora ke kopytům, která starostlivě obhlédl, protřepával hřívy, nerozčesávané od přechodu Suta Dalah, a tvářil se nešťastně. Koně funěli, skláněli šíje, láskyplně se k němu tiskli hlavami a snažili se okusovat mu kazajku.

Když se vrátil k ostatním, řekl Damazid významně:

„Tak ten tvůj kamarád se už zasejc někam zdejchnul. Krk bych dal, že nechává znamení Šiškám.“

Njál byl skutečně pryč.

„Není pejsek na řetízku,“ odsekl Sagitto. „Kam jde, je jeho věc. Značky pro Gelabhy… Taková pitomost – větší než Džangar.“

„Jo?“ zaútočil zrzek. „Štvem se celý ufuněný, hadry se nám lepěj na boláky vod sedla, koně se klepaj, zmordovaný z tý námahy, šlapou nadoraz… Vobjasni mi, že nemůžem Kamenný huby sklepnout ze stopy!? Proč se teda pořád zdržuje vzadu? Co se courá? Změnil se, to nevodpářeš. Já mu nevěřil vod začátku! Je jinej než my, to je ti přece jasný! Hlavu má popletenou učenostma a vznešený chování a jemný ruce – je to… pán,“ prskl štítivě.

„Máš divné představy o pánech,“ ušklíbl se Sagitto.

Foke vstal a postavil se po bok Damazidovi. Neřekl nic, jeho výraz stačil. Tarsis je obešla a stanula Vlkovi za zády – rychlým pohybem jí naznačil, aby vyčkávala. Řekl tvrdě:

„Njál je můj bratr a věřím mu jako sobě. Jestli se změnil, musí v tom být něco jiného.“

„Pro to, jak se chová, je jediný vysvětlení… já to jmenuju zrada.“

„Nemluv o zradě!“ řekl Sagitto tiše a nebezpečně. „I kdyby se prokázala, chtěl bych vědět, proč k ní došlo, než na ni odpovím.“

„Na to pak může bejt dost pozdě – už se budou ptát jiný a jináč,“ zasyčel Damazid. „Foke a já sme tu vaší hru vzali za svou… Dali sme do ní kůži, třeba ste se nám neuráčili svěřit, vo co se házej kostky! Aspoň si zasloužíme, aby se hrálo poctivě, abysme pro něčí syčárnu neskončili v mučírnách Šišek, rozumíš?“

„Proč bych měl víc věřit tobě, který mě chtěl strkat do mraveniště, a ne Njálovi, když on s tím posláním přišel, a neumím spočítat, kolikrát mu vděčím za život?“ vyjel Sagitto a zaťal pěsti.

Damazid, celý naježený, se nad ním tyčil a rudl vzteky jak sopka, široké čelo zalité potem.

„Já ti něco povim, Sagitto – viděl sem moc věrnejch přátel selhat, zažil sem fůru podrazů a úskoků – kdoví, co má bejt todle. Snad už to vůbec nejni ten Njál, jak ste ho znali na začátku…,“ a nebyla v tom víc zloba, jen nelítostné a palčivé poznání.

„Oni mají své právo, Vlku,“ vmísila se vážně Tarsis, „a má je i Njál. Nemůžeme jednat za jeho zády, i kdybychom ho chtěli bránit proti nařčení. Skutečně se něco děje… Musíme s ním mluvit.“

„Dobrá,“ řekl Sagitto unaveně. „Kde je vůbec Njál?“

Našli ho kus za tábořištěm. Opíral se zády o kořeny pokrouceného suchého pahýlu, měl zavřené oči a ostré vrásky kolem úst.

„Bratře,“ řekl Sagitto, sklonil se k němu a lehce se dotkl jeho ramene, „nemůžeš se takhle oddělovat, už kvůli bezpečnosti.“

„Stopy si po sobě zahladím sám,“ řekl nevrle Njál a neotevřel oči.

„Kdyby tě přepadli Gelabhové…,“ namítla Tarsis.

„Tak byste měli o starost míň,“ odpověděl stručně.

Tarsis a Sagitto na sebe vyděšeně pohlédli. S jejich přítelem bylo něco velmi, velmi v nepořádku. Tarsis pobledla; napadlo ji, že Njála ovládlo zlé kouzlo.

Damazid vítězně zaryčel:

„Koukněte! Vostává tu, aby dával znamení nějakýmu zatracenýmu gelabhskýmu komplicovi!“

Njál prozřel a posadil se. Domyslil souvislosti: rozhořčení mladému muži bezmála vzalo hlas.

„Vždyť… vůbec ne – já…,“ pravil slabě a modlil se k milosrdné zemi, ať se otevře a pohltí jej. Pohledy Hledačů nedokázal unést. A osaměl náhle ještě krutěji než v minulých dnech.

Lyk, vzdálený mnohých lidských pochyb a předsudků, se složil vedle něj. Bytelnou, huňatou palici mu plácl přes kolena. Načež Njál zaúpěl a důvěřivou hlavu hbitě sesunul z nohy, obličej zbělelý a stažený bolestí.

„Tebe bolí zranění,“ řekla Tarsis přísně.

„Žvást,“ zavrčel Damazid, „utek desátej den, jizva by se měla pěkně zatahovat.“

„Zaceluje se,“ řekl ztěžka Njál, „ale zlobí mě.“

Překonán bolestí, která z bodavého svědění překynula v řezavou, nesnesitelnou trýzeň, neutuchající po celé dny a noci, skryl tvář do dlaní. Nevýslovně se styděl: poslání je ohroženo, zápasí o život, a z něho je válečník s bolístkou ve stehně.

„Ty jsi přece pomatenec,“ ulevil si Vlk. „Jezdit s tímhle všechen ten čas! Proč jsi nám něco neřekl? Dávno ses mohl svěřit Tarsis a čarovným bylinkám. Rána nezůstala v klidu… asi v ní uvízla vlákna z látky, střepinka kovu nebo byl hrot otrávený – někdy se šrám zajizví a vevnitř krásně kvasí.“

„Tvoje chyba, že si nám byl podezřelej,“ vpadl výbojně Damazid. „Foke a já chcem mít konečně jasno, kam a proč se ženem. Seš povinnej nám to říct, teďka, když nám běží vo krk!“

„Nůž nás vede do Hlubiny půlnocí,“ řekl Njál a znovu semkl víčka. „Vladařův rádce a čaroděj Er Torsik tam skrývá mladého krále, syna Tungula Aroka, posledního panovníka Nabatu, zavražděného Gelabhy.“

„No ne!“ zahučel znechuceně psanec. „Chceš mi věšet na nos, že všecko todlencto podnikáme akorát kvůli jednomu nanicovatýmu nápadníku trůnu…?“

„Asi ano,“ řekl Sagitto.

„Blafovali ste, že je to kvůli povstání!“

„Souhlasí, Njál říká, že se lidem bude líp bojovat, když…“

„Když se dověděj, za koho chcípnout a kterej panák jim pak milostivě povládne, jo?“ obořil se Damazid. „A ta kravina měla bejt tak utajená a důležitá? Jakej král, ksakru, králové jakživo k ničemu nebyli, nejvejš na parádu a na daně, a k povstání už tuplem ne, to si lidi vybojujou sami, pro svý štěstí a svou svobodu, a možná jim to ani nedá tolika práce, dyž se ty smradlavý Kamenný huby začly rafat mezi sebou!“

Nebyl k zastavení. „A vůbec, dyž už potom potřebujete nějakýho šaška na trůn, proč se pro něho při všech běsech nevydáte po povstání, až bude mír?! Mí mládenci museli pojít kvůli nějakýmu královskýmu nedochůdčeti? U Sepulgovýho prdu, mě z vás sekne šlak!“

Njál na něj pohlížel rozšířenýma očima, neříkal nic. Když to vypadalo, že Damazid vybuchne jako kaštan v ohni, pravil Njál pomalu a náměsíčně, tónem člověka, jenž po perné námaze vyluštil obtížný hlavolam:

„Nejde o to krále přivést, ale vzít ho čaroději.“

„To je to samý,“ naštětil se Damazid.

Njál stále tím zasněným tónem pokračoval: „Soudil jsem, že si Er Torsik krále schovává k nějakým kouzlům nebo jako záruku své moci… Vladaři namluvil, že král zemřel za Druhé černé rány na neštovice. Vyměnil polovinu Ulb Sinovy Velké rady a čtyři ze šesti správců. Poslední dobou se neobjevuje na veřejnosti… Jestliže k tomu přidám Damazidův názor – a je v něm dobré jádro – vyjde jediné.“

„Malé palácové střídání stráží u žlabu,“ řekl Vlk. „Divím se, že tě Kanykej zaměstnával jako pouhého písaře. Otec o tom soudci neměl valné mínění, teď vím proč. Nepovídalo se v Melliu o někom vlivném, kdo stojí za povstalci?“

Njál kývl a třel si bolavou nohu.

„Velmi mocný muž v tajemných výškách. Mnozí ze spiklenců příznivým zvěstem nepřikládali víru, z různých důvodů. Šťastné zvraty okolností jsme připisovali výhradně osudu.“

„Pokud tomu rozumím,“ pravila zvolna Tarsis, „Rádce odstranil Nejmocnější z jejich úřadů a nezasahuje proti povstání, o němž ví… dokonce je podporuje, aby s jeho úderem svrhl Vladaře a dosadil krále…?“

„Tak nějak,“ řekl Sagitto. „Králem se chce nejspíš zaštítit, aby lidé zapomněli na jedovatý déšť a prskavé blesky a nechali ho na pokoji.“

„Ale pak nám uloupil naši vzpouru!“ vykřikla dívka. „Počítá-li, že zůstane u moci, znamená to, že Gelabhové neopustí zemi… Povstání zrodí jen chabé vyrovnání a vratké příměří. A jakou výhodu z toho vytěží on? Ulb Sin jej poslouchá jak děcko… Rádci by nepatřila větší moc, i kdyby sám vládl celé říši. Chce být samozvaným kmotrem krále – přece uvážil, že zmatky při změně panovníka ho mohou připravit o všechny výsady?“

„Pro Er Torsika převrat skrývá jiný prospěch, nepochybně význačný, mimo jeho dosavadní postavení a spojený s osobou krále. Zbytek smíme leda hádat,“ odpověděl Njál. „Když zachráníme Ayrena, dědice domu Kilahu, zmaříme Rádcovy úmysly, ke kterým zneužívá povstání.“

„Esli je princátko pro něj tak důležitý a vy mu ho dete sebrat, pročpak vás dávno nezarazil?“ zahřměl zrzek.

„Sin Korobi nás sleduje z jeho příkazu, možná právě proto… Původně jsme byli přesvědčeni, že nás chrání utajení – zřejmě mezitím padlo… a určitě čarovný přívěsek Bohyně. Ne že by Rádce nezkoušel kazit nám putování – ten stín, co spálil naše mapy…“

„Vopíjíš nás zatraceně pančovaným vínem!“ houkl vztekle Damazid. „Takovej čaroděj, na to dám fousy, má jinačí a lepší kouzla než na takový vobejdy jako my posílat opeřený strašáky.“

„Nevím, proč by se musel namáhat,“ řekl chmurně Sagitto. „Sin Korobi stačí, a během zítřka nás dostihne. Svleče kůži nejen ze mne, jak se chystal v Melliu, ale z nás všech: dopadneme hůř než tvých Sedm zlodějů. Čaroděj si už o krále nebude dělat starosti. Měl bys vědět, Damazide, že velký pán se pozná tak, že si zjedná na špinavou práci zdatné lidi.“

„Vony tě ty špílce pod kudlou přejdou,“ utrousil Damazid. „Přes všecky řeči, bez tvýho kamaráda nás tydle potíže nesvrběj.“

Rýpnutí je vrátilo k Njálovi a jeho poraněné noze.

„Protože to Njála tolik bolí,“ řekla Tarsis, „musím ránu znovu otevřít. Kdyby byla kost zachvácena snětí…“

„Neměj péči,“ utěšil psanec, „Šišky jí zejtra vykurýrujou nadobro.“

„Tarsis,“ řekl Sagitto vážně, „bude-li mít Njál rozříznutou nohu, stejně vojákům neutečeme. Nechte nás tu spolu, ať Gelabhy zdržíme, a jeďte dál sami.“

Hadačka s úsměvem zavrtěla hlavou:

„Poznala jsem to už v Melliu – nemáš správný odhad, bohatýre. Ani ostří nepotřebuji, abych ránu otevřela. Zasáhnu hned, jen co si očistím ruce.“

A Njál strašlivě zčervenal – špičky uší mu hořely.

Sagitto se chápavě zašklebil. Vytáhl nůž, nasadil jej ke švu Njálovy nohavice a rozpáral ji až k ráně na vnější straně stehna, píď nad kolenem. Odstranili přischlý obvaz. Poškozenou tkáň kryl strup rozměrný jako měďák, při zarudlém okraji orosený nažloutlou tekutinou. Zdálo se však, že vzdor námaze a nedostatku klidu se zranění hojí. A kůže byla chladná.

Tarsis se rány lehce dotkla, ohledala a jemně promačkala její okolí. Njál zatínal zuby, na zbledlých skráních mu vyrazil pot.

„Bratříčku, tys ten šíp vyndával sám?“ zeptala se.

„Nebylo to těžké,“ odpověděl, „měl jednoduchý trojhranný hrot, žádná křidélka ani harpunové ostří. Vytrhl jsem ho a zranění ucpal stočeným listem kostivalu. Foke mi je pak vyčistil a převazoval.“

„Njále,“ řekla důrazně, „podíval ses dobře na hlavici, když jsi ji vyjmul? Nezůstal v ráně odštěpek kovu?“

Potřásl hlavou. „Bolelo by to od začátku. A střelu jsem prohlížel pečlivě, zřetelně si vzpomínám, měla zelenobílé peří na konci a v tuleji malý otvor na zápalnou směs.“

„Zápalný šíp?“ zpozorněl Sagitto. „Takový nesmysl – na co by k čertu měli použít…“

Kývla na souhlas. Znovu s citem přejela rukou po bolestivém místě. Jako by vyhmatávala něco v hloubi tkáně a chtěla se ujistit, kde se to cosi skrývá… a jak je odstranit.

„Podržte ho,“ vybídla potom ostatní.

„Nemusíte,“ vyhrkl zlostně Njál, „nejsem žádná chudinka.“

Zapřel se o paže, zarývaje prsty do vyschlé půdy. Tarsis poklekla vedle něj, vzpřímená a napjatá; pevně zavřela oči a rychle dýchala. Snažila se soustředit svoji vnitřní sílu; dlaně a prsty se jí pohybovaly, jako by v nich soukala neviditelnou nit.

Hledači stáli tiše, rozrušení a plni obav, pohotoví, kdyby bylo cokoliv zapotřebí – přiskočit, podat nebo přidržet, třeba samotného Njála. A Lyk, slechy vztyčené, rozčíleně poposedával.

Náhle hadačka otevřela oči a napřáhla rozevřenou levou dlaň těsně nad ránu. Vztažené prsty se napínaly, až rozechvívaly rameno i tvář. Kosti a šlachy na hřbetu ruky vystupovaly výrazněji… Žíly na hadaččině hrdle naběhly.

Svalstvo poraněné nohy se roztřáslo, škubalo. Njál zpopelavěl. Krev prokousnutého rtu chutnala po železe. Vidění mu kalily rudé mžitky…

Příškvar rány se roztříštil. Mezi zhnědlými střepy ztvrdlé krve se zaleskla čerstvá, a ještě něco, růžově perleťového a hladkého! Vykřikli všichni.

Vyjelo to ven, naběhlé a kulaté jako veliká, světle červená třešeň. Zastavilo se to v zákmitu Njálova přívěsku, jenž zablikal jak světluška. Šťavnatě napjatý povrch pulzoval, jako by ten parazit dýchal a měl každou chvíli zbytněním prasknout.

„Je to živý!“ zavřískl Damazid a Lyk se rozštěkal.

Věc pukla: trhlinou slupky projela černofialová panožka drsná jak slimáčí jazyk. Trhaně to sebou mrsklo. Smýklo se to po zemi a začalo v ní mizet jako rybka, jež se zahrabává do dna řeky.

Foke po příživníkovi se bojovným zaječením skočil. Útočící krkavec neklovne pohotověji. Tvora nabral i s pískem do tykvové lahvice na vodu. Zavřel ji tak hbitě a štítivě, jako by uvnitř uvěznil jedovatého pavouka.

„Do řiti,“ řekl Damazid stručně a otřásl se.

„Jestli jsi nám dosud nevěřil,“ pravil Njál, značně sinalý, ale s patřičnou převahou, „myslím, že tohle by tě mohlo přesvědčit.“

Rána na stehně se opět zatáhla, kromě několika kapek krve nebylo nic znát. Vyčerpaná Tarsis ji přesto nejistýma rukama omyla a převázala. Njál jednu z těch dlaní zachytil a stiskl.

„Děkuji, Gazelko,“ řekl s úsměvem. „Teď už vojákům určitě ujedeme.“

„To bych netvrdil,“ namítl Sagitto, „pokud s sebou budeme mít Rádcovu šeredu.“ Kývl k Fokeho láhvi na vodu, která se změnila v pozoruhodné vězení.

„Tak ji zakopem,“ rozhodl Damazid.

„Škoda se zbavit kořisti,“ řekl Njál. „Shodneme-li se, že vojáci táhli za námi přivoláváni příšerkou, třebaže nevím, jakým neobvyklým zařízením zaznamenali její ohlas, můžeme předpokládat, že za ní půjdou dál, dokud ji nezničíme nebo neodložíme.“

„Možná, že by rázovali přes celý Písek v lebce… Nebude zapotřebí žádná velká vzdálenost,“ řekl Sagitto. „K uváznutí jim postačí tři dny. Foke, podej mi tu nádobu!“

„A takhle klíč od pokladu Pána podsvětí bys nechtěl? Je to moje láhev na vodu,“ prohlásil Foke tvrdě. „A mohu letět.“

„Ano, ale jenom zpět, ne však tam,“ upřesnil Njál. „Rychlost křídel by mohla být nápadná, když netušíme, čím bytost sledují.“

„Neopustím Maruka v poušti,“ řekl Foke. „Potřebuji někoho jiného.“

Sagitto se zachmuřil a vzdychl. Řekl odhodlaně:

„Vezmi si hnědáka z Ökdi. Je to dobrý kůň, třebaže už starší – a chytrý. Buďto si ho nechají Tamti, nebo se vrátí sám. Zase si nás najde, uvidíte!“

Foke vstal, políbil svého Maruka a slíbil mu, že nebude pryč dlouho.

Njál se zkusil zvednout, aby pomohl ostatním připravit pro Fokeho hnědáka a jídlo a dostatečné zásoby vody. Poraněná noha se pod ním podlomila. Máchl zuřivě paží, aby udržel rovnováhu a neplácl sebou potupně do prachu. Dvě silné tlapy ho draply pod rameny, bez velké námahy zvedly a podržely, dokud nestál jistě na obou chodidlech.

„Starýho kozla nepřešiješ – vomlouvat se nemíním,“ pravil Damazid, „ale máš to u mě skovaný, pro příště.“

Oddusal pro pokrývku, kterou by mohli obětovat poušti a Gelabhům.

Uchystali všechno a rozloučili se, přejíce štěstí a záchranu jezdci i koni. Foke nasedl, láhev s příšerkou u pasu.

„Myslíš, Njále,“ pravil, „že bude potřebovat krmit? Když sám nejím maso, nebudu svým sytit jiného. Doufám taky, že se neprohryže ven.“

„Doufáme i my,“ řekl Vlk upřímně. „Najdeš nás na cestě do Hlubiny?“

„Od čeho mám křídla? Poletím zpátky k severu,“ odvětil pohrdavě a pobídl hřebce na východ, k řetězu kamenných lebek.

Večerní vítr odvíjel od kopyt hnědáka tenkou stuhu písečného prachu. Nesl ji při zemi, prosvícenou paprsky zapadajícího slunce.

Foke jim zmizel z očí.

XIX.

Bloudíš-li skalami

Když Fokeho dávno pohltila soumračná step a s ním jejich poslední naděje, vzpomněl si Damazid pochybovačně:

„Na těsto sme zadělali, ale jak teďkon vočíhnem, esli podfuk zabral?“

„Bez Fokeho peří těžko,“ přiznal Sagitto. „Nejspíš si počkáme, až nám Šišky povědí sami. Koně a Njál potřebují alespoň jediný den klidu; a já zítra nikam neutíkám,“ dodal paličatě.

„Změnu by měli postřehnout okamžitě,“ usoudil Njál. „Večer musí odpočívat i oni, ale ráno určitě zabočí do pouště.“

„Voni zabočej – a my se budem tetelit, že na nás zčista jasna juknou a šetrně nám vyložej, proč nenalítli?“

Tarsis se zasmála. „Od čeho je s námi Lyk? Poprosím ho, aby nám zjistil výsledek!“

Damazid zapřel ruce o boky. „To sem žádostivej,“ zachrčel, „jak mu tudle posílku vysvětlíš. Budeš na něj štěkat?“

Šibalsky po něm mrkla.

„Taky řešení – ale znám srozumitelnější způsob.“

Přivolala psa… Přiběhl a posadil se na zadní, čenich zdvižený v dychtivém očekávání. Bral život z té lepší stránky a předpokládal, že překvapení budou zábavná. Klekla k němu, vzala širokou šedou hlavu do dlaní a upřeně mu pohlédla do očí. Trochu sebou trhl a slabě zakňučel, ale držel a vzhlížel k ní. Ticho a napětí houstlo se šerem přicházející noci. Náhle se Lyk bez hlesu zvedl, otřepal se, zamával ohonem a plavně vyklusal z ležení. Sám stín, splynul s tmou.

Damazid se podrbal v chlupatém uchu.

„Slyšel sem mluvit mrtvý, zahlíd sem letět ptáky pozpátku, ryby lézt pěšinama,“ pravil. „Ale todle! Posílat čokla jako vyzvědače! Esli se zejtra vrátí, vykynu zvědavostí, co nám bude vykládat.“

Vojenské ležení se ponořilo do spánku. Opál prstenu zářil v přítmí jak hořící duha… Sin Korobi zaklel. Nepatrný stínový bod, maličký, stěží postřehnutelný kaz v jinak nádherném kameni, se zachvěl a posunul doprava. Mocný zlehka pohladil prsten ukazovákem pravice; připravil se přijmout náraz ledového hlasu.

Nečekal dlouho. Mrazivá vlna mu proběhla tělem jak zimnice.

„Hlásíš se v nepříhodnou chvíli,“ pomyslil si zlobně Er Torsik – volání prstenu jej zastihlo v laboratoři pod horní komnatou Věže mlčení.

Žíhal v křivuli rudě dýmající směs. Tvář mu kryla tenká maska vybroušená z horského křišťálu, ruce si chránil jemnými rukavicemi s dlaněmi a prsty hustě protkanými zlatou nití. Nesnášel, když jej cokoli vyrušovalo při práci tak pečlivé a náročné. Příprava prospěšných sloučenin vyžadovala nejvyšší soustředění, přísady a nádobky, které používal, byly drahé a obtížně dostupné – okamžik nepozornosti mohl zmařit úsilí dlouhých dní.

„Dopadls je snad?“

„Dosud ne, ó Nejmocnější,“ šeptl Sin Korobi. „Naléhavě tě žádám o posouzení a nové příkazy. Změnili totiž směr: odhadl bych, že putují přes Lasuk Ešam.“

Korobimu se do mozku zaťaly vichrné spáry. Mocný se shrbil a přitiskl si ruce ke skráním. Pro tu chvíli se snažil nevnímat, neposlouchat, nemyslit na nic – nenapadala jej ani zdaleka slova pokorná a uctivá.

Na mramorové podlaze laboratoře sršely rudé jiskry z tekutiny mezi střepy křivule.

„Všechno byla pouhá lest, aby zmátli moji pozornost! Jsou opatřeni kouzlem, které je na poušti chrání, překonají Lasuk Ešam a uloupí mi Pramen moci!“

Čaroděj strhl křišťálovou masku – dusila jej zášť a obava, vztek a zahanbení. On, Moudrý, byl obelstěn… a jakou sběří! Štulec jízlivého osudu pálil tím hůře, že jej, vládce nad životy tisíců, zastihuje v bezmoci k přímé odvetě. Ochrana přívěsku omezuje nezemské síly; Rádce tísní čas a váží neodkladné povinnosti. Nezbývá ani příležitost odpoutat temné převtělení.

V kotvišti před Věží je přichystána nevelká loď, rychlá, výstavná a pohodlně vybavená. Na její palubě se hemží sluhové se zavazadly, čekají hodnostáři se žádostmi a poklonami. Těm i oněm musí neprodleně vydat své pokyny. Vítr udeří do plachet a vesla do vln Inai, loď odpluje… dopraví Moudrého Rádce na nepokojné Budžu.

„Sin Korobi!!“ vykřikl přes prostor lesů a hor a pustých plání. „Je v zájmu říše, abys jim nedovolil přejít poušť, a ručíš mi za to hlavou!“

„Proto jsem se chtěl poradit, ó pane,“ pravil Mocný, „ta nečekaná změna mi připadá podezřelá. Potřebuji tvé svolení, abych směl sledovat původní stopu.“

„Hlupáku! Stonásobný tupče!“ syčel jeho myslí severák. „Zapomněls, co je rozkaz? A neozývej se, dokud nebudou živí v tvé moci!!“

Sin Korobi vstal, úžeji se zabalil do pokrývky a šel se posadit ke strážnímu ohni. Rozrážela ho zima a zlost. Stáhl prsten, pohodil s ním v dlani a ušklíbl se.

Ačkoliv se teď měli obejít bez Lykovy bdělosti, nepostavili Hledači hlídku. Věděli, že únava noci je ochrání, i kdyby se lest nezdařila… až do zítřejšího rána. Stříbrná ryba ubývajícího měsíce proplouvala jezerem půlnoční oblohy, temnota dýchala šelestící trávou. Hledači utekli své úzkosti do snů; i Njál, kterému po tolika dnech nerušila spánek bolest.

Zdálo se mu, že prochází ulicemi města, musilo to být v zimě – cítil ledový vítr a po nebi vlála sychravá, šedá mračna. Nepochyboval, že se ocitl v Melliu, i když domy změnila nevlídná cizota. Potřeboval se vrátit k náměstí Záštity, bloudil však do stále odlehlejších, pustších uliček… Smutek, beznaděj a osamění ho rdousily jak zlá můra.

Úzkou uličku zahradila těžká černá vrata, vysoká a hladká, že by je nemohl přelézt. Tu pochopil, že jeho pouť skončila, a usedl vysílen na blátivou zemi.

„Selhali jsme, Otče,“ řekl studenému, prázdnému povětří, „nedokázali jsme to.“

„Nevracej se z cesty, dokud nedojdeš, kam bylo zapotřebí, a nezařídil jsi, cos udělat měl,“ řekl Sangval, v očích úsměv. Posadil se proti němu. „A vy jste teprve na počátku stezky.“

Njál se podivil jen trochu.

„Stýská se mi po tobě, Otče,“ řekl tiše.

„Neslíbil jsem ti, že budu stále s tebou, dokud nesplníte poslání?“ odpověděl Sangval.

„Nesplníme ho,“ pravil Njál, jako by mu v hrdle uvázl hořký a slaný kámen, „nedokážeme přemoci všechno zlo kolem sebe. Neodstraníme ho a zahyneme bez úspěchu.“

„Proč by mělo být vaším posláním potřít veškeré zlo? Jako není světlo bez stínu, není dobro bez zla – jedno pohání druhé. Záleží jen na tom, synu můj, čemu chceš říkat stín, co nazýváš opakem dobrého. Jak vysvětlíš člověku, který dosud nespatřil minci, čím se liší rub a líc? Který je důležitější? Jak vysvětlíš odlišnost mezi tím, co je vlevo a co vpravo?“

„Ty, Otče, velekněz Bohyně milosti, chceš tvrdit, že není rozdíl mezi dobrým a zlým?“ vpadl Njál. Sangval se dal do smíchu.

„Tak, mimo svět lidí žádný rozdíl není. Jen my, kteří si říkáme lidé a soukáme se přes práh poznání, hmatáme po zemi kolem sebe a jak štěňata, která otevírají oči, očicháváme, co nám prospívá a co ne, čemu se vyhnout, k čemu se přichýlit. Sytíme se poznatky a stále méně věcem rozumíme. Čím víc stárnu, synu můj, a vím o něco víc, tím těžší je říci: tohle je černé, tohle bílé.“

Zimní vítr pronikal mezi úzkými zdmi, podoben křídlům neklidu.

Njál vyskočil. „A pravda, Otče… Cožpak není jediná jistota a jediná pravda?“

„Pravda je darovaný šat, Njále,“ pravil mírně Sangval, „někomu je dlouhý, dalšího škrtí v pase; a ten, komu by padla, třeba ani nechodí po zemi. I pomoc a slitování bývá dvojsečné, může přivolat zlý skutek… Jediné jsem pochopil: neubližuj v sobeckém prospěchu. Jsi-li ve stínu, dívej se na světlo. Uprostřed slunce pohlédni do tmy, otoč minci v prstech… Pozoruj cizíma očima, dotýkej se jinýma rukama, vstup do mysli toho, s nímž máš co do činění, ať v dobrém, ať ve zlém…“

Njál se neubránil úsměvu.

„Ale teď sám mluvíš o zlu a dobru, Otče… Když jsem začal bojovat a zabíjet, v jaký že to bylo prospěch? Mám se snad vloudit do mysli Sin Korobiho nebo Er Torsika a vnímat jejich srdcem…?“

Ulice zprůsvitněla a ztratila se, už tu nebyl ani Sangval, jen jeho pokojný hlas kdesi uvnitř tmy rozplývajícího se snu.

„Právě o to se pokus, můj synu, a bude to k užitku poslání.“

Sotva se stepi dotklo ráno a oddíl byl připraven vydat se na další stíhání, předjel před velitele Gardy jeho gelabhský pobočník, aby si vyžádal denní rozkazy.

„Opět na sever, ó Mocný?“ pravil úslužně a vrhl rychlý pohled na prsten, jsa zčásti zasvěcen do jeho tajemství.

„Samozřejmě, že na sever,“ prohlásil Sin Korobi, „tak jako včera a předešlé dny, Chrabrý.“

„Ó Mocný, ale váš prsten ukazuje přímo na východ!“ vykřikl Gelabh.

„Ovšem. A my půjdeme na sever,“ řekl Sin Korobi, hlas a oči studené, jako by je proměnila skrytá střepina stínu.

„Ale Mocný,“ zakoktal pobočník, „pokud je mé maličkosti známo, ten prsten je odrazem vůle Nejmoudřejšího, částí jeho rozumu a prozíravosti, které nám milostivě zapůjčil – jak se jim chcete vzpěčovat?“

„Tím, že pojedu na sever, protože mi tak velí můj rozum a moje prozíravost,“ řekl stroze Sin Korobi.

„Ale já nemohu souhlasit, ó Mocný,“ pravil koženě pobočník.

„Budete muset, Chrabrý, pokud jste pod mým velením,“ odsekl velitel Gardy.

„Dovoluji si vás, Mocný, upozornit,“ řekl mohutný pobočník povýšeně, „že přání Nejmoudřejšího je pro nás nadřazeno rozkazu kapitána, který nám, Gelabhům, synům Pána ohně, ani není roven a jehož rod pojídá ptačí vajíčka a sviní tuk. Co se postavení týče, ten muž dosud nosí škorně vycpané suchou trávou. Sídlo a pocty mu přinesla jen šťastná náhoda a přízeň Nejmoudřejšího, bez nějž by otvíral dveře v konírnách bývalého krále Tungula. Odpíráte svému dobrodinci poslušnost! Jste, Mocný, mým velitelem, ale vy i já jsme poddáni jedinému Vladaři – a jeho Rádci.“

Hubená, snědá tvář Sin Korobiho si zachovala nehybnost a záblesk v očích skryla přivřená víčka. Chvíle jako tato bývaly poplatkem za jeho postavení, za čest sloužit Jasnému Vládci.

„Zkoušel jsem pouze vaši věrnost,“ řekl pobočníku laskavě. „Tak neochvějná oddanost mne dojímá. Zvážil jste však, co se stane, jde-li o past nastraženou záludnými čarami nepřítele?“

Gelabh se scvrkl v sedle při představě hněvu Nejmoudřejšího.

„Dovolte tedy vy,“ řekl s převahou Sin Korobi, „abych vám předal tento prsten, jistý návrh řešení a velení nad polovinou našich vojáků.“

Toho rána Hledači nerozdělali oheň, ačkoliv se nevydali na cestu. Čekání jim vzalo chuť i sílu k obsluze sebe samotných, své koně však o péči neošidili. Střídali se v čemsi, co se jen s nadsázkou dalo nazvat držením stráže. Duše jako by jim zchromly nejistotou. Čas se svíjel jako užovka s poraněnou páteří.

Táhlo na poledne, když zaslechli zaštěkání. Do ležení vrazil utrmácený a uprášený Lyk. Jazyk mu nepůvabně a žíznivě povlával z tlamy, ale oči se mu smály. Vrhl se Tarsis do náručí, objímal ji tlapami, čenich zabořený do dívčiných vlasů. Po řadě uvítal a olízal ostatní Hledače, pak se hlučně pozdravil s koňmi.

Dali psovi napít. Zhltl placku s dílem sušeného masa, kterou pokládal za pouhý závdavek, a uklidněně ulehl. Tarsis mu položila ruce na šíji a pokusila se z jeho mysli vyčíst, co viděl, slyšel a cítil.

Ostatní z nich nespouštěli zrak, třebaže Lykův návrat byl dobrým znamením. Kvůli svým obavám měli pocit, že bezhlasý výslech trvá příliš dlouho. Posléze Tarsis vstala a řekla:

„Dopadlo to podivně – zdá se, že se Gelabhové rozdělili. Část míří do pouště, ostatní pokračují v našich stopách. Muži, kteří velí vojákům, se totiž pohádali – nejspíš o správný směr.“

„Nepřekládá pořádně,“ zabručel Damazid k Sagittovi. „Určitě jí řek, že se poštěkali.“

„Všiml si, kolik je mužů v těch skupinách?“ zeptal se Vlk hadačky. Kradmo pohlédla na Lyka a řekla polohlasně:

„Nás si ohlídá i bez čísel. Hlouposti, jako je počítání, potřebují jenom lidé. Myslím ale, že viděl oba oddíly přibližně stejně velké.“

„Zas máme za patama půl stovky chlapů,“ vzdychl Damazid.

A zmlkli.

„Buďte rádi,“ přerušil zvesela trudné ticho Njál. „Převaha se snížila o celou polovinu. Dál pokládám za prokázané, že úskok vyšel. Jestli se jím Sin Korobi nedal oklamat – soudím, že on jde za námi – jeho nedůvěra mu není příliš platná, tápe totiž, jde odhadem a poslepu. Onu věc či znamení nebo kouzlo, kterému moje příšerka prozrazovala naše pohyby, si s sebou nevzal, jinak by se ostatní nepustili do pouště. Pomohlo by, kdybychom teď zahlazovali stopy jako na začátku.“

„Chm,“ pravil Damazid. Nevypadal příliš přesvědčeně.

„Sin Korobiho za námi povede to, co Fokeho, až se bude vracet – lovecký čich ho táhne na sever. Uhněme trochu stranou do hor, jen pár mil, k nějakému klidnému úkrytu,“ navrhl Sagitto.

„Výjimečně, na zbytek dnešního dne, trváš-li na tom. Jakmile odbočíme ze stezky mezi skály, můžeme se v nich důkladně zamotat, i s kouzelným nožem,“ vzpíral se Njál. „A nebál bych se, že nás chce velitel Gardy v nejbližších dnech polapit. Je příliš chytrý a navíc přesvědčený, že ho někam dovedeme. Dokud neztratí trpělivost, bude se držet našich stop – či spíš, severního směru. Ovšem… Na jeho místě bych vysílal pohotové hlídky z obou stran, aby mu ověřily, jestli se náhodou nestáčíme jinam.“

Tarsis sebou trhla:

„Lyk viděl muže na rychlých koních… Předhonil je, když utíkal nazpátek k nám – proto se vrátil tak schvácený.“

Psanec se rozchechtal. „Líp sme dopadnout nemohli,“ duněl, „teďka stačí, aby někdo z nás dostal po těch nouzovejch blafech kroucení, a voni nám v tom trysku přímo zakopnou vo pozadí.“

„Takhle dlouho nevydržíme,“ řekl zamračeně Sagitto. „Tarsis, ty jsi přece hadačka, zkus se zeptat osudu, jak daleko leží Hlubina!“

„Uvažovala jsem o tom už dřív… Kouzlům, která budu muset použít, scházel čas a klid. Teď, když se skryjeme do skal, poprosím Moc… Ale slibte mi, že mne nebudete hledat, ani se na nic vyptávat. Na Lyka dejte pozor, aby neutekl za mnou!“

Od té chvíle nevzala nic do úst, pokrm, ani vodu. Přenesli tábor do horského údolí. Tehdy složila do uzlíku nůž, křesadlo, hrst bylin, které dlouho zamyšleně vybírala. Zula střevíce, rozpustila vlasy – a ztratila se z ležení.

Minulo odpoledne, zešeřilo se… Začali si o ni dělat starosti. Lyka museli uvázat. Přes jejich utěšování plakal úzkostí a steskem, až se obávali, že přivolá vojáky. Noc otáčela bílými hvězdami a lem jejího roucha zablýskal svítáním. Hadačka se nevracela.

Nespali a čekali na ni.

Slunce vkročilo na záda hor. Rozhodli se nedbat na slib a začít po Tarsis pátrat.

„Nedržíte slovo, bratříčci,“ řekla slabě a vyčítavě.

Otočili se od koní, které začali sedlat…

Stála uprostřed tábora, jako by ji přiválo kouzlo. Tvář měla bledou a ztrhanou. Rukávy, které nosívala vykasané k loktům, pečlivě shrnula; Njál postřehl, že zápěstí ovíjejí hadříky.

„Zbývá ještě skoro sto mil,“ řekla, „přímo na sever. Mezi skály, které obklopují Hlubinu, musíme vstoupit před západem slunce.“

„Nebylo by špatné, kdyby ta kotlina byla blíž,“ poznamenal Sagitto a přehodil jí přes ramena přikrývku.

Njál jí donesl horký čaj. Lyk si neodpustil dlouhé, bouřlivé uvítání a pak se stulil dívce u nohou s blaženým povzdechem. Damazid, brumlaje něco o paličatých ženských, které působí samé potíže, přiložil pod kotlík s kaší.

„Dobré by bylo,“ dokončil Vlk, „kdybychom tam stihli dojet pozítří.“

„Tím myslíš,“ ozvala se Tarsis, „jestli najdu dost sil udržet se na Girelovi? Ptám se tě, bratře, když ty lovíš nebo bojuješ, dbáš na únavu? Zdřímnu si v sedle a večer zastanu svou práci – nehodlám připustit, abys vařil ty.“

Vlny utíkaly za vznosným zlaceným kýlem lodi, bílými prsty klouzaly po veslech, vytrvale prorážejících proud Inai. Hegeb, tajemník Vladařova Rádce a nejmocnějšího muže Nabatu, se opřel lokty o zábradlí a nastavil říčnímu vánku spokojený obličej.

Ještě den plavby a dorazí k Volavčímu ostrovu a pevnosti Budžu. V citadele a ostrovních osadách se dá nakoupit či vyměnit mnohé zajímavé zboží z jižních a východních říší… Pro tučný výtěžek z plavby přestane Hegebově choti vadit, že je malý, hubený a nedosti průbojný – dobrá, ale nelze mu upřít snahu. Hegeb prohrábl hnědé kučery a úkosem pohlédl ke zdobenému kastelu na zádi.

Er Torsik v tom vlahém, spanilém odpoledni přebýval na palubě. Nechal si přinést stolek vykládaný perletí, figurky ze slonoviny a jantaru a sám se sebou zahájil utkání v šachu. Dvě z dívek doprovodu mu zpříjemňovaly plynoucí čas hrou na loutnu a dolévaly jeho pohár sladkým vínem.

Slunce kráčelo po zelených návrších na pravoboku lodi, prosvěcovalo šarlatovou plachtu. Tlukot větru, jenž do ní narážel, zvonění vesel a vln, líbezná hudba… Všechno se to proplétalo, až Hegeb zaklímal.

Dřímotu mu přetrhlo tlesknutí dlaní jako třesk hromu. Škubl sebou, div nepřepadl přes palubu.

„Dejte na všechno pozor,“ pravil ostře čaroděj, „blížíme se místům nedávno obsazeným vzbouřenci. Je zapotřebí obezřelosti! Mám neodkladnou práci a nepřeji si být rušen.“

Vstal, důstojný a nevyzpytatelný, opustil šachovnici, víno i půvabné dívky. Uzamkl se ve své kabině… Na loď jako by padly stín a tíseň.

Er Torsik usedl mezi vyšívané polštáře, zavřel oči a zavolal velitele Gardy. Uplynuly už bezmála tři dny, co mu naposledy udělil rozkazy; Sin Korobi neodpovídal na doteky čarodějových myšlenek. Ani teď nezachytil Er Torsik odezvu. Začínalo jej rdousit napětí.

Zatoužil opustit své hmotné tělo a rozletět se k Lasuk Ešamu. Loď proplouvala mezi ostrovy, na něž se uchýlily poslední zbytky povstalců – bylo by neprozíravé připravit se o bdělost a pohotovost činu. Er Torsik rozmrzele upustil od lákavého nejjednoduššího řešení. Vstoupil svou vůlí do kouzelného opálu…

„Kdokoli jsi nosičem prstenu, ozvi se a odpověz!“ vykřikl v duchu. Napínaje vnitřní síly, přitáhl moc klenotu k sobě.

Drahokam se rozhořel duhou bodavého světla… Gelabhský pobočník Sin Korobiho, plahočící se pouští v bezradném zoufalství, vyjekl a škubl rukou s prstenem. V lebce se mu rozezněl jako bijící zvon nemilosrdný hlas, uhlazený a krutý.

Er Torsik vyčetl v rozrušené a nesložité mysli Chrabrého vše, co dopustil osud – Gelabh, na kterého šly z leknutí a strachu téměř mdloby, mezitím soukal pomuchlanou zvěst o strastech minulých dní… Bloudili pouští, až nalezli dnešního odpoledne opuštěného hnědáka bez jezdce: nic dalšího, žádný otisk podkovy či šlépěje, ale ani vodu… Bod na prstenu zmizel, hnědý kůň jim utekl. Vojáci se hroutili žízní, úzkostí z úmorné smrtonosné pustiny i zlými předtuchami příšerných čárů.

„Nastrčil to na mne Sin Korobi,“ pravil Gelabh v zlobné žalosti, „protože se obává mých schopností a toho, že jsem statečnější.“

Čarodějovy lícní svaly ztuhly jako železo, ruce mu zchladly a krev se stáhla k srdci. Tak přece se těm pěti podařilo jej podvést… Teď, když uvízl v předivu vlastních plánů a vzdálil se přes tisíc mil od Hlubiny, oni tam vstoupí a odejmou mu krále…!

Kolik let úsilí stálo Rádce projít branami vědění! Co zchytralosti vynaložil, aby Gelabhové opanovali Nabat, aby uchránil krále živého! Ukrýval jej, dal vychovat pro ušlechtilý cíl… Zápasil příliš dlouho – neopustí svůj nádherný sen, nevzdá boj při prvém zdání prohry! Včas odrazí únosce, zmocní se jich… A proti Sangvalovi obrátí jeho vlastní zbraň.

Gelabhský velitel spínal řetěz nářků: „Ó Nejmoudřejší, jak strašlivé a bezútěšné je tohle místo! Nadešel náš poslední den, vždyť zítra již zahyneme žízní…“

Čaroděj se řezavě zasmál.

„Vezmi své vojáky, ó Chrabrý, a jeď přímo k severozápadu. Vím, kde jste uvázli, a mohu tě povzbudit. Na sklonku večera dorazíte z kamenité náhorní pouště do písčin… Kde je písek, udrží se i voda, v úžlabinách mezi dunami raší dostatek pastvy pro koně. Pozoruj dobře můj prsten – dovede vás ke studni. Nezdržuj se díky a odpověz: co zásoby vaší výpravy?“

„Ó Nejmoudřejší,“ vykoktal Gelabh, „Mocný Sin Korobi poručil, aby vozy s potravinami a vybavením čekaly v místech, kde Černava proráží předhůří Džangaru.“

„Pak se nacházejí u průsmyku Orebic… Když ráno vyšleš rychlého posla, aby je přivedl k tobě, do šesti dnů dorazí… Zařiď to! Čekej při studni a buď pohotov přijmout mé rozkazy.“

„Hegebe!“ švihl povel šerem časné noci. Rádce břitkým krokem vyšel na palubu; tajemník s pokornou úklonou spěchal vstříc svému pánu. „Poručte, ať obrátí loď a nešetří veslaře – vracíme se do Mellia,“ pravil Er Torsik stroze.

„Och pane,“ osmělil se Hegeb zmateně a v hloubi duše zklamán, „což jste nehodlal co nejdříve dospět do Budžu? Schází jen…“

„Schází ti uctivost a poslušnost,“ řekl tiše Er Torsik, hlas se mu chvěl jak napjaté kovové lano.

Tleskl – na palubě se kroutila malá, hnědavá housenka; usilovně se snažila doplazit k jakékoliv skrýši v prknech paluby. Uhodil dlaněmi podruhé, housenka vylétla nad zábradlí lodi a zmizela v bílé brázdě vln. Všichni, kdo to zahlédli, padli v hrůze na tvář.

„Rozuměli jste?“ řekl čaroděj. Nekřičel; tón postrádal přídech hněvu…, ale stoupl jim na zátylí závanem ledové vichřice. „Vracíme se. Nikdo mě nebude obtěžovat, ať běží o cokoliv.“

Neodvážili se pozvednout, dokud nezašustil závěs a nezaklaply dveře jeho kajuty.

Uchýliv se do samoty a klidu, zažehl Rádce zápalné tyčinky a vonnou směs. Hotovil se k soustředění a odpoutání mysli. Tu shledal, že se nadmíru unavil vyzýváním prstenu a že je příliš rozrušen. Rádce znepokojoval vzdálený křik – na ostrovech, které loď obeplouvala, blikaly rudé ohně. A on byl nucen ulehnout, odpočívat a vyčkávat, alespoň pro nejbližší hodiny.

XX.

Holubí pírka, pěna vln

Uprostřed Města, v podstřeší obývaném holuby, projela přítmím jiskra z křesadla. Sangval vyhrnul rukávy na předloktí, rozpletené, prošedivělé vlasy převázal řemínkem. Vytáhl z výklenku drolícího se zdiva kahan, upravil knot a jal se rozkřesávat oheň. Šeptal si, jako se za zimních večerů vyprávějí pohádky dětem, zavrtaným do kožešin a cumlajícím kousek medové plástve při tajuplném napětí…

„… i řekl Žlutý dív Badalovi, smělému jezdci: ‚Kdo se postaví mé bouři?‘ A mládenec odpověděl: ‚Můj klid…‘“

Plamínek vzplál, zahořel v šerém, nevlídném koutě půdy. Sangval sklonil široká ramena a upřeně pohlédl do chvějivého svitu.

„… i řekl Bílý dív: ‚Kdo se postaví mému mrazu?‘ Odpověděl Badal: ‚Můj žár…‘“

Díval se do plamínku, drobného a čadivého, svíjejícího se v proudech průvanu. Na okamžik měl bláhový, nepřítomný, blažený úsměv toho, kdo pozoruje své dítě, svou lásku, svoje dílo – to, co je pro něj důležitější a dražší než vlastní bytí.

„… a promluvil k Badalovi Černý dív, nejhrozivější ze všech: ‚Kdo se postaví mé tmě?‘ Odpověděl mu: ‚Moje světlo…‘“

Vztáhl ruku, uhasil knot. Hlas jako by mu podrásaly drobné trny:

„… kdo se postaví mému strachu? Má naděje…“

Zůstal sedět nehybně, neodvracel oči od kahanu, třebas nehořel. Jako by se proměnil v sochu, pro niž se čas a život zastavily. Zbylo jediné – těch pět, blížících se k rudým skalám severu, a malá veslice, která se pachtí proti proudu Inai; na její palubě muž v bělostném rouchu, tvrdošíjně shromažďující sílu svých myšlenek…

… shromažďoval ji stále urputněji, zoufaleji a marněji. Jako moucha přiklopená pohárem ze skla, jestřáb lapený sokolníkovým úvazkem, jako ryba uvízlá v oku sítě… Kabinu naplňovala moc, která Rádce rozptylovala. Bořila hráz soustředění, vracela ducha do vazby těla. Bránila mu rozletět se za tím, co naléhavě potřeboval spatřit a ochránit – Hlubinu půlnocí.

Už samo přesvědčení, že jeho nepřítel troufale zaútočil, že obavy z úkladů byly oprávněné, zbavovalo Er Torsika tolik nezbytné vyrovnanosti, bez níž nemohl kouzlo dokonat. Jeho rozhořčení a zlost neutišily zběsilé hrozby ani jistota, že je zanedlouho naplní – pouze vědomí, že v jejich nehmotném souboji musí Sangval brzy vyčerpat síly.

On sám si dovolil oddech. Přerušoval během dne zápolení, vycházel na palubu. Promluvil se svým doprovodem, ochutnal připravená jídla, vydal rozkazy a opět se uzavřel v kajutě. Pokusil se rozestřít černá křídla, hbitá jako bouře… A znovu ho stěna cizí vůle zarazila, jako by před ním přibouchla dveře.

Sin Korobi vsadil všechno: své postavení, majetek, čest i život. Hrál s osudy svých vojáků. Řídil se tušením, pouhým dohadem, zrozeným z úsudku a zkušeností. Překonal za léta bojů mnohá ohrožení – dosud nepodstoupil vědomě nebezpečí za tak ošidných podmínek.

Seděl pevně a jistě v sedle dobrého koně, za sebou oddíl poslušných válečníků. Neobával se již, že by jej ze zálohy napadl silnější nepřítel. Přesto mu bylo stejně, jako by projížděl houštím napřažených čepelí, které vbrzku udeří.

Po čtvrtý den trvala pouť za nejistým cílem, unikajícím k severu. Jeho tíseň a neklid vzrůstaly… Zaháněl pochyby a houževnatě se držel stydnoucí půlnoční stopy. Nevolal už na pomoc Bar Tenea, nýbrž zaklínal horské démony Akyr Tasu.

„Hele, říkám ti, veliká černá káně.“

„Černá káně? Kams dal voči? Co ten klínovitej vocas?“

„Krásně plachtí…! A jo, zobák jak hrom – hele, krkavec!“

Sluch velitele Gardy hádka jeho podřízených míjela – až doteď. Zarazil se a vzhlédl. Nesen vzdušnými proudy nad nimi přelétal velký černý pták.

„Sestřelte ho, rychle, rychle!“ vykřikl.

Mocného bylo vhodné uposlechnout za všech okolností co nejpohotověji. Než překvapený voják velmi hbitě nasadil šíp a napjal luk, Sin Korobi upřesnil rozkaz:

„Zasáhni jen křídlo, rozumíš?!“

Zaplavilo ho vzrušení. Nemluvili v Ökdi o krkavčím muži? V Džangaru krkavci sídlí: stálí v páru a svém rodinném hnízdišti. Mohl to být přetahující osamělec, jen tak na potulce stepí…

Šíp projel oblohou – vyšlehl bolestný lidský výkřik. Pták se v kruzích snášel k zemi, levé křídlo proražené střelou.

„Sesedat!“ zařval Sin Korobi. „Šest stříbrných tomu, kdo ho chytí!“

Krkavec zprudka přistál poblíž trnité houštiny. Rozběhl se klopotnými přískoky do bezpečí, poraněné křídlo vlekl za sebou. Ti, co už stačili seskočit z koní, s pokřikem nadháněli kořist. Někdo strhl plášť a obratně jej přehodil přes prchajícího krkavce.

Pták zahlédl léčku, zkusil ještě přidat. Látka klesala a položila se na něj. Nebylo těžké zatáhnout cípy k sobě a zmítající se ranec vítězně přivléci veliteli Gardy.

„Nápad byl můj, plášť jeho, a sebral ho tady ten,“ ukázal úspěšný honec na dva další a zašklebil se.

„Tak se rozdělte nebo ať rozhodne los,“ doporučil mu Sin Korobi a hodil jim slíbené stříbrňáky. „Pořiďte si nový plášť!“ přidal pár mincí. Úlovek za to stál.

„Rozbijte tábor,“ přikázal mužstvu. „Zapalte oheň! Budu potřebovat kleště – ne, na podkovy ne. Dejte je rozpálit.“

Natáhl pěstnice, rukavice ze silné kůže pošité plíšky. Nařízl pytel z pláště, vzdouvající se uvězněným krkavcem. Dotrhl otvor prsty, chráněnými pěstnicemi, a hmátl dovnitř. Po krátkém, divokém zápasu vylovil za zoban a nohy krkavce. Pocuchané peří se ježilo. Do vzduchu křečovitě tloukla pravá peruť… levá zlepkavěla a zchromla střelou se zlomeným ratištěm.

„Vytrhni tu třísku, ať nepřekáží,“ poručil Sin Korobi vojákovi, který krkavce přinesl. „Podržíš ho, pevně! Přitiskni mu křídla k tělu – nohy nepouštěj! Má drápy jak čepele.“

Krkavec zamžikal – šíp projel zraněnými svaly. Pokusil se využít přesunu k obraně a úniku. Na okamžik se mu podařilo osvobodit zobák… Pěstnice Mocného, uzpůsobená do bitev, zadržela drtivý úder, obemkla zoban neúprosným stiskem, jako by jej obrostlo dubové dřevo.

„Sundej mi rukavici,“ přikázal Sin Korobi druhému z vojáků. Volnými prsty pravice luskl krkavci před očima.

„Já vím, kdo jsi,“ řekl tomu soustředěnému, odhodlanému pohledu, který jej zbavil i nejslabšího zaváhání, „vím, že jsi schopen řeči; a mluvit budeš. Povíš mi, kam směřují tvoji druzi, proč a kde je teď najdu.“

Výraz ptačích zřítelnic se nezměnil. Velitel Gardy, stále přidržuje zobák levicí navlečenou do pěstnice, začal pravou rukou zvolna vyškubávat pírka z ptákovy hrudi. Lesklé krkavcovy oči se přetahovaly šedomodrou mžurkou, vítr poháněl mezi křovinami chuchvalce zkrvavených per.

„Podej sem ty kleště,“ křikl Mocný, zřejmě nespokojen s účinkem. Vojáci na něj zírali, onen pochyboval o jeho rozumu, jiný se bavil, další se bál kouzel, která se v podivném divadle tajila. Mladý voják, jemuž připadlo přinést rozžhavený nástroj, nebyl vyděšený nejméně. Jeho hrůza se vzedmula v ochromení, když Sin Korobi na okamžik uvolnil ptačí zoban, posunuv rukavici pevně pod hrdlo.

Zeptal se opět: „Kde jsou?“

Krkavec zavřeštěl nadávku – zřetelnými slovy, vynalézavou a záštiplnou, jak umí jen člověk.

Chlapík upíral zrak jen na ně, vyděšen, omámen úděsem a odporem. Pláň nebyla nejrovnější, všude samé záludné kamení a výmol… Žádný div, že mládenec zakopl.

Vojínovo tělo padalo vpřed a ruce se vztáhly v ochraně před pádem. Žhavé kleště narazily do nechráněné pravičky Sin Korobiho. Velitel Gardy zařval a trhl sebou. Současně sebou škubl krkavec. Špičatý zoban sekl do Sin Korobiho tváře, stáčející se k poraněné ruce.

Voják, který krkavce držel, posunul dlaně v sevření, aby jej lépe znehybnil. Pták se znovu ohnal zobákem, zběsile se vzepjal končetinami a zaútočil ostrými drápy. Gelabh vykřikl. Krkavec se vysmekl z jeho objetí; odrazil se od velitele Gardy, jenž nakloněn kopal do schouleného nešiky, původce všeho zmatku. S rozepjatými křídly dopadl pták na zem.

Sin Korobi se po něm otočil a zahulákal: „Chyťte ho, chyťte ho!“

Krkavec si ztěžka pomáhal přerývanými vzmachy perutí, kličkoval a skákal mezi pobíhajícími vojáky… Dosáhl okraje tábořiště a namáhavě vzlétl. Křídla prorážela vzduch jak vesla přetížené lodě v kalném proudu. A přece, než se vojáci chopili luků a vyslali za ním šípy, byl mimo jistý dostřel.

„Mít víc mužů,“ zasyčel Sin Korobi na oba zdrcené viníky krkavcova útěku, „dám vás zaživa rozsekat na kousky, k poctě Bar Teneovi! Takhle mi nezbývá než za buřiči táhnout s hňupy, jako jste vy.“

Pohlédl na temné stříkance krve, značkující směr krkavcova letu, a ušklíbl se.

„Míří k severozápadu. Jedeme dál!“

Blížil se večer; Hledače sžíralo zklamání. Urazili jistě sto mil, to ano, ale jak vyhledat kotlinu, která by měla být Hlubinou půlnocí, jak ji poznat a podle čeho?

Kolem se vyprahlou zemí táhly rudošedé skalní stěny z pískovce, čediče a vápence. Oloupaly je věky a živly, rozpukaly spárami, jícny jeskyň. Spoře se mezi obrovitými pilíři skal zachytily vyzáblé trsy trav a chřestivé keře, zkřivené jako berly. Stromy scházely… Rostly tu kamenné věže, sloupy se stříškami, viklany trčící hrozivě do prostoru, hřiby ohlodané větrem, který si v nesmírném rudém bludišti hrál na honěnou s věčností.

Njál zachmuřeně mlčel, shrbený v sedle. Od rána mu ukrutně třeštila hlava, v žaludku si zlomyslní raraši zapálili vatru… nepochybně důsledek dlouhé cesty, žalostné stravy a mysli zjitřené obavami. Nevšiml si, že by kdy jeho společníci trpěli podobně nehrdinskými, potupnými obtížemi, a k tomu v naprosto nevhodné chvíli; zahanben vlastní slabostí nedůtklivě zakrýval její příznaky. Zatínal nehet pravého palce nad první článek levého malíku – takový hmat prý odnímá bolesti mozku.

Sagitta svrběla poznámka, týkající se ošidnosti Tarsisiných ukazatelů směru, nožem z Oka podsvětí počínaje a konče zvěstmi duchů o třídenní vzdálenosti Hlubiny. Viděl dívčinu úzkost a žal – připadalo mu, že z nich zaplatila nejdráž. Její sklíčenost ho mrzela víc než celé bloudění.

Jeli zvolna, bedlivě se rozhlíželi kolem. Litovali, že je neprovází Foke, protože ještě nikdy nepotřebovali jeho pomoc tak naléhavě jako nyní.

A řekl to Damazid.

„Tak já nevim, Gazelko,“ povzdychl truchlivě, „esli tě tvý čarovný síly nevošulily.“

Tarsis neodpověděla, hrdlo sevřené skrytým pláčem. Sáhla za pas pro kouzelný nůž, podala jej Damazidovi. Polkla slzy a pravila břitce:

„Jen si ho vezmi – na sekání cibule se bude hodit.“

Ozvalo se třesknutí, jako když se rozbije křišťálový pohár. Nůž se v její ruce rozsypal na tisíce droboučkých úlomků zrezivělého kovu, lehkých jako popel.

„Ale Tarsis,“ řekl káravě Sagitto, „když ty všechno hned přeženeš.“

K jeho údivu se hadačka nepomstila jako jindy štiplavou jízlivostí, ale rozesmála se – už dlouho ji tak neslyšeli a začali se usmívat sami.

„To znamená,“ pospíšil si Njál vysvětlit, „že se ocitáme u Hlubiny.“

„To je sice pěkný,“ namítl Damazid, „ale u Sepulgovejch pařátů, kde teda je? Ukažte mi ji, no!“

„Duchové sdělili Tarsis,“ odvětil Njál, „že musíme k Hlubině dorazit před západem slunce. To se shoduje se zprávami, které doplňovaly naše mapy. Škoda, ty listiny postrádaly jednoznačný smysl a shořely příliš brzy. Nevím, jestli jsem je pochopil správně… Nezbývá nám než čekat a dávat pozor.“

„Jestli si myslíš, že se budu točit s Lišáčkem jak holub na věži a natahovat krk…,“ začal Sagitto a vzápětí vykřikl.

Slunce zapadalo. Pod jeho šikmými paprsky vystoupili z pomačkaných záhybů skal dva okřídlení draci s vypouklými mísami očí… Nezřetelně, jen pro toho, kdo oplýval představivostí, ale stále výrazněji a živěji. Hledači pobídli koně a rozjeli se ke kamenným ještěrům.

Šplhali do příkrého svahu; museli sestoupit a táhnout koně za sebou. Drobná suť se sypala pod kopyty a ohrožovaly je volné balvany, koulející se ze srázu.

Vyškrábali se k divotvorným sochám. Až stanuli těsně u nich, odhalili mezi dračími trupy vchod. Průrva ve skále, zdola neviditelná, tvořila ústí neširoké a nízké chodby – vskutku se zdála doupětem draků z kamene. Njálův přívěsek se rozhořel oslnivým modrým jasem a ozářil cestu do nitra skal.

Vstoupili a dál se brali opatrně krokem. Pozorovali po stranách závaly kamení, všimli si rozpukaného, drolivého stropu. Na četných místech, než se odvážili projít, zkoušeli pevnost klenby i stěn. Pomáhali si při tom Fokeho oštěpem, Sagittovým lukem… a dvakrát potom vyklízeli průchod zasypaný padajícími kostmi skály.

Do ústí chodby, která se jim vším napětím, nedočkavostí a obavami zdála být nekonečná, proniklo šarlatové slunce. Zářící přívěsek pohasl jako světluška za úsvitu. Vyšli ven, na širokou plošinu ve stěně kotliny, jež se před nimi rozevřela. S černým jícnem chodby za zády zmámeně strnuli vysoko nad srázem…

Červené skaliny se rozestoupily v nepravidelný kruh. Ve středu strmělo návrší, obehnané zešikmělou hradbou. Za ní, ponořen v rozlehlém háji jasanů, jabloní, tújí a hlohů, jak úlomek mramoru v číši nazelenalého vína, stál vysoký bílý dům. Plochá střecha zlatě zářila v rudém podvečerním slunci, na sněžně bílém nádvoří šlehal vodotrysk průzračnými křídly.

Klenutá bronzová brána byla zavřená. Procházela jí stuha kamenných desek: odvíjela se z nádvoří přes kotlinu až k nim nahoru, na úbočí skály – svůdně pohodlná silnice.

„Jestli tohle má být Hlubina půlnocí, tak jsem si ji představoval strašidelnější,“ řekl Sagitto.

„Nevím, co by mohlo působit podivněji a nebezpečněji než zelený zázrak poklidu a osvěžení uprostřed pustiny,“ namítl Njál.

„Cejtíš z toho čárymáry a nekalotu,“ přisadil si Damazid.

„Půjdeme blíž?“ zeptala se Tarsis.

Všichni se obrátili na Njála, který mlčel a odkládal rozhodnutí. Špatně se mu přemýšlelo… jako by mu v bolavé hlavě běhali pavouci.

„Nevím,“ řekl pak. „Kéž by se vrátil Foke a obhlédl palác… a raději také sad. Připadají mi příliš líbezné, tiché a zlé… Přívěsek mne přímo pálí.“

„Vojáky uvnitř čekat nemusíme,“ kývla Tarsis. „Jak by je Er Torsik živil a střídal a celou věc utajoval? K čemu? Kouzel se máme bát, a nejsem si jista, bude-li proti nim tvůj znak rovnocennou zbraní.“

„To si ověříme ráno,“ odpověděl. „Počkejme zatím – odtud máme dobrý přehled. Budeme Hlubinu pozorovat… Přes noc snad zmoudříme natolik, abychom poznali, nač se připravit, až vstoupíme.“

Poslední červené paprsky slunce rozsvěcovaly útesy jak slavnostní lampy. Bylo slyšet krákavý výkřik, pleskot křídel, hlučný a nepravidelný. Umlkl… na desky silnice dopadlo z výšky Fokeho lidské tělo. Kutálelo se po nich: zanechávalo na bílém kameni jasné skvrny jako odraz purpurových skal.

Vrhli se k němu s žalostným voláním. Žil, zemdlený na pokraj sil, levou paži poraněnou šípem a na hrudi strhanou kůži, jako by se podrásal o štěrk.

„Sin Korobi…“

Sagitto za ním poslal šerednou kletbu. Sháněli vodu a ošetření; Tarsis dala Fokemu v tom zmateném zděšení napít. Zarazila se až pak – ani to nevnímal. Otevřel oči… dál je clonilo zoufalství. Zašeptal přerývaně:

„Utekl jsem mu… abych vás varoval… ale on půjde za mnou…“

„Přisupí dřív nebo pozděj,“ řekl Sagitto. „Jen klid, i bez tebe by se nehnul z okolí. A kam bys letěl jinam? Njále…?“

„Čekat,“ odpověděl.

Damazid, pečující o Fokeho šetrně jako vousatá a přerostlá chůva, zavrčel:

„Ten parchant všivácká vostane přes noc dřepět na fleku. Musí šetřit kobyly, když počítá, že se vrátí, a nemá tuchu, co ho tady vočekává. Na každej pád se nám ráno zasejc potáhne v závěsu jako smrad za pukavcem.“

Noc sestoupila ze skal a zastřela kotlinu modrým pláštěm. Nespali. Ve tmě viděli mezi černými stíny stromů žhnout rudé body očí: plížily se a proletovaly k jejich korunám. Nádvořím se valil zeleně světélkující oblak. Nad palácem vyšlehovaly studené modré blesky a ozařovaly dno skal bezhlučnou bouří.

A pak už neusnuli, i kdyby chtěli.

Sin Korobi zanechal počátkem noci honby, a nejen kvůli koním. Lidské únavy nedbal. Přestala jej vést neurčitá krkavčí stopa, roztroušené krůpěje krve se ztratily, směr letu znejasněl.

Velitel Gardy se vzbudil do tmy, naslouchal odfrkování svého vraníka, šustotu žíní pošlehávajícího ocasu, a uvažoval… Vadilo mu, že je přinucen tápat – přines to, nevím co… Er Torsik mu bezpochyby zatajil sdělení, jež by objasnilo mnohé. Ti rebelové, které stíhá z Mellia, patří do povstání volněji a ještě významněji, než se domýšlel. Může se to týkat završení vzpoury… a Nejmoudřejší má v té hře osobní zájem.

Sin Korobi se spolehne sám na sebe a nezbude mu než pomalu a důkladně propátrat okolí. Začne vlevo rozlehlým skalním bludištěm, vzdáleným na pouhých sto dvacet sáhů. Museli zastavit někde poblíž, snad se tam skrývá cíl jejich cesty… Rozluští tu záhadu – a nebude litovat ceny, kterou zaplatí.

Vlny obíhaly loď, deroucí se proti toku Inai, posíleného kalnými proudy divoké Bláznice, Orgizdan. Vítr klouzal skulinami podstřeší, nesl žlutý prach mellijských ulic a hrál si s holubími peříčky. Přes kolbiště prostoru o sebe narážely myšlenky Nejmoudřejšího, Vladařova Rádce, a velekněze Zapovězené Bohyně, podobny zbraním.

Den uzrál západem, vůle těch dvou se zaklínily jak čela zápasících beranů. Noc se proměnila ve strmou horu, po níž se bez konce lopotí bludný poutník k vrcholu, skrytému v tmách. Ze dřeně duší prýštil boj, a neustával… Jako kameny pekelných vrat, které se s třeskotem míjejí, jak hořící láva, klesající do jezerních vod, jako příboj, rozdrcený o útes… Z blednoucího nebe utíkaly hvězdy, nadešlo jitro.

Nemilosrdný čas postupoval, příliš pomalý nadějím, příliš rychlý úzkosti.

XXI.

Hlubina půlnocí

Za noci neklidu a bolesti dokázal Foke nabrat nové síly. Vděčil za to opatrování Hledačů a Tarsisiným léčivům, s nimiž podle pokynů hadačky zacházel Njál; největší zásluhu však měla jeho vlastní tvrdá houževnatost. Po právu vstoupil mezi Ptačí muže…

Jasnilo se modravým rozbřeskem. Palác objímaný stromovím spal nevinně v mlžném oparu, ale Hledači bděli. Hřadovali na svahu kotliny jak zimomřiví vrabčáci mezi dvěma obřími dlaněmi, které co nevidět sklapnou. Pochmurně shlíželi dolů. Zdálo se jim, že vláčnými bělavými chomáči prosvítají dvojice rudých jisker a pohybují se trhavě jako bludičky.

„Uvázli jsme mezi ohněm a vodou,“ řekl Njál.

„Výhoda pro nás…,“ odpověděl Sagitto. „Máme naději.“

„Když hasíš oheň vodou, ohrozí tě žhavá pára,“ zahučel Njál.

„Pára nebo led! Můžeme si vybírat?“

Njál trhl ramenem a chvilku mlčel. „Sin Korobi se dovnitř nepožene. Není to žádný přitroublý Gelabh,“ pravil zamítavě.

„Nepleť se! Rybařil jsi jen v Černém kotli? Tak se optej Damazida, jak chytá štiky.“

„Vo co de?“ vyzvídal zneklidněný psanec. Seděl vedle nich, ale ničemu nerozuměl.

„Rozhodně se mi nelíbí, aby sis hrál na mřenku. Proč rovnou neskočíš k Podsvětnímu soudci ze skály? Měl bys to odbyté rychleji.“

„To by nikoho nezachránilo, zrovna jako je nanic tupě trčet mezi kamením!“

„Zůstanem tady trčet všichni, rozumíš? Žádná návnada nebude!“

„No vodkdypak se vy dva rafáte?“ vyjevil se Damazid.

„Všichni jděte se žalobou, na nepřítele běž sám!“ Sagitto vztekle udeřil pěstí o dlaň. „Proč tak trojčíš, jestli tím vyklouzneme z bláta?“

Njál vypadal nasupeně. „Tuhle cenu ti složit nedovolím – a podle úmluvy platí můj zákaz! Ani Tarsis nepřipustí…“

Damazid zařval: „Nejsem hluchej – tak vo co de?!“

Vůbec ho nevzali na vědomí.

„Kdopak mi vykládal, že jsem opatrnický? A teď zahodíš takovou příležitost!“ zaklel Sagitto.

Njál ho přerušil: „Jenom jestli hra vyjde, bratříčku, jestli! A pomyslils, jak nám bude, když vyjde jemu?“

Damazidovi se rozsvítilo a zaburácel:

„Mrzí tě živobytí, blázne jeden splašenej? Až tě drapne…!“

„Jedině s mou vlastní pomocí,“ pousmál se Vlk. „A zrovna o to nestojím.“

„Ne, ty necvokaříš – akorát seš tuze hustej,“ zabručel psanec k Njálovi. „Tak moc, že se vod tebe vodrazej i šípy, co?!“

„Sagitto,“ řekl pomalu Njál, „on je skutečně mazaný. Když se do toho chceš dát, nech mu udičku.“

„Byl by z tebe dobrý lovec, bratře,“ ušklíbl se Sagitto. „Teď se za mě modli – jdu. A napřed nějak zabavte Gazelku, aby si nevšimla, že se ztrácím. Jak se rozzlobí, umí tnout hůř než čepel velitele Gardy.“

Mocný Sin Korobi vstal, jak obvykle uléhal: ve zbroji a s mečem po boku, zabalený do pláště. Ležení se probudilo, vojáci se hlučně zbavovali pavučin spánku. V zívání, pokašlávání a pokřikování narychlo zchystali snídani a připravili koně. Bílé světlo zalévalo planinu a někdo z vojáků si při utahování řemenů koňského postroje pohvizdoval.

Sin Korobi v sedle svého černého hřebce chtěl zavelet k odjezdu, když se na okraji skal zvedl narudlý prach. Mezi dvěma pilíři se vyřítil jezdec: Mocný zaostřil zrak. Bělohřívý ryzák, jenž se přibližoval – vlaštovka ani sokol nelétají rychleji – mohl patřit jen jednomu…

Než stačil nabrat dech k rozkazu, pohnout se, zarazil Vlk na dvě stě kroků před Gelabhy, napínaje dlouhý luk z ořešáku. Kdosi mladý a hbitý vedle Sin Korobiho, s lukem na dosah, učinil pohotově totéž. Pouštěl už tětivu, ratiště šípu opřené o prsty…

Rákosová střela vojína předstihla. Tenký křemenný hrot projel mezi drátěnými oky gelabhské zbroje. Zlomek okamžiku, další Vlkův šíp narazil do hrudi Sin Korobiho – Mocný se shrbil v sedle, uzda mu vyklouzla z dlaně.

Sagitto zvedl ryzáka na zadní. Vztyčil se, s válečným pokřikem zamával lukem. A otočili se, uháněli zpátky k útesům. Zahvízdaly šípy. Vzdálenost narůstala, střely nebyly dost přesné…

Sin Korobi se napřímil. Ušklíbl se, vida úžas i zděšení v očích svých mužů. Po zásahu střely nezůstane ani škrábnutí či podlitina – alespoň za vzácné brnění může být Er Torsikovi vděčen.

„Za ním – a ne abyste ho připravili o život!“

Velitelův vraník zaržál a škubl hlavou, jak ho paty Sin Korobiho škorní udeřily do slabin. Od kopyt odlétly vějíře štěrku. Smečka jezdců vyrazila polapit útočníka; přešli do trysku. Brzy zahlédli mezi skalními čely mihnout se bílý ohon Sagittova ryzáka. V honičce se proplétali mezi sloupy a stěnami rudého kamene, v ozvěně koňského dusotu a lidských výkřiků.

Stále se Vlkovi přibližovali. Ztráceli jej a zase doháněli. Vedl je dál a dál skalním labyrintem… Lišáček ve znatelné únavě zpomaloval. Na koně i jezdce se snesl déšť střel. Ryzák kvílivě zachrčel, po napjatém boku mu sklouzl šíp. Sagitto se ohlédl přes rameno…

Byli za ním. Viděl, jak nasazují další střely. Dva, každý z jedné strany, zrychlili, třímajíce kopí s navlečenými smyčkami.

„Lišáčku, přidej, přidej ještě! Vydrž! Až se vrátíme na Vysočinu, nebudeš se muset trmácet. Postavím ti nejkrásnější stáj, budeš se těšit z horské trávy a rosy, a přítelkyň s dlouhými hřívami… Utíkej!!“

Kůň natáhl šíji, hrdlo se mu námahou vzdouvalo. Proměnil se v oštěp prorážející prostor. Kůň a jezdec se ztratili za ohybem skalního hřebene. Slabé nárazy sypajícího se štěrku – a nebyli. Vylétli mezi bílá mračna? Vtiskli se do kamene…?

Mocný, přesvědčen, že štvanice se chýlila k závěru, začal klít. Konec lovu si představoval jiný. Už volněji se gelabhští vojáci vydali po stopách… končily v kamenitém svahu.

„Prohledat!“ zařval Sin Korobi. „Důkladně všechno prosmýčit! Nemůže být daleko – někde se tu skrývá!“

Nezmýlil se. Zanedlouho jeden voják objevil kámen, na němž zanechala škrábance podkova, sesuté kamení a písek, jak koni podklesly nohy na příkrém srázu, otisk kopyta…

Pachtili se vzhůru, stoupajíce mezi bradly, až vypátrali šlépěje. Pronásledovaný se pokusil ve spěchu je zahladit – ale ne se zdarem. Zůstaly před ústím chodby, ztajené mezi pilíři a výlomy v pískovcové stěně.

Sin Korobi přikázal rozžehnout dvě z posledních loučí, které měli s sebou. Vjeli do rukávu skal, tma za nimi zavřela vchod. Stíny vrhané pochodněmi se podobaly skřetům, kteří jako by vystoupili ze stěn a skotačivě doprovázeli oddíl… Klapot kopyt se dutě rozléhal pod stropy, rozšlehanými hlubokými puklinami.

Po zemi se vršily mohyly suti, koně přes ni klopýtali. Na jednom místě téměř ucpala průchod. V klenbě zely díry jakoby vyškubané ze skály a Sin Korobi vykřikl:

„Rychle vpřed! Rychle!!“

Cvakot podkov narazil do stěn, jak koně v cvalu vystřelili, a ozval se suchý praskot… Rachocení kamene a výbuchy rudého prachu pohltily poslední tři z jezdců. Výkřiky a žalostné ržání utichlo v tmách, slabý odlesk loučí zmizel za ohybem chodby.

Pak se dostali ven. Jako Hledači předchozího dne v údivu hleděli na pustou zprahlou kotlinu a bílý, zelený, zlatý div uprostřed. Okouzleně vykřikli.

„Jsou tam uvnitř,“ řekl studeně Sin Korobi. „Koně nechali přivázané u brány. Vpřed!“

Kopyta zabušila na bílých deskách silnice, hradba kolem paláce se zvyšovala, jak jí postupovali vstříc. Ocitli se před ní – neozval se jediný zvuk. Nikde nebylo nikoho vidět, kromě koní Hledačů, mezi nimiž byl i Sagittův ryzák se žlutavými chomáči potu na plecích.

Mocný vykřikl výzvu, postaviv se v sedle. Jen ozvěna se mu vrátila. Tu poručil ztéci bránu. Učinili tak, otevřeli ji a vnikli do hrazení… Kolem šuměl a voněl zelený sad, hebký vánek přinášel zurčení vodotrysku. Sestoupili z koní a pokračovali dál pěšky. Zvířata ponechali s jedním mužem stráže poblíž vrat.

Strážce byl unavený ranní honičkou i strachem z tajné chodby. Zaprášený, upocený usedl do zářivé trávy, pohladil stébla měkká jak labutí peří a šťastně vydechl. Téměř necítil Fokeho vrhací nůž. Čepel proťala pletivo brnění a vklouzla mu do srdce. Zelená tráva zrudla.

Hledači, doposud ukrytí venku mezi balvany, tiše přelezli hradbu: ocitli se za zády Gelabhů. Vojáci se rozptýlili a propátrávali sad, pronikali stále blíž k paláci. Z bezpečné vzdálenosti je následovali Hledači jako nenápadné, hbité ještěrčí stíny.

… tisíc mil od Hlubiny půlnocí, na soutoku Inai a Orgizdan, zaúpěl Er Torsik – předivo jeho sil se otřáslo černou křečí.

Ve smrtelné obraně sevřel všechny prameny půlnoční moci, stáhl je z děsivých propastí Labyrintu. Stvořil zbraň Zmaru, vytvrzenou jeho vůli a záští… Vrhl ji proti tomu, kdo se mu odvážil vstoupit do cesty.

V tu chvíli poznal, že neviditelná vazba povolila.

Soupeřící duch se odpoutal, ustoupil před ranou, která by jej zasáhla a ochromila. Er Torsik pochopil, že Sangval je poražen: nedokáže ho dál zadržovat… Bouřná křídla nabývají volnosti a zanesou ho k Hlubině – musí být rychlá jak myšlenka, aby včas zabránil loupeži krále.

Hledači se chystali provléknout jeden po druhém mezi šeříkové houští, když zaslechli hluboký pomalý hlas. Pravil:

„Budiž chvála Paní, že jste přišli vy, a ne on.“

Otočili se… Spatřili vysokého starce. Měl silná ramena a šedé vlasy spletené do copánků, obepjaté čelenkou.

„Ty přece musíš být Arsolnatpa z Rysího klanu, princův komorník!“ zvolal Sagitto. „Říkali, žes padl s mým otcem, tehdy v Pavilonu laní…“ Zarazil se… muž nevrhal stín.

Lyk kňučel, chvost stažený a schlíplé uši.

„Už nejsem, synku,“ řekl starý muž, „a víc nebudu. Zbavím se tíže kouzel a únavy… Po letech smím usnout a nepoznám strach z probuzení.

Předávám teď krále do vaší péče a bdělosti. Střežte ho a ochraňujte: nesmí se dostat zpět do rukou Moudrého! I kdybyste obětovali životy své nebo jiných, nelitujte! Jinak s králem zahubíte celou zemi, mor zkázy se roznese dál… Běda těm, kdo ženou oslepené stádo! Proklínám ty samolibé pošetilce, kteří jsou si tak jisti, že právě oni sami jsou lékem na choroby světa!“

Vykřikl, jako by ho zasáhl krutý úder. Jeho tvář zešedla a seschla, zkroutila se, oční bulvy mu vypadly z důlků. Kůže a maso a šat se drolily, sypaly jak vyprahlá hlína, kterou odnášel vítr…

Zůstaly jen kosti, bledé a omšené v zlatavě zeleném stínu stromoví. Hledači stáli ochromeni úděsem a lítostí, vlídný chládek pod klenbou listí jim proměnil krev v ledové jehlice.

Voják, který se pozdržel vzadu a v chůzi ještě dopínal spony opasku, zaslechl smrtelný nářek. Zastavil se, pokřikem přivolával druhy.

„Schovávačka skončila,“ zamručel Damazid. Vytáhl sekyru Skarf, zavěšenou na zádech. Ostatní Hledači se rovněž chopili zbraní: ať dřív či později, nerovný boj je nemohl minout.

Zazněl skřek bolesti a hrůzy – skoro dětské, tenké bědování…

Strom, u kterého Gelabh vyčkával posily, se pohnul. Kůra se černě zaleskla, větve se schýlily – tam, kde před okamžikem rostlo listoví, se objevila ramena hydry, pokrytá zelenou plísní. Chapadla se přimkla k vojákovým údům a vytlačila z nich život.

Halenu na Njálově hrudi prozářilo nafialovělé světlo. Vyňal znamení a třímaje ho v dlani, rozběhl se ke stromu, jenž nebyl stromem. Bytost zasyčela, v paprscích přívěsku zavřískla a vzplála. Čpící, seškvařený pahýl se rozpadal v popel.

Přiblížilo se hulákání, dupot a vojáci. Ne všichni: mnozí s velitelem Gardy dospěli na nádvoří. Sin Korobi se odhodlal prozkoumat palác, třebaže nikoho nespatřili a nepostihli jedinou známku života. Jenom tříštivý pramen vody rozezníval bronz kašny.

Hledači se zčerstva semkli zády k sobě. Hřmotný Damazid třepl po toporu Skarf, hrozivé už na pohled. Foke, v očích výsměch, zaklesl prsty do kroužků vrhacího nože. Tarsis roztočila řemen s nákončím, až vzlétlo v třpytivých křivkách. Bok po boku očekávali útok: Sagitto – opět pohlcen nadšením boje, jako by meč Šibal v jeho pěsti byl pouhou hračkou – a klidný Njál, který vyměnil svítící přívěsek za svůj dobrý tesák. Lyk neměl než zuby, zato ostré a v bohatém počtu, i předváděl je s vrčením nepřátelům.

Vojáci obklopili dopadené převahou téměř čtyř na jednoho, psa ovšem nepočítaje. Dostanou ty vzbouřence… a mohou se vrátit domů. Zbaví se Sin Korobiho a pouště, odpočinou si, získají odměnu a třeba jim i zvýší žold. Pokročili blíž a s bojovým jekotem zaútočili.

V korunách stromů stříbrně zamžilo, z větví se sesmykly bílé stíny. Neměly tělo ani tvář, jen její mlžný náznak, v němž pableskovala rudooranžová záře očí. Otevíraly bledá lačná ústa… Jemné závoje obestřely hlavy vojáků. Zadrhly se pod bradu, slepily víčka a podobny chuchvalcům bavlny se bojovníkům vecpaly do úst i hrdel. Hledače minuly, odrazovány mocí přívěsku. Njál pro něj sáhl, chtěje přízraky zahnat. Vlk mu zachytil zápěstí.

„Počkej, až odvedou práci za nás,“ řekl s chladnou rozvahou. „Není to zvlášť poctivé, ale když hrajeme o krále, příliš ohledů škodí.“

Mellijský písař poslechl… Tiskl víčka, přál si ohluchnout, uniknout bezmocnému chropotu a ostatním zlověstným zvukům, které mu bušily do mozku, jen před chvílí zbaveného bolesti, jež odešla stejně náhle, jako se objevila.

„Teď,“ kývl potom Sagitto: pod stromy kromě nich nezbýval nikdo živý. Přízraky se sunuly trávou, kroužily kolem, mlha žíhaná doutnajícími ohníčky. „Nechtěl bych, aby mi takové ovoce spadlo za krk.“

Njál, uváživ jejich ohrožení, namířil přívěsek k mlze. Ztemněla, změnila se v suché zčernalé listí. Ulehla do trávy, slabě se zachvívajíc jako pod dotekem větru. A osaměli. Přívěsek pohasl…

„Řek’ bych,“ pravil Damazid, který se vzpamatoval prvý, „žes to pěkně vymet, Njále. Živýho ani nemrtvýho se už v tomdle sadu bát nepotřebujem! Co teďkon? Nesměj vyčmuchat krále před náma.“

„Dál mísíme vodu a oheň,“ odpověděl Njál. „Držte se u mne – tedy, při ochranném znamení, dokud nebude jisté, že na nádvoří není už žádný démon. Myslím, že s lidmi si poradíte bez kouzel. A já půjdu do paláce pátrat po králi.“

„Ne abys tam lezl sám,“ namítl Sagitto. „Někdo z nás tě doprovodí.“

„Na přízraky ostří neplatí,“ řekl nevzrušeně Foke. „S jedním pochroumaným křídlem budu užitečnější jako tvůj pomocník.“

Plížili se hájem k nádvoří s přízračným pocitem, jitřivou, šimrající pavučinou v zátylí, že se jim něco nehmotného a smrtícího po špičkách pohybuje za zády. I když se rychle otočili, neviděli nic. Spoléhali se na Njálův přívěsek a zbraně ve svých rukou, ale dobře jim nebylo.

Přitisknuti ke kmenům jilmů, zjistili, že Sin Korobi s malou skupinkou těch nejlepších ze svého oddílu vnikl do paláce. Zbylí ozbrojenci – sotva dva tucty – vyčkávajíce posedávali a postávali na nádvoří. Někteří se shlukli u kašny a osvěžovali se její vodou.

Tarsis náhle vyjekla. Horečným pohybem štítivě švihla nákončím a vykřikla hlasitěji… Něco šustilo v trávě směrem k nim a nadzvedávalo spadané lisů. A byli to šedí štíři, velicí jako jídelní misky, hemžili se přes sebe, cvakali nůžkami klepet a přesypávali se ve vrstvách jak zrní.

„Njále, tvý kouzlo!“ zařval Damazid a začal po nich dupat v záchvatu odporu a hrůzy. Lyk se divoce rozštěkal.

Njál vytrhl přívěsek, ale nic se nestalo – byli skuteční.

„Lyku, zpátky!“ vykřikla Tarsis. Mohli psa uštknout.

Vrhla se na štíry s odlomenou větví. Smetala je z cesty a bušila do nich, ječíc děsem. Foke a Njál měli lehké opánky: cítili se nejvíce ohroženi. Damazidovu sekyru pokryl měkký nános, v němž ulpívaly nožičky a průsvitné drápkaté ocásky, které se ještě chvěly. Utloukali jedovaté vření, jak a čím se dalo, zpola oslepeni hnusem a strachem.

Ve svém zděšení nevzpomněli, že přivolávají vojáky z nádvoří. Vlna štírů znenáhla mizela, jako když písek vsákne vodu. Poslední couvali do hlohového křoví, když Sagitto řekl ponuře:

„Jedněch potvor jsme se zbavili, máme tu druhé.“

Vzhlédli, celí udýchaní a roztřesení. Přes nádvoří se k nim vrhali gelabhští ozbrojenci. Hledači vzali do rukou zbraně. Svírali je úpěnlivě jak plavec za zlé bouře lodní lano: pokoušeli se sebrat síly k obraně.

„Dyby tak na ně taky něco chtělo slítnout,“ povzdychl toužebně Damazid.

Ozvalo se dunění, dlaždice nádvoří se zachvěly a popraskaly. Nádvoří se otřáslo. Vojáci i Hledači upadli na zem, jež se jim zavlnila pod nohama. Lyk začal výt.

Země se rozpoltila a vyšlehl z ní plamen. Vynořil se rudý a nafouklý tvor. Lysá kůže se mu mastně blyštěla a dmula v mělkých lalocích. Místy z ní trčely řídké černé štětiny, ježily se do huňatých housenek obočí nad bílýma kulatýma očima s tečkami zornic. Netvor mlaskavě rozchlípil tenký rohovitý rypec s blýskajícím se chrupem, který připomínal žlutá dláta. Zařvání znělo hřměním letní bouřky.

„Ach bozi,“ řekl Sagitto, „Rádce sem uklidil nejmíň tři čtvrtky své strašidelné stáje.“

„Nepodceňuj ho,“ odtušil Njál, kterého čekala procházka komnatami paláce. Netěšil se na ni, i kdyby se jí měl dožít. A to zatím nevypadalo příliš pravděpodobně.

„Zkus to s přívěskem, budu tě před vojáky krýt,“ vydechl Sagitto. Hráz vojáků je oddělovala, chránila i ohrožovala zároveň.

„Ale voni taky nevěděj co teď,“ zachechtal se Damazid.

Gelabhové opravdu zůstali stát, v nesnadném rozhodování, zda se zachránit před nestvůrou útěkem nebo se zdržovat zajímáním Hledačů.

Znovu to zařvalo a povylezlo. Trhlina v zemi se rozšířila. Někteří z vojáků, i Tarsis, která v tu chvíli nebyla ve střehu, klesli na kolena. Na dlažbě spočinula obrovská lopata tlapy se šavlovitě zakřivenými drápy.

„Njále,“ řekl Sagitto stísněně, „ono je to živé. Podívej… Větří. Asi je mu jedno, jestli povečeří Šišky nebo Hledače.“

„Pokusím se,“ řekl Njál rozhodnut a zařval:

„Příměří! Příměří! Jdeme to zabít!“

Ztuhli všichni.

„Počkejte,“ šeptl Njál k Fokemu a Tarsis.

Zamířil k obludě. Sagitto a Damazid jej následovali, kryli mu boky a vrhali varovné a výhružné pohledy na Gelabhy. Ti prozatím odstoupili z boje, zvedajíce prázdné dlaně pravic.

Obluda zafuněla, když se přiblížili: málem je to odválo. Lyk ostře zavrčel a vyskočil. Zahryzl se tvoru tam, kde se jiní chlubí čenichem. Ohlušilo je ryčení, ohava třepla hlavou. Lyk obloukem odletěl. Dopadl na kamenné dláždění a žalostně zaskučel. Tarsis úzkostně vykřikla. Lyk se však sebral, oklepal se a tryskem běžel nazpět do půtky.

Njál vyškubl přívěsek a modře jiskřící znak nastavil proti netvorovi… Bez účinku. Obluda vypoulila bílé bulvy a zasípěla. Přes hranu zubů vyklouzl modročerný tlustý jazyk, plácal sebou tam a sem.

„Nemůže se hnout,“ vyhekl vítězně Damazid, „jako bejk, dyž mu držíš rohy. Přimrazils ho! Hea-ahé!“

Zatočil Skarf nad hlavou. Širokánská čepel opsala třpytivý oblouk… Zmatněla hustou krví z lebky netvora. Damazid vytrhl zaťatou sekyru. Udeřil podruhé, jako dřevorubec podtínající dub, a tvor se zachvěl v předsmrtných záškubech.

Popadali potřetí, tentokrát všichni.

V té třesavce půdy se smekli dva z Gelabhů do trhlin vedoucích kamsi v útroby pahorku. Třetího vojáka, který se neprozřetelně připletl příliš blízko, shrábla obluda drápatou pazourou.

Psanec zůstal chvilinku viset, svíraje topor Skarf. Nestvůra pohodila čelem… Veliký Damazid proplul vzduchem a rozplácl se jako před ním Lyk. Ale temný jazyk tvora ochabl, drobné kapky zřítelnic se otočily do nitra rozpolcené lebky.

„Damazide!“ Tarsis vyskočila a rozběhla se k němu.

Lyk už jej olizoval. Strkal do něj čenichem, aby ho přiměl probudit se. Zrzoun, zakletý do nehybnosti hluboké mdloby, jeho rázné pobídky ani starostlivou Tarsisinu péči nevnímal.

XXII.

Schody dolů, schody nahoru

„Rád bych věděl, ve které prokleté díře a zapadlém čase zverboval Rádce tak šerednou nestvůru,“ odfrkl Sagitto vstávaje.

„Zřejmě má vlastní chov… Přivydělává si šlechtěním vylepšených hlídacích krtků,“ řekl s vážným zaujetím Njál. Starostlivě uklidil přívěsek a zvedl se.

Na nohou byli zase i všichni ostatní. Poměr sil se proměnil, příměří dohaslo. Do rukou vojáků se navrátily zbraně. Vrhli se k Hledačům. Brali ohled na pukliny protkávající zemi, na nástrahy navršených dlaždic; a řídili se pokynem velitele – pokud možno nepřátele nezabíjet…

„To jsem čekal! Tas!“ křikl Sagitto k Njálovi. Dřív, než hmátl po jílci meče, zamnul v prstech Tarsisin amulet. Kolem nich prolétly oštěpy. Jeden zadržel Njál štítem, břit dalšího se mu otřel o bok a lehce jej škrábl.

Nápor protivníků Hledače oddělil. Sagitto uvázl obklopen zbraněmi hůře než v Melliu, s tvrdšími soupeři a v nevýhodném postavení.

Foke zůstal v povzdálí za zády Gelabhů. V okamžiku, kdy se k němu obrátili, byl v pohotovosti. Jeho vrhací nože vzaly život prvým dvěma téměř současně, rychle a čistě, jako když hospodyně překrojí jablko. Třetí vojín se svíjel na zemi, čepel zaraženou hluboko do stehna.

Tři vrhací nože na pravém zápěstí Foke nevyužil… Byl levák, a tu paži mu poranil šíp. Pravičkou vytáhl široký tesák, zavěšený v pochvě na hrudi – a pohltila jej šarvátka.

K Tarsis, skloněné nad bezvědomým psancem, spěchali další ozbrojenci. Lyk nechal ošetřování a zaútočil na Gelabhy s dunivým zavrčením. Dívka kejklířským přemetem unikla dosahu jejich ostří. Vojákům vstříc vylétlo z hadaččiných dlaní drápaté nákončí, zasáhlo a drásalo.

Njál hodil svůj malý štít přes hlavy vojáků Sagittovi; Vlk ho chytil a poděkoval výkřikem. Sám Njál vydobyl tesák a obrátil jej proti mečům, které na něho mířily. S povzbudivým pokřikem, za pomoci nejlepších chvatů a úskoků Suchého boje, se mu dařilo odrážet protivníky. Doposud uchráněn zranění, jednoho muže skolil, jiného vyřadil s vykloubeným ramenem. Dva odvážlivci mezi soupeři ohrožovali Sagitta nejhůř. Spolehl se na jasnozřivost v boji, s níž o vlas dřív uhodl záměr nepřítele a předvídal jeho pohyb… Vylákal ty zdatné válečníky předstíraným zakolísáním k střemhlavému výpadu, pro něj předem průzračnému. Štítem zachytil úder sokovy zbraně, zatímco meč Šibal vyrazil vzhůru jako žihadlo a proťal Gelabhovi krk. Vlk v bleskovém obratu vykryl nízko vedený sek druhého muže, odklonil vojákovu zbraň a švihem mu otevřel nechráněný bok.

Stále zbývalo Gelabhů víc než dost, příliš mnoho, než aby Hledači odolali. První odpadl Lyk, omráčený úderem válečné sekyry.

Foke se pokusil dostat k Tarsis. Zatím nemohla opustit Damazida, jen zvolna se probírajícího z mrákot, a nechat jej bezbranného na milost nepřátelům. Vzájemnou podporou by získali naději zbavit se čtyř Gelabhů, kteří proti nim stáli. Foke se bránil statečně. Scházelo málo, a přesun se mu zdařil.

Jeden z vojáků, zle tísnících Vlka, se odtrhl a rozběhl ke skupince kolem Fokeho a Tarsis. Vrhl svůj štít: tak jindy činíval i Ptačí muž. Štít proplachtil nízko nad nádvořím a zasáhl Fokeho do stehna jako vichřice strom, který vyvrátí a strhne k zemi.

Foke mlčky padl. Neztratil tesák ani smělost, vojáka se štítem zranil. Zápasil přitištěn na dláždění šesterýma rukama… Že se ocitl v moci nepřátel, zpečetilo prohru Hledačů.

Sagitto vykřikl v hněvivém hoři, když Fokeho poutali. Nemohl mu pomoci, třeba mu úbytek mezi soky přinesl zákmit úlevy. V ostrém boji sotva popadal dech, kazajku na hrudi prosycenou krví z dlouhého šrámu. Rozseknuté obočí mu ztěžovalo rozhled.

„Tarsis!“ zařval zoufale. „Co je s Damazidem? Jestli se nesebere, skapeme tu všichni! Damazide!!!“

Hadačka jej slyšela, ale nemohla odpovědět… V úsilí zbavit se co nejdříve svých protivníků, k nimž se neprodleně měli přidat ti, kteří přemohli Fokeho, odhodila opatrnost. Rysí dráp nákončí uvízl za kovovým pásem, kterým byl obitý štít jejího soupeře. Než jej dokázala uvolnit, voják zachytil řemen… Zbyl jí jen ostrý, pevný nožík – trochu málo na dva ozbrojence.

Srazili ji na dláždění a vzali jí nůž. Rozzuřeni pro rány, které jim Tarsis zasadila, viděli v dívce drzého nepřítele. Odvážila se jim čelit – zasluhuje potrestat a pokořit! Jejich zloba a hrubost neznala ohledy.

Tarsis pozbyla příležitosti k důstojnějším způsobům odporu… Ve zběsilé obraně tvora, jenž je ztracen, změnila se v divokou kočku, kousajíc, plivajíc a klnouc z plného hrdla.

Když Sagitto viděl, že k nim míří tři další vojáci, posílení úspěchem, praštil nejbližšího Gelabha štítem do čelisti. Chlapíka vedle ťal mečem do ramene a smetl je z cesty. Prorazil k Njálovi, ale zaplatil za to širokou ranou, která mu prosekla záda až k lopatce.

Mohli se však navzájem krýt… Byl nejvyšší čas. Trojitá posila nepřátel přikvačila, dychtíc po krvi. K Tarsis se donesl vítězný křik… Zavřela oči a přestala bojovat. A přála si zemřít.

Uslyšela jiný řev, temný a ryčivý. Duté nárazy, tenké kvílení… Opět prohlédla… Spatřila Damazida, hulákajícího a rozpáleného do běla. Třímal oba její soupeře za krk a otloukal jim hlavy o sebe jak křesací kamínky. Pohrdavě je odhodil – zplesnivělé ovčí kůže! Otřel dlaně o nohavice, hadačce pomohl vstát a upravit oděv.

„Seš v pořádku, Gazelko?“ ujistil se. Když kývla, zafuněl, otočil se a sebral pohozenou sekyru kteréhosi Gelabha. Proti Skarf se zdála skoro titěrná. Vytrhl proti vojákům, kteří mezi sebou svírali Njála a Sagitta. Oba Hledači dosud zápasili… zarputile a vyčerpaně.

Gelabhů zůstalo jen šest – samí tvrdě vycvičení válečníci, zocelení četnými taženími, která dokázali úspěšně přežít. Z téhle prokleté, očarované výpravy se také chtěli vrátit.

„Á, chuděrky kluci…! Už lezou po štyrech…,“ zhodnotil psanec věcně stav zápasu. Zapracoval na jeho změně.

Měl výhodu okamžiku překvapení, pádné sekyry na dlouhém toporu, útoku zezadu. Vůbec mu to nepřipadalo nečestné. Gelabhové si jej v zápalu půtky téměř nevšimli. Ti dva, kteří ze svého postavení postřehli, jak se u nich objevil a rozpřahuje se, nemohli udělat víc než vyrazit varovný výkřik, sami vázáni bojem s Hledači.

Sekyra dokončila dílo tak snadno, jako nůž přepůlí vajíčko. Makovic Kamennejch hub není škoda, mínil Damazid. Rozpřáhl se znovu a muž, na kterého mířil, zaječel hrůzou. Pokusil se odskočit. Sekyra jej zachytila v pase.

Njál a Sagitto patřičně využili příležitosti, která se jim nabídla. Na nádvoří zůstal jediný bojeschopný Gelabh, tvář zkroucenou děsem. Ustupuje odmrštil zbraň a dal se na klopýtavý útěk. Řítil se s pomatenými výkřiky sadem, kroky nepravidelně klapaly po bílé silnici… Nestarali se o něj.

„Podsvětní soudce ti přičte dobrý skutek, Damazide,“ Vlk už vymotával Fokeho z řemenů. „Měli jsme na kahánku. A jak je s tebou?“

„Hejbá se mi pajšl,“ postěžoval si psanec, „a motá palice. Ty bejku eště, že mi ji Sepulga uhnět tak tvrdou! Dlužím mu slepici jako poděkování. Řek’ bych, je táhnou poledna – ani ňák necejtim laskominy na dlabanec.“

„Všichni bychom zasloužili trochu oddechu a pořádný teplý oběd,“ vzdychl Njál. „Zatím není čas: šachy jsou rozehrané. Velitel Gardy získal příliš velký předstih: mohl by ohrozit záchranu krále. Musím do paláce… Tarsis, prosím tě, ošetři zraněné… nejen nás, i Gelabhy.“

„Možná by některé Ochránce bylo milosrdnější dorazit,“ řekl zasmušile Sagitto a zkušeným pohledem posoudil bojiště, v něž se proměnilo půvabné nádvoří. „Já kata dělat nebudu, a Njál to nedovolí Damazidově Skarf.“

„Naleznu spolehlivý jed; branou snu, aniž by tušili a úpěli, odvede jejich duše Podsvětnímu soudci,“ nabídla tiše a vážně hadačka. „Příprava chvíli potrvá…, ale napřed nezanedbám ty, jimž zbývá naděje.“

Nedůvěřovali křišťálovým vodám kašny. Njál se nehodlal zdržovat snímáním čar, které na ní – kdo ví? – lpěly, ani čekat, až se Sagitto vrátí od brány se zásobami vody. Spokojil se douškem z Damazidovy kožené lahvice. Odmítl s díky doprovod Fokeho, těžce kulhajícího po zásahu štítem. Hrdlo sevřené, přistoupil k vratům paláce, přívěsek připravený v jedné ruce, tesák v druhé.

„Neměl bys tam chodit samotný,“ řekla Tarsis Njálovi. „Vlk si pospíší, aby tě zrovna tohle náhodou nenapadlo. Nechtěj slyšet, jak se zaraduje, až zjistí, žes mu uklouzl.“

„Sin Korobi se v paláci zdržuje příliš dlouho,“ namítl pohotový Njál. „Možná zahynul i s vojáky… snad se potkáme uvnitř… Nejspíš co nevidět vyjde ven. Bude znovu zapotřebí bojovat, už pro královo bezpečí… Válka spadá pod Sagittovo velení, je na něm, aby tu povinnost převzal.“

Njál otevřel křídla dveří, pobitá bronzovými terči, a vstoupil. Při prvním kroku se jeho znamení rozeplálo.

Sagitto přinesl mimo vaků s vodou také Tarsisinu lékárničku a obvazy. Damazid, když nejprve vysvobodil Skarf, zatím roztřídil poražené. Uspal pěstí ty, kteří by přes svá zranění mohli působit obtíže. Nevyhojitelně poraněné a umírající, jimž by každé další ošetřování zbytečně ublížilo, šetrně přenesl do stínu a poručil v milost bohů.

Jedenácti ubožákům psanec odříkal zaklínadla na usmíření duší, násilně opustivších schránku těl – ta odtahal do největší z puklin v nádvoří.

„Divím se ti,“ poznamenal Foke.

Posadil se pohodlně do chládku a opřel se o zeď paláce. Zranění na paži se mu v boji opět otevřelo; nepříliš důkladně si je omotal kusem plátna. Z haleny vyčníval bílý lem obvazu, kryjícího rány, jež mu způsobil Sin Korobi. A pod okrajem suknice se černala veliká šeredná podlitina po nárazu štítu.

„Že máš chuť se takhle namáhat!“

„Mrtvýho pohřbi, zlýho bij,“ zafučel Damazid. Vecpal do spáry země další kus Gelabha, kterého před nějakou chvílí přesekl.

„Když je někdo mrtvý, je mrtvý,“ řekl Foke a zavřel oči.

„Hele,“ řekl Damazid, „taky chtěj chrnět v klidu. Možná se zdržíme. Nebylo by moc chytrý zakopávat o hladový supy a zkažený maso,“ zauvažoval otrle. „Ale tamtomu,“ kývl k sadu, kde se tráva přelévala přes kosti Arsolnatpy, syna Heraratova, „vykopu pořádnej hrob zvlášť, bokem vod Kamennejch tlam, který ho připravily vo život.“

Postaral se o mrtvé, očistil si ruce o nohavice a šel pomáhat Tarsis: hadačka pečovala o živé… Lyk se ploužil za ní, uši mu směšně trčely z obvazku a pofňukával. Dívka se zamračila.

„Alespoň by sis měl ty pracky opláchnout,“ řekla pohoršeně.

Damazid zahučel: „Takovej nesmysl, máčet se kvůli špinavejm Šiškám! Foke, potřebuju trochu tý vody – kde je Foke? Hej, neviděli ste ho?!“

Nebyl však nikde a neozval se, když jej volali.

Vstupní dvorana snoubila přepych s útulným pohodlím. Njálovi se zdála překrásná. Vodní nádrž svítila průsvitným alabastrem, ověsky mosazných lamp zdobených emailem cinkaly v závanech vzduchu. Pestrou mozaiku stěn střídal měňavý brokát závěsů. Vzhůru vedlo schodiště potažené kobercem, Njál se však snažil kráčet mimo něj a při stěně.

Komnata, do níž vstoupil, byla zařízena v modré a stříbrné. Strop se podobal hvězdnému nebi. Bílé kožešiny podestíraly stolek z tmavého dřeva, vykládaný stříbrem. Na podušky z blankytného hedvábí vyšila obratná ruka stříbrnou nití složité vzory. Všechno postříkala čerstvá krev – i hvězdy stropu zastřel rudý mrak. Znamení v Njálově dlani žhnulo.

Dostal se do komnaty zlaté a červené. Korálové závěsy nad vysokým kobercem se pohnuly, avšak beze zvuku. Stejně nehlasně se z nich vynořila postava mladé ženy. Spanilá, oděná v bohatý šat, proplula kolem Njála, nevšímajíc si jej. Zmizela v druhém pokoji.

Njál vydechl a pokračoval, zastrčiv tesák do pochvy –

Další pokoj, zlatozelený, měl vybavení studovny. Svitky a svazky knih ve vyřezávaných skříních a policích lemovaly jeho stěny. Njála nesmírně lákalo prohlédnout si je… Opanoval se, odolal a vydal se na další pochod.

Následující místností byl malý pokojík vyložený kobercem se vzorem lovců a ptáků. Vešel dovniř a podlaha se mu pohnula pod nohama… stoupal. Připadalo mu, že vzlétá, srdce vízlo v hrdle. Zastavilo to – vyběhl ven.

Ocitl se v komnatě určené za ložnici, stříbrně a růžově čalouněné, s lůžkem z ebenového dřeva, krytým závoji jak z červánkové mlhy. Pod stupni k lůžku spočíval mrtvý Gelabh, s tváří rozsápanou a nevidoucíma očima upřenýma k černému stropu, posetému stříbrnými ornamenty. Do pokoje vešla žena, kterou Njál potkal dole, a minula jej jak oblak nesený vánkem.

Šel dál, ozvěna chůze se rozléhala na zelených polévaných kachlích. Odrazila se od mozaiky vysokých stěn: zobrazovala vlny jezera a stromy kolem něj. Uprostřed místnosti byla veliká nádrž plná průzračné vody… Voněla jasmínem a vedly do ní schůdky.

Njálovi prolétlo hlavou teskné pomyšlení na rozkoš horké koupele – vychutnal ji naposledy v Melliu. Učinil další dva kroky, zakopl o osušku pohozenou na podlaze, zapletl se do ní a klopýtl. Vztyčil se, zachytávaje rovnováhu, a málem ji ztratil podruhé… Mozaika snivé jezerní krajiny se zavlnila, jako by obraz zevnitř stravoval požár.

Stěna se roztrhla v černý otvor. Rozléval se, bytněl v okrajích, přetvářel se v bezzubá, tučná ústa – otevírala se šířeji, velikánská jak vchod do sklepení. Přirůstal k nim obličej, sešklebený a děsný v kruté poživačnosti. Zasvítily jízlivé oči: upřely se na Njála. Tlama vysunula pysky ze zdi a vlhce chňapla.

Světlo přívěsku sklouzlo k šeré tváři… z ohyzdných úst se vydralo zaúpění. Zčernala a popraskala jako v ohni. Stáhla se a seškvařila ve stěně; zeď se rozpadala, sypala. Kameny mozaiky zviřovaly vodu bazénu.

Njál utekl dalšími dveřmi ven a ocitl se v přízemí, kam vstoupil na počátku. Na koberci ležela ruka od prstů po loket. Předtím tu nebyla. Kryl ji kus rukávu drátěné košile a z otevřeného konce vyčnívaly třásně tkání.

Mladý muž couvl. Do zad se mu zabořilo něco tvrdého a pichlavého. Njál se bleskurychle otočil: udeřil, poněkud níž. Voják za ním upustil krátký široký meč, jímž se snažil Hledače zastrašit. Zhroutil se v tichém úpění na květech koberce.

Úder, jenž mu Njál zasadil, nebyl jediný ani nejtěžší, který Gelabha stihl v paláci střeženém kouzly. Kroužkový pancíř měl rozervaný a zrudlý. Ztratil přílbu, vlasy spekla krev. Dvoranou se provznášela ta krásná bledá žena, aniž by jim věnovala pohled; ztratila se ve schodišti.

A zešeřilo se, jako by světla lamp zahalila černá mlha.

„Zblázním se,“ řekl Njál polohlasně.

Drsný hlas odpověděl: „Na to už nebudeš mít čas, chlapče.“

Stál proti němu postarší bojovník, výhružně nakročen. Svíral v rukou kopí, hrot mířil k Njálově hrudi. Gelabh maličko pozvedl paži a chystal se bodnout. Rameno mu vylétlo vyš, ale kopí pokleslo, ruce se rozevřely. Hranatá brada povolila. Zasténání se slilo s měkkým nárazem dřevce o koberec. Ozbrojenec se zlomil v kolenou, upadl tváří do pestré vlny a přebarvil ji v jediný odstín krve.

Foke se sklonil a otřel svůj tesák o jeho plášť.

„Myslel jsem,“ řekl ledabyle Njálovi, „že mě budeš přece jen trochu potřebovat.“ Pozvedl ze země svůj oštěp, o který se opíral, pohmožděná noha ho totiž špatně poslouchala. „Co s tímhle?“ ukázal palcem na druhého vojáka, bezvládně skrčeného u nízkého vykládaného stolečku; jak se svíjel, smetl z něj zlatou karafu.

„Díky, žes přišel,“ řekl Njál upřímně. „Nepřipadá mi příliš vhodné jen tak ho zabít a –“

„A já vám to nedovolím,“ zasmál se studeně velitel Gardy. Objevil se znenadání před Hledači, když se do místnosti přesunul, tak jako oni, podivnými cestami paláce.

Meč v ruce Mocného se nebezpečně zatřpytil. Mlčky pohlíželi na Sin Korobiho, vědouce o jeho kouzelném brnění, a odívali své vyhlídky do smutečních roušek.

Zlatavé ověsky lamp se rozhoupaly… Zasáhl je silný závan, takže se rozcinkaly v divokých nárazech. Prostornou dvoranu zaplnilo zvíře nezvíře, temné a strašné jako sen v horečkách.

Na těle obrovského černého tygra seděla kulatá hlava, tvář člověčích znetvořených rysů. Lidské oči planuly nenávistnou zlobou, necitelnou a mrazivou jak vítr na štítech velehor.

Nohy jim vrostly do koberce. Zvíře se pohybovalo neslyšně. Vyjely drápy na kočičích tlapách, zablyštěly se ocelí. Zvíře bezhlesně rozevřelo tlamu bez jazyka protaženou v dlouhé čelisti. Rudě se leskla, chřtán zel otvorem do podsvětí. Vyhrnulo rty: odhalilo čepele dravčího chrupu, bělozelené jak kosti pohozené v lese.

Výhružně pošlehávajíc černým lanem ocasu, schýlilo krk a uchopilo ležícího Gelabha mezi tesáky. Voják se probral, oči rozšířené strachem, ústa připravená k výkřiku. Zvíře skouslo. Muž zmizel a na koberci přibyly zlomky údů, jež přečnívaly zvířecí tlamu.

Sin Korobi vyrazil vpřed. Rozmáchl se mečem vzhůru do hrudi zvířete. Jeho čepel se rozsypala jako hrst písku. Šelma protáhla nohu, zlehka ohnula tlapu… Mocný se pokusil odskočit. Třpytivé drápy sekly. Pronikly na pleci pancířem, aniž poškodily jeho pletivo: ne tak tělo pod ním.

Velitel Gardy vykřikl hlasem zatracenců, které pohlcuje peklo. Njál ten nářek nedovedl unést; vrhl se ke zvířeti a napřáhl přívěsek.

Půlnoční šelma po něm mávla tlapou, pomaleji, než se pohybovala dosud. Njál se jí dokázal vyhnout a postoupil. Zvíře zkřivilo tlamu v nezvučném zařvání. Oči mu žhnuly ohnivými opály, udeřilo znovu. Jeden z drápů se Njálovi zabodl pod klíční kostí, jako když kočka ve hře navlékne myš na tlapku.

Njál sebou škubl a sklouzl na podlahu, omámen bolestí. Překulil se ještě blíž. Pevně držel přívěsek, z kterého sršely modravé blesky. Zvíře se sklonilo, otevírajíc tlamu, aby Njála pohltilo. Světelný odraz znamení uhodil do rudých zřítelnic šelmy, zkalily se a zešedly…

Njál uslyšel jakoby ozvěnu žalostného volání, kvílící noční vítr v pustých údolích… Nebylo tam zvíře, jen kouř, který se rozptýlil, a Sin Korobi, vykašlávající krev. Mocný se vyhrabal na nohy; potácivě se rozběhl ke dveřím.

Foke jej nechal být. Spěchal k Njálovi… Ale Njál se posadil sám, zavíraje dlaní zásek po tenkém, lomeném břitu drápu.

„Jsem docela v pořádku,“ řekl chraptivě. Zvenčí se ozval křik a Vlkův hlas, jenž zoufale volal:

„Njále, pomoc, pomoc, já to nedokážu zabít!!“

„Bohyně,“ zašeptal Njál. Olízl si vyschlé rty a postavil se, spolknuv zaúpění. „Foke, musíš najít krále sám… snad už tu nic jiného nehrozí… ochrana Paní s tebou!“ Vymotal se ven na nádvoří, kde utichl jekot a řev příšerné hrůzy.

Njál zavrávoral, oslněn sluncem a přikován děsem. Nádvoří bylo poseto krvavými cáry lidí. Hledači se tísnili u zdi paláce, ohrožováni čtyřmi Gelabhy: patřili k těm, kteří se napili z kašny.

Kouzlo je proměnilo, jejich mysl zahynula, tělo nabylo zrůdné podoby. Njál viděl čtyři obludy s rozšklebenou tváří očazenou žárem, šarlatovými bělmy vypoulených očí. Rty zčernaly, zuby se protáhly v tesáky. Neměli již ruce, ale pařáty a drápy. A necítili nic než touhu zabíjet.

Njálovi se zatmělo před očima, síly ho opouštěly. Pochopil, že těch pár sáhů mezi ním a Hledači už nepřekoná.

„Sagitto, chytej!“ vykřikl. Mrštil přívěskem a zhroutil se k zemi.

Přívěsek modrofialově zajiskřil, mihl se vzduchem… Vlk jej hbitě polapil hrotem meče. Sevřel znamení a ukázal nestvůrám, které bývaly lidmi; žádná lidská zbraň by jim nemohla ublížit. Tehdy konečně zemřeli a nalezli klid.

Pro Hledače poklid nenastal. Měli strach o Fokeho: bloudil uvnitř přízračnými komnatami. Njál, ležící v tratolišti před dveřmi paláce, však potřeboval jejich starost a péči prvý.

„Neviděla jsem zbraň, která by podobně potrhala maso. Rána minula plíce, je ale hluboká a uvnitř nečistá… Takové se obtížně léčí,“ řekla Tarsis, zkoumajíc zranění. „Připadá mi spíš jako zásah spáru… Aby se vyhojil, musíme Njálovi poskytnout dostatek odpočinku,“ dokončila lehkou výčitkou. „Vysílil se příliš, je jemný: takové výpravy se pro něj nehodí.“

„To ano,“ zasmál se Sagitto, a bylo v tom kus pýchy. „Úplný vrbový prouteček zjara – nahoře křehké lístečky, vespod houžev. Když pořádal Kamenné huby, moc jemně nevypadal.“

Teď, v nevědomí, spal udatný bojovník Njál dětsky a bezbranně; husté tmavé řasy se půvabně odrážely od bledé tváře, sličné navzdory stopám prachu, krve a odrůstajících vousů. Tarsis mu ji něžně otřela vlhkým plátnem.

Sagitto se mírně zachmuřil. Nebyl na tom o nic lépe než Njál. Pomyslel si, že zkrátka víc vydrží a to ho nespravedlivě připravuje o výhodu.

„Máš jej raději,“ pravil natrpkle.

Tarsis dál ošetřovala Njála a ani nevzhlédla. Rozžehla lampu skrytého úsměvu.

„Ceníš si spíš levé oko nebo pravé?“ řekla. „Obětuješ raději srdce nebo hlavu? Není mi souzeno, abych byla spokojená nebo někomu přinesla štěstí, ale neplakala bych pro tebe méně než pro něj a neradovala bych se z ničeho víc, než když se vrátíte živí a zdraví do Mellia.“

Zahřmělo, udeřil blesk a přes nebe se přehnal mrak; jako černá křídla se rozprostřel nad kotlinou.

„Gazelko, zkrať to ranhojení! Ňák se nám chystá na bouřku. Do tohodle kutlochu bysem nerad zalízal – líp zmoknout,“ zamručel Damazid.

„Naopak, vydám se dovnitř pro krále,“ ozval se zesláble Njál, který se vzpamatoval. „Očistím palác od přízraků… a chci navštívit knihovnu.“

„Knihovnu možná, potom, až ti bude líp.“ Vlk sebral zázračný přívěsek a vstal. „Pro krále se teď vypravím já.“

„Nemusíš se obtěžovat, Sagitto,“ prohodil Foke.

Opíral se o stěnu paláce a koncem oštěpu lehce šťouchl do postavičky, skrčené na zemi. „Krále máš tady.“

„Co je to?“ vykulil oči Damazid.

„Král přece,“ řekl Foke. „Alespoň tam nic jiného nebylo.“

U nohou mu dřepěl chlapec starý snad devět deset let. Upíral na Hledače temné, veliké oči vážným, zvědavým a zkoumavým pohledem, jak se dívají jen děti. Foke jej znovu jemně pošťouchl.

„Nebesa,“ vydechla Tarsis a přiklekla k dítěti. „Jak se jmenuješ, můj malý?“

„To je Pán Ayren Šaanom, Sluneční lev, mladší syn Jasného Tungula Aroka, dvacátý prvý král z rodu Kilahu Denese Sjednotitele,“ odpověděl za něho Njál s úctou a nadzvedl se, opřen o pravý loket.

„Tak vidíš,“ řekl spokojeně Foke, ťukl chlapce do ramene. „Ukořistili jsme krále.“

„Přestaneš do něj žďuchat!“ rozlítila se Tarsis. „Je malý! – a je panovníkem Nabatu.“

„Malé chlapce je zapotřebí vychovávat tvrdě,“ prohlásil Foke. „Až dospěje a povládne, nikdo do něj strkat nebude.“

Sagitto se usmíval: zahlédl Damazida potřásat zklamaně hlavou.

„Tomu bysem nevěřil! Tebe nevytočí taková šlupka, že přivedem mrňavý škvrně?“ vybafl psanec.

„Ne,“ řekl Sagitto, „protože jsem to věděl.“

„Nehoupej!“ ohrnul Damazid nos.

Vlk posmutněl, myšlenky zatoulané v propadlém čase. „Když byl Ayren maličký,“ pravil zasněně, „směl jsem pro něj vyrobit míč z peří a přinést mu ho. Princ si hrál se zlatým vozíkem a panenkou z rysí kožešiny: můj otec jej pozdravil úklonou… Změnilo se tolik… Už to není pravda.“

„Jak jsi objevil krále?“ vyzvídal Njál s dychtivostí, vzrušením a smítkem závisti.

Foke se zazubil. „Úplně snadno! Jen jsem musel dolů po těch schodech nahoru. Upadl mi oštěp, kutálel se, já se otočil a sklonil a sebral ho, a přitom jsem vystoupil dva stupně pozpátku. Děly se věci… Tím jsem čáry rozluštil: chtělo to vyjít schodiště zády napřed, tak.“

„Bojoval jsi s dalšími přízraky?“ ptal se Njál. Nezdálo se mu, jak nadmíru hladce proběhl zbytek pátrání.

„Všechny jsi vylovil, až na bledého ducha ženy a dva modré válečníky s ozubenými kyji u králových dveří. Víš, Njále,“ vysvětlil hrdě, trošinku škodolibě, „my Ptačí muži ovládáme zaklínadla proti duchům… na slabší přízraky nižšího řádu bohatě stačí.“

„Sagitto,“ nepřestal Njál s vyptáváním, třebaže ho zranění bolelo a Tarsis ho marně nutila k mlčenlivé nehybnosti, „neviděli jste Mocného?“

„Měli jsme plné ruce práce s těmi oživlými umírajícími – začali nám sápat ostatní. Ale Sin Korobiho nepřehlédnu ani při zatmění slunce. Proč? On tam nezůstal?“

Njál zavrtěl hlavou a s povzdechem objasnil: „Poranila ho příšera, která škrábla i mne. Ztratil se… Musel ti určitě proklouznout – podívej se, jestli zůstal u brány jeho kůň…“

„Chyba!“ upřímně zalitoval Vlk. „Je dost tuhý, aby ho peklo vyplivlo. Spolehni se, ten přežije a zas bude kalit lidem čaj!“

Vydal se k sadu, krok ztěžklý únavou. Bylo zapotřebí přivést zvířata, napojit je a postarat se jim o pohodlí.

Njál osaměl mezi ostatními, pohlcen rozbolavělou myslí: hryzlo jej svědomí. Kdyby i dokázal vrátit čas, přes všechny výčitky zasáhne podruhé… Trestáme se vlastními skutky – těžko rozpoznat, jak jsme uspěli ve zkoušce Paní Osudů.

Čekaly ho naléhavější starosti: příprava na zpáteční cestu, nová a důkladná prohlídka paláce. Chvilku se pozdrží mezi knihami… Posadil se, sbíral síly. Cítil spíš únavu než vítězoslávu splněného úkolu, svíravý neklid a smutek. Doufal, že uvnitř Hlubiny najde, co by mu ulehčilo v tápání mysli po všem zpola zapomenutém, nedořešeném, letmo nahmátnutém uprostřed temné spleti. Snad odhalí v Rádcově skrýši, z níž teď jako lupiči unesou malého krále…

Znovu ho probodl hrůzný dráp. Njál konečně pochopil… Neběží o krále. Ayrenova záchrana neznamená cíl, jen klíč ke skutečnému poslání Hledačů. Jsou odsouzeni podstoupit neodvratnou, krutou honbu, v níž zvěři splývá útěk s jediným východiskem… zničit všemocného lovce.

Zoufalá úzkost mu sevřela hrdlo.

Podzimní slunce časného odpoledne vstoupilo do podstřeší a v jeho záři vířila třpytná zrníčka prachu a průsvitná pírka holubů.

Muž schýlený nad slepým kahanem odhrnul bílé vlasy z tváře, zesinalé předivem vrásek. Rysy mu ztuhly, zlomily se vyčerpáním, jako nelítostná tíže času zbortí rov. Vstával pomaličku… Tak vratce, s námahou, se zvedají choří starci, zprůzračnělí věkem, jimž se věší na ramena smrt.

Sangval si přestal být podoben. A přece, když kladl kahan zpět do stínu výklenku, pousmál se. Dutinu zdi zatím obsadil statný holub. Vyzdobil nové hnízdo třpytnými klenoty, které uloupil z veleknězovy brašny: jehla a měděné psací rydlo. Zahoukal a nafoukl se, sekl po ruce zobákem.

„Co dokáže naděje proti vojsku?“ Holub blýskal rudozlatýma očima, natáčel hlavu, jak se Sangvalovu hlasu vracela pevnost, síla a barva. „Ale mečem ji nepřetneš – v souboji je někdy lepší být tím slabším…“

XXIII.

Plenitelé Hlubiny

Spár bitvy pošramotil jak Hlubinu půlnocí, tak její dobyvatele – král na ně hleděl zpytavě a nejistě velkýma, temnýma očima.

„Hele, prtě má strach,“ usoudil šeptem Damazid. „Dyť tady nevostali žádný vojáci, ani ty šikovný nestvůrky, co nám s nima pomohly.“

„Nestvůrky obývaly jeho domov, do kterého vtrhli rozdrbaní ozbrojení tuláci,“ opáčila Tarsis a oslovila chlapce:

„Nemusíš se nás obávat, pane. Arsolnatpa ti jistě pověděl, že jsi po právu králem Nabatu. Přišli jsme tě odvést z Rádcova paláce, aby ses ujal dědičné vlády. Neublížíme ti! Chceme tě ochraňovat a vyslechneme tvé příkazy.“

„Hledal jsem Arsolnatpu,“ řekl Ayren a popotáhl, zadržuje vzlyky. „Nikde není… Nevíte o něm?“

Tarsis poklekla, vzala královy ruce do svých. Škubl sebou a pokusil se je vytáhnout. Pustila jej tedy a řekla:

„Čas všech smrtelných bytostí se jednoho dne naplní, jejich síla stráví. Musí jít spát, i kdyby je touha srdce držela na světě sebepevněji, jako držela Arsolnatpu láska k tobě, můj králi. A už se nemohou probudit. Přej mu odpočinek, protože jeho únava byla těžší než skály kolem.“

Ayren se hluboce nadechl. „On už nepřijde?“

Tarsis němě zavrtěla hlavou.

Ayren zvýšil hlas – zadrhl mu v hrdle. „Já už ho neuvidím?“

Mlčela, a chlapec vykřikl:

„Ale kdo mi bude dávat jídlo? Kdo si se mnou bude hrát a vyprávět mi příběhy?“ Rozplakal se hořce, usednuv na dláždění.

Lyk se rozkňučel. Cítil s ním soustrast a zkusil jej vřele ukonejšit. Pro Ayrena, který psa neznal, byl však příliš veliký. Když se chlapec po jeho zásahu rozeštkal ještě silněji, zaraženě se stáhl a rozpačitě kýchal.

„Můžeš Arsolnatpu přivolat a spatřit,“ řekla Tarsis potichu králi, „v tvé mysli přece zůstává s tebou, ve vzpomínkách i v poznání, které ti předal.“

Naříkal dál, potřásal hlavou a neposlouchal ji. Tarsis vzdychla.

„Uvaříme ti,“ slíbila, „a dovedeme taky vyprávět pohádky.“

„Nebudete je umět tak jako on,“ namítl chlapec neutěšen.

„Zrovinka taklenc dobře ne, ale jináč nejsme žádný nemehla,“ zabručel Damazid hlubokým hlasem. „Naučíme tě bojovat – to je náramně důležitý! Že si nikdá nelovil ryby? Pudem na ně spolu: poradim ti, jak se chytaj. A dyž budeš chtít, tady Foke ti předvede, jak se dokáže přečarovat na krkavce.“

Foke se zaškaredil, ale nevyvrátil to.

„A Njál zná fůru moudrostí z knížek a Sagitto ti udělá luk nebo dřevěnýho draka, nebo koně, co tě napadne.“

„Koně mám,“ prohlásil král mezi slzami. „Medunku… Musím jí povědět, že… Resha zůstane opuštěný… Budou moc smutní.“

„Jestli si přeješ, doprovodíme tě,“ nabídl Njál, zvedl se… Usedl zpátky, pobledlý a nejistý. Ten pohyb stačil, aby se rána po drápu příšery zase otevřela; rád by to před Ayrenem zatajil.

Tarsis neuniklo, jak rychle vlhne Njálova halena. Pravila pohotově: „Dovol, pane, ať si tvoji Medunku prohlédnou Sagitto a Foke. Připraví ti ji na cestu, vždyť se stali tvými rytíři a vyznají se v náležité péči o koně.“

„To se jistě vyzná i náš král, když mu na Medunce záleží,“ zasmál se Sagitto, který se právě vrátil od brány; vedl s sebou zvířata Hledačů. Slyšeli ho ještě, jak se Ayrena ptá: „Co jí dáváš k okusování, aby se zabavila?“ než zmizeli za palácem.

Foke odevzdaně belhal za nimi. Njál sledoval Sagitta ustaraným pohledem. Naléhavě se s ním potřeboval poradit, ovšem tady v Hlubině mu to nepřipadalo bezpečné.

„Ta rána dělá potíže,“ postěžovala si hadačka. „Zašila bych ji – žíní máme víc než dost, ale jehly… Zbyly nám dvě poslední, nemotorně tlusté, a vrstva svalu je v těch místech tenká.“

Damazid se zazubil a vytasil nůž.

„Koukni, Gazelko,“ pravil, „tlapičky máš šikovný, kurýrovat umíš, ale vobčas si vošetření žádá ráznej mužskej přístup.“

Bez ohledu na rozhořčený Tarsisin výkřik zbavil Njála pomocí nože zbytků haleny i prosáklého obvazu. „Porád dokola přepíráš ty plátýnka a látáš hadry, vynechej jedenkrát!“ řekl jí na vysvětlenou. „Až zašpízujem Šiškám v bagáži, bude na čásek všeho potřebnýho dost.“

Njálovi nezbylo než trpělivě sedět a čekat, co s jeho ubohým ramenem psanec provede. Damazid si přejel dlaní po šošolce a zachmuřil se.

„Du vyhrabat ňáký brabence,“ rozhodl, „zatím se postarej, ať nepříde vo všecku šťávu.“

Zmizel mezi stromovím.

Černý oblak vysoko nad Hlubinou, rozestřený jako dravčí křídla, řídl a průsvitněl do vrstvy čeřícího se vzduchu. Klesal, až suchá, strupatá půda kotliny přijala třaslavý stín. Prosmykl se na bílé desky silnice, vtekl pod bronzovou bránu. Neviditelné šlépěje ohýbaly stébla trávy; pomalé a tiché jako dech smrti proplouvaly sadem.

Před mříží křovisek kroky zastavily, zasaženy skrytou silou. Cestu přehradila průzračná nepřekonatelná zeď… Měkká stébla a lesklé listí v houštinách povlekl opar mrazivé zášti, nezměrné, mocné a číhající.

Sagitto a Foke obešli s králem palác. Minuli zásobárnu, skladiště… Sotva objevili kuchyni, pozbyl Ayren prvého ze svých rytířů. Foke mírně ožil a navzdory bolavé noze se čiperně přesunul do nitra kuchyně.

O něco dál stála krásná stáj, prostorná, světlá, vystlaná čerstvou slámou. Volně se po ní pohybovali dva koně. Vysoký těžký valach, vraný, s prošedivělou hlavou a tesknýma moudrýma očima, patřil Ayrenovu pečovateli. Drobná, lehce stavěná klisnička se zlatou srstí hlučně a netrpělivě očichávala prázdný žlab, bušila do něj kopýtkem.

„Medunku jsem dostal, když jsme oba byli úplně malí,“ řekl pyšně král. „Nikdy nechci jiného koně!“

Ryzka pohodila hlavou, zafrkala a přitiskla se čelem k chlapci. Přejela mu obličej hebkými nozdrami; olízla jej, jako by vítala hříbě. Ayren se zasmál a zatahal ji za ucho. Medunka do něj strčila a zapátrala v záhybech jeho kabátce po obvyklém pamlsku. Ayren vylovil jablko, podal jí ho na ploché dlani.

„Mohl jsem se s ní projíždět kolem hradby, a nejdál po kotlině,“ dodal s povzdechem. „Jaké je to doopravdy venku? Myslím… nejen na hýbacích a namalovaných obrazech.“

Sagitto laskal starého Reshu a byl přesvědčen, že vraník už ví, že jeho pán se nevrátí – a trápí se. Zaváhal…

„Hlavně pestré,“ pravil poněkud vyhýbavě. „Vy jste s Arsolnatpou nikdy nenakoukli do světa?“

„Ne… nesměli jsme odtud, a když jsem jednou…,“ zmlkl náhle, zaražený a zesmutnělý, podivně zestárlý nepěknou vzpomínkou.

„To vám zakázal Rádce? On Hlubinu navštěvoval?“ optal se zkusmo Vlk. Chlapec bez odpovědi odvrátil tvář a přitulil se k Medunce.

„Tvoji koně jsou hladoví, pane,“ řekl Sagitto, „a my taky. Založíme jim spolu seno a pak ti Tarsis připraví něco k jídlu. Uvidíš, že umí docela chutné koláčky a sýrovou polévku.“

Doplnili napajedlo čistou vodou z malé nádrže při venkovní zdi a vrátili se druhou stranou na nádvoří.

„Oh,“ řekl chlapec a strnul. Načež vzhlédl k Vlkovi s pevnou vírou, že mu poskytne náležitý výklad. Šlo o Njálovo zranění.

Psanec se pustil do odborného zákroku, jakmile se Tarsis podařilo zastavit krvácení. Z tykvové lahvice lovil stéblem velké, načervenalé horské mravence, neútočné, ale dostatečně dravé, které nachytal blízko hradby; měli hnízdo pod nízkým balvanem. Dovolil jim zahryznout se ozubenými kusadly do kůže napříč rány, jejíž okraje přidržel. Tvrdými nehty uštípl mravenčí tělíčko – kusadla držela jako spolehlivé svorky.

„Ty sis nikdy nerozbil koleno, můj pane?“ zeptal se Sagitto. „Třeba ses uhodil o kámen… tak se to ošetřilo, ne? No, a my jsme tu předtím museli trošku bojovat. Njál narazil na něco ostrého a je zapotřebí dát to do pořádku – jako tvé koleno.“

Damazid ponechal dolní konec rány otevřený, aby se čistila. Dovnitř zčásti nastrkal úzký klůcek, jímž bude odtékat hnis.

„Bolí to?“ špitl Ayren.

Sagitta napadlo, že Hledače čekají nelehké dny. „Přiměřeně,“ řekl stručně. „Pojď, můj pane, než si nás všimnou – není slušné okounět.“

„Víš,“ řekl Ayren, „je mi líto těch mravenců. Arsolnatpa vyprávěl, že všechno živé se chce těšit ze slunce a žít, i květiny a hmyz. A oni už nebudou…“

„Bez mravenců by neměl potěšení ze sluníčka Njál,“ mínil Sagitto. „Všechno musíš něčím zaplatit: ze svého nebo cizím – to bývá horší.“

Se sklopenýma očima řekl Ayren přidušeně: „Ty tmavé skvrny všude po nádvoří… je to krev, viď? Máte… máte ji na šatech…“ A otřásl se odporem, jako by mu žaludek vzbouřil ledový červ.

Vlk pokrčil rameny. „Když se bojuje, bez trochy krve se většinou neobejdeš,“ připustil. „Povídal jsem přece, že nic není zadarmo. Jenže Njál tyhle věci vysvětluje líp.“

Aby se zbavili tesklivých myšlenek, navštívili Fokeho v kuchyni: opanoval ji jak dobytou pevnost s poklady.

„Našel jsem rýži, přepuštěné máslo, taky vajíčka, sušené a čerstvé ovoce!“ křičel nadšeně od ohniště. „Tarsis bude mít co dělat, musí nás vypravit na další cestu – zavolám vás, až bude jídlo hotové.“

„Já ti pomůžu… jako Arsolnatpovi, ale ukážeš mi, jak děláš krkavce,“ nabídl zištně Ayren. „Mluvíš nebo zpíváš, když je z tebe pták? A kam potom dáváš oblečení, až ti vyroste peří? Jíš krkavčí jídlo?“

Přihrnul se ke kotlíku nad ohništěm. Uzobávaje sušené meruňky, které si máčel v medu, začal se s Fokem dohadovat: o koření vhodném do sladké rýže, proč se nesmí dívat na Ptačí převtělení a jaké mlsky rádi koně…

Bylo příliš pozdě… Černá křídla nepředstihla čas, nepřemohla osud. Drzé loupežníky chrání čaromoc přívěsku a přítomnost válečníka, s nímž se podle věštby nesmí střetnout. Er Torsik by nejraději rozbořil Hlubinu zemětřesením či smrští – ale pak zahyne i král… Sešle Podsvětní přízrak, jed, chorobu… a ohrozí-li zlá náhoda Ayrena?

Moudrý Rádce, ukrytý mezi křovinami sadu, viděl vetřelce nezřetelně. Slyšel je však, a soustředěn v nenávisti, hmatal odraz jejich myšlenek. Zloba a rozhořčení jím zachvívaly jak zimnice, zatímco vyčkával, podobný chladnému stínu pod převisy větví. Nalezne účinné nástroje své vůle…

„Teda, Gazelko, v těch tlumokách nemáš dočista nic k zakousnutí, akorát sušený maso, zelený a kamenný,“ hučel vyčítavě Damazid, jako by to zavinila Tarsis, a prokutával se zavazadly.

„Dočkáš se! Jen co král s Fokem slepí oběd z křížal a rozvařené rýže, pokud ho mezi klábosením nepřipálí,“ oznámil Sagitto. Složil se vedle Njála ke zdi… Zaklel, zjistiv, že se kvůli zraněným zádům nemůže opřít, schoulil se šetrně bokem na dláždění a zavřel oči.

„Závidím Spící krasavici,“ řekl Njál polohlasně. „Teď si zalézt na jedno z měkkých lehátek v paláci, neprobudit se celý dlouhý rok.“

„… navěky, jestli odtud co nejdřív nezmizíme!“ vpadla Tarsis. „Tvůj přívěsek, Njále, nemusí být účinnější než řetízková košile – není útočnou zbraní, chrání jako štít… Zachytí slabý nebo odražený úder, ale odvrátí i plný nápor mocného kouzla? Nezůstávala bych přes soumrak! A máme toho spoustu zařizovat.“

„Koně,“ řekl Sagitto. Za těžkých vzdechů a řízných slov se vyhrabal na nohy.

„Knihovnu!“ vyhrkl Njál a kolísavě povstal. V mozku mu vířilo ohnivé kolo horkosti. Dal se do pohybu, nahrbený a sykaje bolestí, levou paži zavěšenou na pásce z cáru gelabhského pláště.

„Podala bych vám tišivý nápoj, zmírnil by vaše tělesné strázně,“ uvážila hadačka, která je sledovala soustrastně, ale s neúprosným rozhodnutím.

Njál zdvořilým gestem odmítl. Obával se, že mu droga otupí myšlení, jež potřeboval zachovat bdělé. Starosti ho sužovaly nad všechnu trýzeň rány.

„Schovej ten dryák – příště bude potřeba víc,“ prorokoval suše Vlk. Nezbytné práce vykypěly Hledačům do přízračné velehory. Ve svém zemdlení klopotně zmáhali své úkoly, poháněni strachem z noclehu v Hlubině. Péče o koně si vyžádala nejvíc času a námahy. Zvířata, ať patřila jim či Gelabhům, odsedlali a napojili. Njál složitým zaříkáním a mocí přívěsku sňal zlé čáry z kašny na nádvoří a potom čerpali vodu z ní i z nádrže vedle stáje.

Vojenské koně zbavené udidel, ohlávek a podkov nechali, ať se po vůli popásají v zeleném sadu. Koně Hledačů převzal do péče Sagitto; ostatní se střídali ve výpomoci, více či méně obratné. Vlk si posloužil zásobními podkovami z brašen vojáků. Vypátral v Hlubině malou dílničku a ve výhni přizpůsobil jejich tvar kopytu každého ze zvířat, aby dobře padly a jistě držely.

Život bojovníka je zaklet ve zdravých nohách jeho koně… Girelo a Drzoun už potřebovali překovat: rohovina kopyt přerůstala. Lišáčkovi a Luně vyměnil Sagitto zadní podkovy, ochozené na divokých stezkách za Okem podsvětí. Maruk a Jantar běhali bosí: i jim ošetřil a upravil tvrdá kopýtka stepních koní.

Musel odstranit starou rohovinu, aniž by změkčil kopyta vlhkými náčinky, a navíc pracoval s chvatem. Ač se Vlkovi dalo vytýkat mnohé, řemeslo ovládal mistrně. Nestalo se, že by kdy koně špatně okoval nebo mu jinak uškodil neobratným, hrubým zacházením. Koně mu důvěřovali: stáli pokojně, poutáni kouzlem jeho tichého a laskavého hlasu, kterým hovořil, jen když promlouval ke zvířatům.

„Koně maj vystaráno, teď si můžem pro kořist my,“ prohlásil Damazid. Sběračskou výpravu do vaků a toren Gelabhů řídil zdatně, velice zkušeně a důkladně.

Hledači nepohrdli oděvy, pokrývkami, plášti do deště, léky, obvazy a jinými maličkostmi, důležitými pro poutníka; ledacos stačili cestou poztrácet, poškodit, spotřebovat. Kvůli drobným cennostem a penězům, které bývaly majetkem vojáků, vypukla výměna názorů. Njál, jindy spořivý a dbající na zabezpečení, označil ten nijak oslnivý zisk za nečistý. Odmítal včlenit jej do chudičké pokladny Hledačů, nad kterou držel správu.

„Ty prachy nám patřej, a hnedle dvojím právem – válečnou kořistí a docela poctivym dědictvím. Jako člověk vzdělanej v zákonech to musíš uznat!“ rozkládal Damazid.

„Leží na nich prokletí,“ zavěštila Tarsis.

„Dyť je vyždímali z našich lidí!“ vyjel psanec. „Až dovandrujem do Mellia, věnujem je chudejm a potřebnejm. Třeba se šiknou na povstání nebo nám samotnejm – prachy, ty sou důležitý i v pekle! Tydlencti si s nima můžou akorát, no, zaplatit hrobaříkům.“

Ponechali si mince, ne však předměty. A začali se dohadovat o zbroji. Damazid s cvikem, daným zápolením s vojáky v Divokých stepích, stáhl z mrtvých několik odění v poměrně použitelném stavu.

„Ty se jednou z té shánčlivosti zblázníš, Zlatý uši,“ ocenil jeho úsilí Sagitto. „Netušíme, jestli najdeme dost vody a krmiva pro pár koní, co bereme s sebou; musel bys všechno naložit na ně a to by těm chudinkám upadly nožičky. Ne že by se občas zbroj nehodila,“ ušklíbl se, když zašilhal na svá zranění. „Pokud nás znovu dohoní vojáci, nepomůže nám ani drátěný kožich. Kudy chcete zpět, abychom jim uklouzli?“

Že je potřeba se vrátit, to bylo nepochybné. Jak to udělat, o to se ostře pohádali. Křik tlumili z ostychu před Ayrenem a obavou z Lyka, jenž by je chtěl tišit hlučným štěkotem.

Po vlastních stopách podél Džangaru k pláni Kišep půjdou vstříc naději, že se polovina Sin Korobiho vojáků vymotala z pouště a Hledači se s nimi srazí.

„Vsaďte se, že velitel Gardy nechal ozbrojené oddíly u Nuthemu! Pravidlo boje radí nevracet se stejnou stezkou…!“ povykoval Foke. Výjimečně s ním Njál souhlasil.

O tři sta mil kratší směr přes severní hory znamená překonat pustinu Tayb Sarogyn, co nejopatrněji se vyhnout Bar Teneovu chrámu v Hadích skalách a prosmyknout se mezi třemi pevnostmi: Bouřným hradem, Temimem, Vudžídem. Za Červenými poli při březích Sarije vstoupí do oblastí hustěji obydlených – a hlídaných Ochránci.

„Neznámý kraj skrývá nečekané nebezpečí… Lepší známé peklo, kdy víš, nač se připravit!“ připomněla Tarsis staré úsloví.

„Proč neznámý kraj? Hadí kopce jsem navštívil s otcem, dobře si je pamatuju. Provedu vás i kolem Vudžídu, spolehněte se! Temimu se vyhneme Kamennými schody, ty prošel i Damazid…,“ vpadl Vlk.

„Akorát jednou sem se tam stavil!“ opáčil Damazid. „A Šišek je v těch místech černo jak zaječích bobků.“

Vzrušený spor přerušovali pro práci, která nesnesla odklad, aby se svářili dál i při narychlo zhltnutém jídle – ani je Fokemu nepochválili. Psanec ryčel jak podrážděný medvěd, Tarsisin tón zněl vysoko a ostře, jak tvrdě hájili návrat planinami. A mladé hlasy jejich odpůrců, hranaté a znělé, lámaly ticho Hlubiny na třísky.

Souboj názorů usmýkal Hledače hůř než zápas s vojáky.

„Vždyť na tom nezáleží,“ pravila Tarsis zvadle. „Nepotřebuji se vyptávat duchů – ať se vydáme kamkoliv, Er Torsik si nás stejně najde. Třeba už poštval Stín, aby nás sledoval… Jdeme Moudrému vstříc – stepí, přes hory, každou cestou.“

Jejich rozrušení jako by ztuhlo mrazem. Njál sebou trhl, pobledl, ale nedodal nic. Válečná porada vyvolila severní stezku: Tayb Sarogyn a horské hvozdy. K Drzounovi přibyli měkkohubý, poslušný strakoš a čilý mourek s dlouhou hřívou, vybraní mezi gelabhskými zvířaty. Tři nákladní koně museli jejich zavazadlům postačit. Dílce pro dva stany, houně, zimní výbava, vaky s vodou a potraviny stěží na měsíc, i se všemi zásobami zbylými po vojácích.

Damazid, vousy zježené, smýčil ve spíži paláce. „Jídlo z voslavy nebešťanů, ale smrdí málem… kočka by z toho chcípla.“

Obroku pro koně nenašli o mnoho víc, byť vymetli poslední zrnko obilí, nejmenší stéblo sena. Dva pytle krmiva obsadily široký hřbet vraníka Reshy; bylo jim líto starého koně opustit. Pocestuje na něm později ten, jehož koni prospěje kratší odpočinek.

Tarsis se vypravila do paláce uchystat věci pro Ayrena a poohlédnout se po něčem užitečném k vybavení. Lyk překvapivě zůstal, pod záminkou, že střeží koně. Vbrzku hluboce usnul, zmožen zážitky i zraněním, kníkal ze sna tenkým štěněcím hláskem a poškubával tlapkami. Hadačku doprovodil Njál, pro jistotu s přívěskem a zaklínadly, protože hodlal propátrat a pročistit všechny komnaty.

„Jo, hlavně tu knihovnu! Nepouštějte tohodle chlapa ke knížkám, nebo ho vocaď nevypáčíme,“ rýpl Damazid… A rozhodl se jít za Njálem: palác mohl tajit ledacos pozoruhodného, jmenovitě pro chudé a potřebné.

Čas se za nimi zavřel.

Šedá, tuhá stébla řídké trávy se nevyrovnala hedvábným poduškám, ale Sin Korobimu stačila. Kolem se hluboce vlnila písčitá poušť, ticho, pod svahy dun teplé, čisté a průzračné ovzduší bez větru a hmyzu, který by se slétal ke krvi a obtěžoval jej. Vysoko nahoře blýskalo nebe jako klenba ze safírů a démantů, stejně krásné a stejně tvrdé.

Měl v sobě smrt. Sledoval, jak zvolna zachvacuje jeho tělo, ochromuje údy, ledovými kročejemi prochází v cévách, až ztuhne i bolest sama v tupý, palčivý tlak jakoby mimo něj. Žízeň byla krutější – věděl, že v lahvici u sedla zbylo trochu vody. Kdyby vstal a napřáhl paži ke hřbetu vraníka, trpělivě stojícího těsně vedle něj…

Nedokázal ani pozvednout ruku, znehybnělou nesmírnou tíží umírání. Nesnesitelnější než žízeň, řezavější trýzně strašné rány, nekonečnější než pustina byla jeho nenávist. Zášť mu bránila přijmout smrt: neměl z ní strach – hořkla nedostupnou pomstou.

„Sin Korobi…,“ oslovil jej výsměšný hlas, písek se zvířil dotekem vánku – nic však nespatřil.

„Možná…,“ pravil Sin Korobi slabě a namáhavě, život mu ubýval jako krev, vsakující se do bílého písku, „… měl bych tě prosit o odpuštění, Nejmoudřejší… vždyť jsem neuposlechl tvůj rozkaz, ztratil své vojáky… Rebelové unikli tvé vůli a mé snaze i odplatě… Požádám o shovívavost Podsvětního soudce.“

„Uznáváš tedy, že zasloužíš záhubu za svou neposlušnost a vzpurnost?“ sykl temný a zlý hlas.

„Mnohokrát mi předhodili, Moudrý, že jsem z Akyr Tasu… U nás v horách víc lpíme na životě a méně se obáváme zemřít než vy z měst…“

„Nemusím tě nechat zahynout! Odejmu od tebe smrt – ó ano, a ty budeš skomírat dny a měsíce, zimy a léta bez konce… Nedosáhneš úlevy úniku, dokud se neslituji já sám.“

Bolest a dech umírání zastřely Sin Korobimu zrak a v šeru před sebou uviděl černého dravce, stvořeného ze tmy propastí, velikého a děsivého. Oči mu žhnuly jako světla, jež ozařují vstup do bran pekel. Velitel Gardy jej nepokládal za přelud… Řekl ne hlasitěji, než šelestí stepní tráva:

„Bozi tě obdařili mocí přiřknout mi takový úděl. Mně dali sílu, abych jej dokázal bez nářku snést, ó pane. Mohl bych ti pak vyprávět příběh o muži, který se při práci řízl nožem… Odhodil jej v hněvu, a neměl čím dokončit své dílo… Mohl bych si stýskat a stěžovat na rozkazy, které nebyly nejjasnější, na vědomosti, které mi byly skrývány…

Mohl bych ti říci, pane, že do jejich mysli vniknu lépe než kdokoliv jiný a uhodnu jejich úmysly… vždyť sám dobře víš, že jsem se nemýlil… a že mám touhu je dopadnout…“

Nedokázal už pokračovat, klesaje do noci. Rozkašlal se, na rty mu vystoupila krev a skráně zchladly ledovým potem. Pomyslil si, že smrt je pohotovější než Er Torsik.

Temnota kolem něj byla jako černé stěny, které se zužovaly a tiskly jej mezi sebe, dusil se tím sevřením i úzkostí…

Tlak povolil, uslyšel suchý smích. Hlas jako meč ze stříbra pravil:

„Vrátíš se ke svým vojákům! Ti, kteří se vypravili do pouště, čekají teď u studnice, tři dny cesty za průsmykem Orebic. Převezmeš prsten s opálem, neboť tak poroučím. Připravíš se a povedeš oddíl k Tayb Sarogyn, až dorazí povozy se zásobami. Vyčkáš mých příkazů, budu řídit tvé kroky jako doposud.“

Sin Korobi prohlédl… Ranní chlad srážel dech jeho vraníka v páru, růžovou vycházejícím sluncem. Zlatorudé paprsky prosvěcovaly koňskou hřívu a písek se rozhořel světlem. Vraník ržál, odpovídaje koním z tábora, stojícím jen pár desítek sáhů dál. Znělo volání a řinkot kotlíků, pach kouře vzlínal zimomřivou travou.

Velitel Gardy namáhavě a nejistě vstal, očekávaje výšleh bolesti… Dýchal však volně, necítil již zranění – nebýt šupinek zaschlé krve, drolících se mezi řetízky zbroje, mohl by minulý den pokládat za šeredné mámení.

XXIV.

Svíce za soumraku

Hlubinou půlnocí táhlo odpoledne a Hledači měli napilno. Ayren chvíli pomáhal Fokemu v kuchyni a při skládání zásob, chvíli obhlížel, jak se ořezávají kopyta a upevňují podkovy. Vlk o svém malém pánu neztrácel přehled. Povšiml si, když se král vytratil k sadu za palácem.

Ayren dlouho stál před houštinami hlohů. Utkvěle pohlížel někam nad kotlinu, nepřítomný, zahořklý, nepřístupný. Sagittovi připadalo nevhodné rušit jej a mluvit na něj. Přesto zůstal ve střehu, dokud se Ayren nepřemístil do stáje pod Medunčin dozor… i útěchu.

Slunce kráčelo po rudém lemu skal, mědí rozsvítilo slámu, v níž pak našel Sagitto krále: tvrdě spal vedle své ryzky. Lyk se stačil s domácími koňmi očichat a seznámit; i využil chlapcovy dřímoty, aby mu vnutil ochranu. Tiskl se k němu zády, hlavu u jeho nohou – tak z každé strany byly zuby připravené kousnout cizího vetřelce. Obřadně na Vlka zavrčel.

Zlatá kobylka položila uši, natáhla krk, vyhrnula pysky a tlumeně, ale výhružně zaržála. Sagitto smířlivě couvl. Posadil ke stáji Fokeho s úlohou vrchního strážného. Sám, pobízen náhlou vlnou hrozivých představ, vtrhl do paláce, aby tři ztracence přivedl.

Prošel několik místností, než objevil Damazida. Zrzek bloumal pokoji se zmámeným výrazem. Něco si mumlal, přes rameno pytel z brokátového přehozu, ztěžklý a chřestící nádhernými předměty, které ve svém vytržení nemohl opustit. Vlka téměř přehlédl.

„Jo, jo, už jdu…,“ a zapadl do sousední komnaty.

Ve vyšším patře Sagitta přilákaly sykot a cinkání do nevelké, ale dobře vybavené laboratoře: ve dveřích málem upadl přes bachratý ranec.

„Dávej pozor,“ řekla roztržitě Tarsis, „to je Ayrenova výbava. Vzala jsem jenom nejnutnější.“

Pohltilo ji alchymistické zaujetí, s nímž cosi míchala v kamenné misce. V křivuli nad ohněm dýmala bělavá rosolnatá hmota. Tarsisiny ruce se dotýkaly dóz, baněk a lahviček s roztodivnou náplní pohyby rychlými a vznešenými zároveň jako při posvátné žertvě. Vlkovi prolétlo myslí, kdypak asi a kde tohle umění pochytila… v rybářské osadě určitě ne.

„Já vím,“ pokývl. „Hned, co ten maz ukuchtíš!“

A vešel do knihovny. Nepochyboval, že v ní nalezne Njála. Vskutku tam byl, v mnohem horším stavu, než Sagitto předpokládal – uhranut nádherou knih. Pohltila jej vášeň četby, prudká a nevykořenitelná, odříkaná po tolik palčivých týdnů… Posedlost milovníka popsaných svitků a svazků, jejichž stohy se obžerně obklopil.

Svěží světlo západu plynulo otevřeným oknem do místnosti, zdobilo hřbety knih a třpytilo se na velkém bronzovém zrcadle vedle vchodu.

„Zvláštní zařízení,“ ozval se Njál, aniž by zvedl hlavu, pouze jí pohodil směrem k zrcadlu. „Když jsem přišel, ukazovalo namísto odrazu krajinu někde na Štědrých polích, města a lidi. Sotva jsem se přiblížil, asi to pokazil přívěsek, změnilo se v obyčejné zrcadlo,“ a věnoval se dál objemnému spisu s rudě nadepsanými stránkami, který měl rozložený na čtecím pultě, vyřezaném z cedrového dřeva do podoby letícího orla.

„Je mi jasné, proč tě nechtěl Damazid pustit do paláce a proč si přála Tarsis odejít z Hlubiny co nejdřív. Škoda, že uvázli taky,“ řekl Sagitto. „Lituji tě, bratříčku, ale lhůta vypršela.“

„Jenom si tohle dočtu a půjdu,“ pravil Njál s úpěnlivou prosbou a jal se listovat rychleji.

Sagitto povzdychl. Aby ukrátil čas, přejížděl pohledem po svitcích, spočívajících v ochranných obalech v pozotvíraných skříních, po řadách kodexů, vyrovnaných na ebenových policích… Nápor Njálova čtenářského opojení s nimi viditelně otřásl. A Sagitto se zarazil, vztáhl ruku – vyňal knihu v prosté kožené vazbě. Usedl s ní vedle pultu na koberec, v tváři úžas i úsměv i smutek.

„Co je to?“ zeptal se Njál, ale neodvrátil oči od svého spisu.

„Pojednání o válečném umění,“ odpověděl Sagitto jako ze sna. „Otec jej míval mezi svými knihami a často z něj studoval…“

„Třeba jde o jiný opis,“ prohodil Njál.

„Ne – má stejnou vazbu, totéž provedení a malby, moc rád jsem si je prohlížel, když jsem byl malý, kvůli obrázkům bitev a rytířů, dobývajících hrady – a tahle šedá skvrna tady u okraje, za tu jsem byl bit…“

Ponořil se do knihy, sleduje řádky prstem a nehlasně pohybuje rty.

„Nevěděl jsem, že umíš číst,“ řekl po chvíli Njál mimochodem.

Vlk se uchechtl. „Není čím se chlubit,“ prohlásil. „Písmo se po mně nedá přeluštit a znám zajímavější zaměstnání než probírat pusté tlachy slavných nebožtíků. Ale přiznávám, že chytré knížky, jako třeba tahle o válčení, můžou být občas docela prospěšné.“ Vrátil se do četby a do let dětství.

Tak je objevil Foke a nemusil ani příliš zvyšovat hlas.

S krvácející duší se Hledači vzdali dobytých pokladů. Nicméně něco málo z nich zachovali a odvlekli s sebou – pár knih, nějaké drobnůstky, cenné spíš krásným zpracováním než hodnotou kovu a kamenů, přísady a lektvary z laboratoře.

Naložili ve spěchu koně, osedlali je, přivolali Lyka a probudili krále voláním, neboť Resha a Medunka jej nepřestali střežit.

Stmívalo se, než vjeli do skalní chodby. Napřed Hledači, pak přešlo stádo koní, jež patřívali vojákům, spícím teď pod Hlubinou, a poslední Lyk, který koně popoháněl. Oddechli si, když tíseň a nebezpečí sluje zůstaly za nimi.

Před Hledači ležela step… Nad černými věžemi skal a chrámy hor se přelévalo měňavé, oranžové a žluté hedvábí západní oblohy. Temné světlo bloudilo plání k modrofialové čiré stěně nad východním obzorem. Vojenští koně se rozběhli soumrakem, hřívy a ohony jim vlály jak dým doutnavých pochodní, v naději, že je pustina přijme, dá jim volnost a záštitu.

V totéž doufali i Hledači.

Připozdilo se…

Hlubina půlnocí utichla v plášti soumraku. Bílé dlaždice nádvoří se rozježily po otřesech půdy jak zpřeházené šupiny, potřísněné rudým slizem, po celém prostranství se povalovaly trosky vojenské výstroje. Líbezné sídlo ochořelo návštěvou smrti, snivými zákoutími hořce páchla krev a štiplavě čpěla zmařená kouzla. Er Torsikovi stydla duše, když průzračný jak vzduch vál opuštěnými komnatami. Jeho útočiště, jeho badatelna, skladiště démonů a zásobárna magických elementů…

Na všech předmětech, na každé stěně ulpěly nečisté doteky vetřelců, lesk podlah drze poskvrnily jejich kroky. Bylo žalostné pozorovat zlámané růžové keře, nepořádek v laboratoři, poškrábanou desku vykládaného stolku, na němž stávala zlatá karafa se lví hlavou. Zmizela… tak jako jiné milé klenoty, knihy nevyjímaje. Napůl pobořili koupelnu. Poškodili mechanismus zdviže. Zničili mu znamenité výtvory, přízraky a umné obludy, i zázračné zrcadlo. Ohrozili mnohaletý cíl: zmocnili se jedinečného prostředku k ovládnutí Poznání… Vtíravá nestoudnost všetečných pohledů a jedovatá ozvěna cizího dechu dosud utkvívaly v prostorách paláce. Hanebná slota…! Čaroději se chvěly vnitřnosti odporem, hněvem a pokořením. Vytvoří nová, dokonalejší díla temnot a krále dobyde zpět; nedokáže však snášet zneuctění, porušení vlastnictví… loupež jistoty.

Er Torsik se nikdy necítil ubožeji, mučila ho pronikavá bolest vědomí, krutější všech trápení těla. Podivné, když jeho hmotná schránka spočívala téměř bez žití v lodní kajutě, desítky mil za Melliem! Poprvé byl od své lidské podstaty vzdálen tak dlouho. Tok času jej zneklidňoval. Odloučením ochaboval – hůře snášel obavy, zklamání a potupu. Malátněl jak ten, komu únava údů svazuje mysl, dosud bdělou. Musí se vrátit k svízelnému probuzení…

Dříve než odlétne zpět, než se znovu chopí boje, je nezbytné, aby prověřil vyhlídky a podle nich vedl útok. Kde jinde by nalezl lepší příležitost než v Hlubině, štědře obdařené magickými zdroji a kořenící v říši Půlnočního draka…

Noc rozkvétala, hvězdy se třpytily jak světelná jezera. Er Torsik doplul doprostřed nádvoří, kde zela černá puklina, rána zasazená útrobám pahorku. Nechal se vsát do jejího nitra a padal skalistým jícnem…

Vysoko nad ním blýskal útržek jasné oblohy. Ocitl se v obrovité nízké jeskyni jak mravenec pod hliněnou poklicí. Viděl i ve tmě, že kolem se vrší na tucet směšných lidských skořápek, použitých, odklizených ze světa. Puch, zpřeházené končetiny, poztrácené obličeje, dlaň bezděčně otevřená k prosbě.

Přenesl se přes ně a zamířil rozeklanou, rozlehlou prostorou bez konce stále níž… do Hlubiny půlnocí, k úsvitu Labyrintu.

V moři nicoty vyvstaly sloupy z bělavého kamene, připomínající osiřelý trůn. Tehdy zastavil a přijal na sebe dravčí tvářnost s darem lidské mluvy. Tu hned použil, volaje zaklínadla, netopýry slov, kroužící podzemní pustinou.

Nad kamennou rukou trůnu vyšlehl plamen, vzrůstal a vlál, pak sestoupil dolů. Keř modrošedého ohně převyšoval válečné kopí, při okrajích jazyků probleskoval bledým stříbrem, hořel tichounce a šířil chlad, jako by odnímal život ze všeho, čemu se přiblíží. Páchl mnohem hůř než živočišné skvrny na nádvoří, než pobití vojáci na dně hlubiny, děsivěji než hořící maso nebo rozložená zelenina v odpadní jámě. Mít Rádce lidskou podobu, neunesl by ten nápor ani mrazivé sání prostoru.

„Neruš mne,“ pravil plamenný dív Horgigh.

„Mám svůj důvod,“ řekl přízračný pták Er Torsik.

„Ubývá ti moci,“ zasyčel Horgigh: tak chrastí drobné větvičky v bílém žáru.

„Ty mi ji vrátíš!“ zasmál se Rádce. „Stále ti dokáži poroučet: nejsi snad vazalem Pána ohně Bar Tenea?“

„Pán ohně není nic než jméno pro smrtelníky, ty to přece víš. Byl jsem při zrození země, a neodejdu, dokud nepohasnou vesmírná tělesa.“

„Jsou jiné bytosti, tvého stáří a nezměrných schopností, které mne poslouchají. Já jsem tě zaklel pod svůj palác! Proč jsi jej nestřežil?“

„Udělils mi tu povinnost?! Uvěznil jsi mne pod panství, které patřilo mně!“ Plamen duněl jak požáry a zřetelně zesvětlal. „Dechem mých kouzel jsi sytil své čáry a služebné příšery – nestačí to?“

„Nikoliv,“ namítl Er Torsik, „díky tvé netečnosti jsem utrpěl škodu, a abych ji napravil, potřebuji znát budoucnost. Ptal jsem se hvězd… Chci věštbu ověřit svědectvím Labyrintu půlnocí. Přikazuji ti, abys je pro mne odhalil!“

Horgigh se maličko skrčil pod úderem Rádcovy vůle. Přeléval se vlnami ledového žáru, sivé jiskry vylétly až k nestvůrným ptačím spárům.

„… důvod?!“ vyprskl dív.

„Vláda nad Hlubinou,“ pravil sladce čaroděj. K poskvrněnému sídlu jej dál nic nepoutalo.

„Jsme oba služebníci jednoho Pána, Draka Labyrintu,“ štiplavě zažhnul Horgigh. „Vrať mi volnost a domov, dostaneš proroctví –“

„Nesloužím nikomu…,“ vpadl Er Torsik, vskutku zasažen.

„… svému cíli ano,“ zrůžověl dívův oheň.

„Ale oni jej kazí! Ničí mé úsilí, boří mou správu, ubírají mi síly!!“ Rádce, vyčerpán napětím, porušil sebeovládání a vykřikl, až ozvěna udeřila do klenby jeskyně a burácela nad temnými stíny.

„Nezvítězí,“ řekl studeně Horgigh. „To stvrzují shodně oči nebes a ústa země.“

Zlatý dravčí pohled zhasl pod víčky. „Tak přece…,“ zašeptal s úlevou Er Torsik. Tělo jej volalo přes tisíc mil, vnímal děsivou tíži, jako by jeho nehmotnou podobu tvořila černá propast vesmíru. „Nenávidím je! Přál bych jim zlé umírání! … každému z nich, čeho se nejvíc strachují…“

„Ušlechtilá touha,“ děl šedý plamen, v průzračném jádru mu drobně blýskalo. „Osud ji splní – všechny zasáhne taková smrt.“

„I krále? Potřebuji ho!“

„Krále nevyjímaje… Nahlížel jsi do zítřků, je ti známo, že Ayren nepovládne… Po tom, k čemu jej použiješ, by ani nebyl schopen! Včas se dostane do tvých rukou, jeden z nich ti dopomůže převzít ho nazpět –“

„Teď snad klameš!“ zavřeštěl temný dravec.

„… až bude zlomena páteř jeho duše, krále vydá tvé moci.“

„Znamená to, že Sangval bude poražen…?“ Rádce nedokázal potlačit nadšení. Vědění Labyrintu zdvojilo ortel nebe, v nějž si netroufal uvěřit.

„Ocitne se u tvých nohou,“ šuměl plamen, „a ty s ním naložíš podle své volby – stejně přísně jako s jeho nástroji, které polapíš.“

„Zdrtím tedy své nepřátele… A já? Mne nepostihne žádné nebezpečí? Víš, že mne Sangval touží zničit…“

„Pošetilý dotaz – kdo z hostí tohoto světa není ohrožen? A proč by ses ty strachoval zkázy? Žádné ostří nepřetne tvá kouzla, plané kejkle zaklínačů jim neuškodí, pouhá lidská zbraň ti nevezme život…“

„To promlouvá tvůj názor, nikoliv hlas Půlnocí! Nehodlám ani utrpět zranění… Mám se čeho varovat! Předpověď výhry se vyplní jen tehdy, pokud přijmu zápas a sám stvořím okolnosti, aby ji uskutečnily,“ řekl Rádce. „Takový je smysl předvídání – vymezit cestu, jíž je souzeno se ubírat, kterých nástrah se vystříhat, co očekávat… Hlubina půlnocí ti znovu náleží – až na příští, jak si můžeš zjistit v záznamech času…“

Horgigh se vzepjal a rozkošatěl, máchal ohnivými křídly a jeho plameny nesrozumitelně hučely. Nebylo právě jisté, zda Er Torsika vyprovází či dotírá výpady. Strop sluje křižovaly sinalé blesky, které čpěly shnilými vejci.

Černý dravec se svižně ponořil do tmy, příliš znavený, než aby chtěl poměřovat sílu jejich čaromocí. Stoupal trhlinou vzhůru, kolem paláce, který se při otřesech pahorku rozpadal do zřícenin, k volnému nočnímu nebi… Letěl vstříc zářivému vesmíru, jímž prolne v okamžiku Poznání… v ústrety příslibu vítězství.

Konec 1. části

Seznam historicky doložených jmen, osob a míst, vstupujících do příběhu

O lidech známe málo: památku těch významných dochovaly kroniky, jindy zbylo jen jméno vyryté na střepu. Čas stavby přesahuje život člověka – a dějiny země se vpisují do jejích kamenných kostí.

Aktevu (syn Fasitův) – poznámka o náčelníku kmene Jugurů se ocitla ve dvou hlášeních velitelů Ökdi králi Tungulovi; pokaždé se týkala konfliktů mezi pastevci. Napětí v jižních stepích Nabatu stupňovaly četné drobnější půtky kmenů a rodů, motivované obvyklou krevní mstou, spory o dobytek, napajedla a pastviny.

Akyr Tas, Vysočina Modřínů – zdá se, že byla osídlena později, kolem 2. stol. p. n. l. Díky drsným přírodním podmínkám si oblast zachovávala určitou nezávislost. Podobně jako např. Ghurkové nebo Kurdové měli horalé z Akyr Tasu pověst vynikajících válečníků. Za všech dějinných proměn bývali zařazováni do elitních složek vojska. Bojové umění, typické charakterové rysy a také v podstatě velmi demokratické společenské zřízení uvnitř horských klanů (osobní svoboda jednotlivce, zabezpečení v nouzi, sociální rovnoprávnost) byly utvářeny nekonečnými krvavými zápasy jak mezi klany samými, tak vůči sousedům v podhůří – loupežné výpravy, tzv. „baranty“, představovaly pro osady Akyr Tasu významný příspěvek obživy.

Arsolnatpa, syn Heratara z klanu Rysů – několikrát zapsán v seznamech nabatského panovnického dvora. Jako další příslušníci oddílu osobní stráže Tungula Aroka byl původem z Vysočiny Modřínů. Král odměnil věrného služebníka, veterána četných válek, postavením komorníka a pečovatele Mladšího prince Ayrena (výnos je doložen mezi pozdějšími opisy tzv. Korunních listin).

Ayren Šaanom, s titulem Sluneční lev – druhý syn krále Tungula Aroka a jeho hlavní manželky královny Watawan; den princova narození byl prohlášen svátkem Nabatu.

Bar Tenos – bůh ohně, blesku a síly, vládl přírodním katastrofám. Žádal zápalné oběti. Gelabhové věřili, že je nejmocnějším z božstev: nesmlouvavě prosazovali jeho uctívání i mezi obyvatelstvem dobytého území. Pozůstatky chrámového komplexu, podle všech známek zasvěceného Bar Teneovi, objevil ve třicátých letech uprostřed divočiny Hadích vrchů (Čimganu) Jurij Marazov, zanícený archeolog, speleolog amatér a organizátor téměř dobrodružných výprav.

Bezprostřední Blízkost – kult bohyně milosti Kalkanté vyústil koncem 7. stol. n. l. v hnutí tzv. Zasvěcených víře Bezprostřední Blízkosti. Kusé prameny o této sektě se liší natolik, že připouštějí mystické, esoterické výklady, fantastickou domněnku o náboženství spojujícím prvky křesťanství, buddhismu a taoismu, stejně jako hypotézu, že šlo o filozofickou nauku založenou na ideji aktivního dobra. Detailnější rozbor podávají monografie Furnaliho a de Vriese. (Setkáváme se s variantami víry v Pána Bezprostřední Blízkosti: např. u Aztéků, v úzkém intelektuálním kruhu zasvěcených ducha stvořitele Tloke-navake.)

Bir Kelek – hodnostář vladaře Ulb Sina, s titulem Pán pohárů (obdoba ministra vnitra). Zasedal ve Velké radě. Z jejích záznamů mizí zmínky o Bir Kelekovi přibližně v době, kdy se v Ökdi objevil správce Bir Kelek. Přímé písemné důkazy chybí; vzhledem k výlučnosti gelabhských jmen můžeme předpokládat změnu v úřadu.

Bouřný hrad (Ünči Temir) – základy opevnění pocházejí z mladší doby bronzové. Pevnost se stala významným opěrným bodem proti útokům severních barbarů a sídlem správce kraje. Hrad si udržel úlohu vojenského a správního centra do první poloviny 16. stol. n. l., kdy se oblast Hadích vrchů začala vylidňovat a po běh dalších čtyř věků pustnout.

Bubut, syn Prétaspův – setkáváme se s jeho jménem na směnkách a smlouvách o finančních transakcích. Na počátku vlády dynastie Notkech zastával významný úřad Pána náhrdelníků.

Budžu – pevnost na Volavčím ostrově (dnešní Barli-Tobe) s pravomocí při frekventované jižní hranici, měla dohlížet na výběr cla a plavebního poplatku; významné obchodní centrum. Za gelabhské okupace ji zvolil za své sídlo místo původního Dah Džairozu správce Jihovýchodní provincie.

Dah Džairoz, Mokrá Stuha – druhé veliké město Nabatu, centrum Murgabu (Meziříčí); bylo zasvěceno Oblačnému hadu, Pánu hvězd Onyzejovi. Nejstarší kulturní vrstvy pocházejí ze 14. stol. p. n. l. Nevzniklo na říčním toku ani při obchodní cestě, ale v mokřinaté krajině, na ochranu před útoky nepřátel. Osada kolových chatrčí se brzy rozrostla v hradiště. Postupující urbanizace měnila Dah Džairoz během staletí ve výstavné město, protkané vodními kanály; pyšnilo se pěti mocnými branami, nazvanými podle hlavních božstev. Mimo soustavu opevnění se tyčil sídelní hrad velmožů Toguz, kteří ovládali Meziříčí. V rozlehlém chrámovém okrsku se nacházelo kněžské učiliště, observatoř, archiv a knihovny, písařské a umělecké dílny, klenotnice votivních darů. Knížata rodu Toguz se snažila překonat velkolepostí svého dvora i politickým vlivem vládnoucí dynastii Kilahu: pádu říše do područí Gelabhů využila k rozšíření moci. Třebaže se jim později nepodařilo trvale se zmocnit nabatského trůnu, vydobyli Meziříčí i domu Toguz značnou nezávislost. Další tři století důležitost Dah Džairozu vzrůstala. Pokles nastal se smrtí posledního knížete Murgabu. Vleklá ozbrojená střetnutí mezi Jihovýchodem a svobodným Mellijským spolkem nabývala na intenzitě. Rivalitu přerušil vpád mongolských vojsk, který tragicky postihl obě vůdčí města. Zkázu Dah Džairozu dokončila o čtyři generace později morová nákaza. Na rozvalinách dávné slávy zbyla nevelká osada Maškury. Zanikla za bojů s basmači, počátkem 30. let tohoto století.

Nabatská říše kolem roku 750 n. l.

(zakresleno v současných geografických podmínkách,

sporná hraniční území jsou označena)

Damazid zvaný Zlaté uši – rozsudek z mellijského palácového archivu uvádí, že byl odsouzen r. 755 k rozčtvrcení pro svatokrádež v chrámu Boha půdy.

Durbin Křemen, syn Mayolův z klanu Vlků – smělé rodáky z Akyr Tasu, kteří bojovali ve vojsku krále Tungula Aroka, ještě předčil odvahou, inteligencí a ctižádostí. Brzy dosáhl vysokých poct, stal se prvním vojevůdcem a Pánem kopí (ministrem války). Ve funkci osvědčil prozíravost a smysl pro strategii. Tvrdost k sobě, náročnost k jiným, neústupnost v názorech, vznětlivá přímost mu získaly přízvisko Křemen a četné nepřátele. Intriky omezily jeho vliv na Tungulově dvoře. Za vpádu Gelabhů r. 752 tak nemohl Durbin výrazněji rozhodovat o průběhu válečných operací. Podle pověsti byl při obraně Mellia zajat a popraven.

Emig, přezdívkou Slepičí oko – figuruje v soudních spisech, vyšetřujících loupežné přepadení kupce.

Er Torsik, nazývaný Moudrý – důvěrník vládce Ulb Sina, ačkoliv nebyl gelabhského původu; jeho minulost nelze rekonstruovat. Kroniky se o něm zmiňují sporadicky a v opisech. Jak vyplývá ze souvislostí, disponoval značnou faktickou mocí; je zarážející, že přesto není podepsán na jediném oficiálním dokumentu. Objevení několika listin soukromého obsahu definitivně ztotožnilo záhadného Ulb Sinova poradce s osobou Er Torsika. Další otázky se nabízejí v kontextu našich znalostí o tzv. Velké radě (srovnej heslo). Je prokázáno, že v ní Er Torsik nezastával žádnou z funkcí (rozhodně nebyl jmenován Pánem písařů – prvním rádcem, jak mylně předpokládal Bandamajev), ale účastnil se jejích zasedání. Belgická historička Berthe Vaissetová nabízí překvapivé vysvětlení, možná poněkud spekulativní. Kombinuje dostupná fakta a vychází z vážnosti a reálného významu, jimž se v minulosti těšila kouzla (viz např. Mauryho publikaci). O magii nikdo z tehdejších lidí nepochyboval; vladaři ji neváhali používat jako zbraň proti osobním i státním nepřátelům stejně samozřejmě jako jedy nebo školené zabijáky. Podle Vaissetové byl Er Torsik, pravděpodobně vzdělaný muž velkých politických ambicí, právě takovým dvorním čarodějem Ulb Sina.

Foke, Surgův syn – vzpomínán ve zpívané legendě o Síle Ptačích mužů, kterou v polovině 19. stol. zaznamenal Melnik-Kručinskij. Arabské letopisy dotvrzují existenci lidu Mugů (mágů) mezi Ferganou a Altajem, které vypudil až příchod islámu. Podle pověsti byli z polovice lidmi, napůl ptáky. Jejich příbytky (chan i mug), malé polokruhovité kamenné světničky (podobné jihoevropským pastýřským chýškám), můžeme dodnes navštívit v pohoří Mogoltau. Ve středovýchodních a sibiřských pohádkách není ojedinělý motiv muže, který na sebe přijímá ptačí podobu, nebo ptáka, bohatýrova přítele, schopného hovořit lidským hlasem.

Gelabhové – bojovné barbarské kmeny ze severozápadních podhůří se koncem 7. stol. n. l. spojily ve válečný svaz Gilabh-Lhanang. Několik neúrodných let s úhynem stád a tlak sousedních národů vedly Gelabhy v pol. 8. stol. n. l. k útoku na říši Nabat – území, které podle ústní tradice náleželo kdysi svobodným gelabhským kmenům. Nabat tehdy oslabily vnitřní rozpory, expanze na východ a nejednotnost armádního velení. Početní převahu domácího obyvatelstva vyrovnala vojenská zdatnost vetřelců. Každý Gelabh v produktivním věku byl především zkušeným válečníkem; nejvyšší hodnotu pro něj představovala oddanost vládci a pobíjení nepřátel, za něž bůh Bar Teneos odměňoval příslibem ráje. V bitvách zasahovali chlapci a veteráni za prahem stáří, dobová svědectví dokládají účast žen. Členění jednotlivých složek armády a zejména udělování vojenských hodností bylo variabilní v souladu s požadavky bojového nasazení, podle operativních nároků na vojenské jednotky či podle kvalit a stávající zodpovědnosti konkrétního velitele. Gelabhská válečná strategie byla založena na lsti a zaskočení nepřítele. Jako častou taktiku např. užívali sebevražedně útočících oddílů, které pak předstíraným útěkem rozrušily protivníkovy řady. Gelabhské vojsko stavělo hlavně na jezdectvu, těžké, opancéřované jízdě, a na snadno manipulovatelných lehkooděncích ozbrojených luky, disponovalo však i obléhacími stroji. Vzhledem k tomu, že Gilabh-Lhanang ovládli Nabat s cílem získat novou vlast, došlo pravděpodobně k menším ztrátám na majetku a životech, než barvitě líčí kroniky a naznačuje tzv. Ulb Sinova stéla. Většina gelabhských kmenů se přesunula na okupované území. Náčelník Ulb Sin se prohlásil Vládcem země Havur-Gilabh: převzal dosavadní osvědčený systém administrativy s rozčleněním říše na šest provincií. Nezměněna zůstala pružná organizace gelabhské armády, i s hodnostními stupni Silného, Smělého, Chrabrého, Vítězného a Mocného. Situaci usnadnila vítězům blízkost převládající jazykové skupiny Nabatu s obecnou řečí Säukä, nástrojem dorozumění mezi kmeny gelabhského svazu, jinak etnicky příbuznými. Díky základní jazykové shodě mohl Gelabhům lépe sloužit i byrokratický aparát nabatské správy, tím výhodněji, že znalost písma byla vyhrazena malému počtu vzdělanců. Na místa královských hodnostářů, správců, úředníků a velitelů Ulb Sin dosadil převážně náčelníky svého národa, třebaže se našel dostatek nabatských odrodilců, ochotných přizpůsobit se novým podmínkám. Gilabh-Lhanang neoplývali darem tvůrčí invence, ale velice dobře přejímali a využívali cizí vědění, v dobrém i zlém. Popravu upálením znala také antika, nepřátele věšeli na háky už Asyřané – pověsti gelabhskou krutost přehánějí. Gelabhové jednali v souladu s přesvědčením přírodních lidí o životně důležitém spojení tvrdosti, síly a převahy. Vládli kořistnicky, s organizační zdatností a nemilosrdným pragmatismem (ani to není výjimečné). Z letopisů a dochovaných písemných památek je možné dovodit, že již v prvních letech stabilizace vznikly mezi gelabhskými pohlaváry skryté spory o moc. Projevily se např. změnami ve Velké radě a na postech správců kraje. Původní obyvatelé se s nadvládou Gelabhů nesmířili. Příčiny dřívější nespokojenosti nabatského lidu se promítly do nenávisti k dobyvatelům: vždyť nespravedlnosti neodstranili, ale přidali na útisku. Občanů z měst se dotýkalo, že jim poroučí bývalí kočovníci, ve společenské hierarchii postavení dokonce ještě níže než usedlí venkované; pastevecké a horské kmeny byly zasaženy ve svém autonomním vnímání svobody. Docházelo ke vzpourám, které přerostly v hnutí odporu, podle některých pramenů řízené zasvěcenci Bezprostřední Blízkosti.

Mešita v Maškury, vybudovaná na základech chrámu Oblačného hada

Onyzeje v Dah Džazoiru počátkem 20. století

(převzato z knihy J. Duchesne-Guillemina)

Gudy – zanesen v předměstském součtu obyvatel, sloužícím jako daňový podklad, s poznámkou, že se živí rybolovem.

Hegeb, syn Chatův, palácový úředník – byla na něj podána uctivá, ale důrazná stížnost pro opomenutí splátek dluhu.

Horgigh – podle dochovaných památek démon nebo ďábel z družiny boha temnot Sepulgy (ztotožňován někdy s vládcem Podsvětí), v tajných rituálech jmenovaného Pán Labyrintu.

Chirmen Mähu, nazývaný Skvělý – jeden z nejvýznamnějších představitelů rodu Toguz, ovládajícího Murgab (Meziříčí). Tento velmož, schopný hospodář a obratný politik, se v období zmatku po pádu Gelabhů na čas zmocnil vlády Nabatu, než byl přívrženci dynastie Kilahu dosazen panovník ze spřízněné větve Notkech.

Joah – ve výkazech umělecké dílny v mellijském paláci uveden hrnčíř tohoto jména.

Kalkanté – první doklady o uctívání ženského božstva, jehož atributem byla (volavčí) křídla, pocházejí z 2. tis. p. n. l. Obdobně jako v případě bohyně Tylljat byla zřejmě víra v Kalkanté odvozena z pravěkého kultu Velké matky. V raných dobách připisovali Kalkanté vládu nad lidským osudem. Od 1. stol. p. n. l. dochází ke změnám v charakteru adorace. Kalkanté je chápána jako všemocná bohyně milosti, v užším pojetí zasvěcených zosobnění empatie, soucítění a harmonie vztahů.

Kanykej, s titulem Ctihodný – v letech vlády krále Tungula zastával úřad nejvyššího mellijského soudce.

Kilahu Denese, nazývaný Sjednotitel – historicky není jednoznačně doložen. Pověst udává, že pocházel z národa Západních Merkitů (později vyhlazených Čingischánem). Obsáhle zpracovaná legenda o Sjednotiteli – barvitý příběh prokládaný kouzly, poetickými verši a bohatýrskými skutky – tvoří součást Kroniky Oblaku z konce 8. stol. Nejstarší známou verzi představuje úryvek na hliněné destičce nalezené v Dah Džairozu.

Mellios – kdysi sídelní město nabatských vládců. Vzniklo na březích Inai (dnešní tok Nury); nálezy tábořišť prehistorických lovců potvrzují dávnou přítomnost člověka v této oblasti. V dobách rozkvětu zaujímalo Mellios plochu 950 ha, mělo 65–75 tisíc obyvatel, 11 čtvrtí (ulice často obývali členové téhož cechu nebo spřízněné rodiny) a téměř 7 tisíc domů s dvory, zahradami, bazény, převážně s kanalizací a s důvtipně řešeným systémem vodovodů, několik tržišť, četné zájezdní hostince, stáje, překladiště zboží, zásobárny. Královský palác členilo 6 nádvoří, v nichž byly i stáje a hospodářské přístřešky. Do rozlehlého podsklepení byla umístěna skladiště a zbrojnice. Nejvýstavnější síně z 83 místností paláce zdobila malba, květiny, mušličky, polodrahokamy. V palácovém areálu odkryli badatelé umělecké dílny zlatnické, keramické, sochařské, tkalcovské, velkou písárnu s archivem zabírajícím několik místností. Palácový okrsek obklopovaly zahrady obehnané vysokou zdí. Základy paláce byly zbudovány z obrovských balvanů, jejichž dolní plochy jsou mírně zahrocené, horní vyhloubené. Svědčí o moci a bohatství králů Kilahu, kteří nechali vylámat kamenné bloky z úbočí Studničných vrchů (nyní pohoří Kara Alasu) a dopravit smyky až do Mellia. Zdivo bez malty tvoří mohutný kompaktní celek, který přežil město až po dnešek. Chrámy a svatyně nebyly soustředěny v jediném komplexu, ale rozmístěny v různých čtvrtích – dá se předpokládat, že každá z částí města měla svého oblíbeného boha či patrona. Překvapivě zůstává předmětem polemik, jaké ochranné božstvo příslušelo městu Mellios. Oblačný had Onyzej byl nejuctívanějším z bohů dávného Nabatu (viz poznámku o Velké radě): logicky mohlo být Mellios zasvěceno jemu. Onyzeje, Pána hvězd, si však přiřkl prokazatelně Dah Džairoz, duplicita není pravděpodobná. Určité relikty svědčí pro teorii, že patronku Mellia představovala Tyrkysová Paní, Tylljat, bohyně plodnosti. Méně rozšířený, ale přesvědčivější názor dává přednost bohyni milosti Kalkanté (viz de Vriesovu monografii). V každém případě otázka ochranného božstva spolupůsobila v rivalitě mezi Melliem a Dah Džairozem (ústup tohoto prvku z palety sporů v časech výrazného rozšíření kultu Kalkanté by potvrzoval, že Mellios skutečně vzývalo bohyni milosti). Město bohatlo díky daním, clu, „průjezdnému“ vybíranému od proplouvajících lodí a poplatkům z karavanní cesty. Gelabhská anexe ochromila pozemní i vodní obchodní trasy na řadu let a přinesla tak značný odliv státní pokladně. Nový vzestup trval jen krátce, do zániku Nabatské říše. Mellios přímé válečné akce nepoškodily; utvořilo městský svaz, svobodný Mellijský spolek, zahrnující velkou část bývalé provincie Středu, s výhradou Štědrých polí a Sogorlem Bajahu. Do města pronikly jiné kultury, nová náboženství, bon, nestoriánství, manicheismus. Zarathustrovo učení přišlo s přistěhovalci z Íránu a soupeřilo s islámem. Mohamedáni dlouho nebyli ve městě oblíbeni: mešitu, která v centru vyrostla, navštěvovali kvůli bezpečnosti ozbrojeni a marně lákali chudinu k pobožnostem peněžními dárky. Mellios se rychle přizpůsobilo změněným podmínkám: zbylo dost vojenských sil, vlivu i majetku, ze kterých mohli čerpat jeho vládci. Nabývali sebedůvěry, Mellijský spolek rozšiřoval své panství. Mocensky i obchodně se střetával s protiváhou Dah Džairozu. Přečkal krvavé útoky Kipčaků v pol. 11. stol. n. l., začal vítězit ve stálých, zákeřných šarvátkách s Meziříčím. V první pol. 13. století n. l. Mellios při svém vpádu oblehla, vyplenila a rozvrátila armáda mongolského chána Ugedeje (Ogodaje). Podle dobových svědectví město hořelo pět dní. Nikdy už nebylo obnoveno. („… na ulicích leží zlomená kopí, jak stébla rákosí v zimní čas, střechy jsou domů sraženy, zdi vzorem krve ozdobeny. Rozptýleni jsou bloudící; šťasten, kdo zemřel. Černá oheň a mlha se šíří…“ Kronika Abdul Geziho, kolem r. 1250.)

Mergut Torgas, Pán zabíjení – bůh násilné smrti, boje a válčení; stopy kultu se udržely v místním folklóru ještě koncem 19. stol., např. při obřadech spojených s porážkou dobytka, při krevní mstě apod., ale také v případech úmrtí při porodu.

Jílec meče ze zlaceného bronzu

(polovina 8. stol., nalezeno v Melliu)

Njál, syn Bilise, kupce z Mellia, Roghaldova syna – záznamy kanceláře sudího Kanykeje z let 754–757 n. l. ho uvádějí jako mladšího písaře. Mezi dokumenty Velké rady se dochoval rozklad Pána náhrdelníků, nejvyššího kněžského hodnostáře, o úpadku mravů (asi r. 758 n. l.); velekněz zmiňuje mellijského lupiče Njála, řečeného Osko, který se provinil rouháním Kalkanté a byl upálen.

Oblačný had Onyzej – Pán hvězd, Věčné modré nebe, všestvořitel, vládce nebes i světa, dárce dešťů, ochránce orby: nejvyšší božstvo Nabatu. Kdysi uctíván společně s Velkou Matkou – Zemí (Tylljat).

Ok Hagžar – válečný bůh Gelabhů, obdoba Mergut Torgase.

Oko podsvětí – fikce s reálným předobrazem. Ve vodách při severním břehu jezera Issyk-kul byly nalezeny lidské a zvířecí kosti, střepy keramiky, nepálené cihly, části ručních mlýnků ap. Místní lidé tvrdí, že za sucha a jasné vody je vidět trosky osad, zatopených náhle vzedmutým jezerem. (V hlubině Issyk-kulu se také údajně vyskytuje obdoba Lochnesské nestvůry.) Archeologický výzkum byl zamýšlen už počátkem století: z různých důvodů se jej nepodařilo dosud realizovat. Podle Nikolského, badatele středoasijských dějin, náleží pozůstatky kdysi mocnému národu Ussunů, původem ze západní Číny, kteří se zde usídlili ve 2. stol. p. n. l.

Ökdi – pevnost určená k ostraze jihozápadních stepí a karavanní stezky, sídlo správce kraje. Pád Nabatu a trvalý odklon obchodních cest zpečetily osud zanedbávaného hradu. Pohledu dnešního turisty už splývají zbytky hradeb se svahy hor.

Podsvětní soudce – podle víry obyvatel Nabatu, obdobně jako v jiných zemích a kulturách, soudil duše zemřelých, rozhodoval o jejich dalším osudu i stupni trestu za zlé skutky. Není jisté, zda také mrtvým vládl; jeho postava se často ztotožňuje s bohem temnot Sepulgou. Podobné rozpory se vztahují i k rozšíření víry ve stěhování duší. Podle pohřebních rituálů, dobových informací a pověr předávaných mezi desítkami generací nebyla vlastní jen zasvěceným Bezprostřední Blízkosti (jak tvrdí např. Higins), třebaže značná část populace myšlenku reinkarnace odmítala.

Remiré – legendární princezna z 2. stol. n. l; v pozdějších letech její jméno dávali děvčátkům, aby jim přivolalo krásu a šťastný život.

Sagitto – sestřenec (= syn sestry) kováře Misma z klanu Vyder, stíhán pro buřičství zatykačem vydaným gelabhským správcem Tun Azjalem. Vesnici Vyder přikazuje správce v dodatku listiny zaplatit za provinilého rodáka vysokou pokutu (blíže viz pergamen III/87 Hubnerovy sbírky).

Sajat Kun – jižní kmeny nepřestaly božstvo, na severovýchodě nazývané Kalkanté, uctívat především jako Paní Osudů. V mytologii Jihu je zosobňuje žena s vlčí hlavou, většinou bíle zbarvenou.

Sangval – jméno velekněze bohyně Kalkanté, posledního před pádem krále Tungula Aroka, se dochovalo pouze na zlaceném obřadním poháru s motivem lvů a gazel (předmět je uložen v berlínském Pergamon-Museum).

Satub – citadela při východní hranici říše, neklidné a nejméně stabilní. Ačkoliv měl v jejích hradbách vládnout správce kraje, nezřídka zůstala funkce neobsazena. Východ tvořil do jisté míry oddělenou enklávu, s vlastní svéráznou kulturou a výraznou tendencí k samosprávě. Vzrůstal odpor k závislosti na centrálních oblastech – mellijským králům dynastií Kilahu a Notkech vyčítala východní provincie ekonomická omezení a nedostatek ohledů. Zejména oblast Štítových skal a pomezních stepí trpěla mimo nájezdy nepřátel také přesuny domácích vojsk. Z výzkumu Nabatu víme o východní části málo. Skoupé informace potvrzují odloučenost a postupnou barbarizaci Východu, následující bezprostředně po arabské invazi.

Sepulga – bůh temnot, noci, lačnosti, kouzel, umírání v osamělosti; král démonů, pán podsvětní říše, soudce a vládce mrtvých. Zobrazovali jej s býčí hlavou a třema očima, jimiž viděl vše, co bylo a co se stane. Vlastnil knihu osudů a zrcadlo, s nímž četl v myslích lidí. (Koncepce tohoto boha-čaroděje, který vládne neviditelnou tvořivou silou a užívá všepronikajícího zrcadla, odpovídá aztéckému Teskatli-pokovi, temnému protihráči Opeřeného hada, boha vědění.) Sepulgovi služební démoni jezdili na vranících a lapali pro svého pána duše. Gelabhové ho nazývali Erleg. Zůstává neobjasněno, do jaké míry toto božstvo souvisí s kultem Draka Labyrintu, zřejmě užívajícím prvky černé magie. (Příslušné stati v monografiích Higinse a de Vriese připomínají výskyt Pána Labyrintu v obřadech šamanů některých jihosibiřských národů, čarodějnických sekt severního Iránu, potulných kouzelníků v severozápadní Číně; objevuje se v téměř zapomenutých magických mýtech Evropy [Mínótauros?]. Obecněji daný subjekt zmiňuje Maury.) Sepulga se stal patronem zlodějů a zaklínačů. Jeho jméno tvořilo součást hrubých kleteb; některé, zbavené původního smyslu a značně pozměněné, jsou dosud používány. Sepulgovi vyznavači mu přinášeli lidské oběti. Poutním místem kultu Pána temnot bylo městečko Kuen-sapek v pohoří Kamenné schody; zaniklo při zemětřesení roku 1093.

Sin Korobi – před vpádem Gelabhů veden jako člen palácové stráže (Yain, syn Tuzkanův z klanu Orlů). Ulb Sin jej jmenoval velitelem Gardy, s titulem Mocný, a pověřil ho hlavním úkolem bdít nad bezpečností Vládce a říše Havur-Gilabh. Sin Korobi tak převzal část dřívějších pravomocí vrchního velitele vojsk. Dokumentní materiál, týkající se osoby Yaina – Sin Korobiho, zahrnul kromě úředních spisů např. smlouvu o koupi domu s rozsáhlými pozemky a žádost Vladaři o propůjčení nového (gelabhského) jména.

Sogorlem Bajah, Broskvový Měch – bylo velkoměstem, nejbohatším okrskem říše, proslulým trhy, vychytralými kupci, dovednými řemeslníky a příslovečným přepychem. Rozrůstalo se na karavanní stezce, která zde procházela nejúrodnějším územím Nabatu, Štědrými poli; ovocné sady je obklopovaly a daly městu jméno. Výhodná poloha zajišťovala vysoké příjmy z obchodu a zemědělství. V politických otázkách Sogorlem Bajah prokázalo vzácnou nestrannost a pružnost – válečný neklid překáží múzám, ale také počestnému podnikání. Město ochránili výmluvní vyjednavači a otevřené brány: jako jedno z prvých míst v Nabatu přijalo islám. Sogorlem Bajah překonalo úpadek, když se zastavila přeprava zboží karavanní cestou. Město, srovnávané pro honosný a změkčilý životní styl s legendární starověkou Sybaris, prokázalo odolnost. Budovalo nová obchodní spojení, shromažďovalo další poklady. Pozbylo samostatnosti, měnilo jména i vládce, chudlo. Pustošily je války, bylo vypáleno: vyrostlo znovu a přežívalo, za správy carské i sovětské, až do konce 20. století. Okresní město Taš-tjube zůstává střediskem ovocnářské oblasti, k několika textilním továrničkám z počátků století přibyl za časů přechodného ekonomického rozmachu konzervárenský kombinát, v posledních letech pracující stěží na poloviční kapacitu. Dávnou slávu připomíná tržiště, tradičně rušné a nejvýznamnější v kraji, a exponáty místního malého muzea. V roce 1993 hodnotnější část sbírek odcizili neznámí pachatelé.

Plán archeologického průzkumu Mellia

(pohřebiště při východní straně městských hradeb, 6. stol. n. l.)

Správci kraje (šer-manapa) – guvernéři Středu (Sarijské planiny, oblast Mellia), Jihozápadu (Kišep), Jihovýchodu (Murgab – Meziříčí), Východu (stepi před Štítovými skalami a povodí Orgizdan), Severovýchodu (Akyr Tas s podhůřími), Severozápadu (Arbi-gajra – Hadí vrchy, Kyzyl Omu – Červená pole). Jejich funkce znamenala administrativně dohlížet na svěřené území, udržovat na něm právo a mír, kontrolovat zásobování. Vzhledem ke své úloze vrchních velitelů, pověřených bránit kraj v případě ohrožení, měli za sídla určena nejsilnější opevnění. Mezi povinnosti správců náleželo vybírání daní a poplatků, péče o údržbu a budování cest, doplňování skladišť potravin, zejména sýpek. Místní šlechta, zemané a náčelníci jim byli podřízeni: správci schvalovali soudce i vesnické stařešiny, zajišťovali brance pro královské vojsko, včetně výzbroje, opatřovali robotníky na vládní stavby. Shromážděné obnosy a materiální i lidské přebytky odváděli panovníkovi, který šer-manapy dosazoval a odvolával podle své vůle, s případným doporučením Velké rady. Správci sami se na zasedání Velké rady v Melliu dostavovali vzhledem k náročnosti svého úřadu (i cestování) zpravidla jednou dvakrát do roka. V čase pádu nabatské říše nabylo postavení šer-manapy charakteru dědičné výsady. Stalo se kořenem knížecího rodu ovládajícího danou oblast (Severozápad), nebo vplynulo do rukou velmože, už tak neoficiálního pána kraje (Meziříčí); anebo, v případě Východu, zcela vymizelo.

Stříbronoš (Gil-paigit) – hradiště vzniklo s prvním osídlením Akyr Tasu, později bylo přebudováno v pevnost. Sídlil zde správce Severovýchodu. Hrad byl po zániku Nabatu využíván obyvateli Modřínových hor jako záštita v časech války. Současnosti se dožil do té míry zachovalý, že se uvažovalo o vytvoření historického skanzenu. (Ekonomické obtíže projekt pozastavily.)

Tarsis, dcera Gazely – ženu toho jména je možno nalézt v mellijském cechovním soupisu Věštců a Zaklínačů (pravděpodobně kolem r. 753) a znovu v daňových výčtech obyvatel z příměstských osad Mellia. Nelze vyloučit, že se jedná o stejnou osobu.

Temim – pevnost měla výlučné postavení a samostatného velitele, který nepodléhal správci kraje Středu. Odpovídal pouze samotnému panovníku, jeho prvnímu rádci a vrchnímu veliteli vojsk. Temim, vojenské srdce země, chránil systém důmyslných opevnění a stálá silná posádka. Možnost úspěšného obléhání snižovaly rozměrné sklepní zásobárny. Pověst tvrdila, že se zde ukrývaly skutečné poklady nabatských králů, dosavadní archeologický výzkum nic podobného neprokázal. Pevnost nebyla nikdy dobyta přímým útokem. Její brány otevřela jednou neschopnost velitele, jindy vojenskou sílu Temimu doslova obešla změna politické situace. Po rozpadu nabatské říše pozbyla existence ohromné pevnosti smysl. Údržba opevnění, doplňování posádky, vysoké náklady na provoz se ukázaly nad možnosti Mellijského spolku, v jehož vlastnictví pevnost zůstala. Aby se chátrající Temim nemohl stát opěrným bodem nepřítele, přikázala Velká rada Mellijského spolku strhnout jeho hradby. Z pevnosti, jejíž jméno děsívalo nepřátele, se zachovaly zbytky zdiva, dosud zřetelné. Sutiny překryly vlny nízkých pahorků: jsou plné střepin a štěrku, zimní deště z nich vyplavují drobné mince, ozdoby, kousky kovu – součásti postrojů a hroty zrezivělých zbraní.

Tylljat, Tyrkysová Paní – bohyně plodnosti a půdy, ochránkyně žen, dárkyně úrody. Uctívání Tylljat pravděpodobně vzešlo z ústřední víry ve Velkou Matku – Zemi (pozdně neolitické nálezy podél středního toku Nury), průběžně s částečným ústupem kultu Země ve prospěch Pána nebes Onyzeje. Tylljat bývala obětována novorozená mláďata.

Tumnaj – velmi staré božstvo, ochraňující stáda. Jeho kult procházel během staletí změnami, ale přežíval až do počátku 20. století: výrazněji mezi nomádskými kmeny. Poznamenal drobné zvyky venkovanů, týkající se péče o domácí zvířectvo (např. zaříkání nemocného dobytka).

Tungul Arok – poslední panující král dynastie Kilahu. Za jeho vlády, vytčené lety 735 (?) až 752 n. l., se území Nabatu rozšířilo na východ za Štítové skály a jihovýchodně k Rákosovému jezeru. Došlo k rozložení vojenských sil říše, což usnadnilo její ovládnutí gelabhským válečným společenstvím. Král Tungul podle dobových zpráv zahynul při dobytí Mellia. Rod Kilahu pak byl po vypuzení Gelabhů nahrazen panovníky ze spřízněného domu Notkech.

Ulb Sin – pocházel z kmene Kalné řeky, rodu Větrohlava. Podle pověsti se jako velmi mladý muž probíjel bez podpory svého kmene, který jej z neznámých důvodů vypověděl. Po řadu let putoval sousedními zeměmi. Živil se bědně jako pradlák, stal se nájemným žoldnéřem, působil ve vojsku čínské dynastie Tchang, dal se do služeb krále Tungula Aroka. Dosáhl oslnivé válečnické kariéry: vrátil se do pastvišť svého lidu se slávou a majetkem. V té době (kolem r. 745) byly úmluvy svazku Gilabh-Lhanang narušeny liknavostí náčelníků a kmenovými spory. Ulb Sin mocí své autority a schopnostmi vojevůdce znovu sjednotil Gelabhy – za cenu krvavých střetnutí – a získal titul Nejvyššího náčelníka. Po dobytí Nabatu spojil obě země v říši Havur-Gilabh, jejímž Vládcem se prohlásil (v r. 752; Kronika Oblaku uvádí letopočet 751 n. l.).

Kosterní pozůstatky

Velká rada – tj. státní rada, konzultační orgán, s jehož pomocí králové dynastie Kilahu spravovali Nabat; Gelabhové tuto instituci převzali. V Mellijském archivu a v souboru tzv. Korunních listin zůstaly uchovány (a díky Mennecierovi byly také zpřístupněny) záznamy z jednání v rozmezí téměř dvě stě padesáti let. Přes neúplnost, časové mezery, časté poškození a novodobé zničení mnohých dokumentů představují jedinečný zdroj poznatků. Počet účastníků Rady nikdy nepřesáhl čtrnáct osob. Méně důležitá místa zaujímali příslušníci mocných šlechtických rodů a někteří vyšší úředníci. Členové rady měli čestný titul Ctihodný a nosili nefritovou destičku se zlatě vykládaným hadem – znakem dynastie Kilahu, za vlády Gelabhů nahrazeným gryfem. Hlavními členy Velké rady, jakýmsi jejím výborem, byli:

Pán mědi – vrchní výběrčí daní, přibližně funkce ministra financí. Kontroloval veškeré příjmy, plynoucí z provincií do královské pokladnice, za jejíž stav zodpovídal. Disponoval týmem účetních, daňovými podklady i záznamy o obdělávané půdě a sklizních.

Pán písařů – vladařův první rádce a zástupce, v některých obdobích pravomoci odpovídaly zhruba postavení ministerského předsedy. Pod jeho úřad spadal státní archiv a písárna. Předával rozkazy veliteli panovníkovy Gardy; mimo krále a vrchního velitele vojsk jedině Pán písařů směl zasahovat do záležitostí bezpečnosti říše. Navíc byla sférou jeho působnosti zahraniční politika (mezi jiným i vybíral vyjednávače a schvaloval poselstva).

Pán kopí – správce zbrojnice. V podstatě se jednalo o ministra války, vrchního velitele vojsk, který měl rozhodující slovo v armádním štábu. Důležitým tažením velel osobně, včetně přímé bojové účasti v rozhodujících bitvách (tento přístup není příliš taktický, ztěžuje velení; zřejmě tehdy pokládali za důležitější morálně povzbudit vojáky). Dohlížel na obranyschopnost pevností a hradů, na výcvik, výzbroj a početní stav armády, doplňované povinnými odvody branců z jednotlivých správních oblastí.

Pán pohárů – vrchní číšník, cosi jako královský komoří. Funkce srovnatelná s ministrem vnitra: kromě dokonalého přehledu o záležitostech královského dvora a sídelního města shromažďoval a posuzoval informace ze všech oblastí Nabatu. Prostřednictvím rychlých poslů udržoval pružné kontakty s jednotlivými správci krajů, v naléhavých případech je přivolával na zasedání Velké rady. Ve své funkci spojoval s platností pro celou říši úkoly, kterými byli pověřeni šer-manapové v provinciích.

Pán náhrdelníků – nejvyšší ze služebníků božstev uctívaných v Nabatu, za králů dynastie Kilahu většinou velekněz Onyzeje – nebeského císaře, pána lidí i bohů. Někdy ve funkci docházelo ke střídání bohů, přesněji jejich lidských zástupců. Určitý čas bylo zvykem obsazovat místo Pána náhrdelníků podle toho, čí božskou ochranu Nabat právě potřeboval: velekněze boha Megut Torgase, pokud země válčila, jindy vyznavače Tyrkysové Paní Tylljat, bohyně plodnosti a úrody. Tento systém ovšem poskytoval živnou půdu nejrůznějším intrikám. Pánu náhrdelníků byly podřízeny všechny svatyně, božiště a chrámy Nabatu, bez ohledu na odlišnost zasvěcení, včetně jejich personálního obsazení od strážců svatostánků a pouhých obřadníků až po vyšší duchovní, askety a velekněze. Vzhledem k tomu, že školy byly zřizovány výhradně při chrámových okrscích, pečoval Pán náhrdelníků také o ně. Tento nejvyšší hodnostář spravoval cechy ranhojičů, lékařů, porodních bab, zaklínačů, astronomů, věštců, kejklířů a čarodějů – činnosti, jimž se zabývali, podléhaly moci bohů. Ze stejných důvodů totéž platilo i pro vykladače práva, jak zvykového, tak psaných zákonů, a pro soudce, třebaže této skupině inteligence se dostávalo výsadního postavení. Pán náhrdelníků byl nejdůstojnějším členem rady: úctu mu prokazoval sám král. Nejvyšší velekněz tlumočil panovníku boží vůli, předpovědi věštců a hvězdářů, veřejně konal posvátné oběti při významných státních příležitostech, dohlížel na kalendář a vyhlašoval svátky.

Velitel Gardy – nebyl přímým členem výboru Rady, ale často se užších zasedání účastnil. Zodpovídal za úřad bezpečnosti vládce; mimoto pod jeho velení spadaly elitní oddíly určené k obraně sídelního města, k ochraně paláce a k průběžnému udržování pořádku v ulicích Mellia. Prameny dokládají, že řídil i zpravodajskou službu (instituci překvapivě rozvinutou už za starověku).

Vudžíd – pevnost ležela na Čatkalu, jednom z menších přítoků Inai: díky tomu opevnění doplňovaly hluboké vodní příkopy. Sídlil zde správce Středu. Jeho reálné pravomoci poněkud okleštila blízkost hlavního města: soustředil se především na povinnost vojensky chránit Mellios. Vudžíd byl zničen v polovině 9. stol. za invaze islámských vojsk: legenda vypráví, že padl zradou.

Yer Tursan – správce jihovýchodu a velitel Budžu, hlavní pevnosti Meziříčí; Ulb Sin velmi oceňoval rozhodnost postupu vůči původnímu obyvatelstvu, s nímž Yer Tursan ochránil životy gelabhských usedlíků v oblasti Dah Džairozu.

Zbojníci – za panování Gelabhů synonymum pro skupiny nyní označované jako kriminální živly, ale také pro každého z účastníků hnutí odporu (v dobových souvislostech). Týž přístup zaujala římská správa provincií, nacisté v okupovaných územích, před čtyřmi tisíci lety dobyvační králové na Blízkém východě: příklady nescházejí ani dnes. (Mnohé režimy hodnotily a hodnotí své oponenty jako zločince; vzbouřenci a partyzáni jsou ztotožňováni s bandity. Je sporné, do jaké míry národní či sociální odboj opravňuje extremismus násilných činností – trestných pro řadového občana, legalizovaných k podpoře stávající vlády.) Nejnověji (jaro 1994) působí na historickém území Nabatu radikální bojůvky přibližně v hranicích dávného knížectví Murgab – Meziříčí a v části východního povodí Orgizdan (jedná se o převážně zemědělskou, ekonomicky retardovanou oblast Termezu, Bajram-Ali a Jolatanského okresu). Místo mečů používají kalašnikovy, jejich politická orientace je nejasná. Podle dostupných informací se pokoušejí vytvořit autonomní stát.

Zor-ar-Saad, Vozík (z) nefritu – název se vžil pro karavanní stezku napříč Nabatem. Navazovala na ni síť cest a silnic jak vojenského, tak obchodního významu, která propojovala strategicky důležitá centra Nabatu a zajišťovala kontakt s okolními zeměmi (významná větev stezky vedla přes Dah Džairoz do říše Tchangů). Po rozpadu nabatské říše byla Zor-ar-Saad odříznuta; za nastalých válečných dob tak skončily mnohé jiné obchodní trasy. Kupcům se naskytla bezpečnější a spolehlivější spojení. Koncem 20. století na četných místech, v průsmycích i uprostřed stepí, v trase dlouhé téměř dva tisíce kilometrů, ztracené stopy karavan lemují rozvaliny malých tvrzí a útulků, torza strážnic. Několik metrů od rozježděné, neudržované okresní silnice se vedle kupy šrotu a prázdných barelů rýsují základy cihlových zdí: kdysi jedné z přepřahacích stanic (léto 1993).

Rekonstrukce topografie Nabatu za nadvlády kmenů Gilabh-Lhanang

(mapa je překreslena z monografie B. Vaissetové)

Stručná poznámka k dějinám Nabatu

Západoaltajský Nabat raného středověku, podobně jako pozdější tajemná říše Chazarů, přitahoval pozornost archeologů, orientalistů a historiků. Na jeho území se v období stěhování národů prolínaly a slučovaly odlišné kultury s doznívajícími vlivy antického světa, odlesk velké Byzance koexistoval vedle folklóru kočovníků. Příznivé geografické a dějinné podmínky umožnily vytvořit před koncem 5. stol. n. l. základy svébytné civilizace s rozsáhlými obchodními kontakty.

Nabat se v polovině 6. stol. n. l. nepřipojil k vazalům Velkého tureckého kaganátu, ale uzavřel s ním spojenectví. Ostatně Peršanům, Řekům, Turkům a sibiřským kmenům nešlo v tomto prostoru o územní zisk. Důležitější byla ochrana vlastních hranic a zajištění hospodářských i politických cílů, spojených s karavanním obchodem. Před agresivní politikou čínské říše Suej (581–618) a Tchang (618–906) ubránila nezávislost Nabatu obratná diplomatická aktivita jeho vládců i vnitrostátní obtíže dynastie Tchang.

Největší rozlohy dosáhl Nabat v polovině 8. stol., kdy byly jeho hranice tvořeny jezerem Balchaš na jihu, na západě sledovaly Syr-dariju (Suta-dalah) a blížily se Aralskému jezeru, na východě dosahovaly k Irtyši. Severní pomezí lemovaly zhruba toky Uralu a Tobolu. Západní a severní oblasti se však ocitaly pod velmi chabou a v podstatě formální správou. Stabilitu vlády králů z dynastie Kilahu ohrožovalo podstatně vnitřní napětí v říši, sjednocené z nesourodých celků. Systém řízení země pomocí šesti správců jednotlivých krajů, přímo podřízených králi, měl nedostatek odstranit. Kritický faktor představovalo soupeření centrálních oblastí kolem Mellia a dolního toku Sarije s východním územím, zejména Murgabem (Meziříčím), mocensky ovládaným knížaty z rodu Toguz. Za Chirmena Mähu, nejodbojnějšího z velmožů Meziříčí, byl téměř svržen trůn mellijských králů, dosud otřesený vpádem Gelabhů (2. polovina 8. stol.) a zánikem dynastie Kilahu, kterou nahradila vedlejší větev Notkech.

Rozkvět Nabatu narušovaly útoky barbarských kmenů, postupně zemi oslabovaly a zbavovaly suverenity. Ačkoliv oblast Nabatu nepodlehla jednoznačně vlivu islámu, zapříčinil tlak postupující arabské expanze (podle některých historiků skutečný předěl mezi starověkem a středověkem) počátkem 9. století definitivní rozpad státu. Působil tu rovněž odklon obchodních cest a dlouhá sucha, která v 9. až 10. stol. postihla stepi. Země se rozdrobila na větší i malá samosprávná území, knížectví (Meziříčí, Satub, Kyzyl Omu = Červená pole) a městské státečky (Sogorlem Bajah, Mellios); rozvíjely se odděleně a nerovnoměrně. Některé překonaly doby úpadku, na dlouhá léta získaly podobu prosperujícího rušného sídla, jiné už v následujícím století zpustly v města duchů. Všechny oblasti bývalé říše se postupně staly vazaly nebo součástmi jiných mocenských celků: jejich osud se včlenil do historie nových vládců.

Války a převaha okolních států postupně odstranily politické a kulturní pozůstatky nabatské civilizace. Přesto doznívala ještě na přelomu tisíciletí. V odlehlejších krajích se do konce novověku zachovaly dílčí stopy jejího vlivu: prvky jazyka, obřady, hrdinské písně a ozdobné vzory. Zprávy o Nabatu přešly do kronik, pověstí a zkazek, až zapadly v čase, tak jako říše sama.

Seriózní vědecký výzkum zahájil po roce 1862 ruský etnograf a historik Ivan Melnik-Kručinskij. K hlubšímu zájmu ho inspirovaly zmínky o Nabatu, jak je dochovala lidová slovesnost. Legendy i dějepisné záznamy shodně umisťovaly královské město Mellios do niv při středním toku Nury: během uplynulých staletí několikrát změnila řečiště. Melnik přesto spoléhal na důvěryhodnost údajů, ústně tradovaných polokočovným místním obyvatelstvem – určovaly opěrné body nepodléhající času. Z jeho popudu byla vypravena archeologická expedice. Už první výkopy uprostřed pustiny přinesly bohatý studijní materiál, včetně artefaktů a textových zlomků.

Průzkum Mellia a některých význačnějších sídel, pevností a chrámů pokračoval různou intenzitou, s přestávkami způsobenými oběma světovými střetnutími, občanskou válkou, politickými a osobními zvraty. Vědci z řady zemí se podíleli na znovuobjevení Nabatu; jednu z výprav vedl profesor Gerry Borckhardt z univerzity v Urbaně. Výsledky své práce zveřejnil zejména v často citované, moderně pojaté studii o nabatské periodě.

Vzácné relikty, např. observatoř v Dah Džairozu, poklad z božiště Ohně a pohřební komora jedenáctého krále dynastie Kilahu, ve své době vyvolaly značný odborný ohlas. Z mellijské lokality jsou považovány za nejcennější nálezy komplexu uměleckých dílen v královském paláci, tzv. Pohár věčnosti, objevený ve čtvrté, předposlední vrstvě, a rozsáhlý archiv, který se dávným správcům podařilo uchránit zazděním.

Mellijské písemnosti tvořily pozoruhodnou kolekci; zpracování převzal v 90. letech minulého století paleograf Thomas Hubner. Studiu se věnoval s pečlivostí a nesmírným zaujetím. Do své smrti v roce 1923 publikoval více než polovinu textů, jejich rozbor a překlad. Dokončení díla se ujal Hubnerův asistent, francouzský lingvista Paul Mennecier. Práce zůstala torzem: za 2. světové války došlo při náletu ke zničení podstatné části sbírky. Dodatky k ještě zachyceným podkladům byly otištěny v „Comtes Rendus de l’Académie des Inscriptions et Belles Lettres“ až v padesátých letech.

Díky dějinným zvratům, typickým pro naše století, byly některé zvláště cenné exponáty zničeny či ztraceny; během válečných intermezz navštívili nabatské vykopávky lupiči starožitností. Dílčí archeologické objevy v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. stol. doplnily poznatky o minulosti Nabatu. V současné době se vědecké bádání přesunulo do laboratoří a studoven. Průzkum terénu byl zastaven, ochranu reliktů se nepodařilo zajistit.

Nabatské „vysoké“ písmo

(určené pro slavnostní, náboženské a státnické účely)

Literatura a prameny

Hmotné a písemné památky na dávný Nabat nalezneme rozptýleny v mnoha světových muzeích, galeriích, knihovnách a v soukromých sbírkách. Pokud by se chtěl čtenář seznámit s dějinami nabatské říše hlouběji, je snazší nahlédnout do některého díla z této bibliografie, v níž jsou zahrnuty i použité prameny:

Abajev, V. I.: Naciji i foľkljor Nabata. Moskva 1949.

Altheim, F.: Ein altasiatischer Staat. Wiesbaden 1954.

Bandamajev, M. T.: Nabat, ego istoria. Tom 1.–6. Taškent 1957–1964.

Borckhardt, G.: The Heritage of Nabat. Urbana 1916.

Dareste, L.: Der politische und soziale struktur in den alten Nabat. Wiesbaden 1983.

Dictionary of Oriental History. Chicago, London 1978.

Djakonov, I. M.: Jazyki drevnej srednej Azii. Moskva 1967.

Duchesne-Guillemin, J.: Historie de l’Nabat antique. Paris 1908.

Duruy, Ch.: Les villes de l’État nabatien aux époques kilahu. Paris 1929.

Fait, E.: Středoasijští národové, zvláště v území ruském. Praha 1910.

Furlani, G.: Religione dei Nabat. Testi e documenti per la storia delle religioni. Bologna 1930.

Higins, E.: Gods of Ancien Nabat. Bloomington 1948.

Hofmeister, W.: Altertümer des Nabats. Stuttgart 1935.

Hubner, T.: Grundrisse der nabatischen Philologie. Berlin 1921.

Chadwick, A. J.: King Tungul’s Palace – New Discoveries. Cambridge 1985.

Christensen, A.: A Religio-historical Description of Nabat. Lund 1948.

Jankovskaja, N. V.: Jazyk i kultura starinogo Nabata. Moskva 1961.

Jonus Samadzada, M.: Mellios. Šíráz 1966.

Kennaj, P. K.: Istorija drevnego Nabata i jego otnošenija k ostaľnomu miru. Moskva 1969.

Maury, R.: La magie et l’astrologie dans l’antiqiuté et au moyen age. Paris 1926.

Mazurek, K.: Dlaczego upadla civilizacja nabatejska? Poznaň 1972.

Nabatica-Festschrift zum 100. Geburtstag von Thomas Hubner. Berlin 1952.

Okladnikov, A.: Ancient Art of the Irtysh Region. Leningrad 1971.

Pendlebury, J. S. D.: The Cup of Eternity. Mellios, its Towers and Treasures. Princetown 1976.

Pigulevskaja, T.: The Down and Twilight of Nabat. London 1976.

Proceedings of the 3rd International Colloquium for Nabatian Studies, 1963. Wisconsin 1965.

Rižkov, P. A.: Isskustvo Nabata. Leningrad 1970.

Rostovtzeff, M. I.: The Social and Economic History of the Ancient World. Oxford 1941.

Schottmuller, E.: Die Anmerkungen zur nabatische Literatur und Kunst. Göttingen 1964.

Sturtevant, E. H.: A Comparative Grammar of the Nabatian Languages. Philadelphia 1933.

Tauer, H.: Wie sah die nabatische Geschichtsschreibung in der vorislamische Periode aus. Leipzig 1983.

Vaissete, B.: L’Nabat sous les Gelabhes, ou la longue nuit du royaume. Bruxelles 1972.

de Vries, J.: Nabatische Religion. Die Religionen der Menschheit 28. Stuttgart 1961.

Weingart, R.: Geschichte des mittelalteren Nabat bis zur gelabhishen Eroberung. Berlin 1932.

Wooley, L.: A Forgotten Kingdom. London 1953.

Další studie obsahují četná odborná periodika – výběrově např.: American Journal of Archaeology, The American Historical Review, Annuals of Archaeology and Anthropology, Archaeology, Archeologia, Cambridge Ancient History, The Canadian Historical Review, Fontes Archaeologici Pragenses, Jahrbuch des Deutschen Archäologischen Instituts, Journal of the Wartburg and Courtland Institute, The Historical Journal, Historical Research. The Bulletin of the Institute of Historical Research. History Today, Mélanges linguistiques, Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Insituts, Opuscula Archeologica, Przeglad Historyczny, Recueil des historiens, Revue Historique, Vestnik drevnej istorii, Vestnik Moskovskogo Universiteta. Serija Istorija, etc.

Zlacené nádoby z 8. století

(muzeum v Taš-tjube)

Františka Vrbenská

Král z Hlubiny půlnocí

Labyrint půlnočního draka I

Ilustrace na obálce Rawpixel.com/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4794-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4795-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4796-1 (prc)

Table of Contents

1. Stéla Ulb Sina, vladaře země Havur-Gilabh

2. I. Buď vítán, cizinče

3. II. Stín nad městem

4. III. Kudy kam

5. IV. Mračná smyčka

6. V. Pěsti bran

7. VI. Zdar tomu, kdo odchází

8. VII. Hledej!

9. VIII. Černá křídla

10. IX. Hvězda z prstenu

11. X. Louskání oříšku

12. XI. Naděje a klamy

13. XII. Dar bohu zabíjení

14. XIII. Kouzlo přes cestu

15. XIV. Stepi zvané divoké

16. XV. Zlaté uši

17. XVI. Oko podsvětí

18. XVII. Vítr v trávě

19. XVIII. Jed z temného úkrytu

20. XIX. Bloudíš-li skalami

21. XX. Holubí pírka, pěna vln

22. XXI. Hlubina půlnocí

23. XXII. Schody dolů, schody nahoru

24. XXIII. Plenitelé Hlubiny

25. XXIV. Svíce za soumraku

26. Seznam historicky doložených jmen, osob a míst, vstupujících do příběhu

27. Stručná poznámka k dějinám Nabatu

28. Literatura a prameny

Table of Contents

Stéla Ulb Sina, vladaře země Havur-Gilabh

I. Buď vítán, cizinče

II. Stín nad městem

III. Kudy kam

IV. Mračná smyčka

V. Pěsti bran

VI. Zdar tomu, kdo odchází

VII. Hledej!

VIII. Černá křídla

IX. Hvězda z prstenu

X. Louskání oříšku

XI. Naděje a klamy

XII. Dar bohu zabíjení

XIII. Kouzlo přes cestu

XIV. Stepi zvané divoké

XV. Zlaté uši

XVI. Oko podsvětí

XVII. Vítr v trávě

XVIII. Jed z temného úkrytu

XIX. Bloudíš-li skalami

XX. Holubí pírka, pěna vln

XXI. Hlubina půlnocí

XXII. Schody dolů, schody nahoru

XXIII. Plenitelé Hlubiny

XXIV. Svíce za soumraku

Seznam historicky doložených jmen, osob a míst, vstupujících do příběhu

Stručná poznámka k dějinám Nabatu

Literatura a prameny