Znění tohoto textu vychází z díla Kamenný vodopád tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Netopejr v Olomouci v roce 1998.

§

Text díla (Františka Vrbenská: Kamenný vodopád), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 5. 12. 2025.

Kamenný vodopád

Františka Vrbenská

Labyrint půlnočního draka II

V roce 752 n. l. ovládly během úderného tažení západoaltajskou říši Nabat polokočovné kmeny pastevců a lovců ze severu – Gilabh-Lhanang. Tungul Arok, poslední nabatský král z dynastie Kilahu, padl. Nejvyšším vladařem sjednocené země Havur-Gilabh se prohlásil Ulb Sin, náčelník gelabhského bojového svazu.

Ačkoliv se některé kraje Nabatu smířily s gelabhskou nadvládou – vždyť jen vystřídaly pána (např. Arbi-gajra, Hadí vrchy) nebo daly přednost zajištění své prosperity (Chungari Omu, Štědrá pole) –, na větší části území existoval více méně otevřený odpor.

Původní obyvatelé vytýkali vetřelcům barbarskou krutost, lupičský přístup k vlastnictví a potlačování domácích božstev; šlo zejména o nedávno rozšířený kult bohyně milosti Kalkanté, který však byl pro gelabhský morální kodex nelítostného válečníka nepřijatelný. Nenávist ústila ve vzpoury a ozbrojená povstání, pokaždé tvrdě potlačená.

Studiem soudobých zpráv se zdá být prokázáno, že za organizovaným domácím odbojem stáli příslušníci sekty odvozené z kultu Milosti, vyznavači „Bezprostřední Blízkosti“. Informace o tomto duchovním hnutí jsou rozporuplné a útržkovité. Samotný fakt jejich účastí v revoltě kontrastuje s úvahami, že zasvěcení víře Bezprostřední Blízkosti šířili myšlenku aktivního dobra jako stabilizačního faktoru v odvěkém, setrvalém soupeření dvou základních, rovnocenných kosmických sil: negativní entropie a pozitivní harmonie – přičemž se vzájemně ovlivňuje dění na zemi s výkyvy v rovnováze obou kosmogenních prvků/duchů.

Další nesnáze dobyvateli Nabatu Ulb Sinovi působily mocenské sváry a intriky gelabhských pohlavárů. Dílčí indicie nastiňují kontakty několika mocichtivých velmožů s podzemím rebelů – Spolkem svobodných –, i s knížetem Murgabu Chirmenem. Pocházel z mocného rodu Toguz, který po léta soupeřil s panovnickou dynastií Kilahu o vládu nad Nabatem, a proslul mimo diplomatické obratnosti také bohatstvím.

Vladaři Ulb Sinovi pomáhal projevy buřičství potlačovat jeho osobní rádce a mág, učený Er Torsik – zcela v duchu doby, v níž lidé přikládali větší víru čarovnému nadpřirozenu než čerstvým zprávám z nedalekého bojiště (dnes spoléháme na počítače, tržní ekonomiku a demokracii). Svět mimo naše smysly, božstva, démoni, sny, duše člověka byly důležitější a často opravdovější než realita sama. Kouzla a čáry se účastnily běžného života: nikoliv jako romantická rekvizita, ale užitečný nástroj a stálá hrozba.

Několik pramenů dochovaných z období obsazení Nabatu Gelabhy, v kronikách nazývaného „dlouhá noc“, naznačuje politický konflikt mezi mudrcem Er Torsikem a nejmenovaným veleknězem ilegálního kultu bohyně Milosti. (Pravděpodobnou totožnost této osoby dovolilo určit až objevení votivního poháru ve sbírkách Pergamon-Museum: dárcem je „Sangval, první služebník Paní“ – tj. Kalkanté.)

Letopis z Och-kulžin, zvaný také „Kronika Oblaku – Tarichi Džirzan“ –, ze kterého čerpali někteří další kronikáři, a zpívané legendy nurského okruhu (v poněkud mytizované formě) barvitě líčí prostředky dobové magie, s jejíž pomocí oba protagonisté řešili svůj spor. Dva z úředních textů mellijského archivu a polosoukromý dopis Er Torsika, určený dvorskému hodnostáři Ban Tajrakovi, odhalují zcela realistické pozadí střetu. Skutečností zůstává, že na konci roku 757 se podařilo Spolku svobodných rozpoutat mohutné, zřejmě dlouho připravované povstání, vojensky vedené zbylými důstojníky krále Tungula Aroka a ideově řízené sektou Bezprostřední Blízkosti, v němž zmíněný velekněz Kalkanté už nefiguroval.

Drak znázorňuje dualitu lidské mysli, vzájemné působení světla a tmy, celistvosti a chaosu. Drak v labyrintu pak je vtělením zlověstného stínu, sídlícího v lidské mysli.

Kniha symbolů

Mellios, sídelní město správního území Nabat, podzim šestého roku blahodárné vlády Nejjasnějšího Pána Ulb Sina (říjen 757 n. l.)

Nabat svírala pečeť útlaku, vzduch zhořkl strachem. Podzimní listí ve větru opouštělo koruny stromů… V Meziříčí větve rozkvétaly rudými a horkými květy, těžkly lidským ovocem, které sklízívají supové. Vzpoura Jihovýchodu byla zlomena, mrtví uléhali do žloutnoucí trávy.

Nad zajatými rebely vynesl Mocný Yer Tursan, správce Meziříčí, trest vlastizrádců: zdlouhavé umírání v kádi, kdy se odsouzenec, sám sycen v těsném prostoru, stává na řadu dní živou potravou hmyzu a larvám. Když se to dozvěděli lidé, potají plakali, proklínali a volali Paní osudů. Nejmoudřejší Vladařův rádce, ctihodný Er Torsik, odcestoval do Budžu, aby Yer Tursana přiměl k mírnosti a zabránil hrůzné popravě.

Mnozí hledali naději a záštitu – tak slepý hmatá po minci zapadlé do smetí tržiště. Rádcovo úsilí je naplnilo radostí. Už necítili z Er Torsikovy Věže mlčení vanout morovým dechem úzkost. Nezachránila snad přímluva Moudrého Mellios? Skutky laskavosti proměnily Rádce v očích lidí, i smýšleli o něm vlídněji. Důvěřovali jeho jistotě a spoléhali na jeho podporu.

Věž mlčení osiřele vyčnívala z hrudi Města, smrtonosné kopí, temná hrozící paže se zaťatou pěstí cimbuří, na které usedali draví ptáci.

Do Zapovězené komnaty pod ochozem Věže svítilo nezastřeným arkýřem slunce. Paprsky mrzly na kamenných tvářích, znetvořených dotekem kouzla. Bronzové zrcadlo se lesklo, připomínalo led mezi břehy tůně, dřímající v tichu a samotě očekávání. Uprostřed zdí komnatky tepalo neviditelné srdce: jako by v černém otvoru za deskou zrcadla číhal plaz, připravený uštknout…

Nora mezi kameny Věže neměla dno.

… její stěny se rozestupovaly v bludiště mimo hvězdy a vítr, prostor, jenž byl stvořen časem bez úsvitu, bezbřehým mořem pod olověnými nebesy. Modrozeleným přísvitem chodeb se pohnul vpřed obrovský nemrtvý tvor s býčím tělem, vznešeně, beze spěchu, neodvratně –

– Pán Labyrintu…

Tuří rohy prorážely šero podobny bodcům na přídích válečných korábů. Mohutné trámoví vysokých kostí šíje čnělo obnaženo rozkladem. Žebra s černou seschlou tkání se vzdouvala v klenutí zborceného chrámu; třásně šlach se houpaly jak stuhy na obětních keřích. K železným mísám kopyt klouzaly sinalé vnitřnosti v hadích klubkách.

Kníže Labyrintu pozvedl těžkou zvířecí lebku s cáry hnijící kůže – zářily v ní oslnivé, chladné safíry očí, modrý oheň, jemuž není skryto nic mezi nebem a zemí. Věděl… pach čekání z něj stoupal jako pára.

Stalo se, že Rádce Er Torsik, z důvodů známých jen jeho Moudrosti, neočekávaně změnil své rozhodnutí a dal obrátit loď zpět do Mellia.

Dva dny poté dorazil do Budžu spěšný posel Nejmoudřejšího Er Torsika. Mocný Yer Tursan od něj převzal naléhavý list. Prohlédl jeho pečeť a nechal si jej přečíst. Vyslechnuv obsah, rozzuřil se. Prohlásil, že nikdo, jenž má na srdci blaho říše a miluje svého Vladaře, by nežádal shovívavost pro odbojníky. Obvinil posla, že je spolčen s povstalci a dopis podvrhl: rozkázal jej na místě odpravit.

A provinilým byl přiřčen jejich trest.

I.
Temný obzor, čas příměří

Hledači putovali noční stepí, dokud se jim nezdálo, že dosáhli bezpečné vzdálenosti od Hlubiny, úměrně vyčerpání, kterému už nedokázali vzdorovat. Poprvé jen složili náklad a odstrojili koně bez dalšího ošetření. Nezatěžovali se večeří, dokonce ani výměnou obvazů. Sebrali odhodlání, aby rozbalili tenké polní podložky a vaky na spaní, vlněné houně – a stočili se do nich sami. Ale neusínalo se jim lehko.

Přes všechny starosti a strázně odplouvali do spánku… Vzbudil je tichý Ayrenův nářek, přidušený pokrývkou. Ztuhlí a zpola slepí únavou střídali marné pokusy chlapce upokojit. S každým úsilím o jeho rozptýlení bylo královo hoře hlubší a úpornější. Hledače mátla bezradnost; i Vlka, zvyklého pečovat o četné mladší příbuzné.

„Jestli tě to rozveselí, můj pane,“ nabídla nakonec umdleně Tarsis, „vyčaruji ti stříbrné květy a duhové motýly.“

„Ty dokážeš kouzlit motýly?“ zeptal se nedůvěřivě Ayren, na chvíli přestal plakat. „O tom moje učitelka nepřednášela. Ukaž mi je!“

Hadačka se vzchopila k soustředění. Vzkřísila svoji duševní sílu: nocí se mihla stříbrná světluška, druhá… Zhasly a byla zas tma. Ayrenova tvář se znovu stáhla.

„Je mi líto,“ hlesla žalostně Tarsis. „Dnes to nesvedu. Jsem moc ospalá,“ zamumlala.

„Ty něco nezvládneš?“ zeptal se Ayren nadšeně. „Napsala bys esej o čtyřech částech?“

„Ne,“ odpověděla překvapená Tarsis.

„Dovedeš vypočítat rovnováhu na páce?“

„Podobné vymyšlenosti už vůbec ne,“ pravila. „Trvalo by do rána, kdybys chtěl vypočítat, co neumím a čemu nerozumím.“

„To je dobře,“ vzdychl Ayren spokojeně. „Moje učitelka znala všechno… a Nejmoudřejší teprve, dočista nejvíc.“ Stulil se hadačce do náručí, dlouhé řasy ještě mokré slzami.

Nad černými obelisky hor se vzepjalo nebe z temně modrého křišťálu, jiskřilo nespočtem hvězd, noc šuměla a uspala všechny – až na Njála. Naslouchal oddechování Hledačů, napjatý, netrpělivý. S obavami pozoroval, že koně jen ve stoje klímají, krk skloněný, pokrčenou zadní nohu. Při každém šramotu zvedali poplašeně hlavy a natáčeli uši; oči jim svítily…

Zprudka se vztyčil, podléhaje horečnému neklidu. Probodené rameno se ohlásilo šlehnutím bolesti. Lyk ho ostrým štěknutím pokáral za rušení nočního odpočinku a svého výsadního práva hlídače.

Nikdo z lidí se však neprobudil a Njál se přikradl k Sagittovi. Dotkl se jeho tváře:

„Bratříčku, prober se… Musím s tebou hned mluvit…“

„Nepočkáš na ráno?“ zaskučel Vlk. Jindy nebývalo snadné vytrhnout ho z tvrdého spánku; dnes se mu leželo špatně, zranění se ozývala i ve snu.

„Už teď je pozdě,“ řekl zlověstně Njál. „Já… nepřál bych si, aby mne slyšeli ostatní, dokud se neporadíme.“

Usedli zamotaní v houních na okraji tábořiště.

„Damazid se nemýlil – naším Posláním není pouze osvobodit krále,“ oznámil Njál zdušeným hlasem. „Máme se střetnout s Er Torsikem.“

„Pověz, zabijeme ho, nebo zajdem sami? Čarodějové se netahají za vousy beztrestně,“ ušklíbl se Sagitto. „Jaks na tu šílenost přišel…?“

„Rádce se objevil v Melliu s Ulb Sinovými vojsky: už tehdy ovládal Vladařovy skutky,“ spustil Njál. „Z rozkotaného paláce odnesl jedinou kořist, následníka trůnu… Nic nestřeží pečlivěji! Na ničem mu nezáleží víc, ani na Vládcových darech a poctách. Nepochybně přivedl Ochránce do Nabatu s úmyslem získat Ayrena – a my mu ho vzali!

V zemi se rozvalují Gelabhové, škodí tu dík Rádci, za jeho obezřelé podpory, k jeho nenápadnému prospěchu… Pro své záhadné plány Moudrý hýbá s říší jak s loutkou. Kolik zla zapříčinil za těch šest let…

Válčíme s ním ne pro pomstu, ale abychom se zbavili nebezpečí… Sangval předpokládá, že Rádce natahuje ruce po moci ještě silnější.“

„Dívá se k nebi, dupe zahradou – čím větší boty, tím víc zatlapou,“ kývl ponuře Vlk. „Njále… proč nás Sangval neupozornil? Chlapíkovi strčím luk: ulov zajíce, jen dej pozor na medvěda, brousí po lese! Hvízdá se jiná písnička, někoho nebezpečného potají obrat – a vypařit se, nebo se s ním popadnout do křížku… a on je ten silnější – ne?“

„Čemu by tím Otec prospěl?“ povzdychl odevzdaně Njál. „Plašili bychom se od první chvíle! Jiné zbraně ani rady nám dát nemohl. Jen neměl posílat tupce, který si čtvrt roku skládá dvě písmena. Vyrazili jsme nalézt panovníka z rodu Kilahu, aby zaštítil povstání… Viděli jsme před sebou svobodný Nabat, proti sobě Ochránce a Sin Korobiho. Já jsem přitom rozkládal o Rádcově temné moci, o přízraku nad Městem! Vytáhli jsme paty z hradeb – čaroděj se scvrkl v bouřkový mrak na obzoru.

Celou dobu s ním hrajeme na slepou bábu! Tys uhodl, že nás Er Torsik pronásleduje… že všechno řídí on… Chybil jsem, bratříčku.“

„Bojovník, který se dopustí chyby, osedlává Smrt,“ řekl klidně Vlk. „Nevyčítej si nic – o medvědu jsme věděli a zajíce ulovit potřebovali.“

Njálem lomcovala horečka a rozčilení. „Co navrhuješ podniknout dál?“ zeptal se stísněně.

„Zajíce bychom měli, teď medvěda,“ pravil Sagitto samozřejmě. „Našel by se háček: došlo medvědovi, že už nejdeme jen po zajíci, ale po něm?“

„Podle rozdílu, jaký vidí mezi svým a naším rozumem,“ mračil se Njál. „Pokud nás podceňuje, nebude se ohlížet, jestli si souboj uvědomujeme.“

„Výhoda pro nás… a pro mne,“ pochvaloval si Vlk. „Vysoká strategie spadá do tvé pravomoci. Hrát šachy je na mne složité – nedostanu se za jeden dobrý úskok. Potíže řeším, až zaklepou na dveře. Zato Njálova mazaná hlavička hned na začátku promyslí každý tah svůj i soupeřův.“

„Nadsazuješ, aby ses vyzul ze starostí, a všechna práce zbyde na mě,“ pousmál se Njál. Nepřestal se však trápit. „A ostatní?“

„Dyž si votloukat hubu, tak pro něco pořádnýho,“ zadunělo vedle nich. Přes úctyhodné rozměry se Damazid uměl pohybovat neslyšněji než kočičí stín. „Co se dotejče Fokeho, ten si lebedí v každym válčení.“

Njál nedokázal odhadnout, jak dlouho jim psanec naslouchal.

„Nechtěli jsme tě budit ze spánku,“ pravil chabě, „totiž…“

„Půlden taháš nos sklopenej k bradě – nejsem slepej krtek. Pro co se tejráš? Štípli sme Rádcovi krále: leze nastejno, esli ho máme zhecovat do rvačky, nebo po nás pude natuty našňupnutej. Z tý mastný kaše nedokážem nikudyma vzít roha… Hele, načpak je mrňous pro něho tak důležitej?“

„To zbývá rychle vyluštit,“ řekl Njál. „Nesporně jej Er Torsik hodlá dosadit jako krále, až vypukne povstání: proto se vmísil do naší vzpoury. Ráno dám svůj přívěsek Ayrenovi, aby ho chránil.“

Sagitto zamyšleně čmáral prstem do písčité hlíny. „Nejdřív se ptej, oč vlastně Rádci běží. Vládu má, sláva ho nezajímá, jmění taky zvlášť ne. Podle Arsolnatpy… chce být lékem na choroby světa…?“

„Poznání…,“ řekl vážně Njál. „Moudrý usiluje o nesmírnou moc, kterou poznání skrývá – tím jsem si jistý.“

„Ten čaroděj je prachsprostej chramst!“ rozjel se psanec. „Záleží mu bejt jedinej, nejlepší a nevomylnej – nejzatracenější zachtivost, třeba se netejká zlata a drahokamení.“

„Vůdce musí být přece první… viď, Zlatý uši?“ popíchl Vlk. Šlo na něj zívání; jenže stav tělesné schrány mu znemožňoval, aby se protáhl.

„Jo. Ved sem… A sem chlamoun, tak ho taky přečtu,“ prohlásil zrzek zarputile. „Žhaví mě, dyž mě někdo předežene. Nerad se vzdávám krásnejch věcí – Von nezahlídá vobyčejnský krámy: nenávidí, že jinej může vidět, zažít… mít rád, co von ne… Všecko by chtěl vymačkat a zhltnout, jen vo nic nepřijít! Žere ho, že do sebe nenacpe celej všehomír!“

„Nebude marné klepnout ho přes pazoury,“ ušklíbl se Sagitto. „Představ si, až by se Rádcovo držení moci zhlídlo v šeredách, jaké si pěstuje!“

„No – prachy z toho nekoukaj. Nedělám si voči, že pasovačku vyhrajem!“ podotkl pochybovačně Damazid. „Co sme – vejlupci jako jiný; a študovanej čaroděj!“ Zamnul si nos. „Bude sranda… než si nás namázne na placku.“

„Nechápete! Tarsis a Ayren…,“ vybuchl Njál docela zoufale. „Mohli jsme včas svést Moudrého ze stopy, kdybych byl bystřejší, vůbec bychom je do srážky nezatahovali…! Takhle jim nezbývá naděje!“

Sagitto zavrtěl hlavou. „Nezáleží mi na Tarsis o nic míň než tobě, ale ona by s tebou nesouhlasila. Beztak tuší, oč jde. Pokud má král pro Rádce takový význam, nemůžeme ho nikam schovat – jen ubránit.“

Seděli uprostřed šelestící stepi jak tři borůvky na podlaze rozlehlého sálu pod klenbou hvězdné noci a nemohli být osamělejší.

Zlá noc se malému králi vlekla… nikdy neměl přijít úsvit… I doma v Hlubině usínal Ayren těžko. Často se probouzel uprostřed tmy a ticha: skrývaly tajemná, přátelská kouzla. Po stěnách se honili zlatí medvídci, na přikrývce tančila dívenka drobná jak list. Čas se rozestoupil, stropem plynula stříbrná řeka, blýskala vlnami a vyprávěla zázračné příběhy.

Věděl, že za přehradou závěsu odpočívá Arsolnatpa. Kdykoliv přijde s vlídným slovem, pohlazením, osvěžujícím nápojem nebo s pohádkou, bude-li Ayrenovi příliš smutno…

Arsolnatpa zmizel. Mezi zborcené stěny útočiště vál ze všech stran studený vítr. Něco Ayrenovi ukouslo část srdce a nechalo jenom bolavou ránu… Všechno bylo jiné.

Čas pálil a tížil, chladná zem tlačila. Nekonečný temný prostor krále děsil… Je bezmocný, opuštěný: před hrůznými nástrahami neznáma ho chrání jen skořápka houně a paže cizí paní se smutnýma očima. Ayrena těšilo, že jí schází dokonalá, bledá krása učitelky v Hlubině. Prsty mu prošly ledovou mlhou vychovatelčiny dlaně, sotva se jí zlehka dotkl. Pevné ruce téhle dívky, měkčí než Arsolnatpovy, hřály teplem Medunčiny kůže.

Nadzdvihl se a rozhlédl po spáčích vedle sebe. Nebál se jich, ale připadali mu příliš noví a hodně zvláštní. Připomínali Reshu a Medunku; stejně hluční, mluvili hlasitě, vnímal jejich chůzi, pohyby, dech… Vzdychali a šeptali ze spaní, ten veliký, rezavý mírně pochrupoval.

Jako Resha a Medunka měli svou vůni, vlastní pach. Er Torsika při každé návštěvě Hlubiny provázel kořeněný oblak vonného oleje, k nesnesení protivný a hutný, až Ayrena při vdechnutí škrábal do krku. U nynějších společníků mu to nevadilo. Byli cítit koňmi, stepní travou, sladkoslaně potem, natrpkle od prachu. Vlasy jim voněly hořkým kouřem…

Nesmírná obloha zbělela jinovatkou hvězd, střípky nejistot, žalů a očekávání… Ayren se na ni díval; teplo a tichý dech u jeho tváře jej dělily od samoty a bázně, až k ránu usnul.

Jako by zavanul nevlídný průvan zimy – i ve spánku Ayren poznal, kdy Tarsis vstala. Z vadnoucího snění jej lovily zvuky. Ranní pozdravy koní, dupot kopyt, hovor, rychlý a přitlumený… Pochopil, že si nepřejí, aby je slyšel. Měli starosti a strach… Když Arsolnatpa hovořil s Nejmoudřejším, chvat utajovaných obav mu právě tak zastíral hlas. Pronikavé vyjeknutí přimělo krále otevřít oči: vykřikl ten tmavovlasý, Sagitto. Dívka mu vymývala rány léčivým odvarem, převazovala je – spěchala až příliš. Ayren znovu semkl víčka, pokrčil nos. Další věc, kterou před ním chtěli skrýt! Nijak jim o tajnosti nestál. Zanícená zranění vyhlížela odporně… zvedal se z nich žaludek. Chlapec si nebyl jist, jestli se vůbec chce probudit a hýbat.

Medunka ho zavolala táhlým zařehtáním… Ayren se vyškrábal z houně a rozběhl k ní. Step svítila v jitřním slunci, šedavý opar nad obzorem vedl k bráně dálek, tajuplné a lákavé.

K pití nedostal Ayren čistou vodu, suchou – bez ovocné šťávy a medu, jako večer, ale teplý čaj. Tarsis mu připravila rýžové koláčky, tak dobré, jako pekl Arsolnatpa. Foke se přeměnil v krkavce, což Ayrena uchvacovalo. Kostrbatým letem (bolelo ho prostřelené levé křídlo a krusta poškozené kůže na hrudi mu působila potíže) se Ptačí muž vydal pátrat po studni. Nalezl pramen: přenesli tábor ke zřídlu.

„Dyž se putuje,“ děl zrzek králi, „nejni nad zpěvánky – ubíraj ti čas a namáhání. No, zkus si protáhnout krk se mnou! A nehihněj se při tom!“

„Je to zvláštní – a veselé, volat nahlas písničky,“ vysvětlil Ayren. „Neslyšel jsem nikoho zpívat… Možná… paní s lesklými vlasy, cinkaly jí zlaté náramky – ale to je strašně dávno… A jeden přízrak v Hlubině, víš, lopuchově zelený, krásně skolíval a kvílel – takhle: úúú!“

U zřídla napojili koně, dočerpali zásoby vody; použili i dvou soudků, které Damazid vyštrachal v kolně u stáje. Na očistu nezbyl v Hlubině čas ani poklid; učinili jí zadost nyní, s potěšením či z nezbytí.

„Co je na kůži, to se počítá,“ ušklíbl se Sagitto, přejížděje palcem po Ayrenově pravé paži. Vinul se kolem ní rudozelený hadí náramek: zbledl a rozšířil se za běh roků, v nichž královské novorozeně rostlo i se znakem rodu Kilahu. „Zbytečné starosti, že krále nepoznají, bratře.“

Njál místo odpovědi frkl – s hlučným blahem vychutnával rozdíl svěžího doteku pramenité vody proti otírání vlhkým hadříkem a střídání unošených šatů, obden vystavených chabé lázni slunce a větru.

„Hééj…! Stříkls na mne půl vědra!“ vykřikl Foke. „Písaři, to jsi provedl naschvál! Vlku, úplně mi zničil suknici!“

„Shoda náhod,“ odsekl Njál suše. „Netrč lidem za zády, když se koupou – pokud se nemíníš smočit. Nepochybně by ti ten obřad přispěl ke kráse.“

„Při bozích, byl to ošklivý, zlomyslný žert!“ zasyčel Ptačí muž.

Njál se široce zazubil, ohrnuje horní ret. Foke zaváhal… svlékl halenu a vrhl se s odhodláním ke zřídlu. Ošplíchal si nejen tvář a ramena, ale vyslal vydatné spršky z pramene také na Njálovu hlavu. Souboj rozbujel ve všeobecné ráchání s vodními přestřelkami; umyli i psa.

„Lyk je z nás nejšťastnější: nemusí se starat o kabátec,“ zasmála se hadačka, drbajíc huňatá psí záda. „Vyberte si z kořisti, co se komu uzdá, a sešlé svršky spálíme.“

Alespoň zhruba přeprala oděvy, které tu péči žádaly. Ošetřila šatstvo, stejně tak srst zvířat a vlasy lidí, práškem proti hmyzu z rozdrceného kořene anděliky, suchého listí kaštanu, tamaryškové kůry a z vratiče.

Tarsis chystala polední jídlo chlapci zvlášť (Foke si ovšem kuchtil sám), a prvnímu. Ayren se však dostavil se zpožděním. Nemohl se odpoutat od strhující a šprýmovné podívané, obřadu holení (jemuž, ne bez jisté škodolibosti, dosud unikal Ptačí muž). Vrchol představení poskytl psanec: kosil ryšavé houští vousu a hekal, zajížděje novou, zlatou ušní lopatičkou do kostrbatých slechů.

Chlapec s potěšením zjistil, že čas ve stepi do sebe pojme víc dění než čas v Hlubině. Pomáhal Hledačům zbudovat pro sebe útulnou ložnici, přístřešek z vrbových větví a houně. Povídali si při tom o koních, knihách, alchymii…

Od Njála dostal Ayren vzácný přívěsek, jenž chrání před zlou mocí.

A Sagitto mu vyrobil luk ze dřeva, s péčí pro ten účel vybraného v Hlubině – ne pouhou čerstvě řezanou větev, jak se obvykle zhotovují dětské luky, ale skutečnou zbraň, tak pružnou a dokonalou, aby ji po výcviku zvládly i královy paže.

„Musíš mě učit střílet, a taky bojovat mečem,“ řekl dychtivě Ayren. „Arsolnatpa byl hodný… ale tohle mi nikdy nedovolil!“

Po svačině (podávané výhradně králi), zelených rozinkách uvařených s hrachem, si Ayren zkusil opatrně pohladit Lyka – podobal se zubatým a chlupatým démonům, kteří občas přebývali v Hlubině. Pes držel pod neobraným dotekem, mhouřil oči a vířil prach mávajícím ocasem. Pak se Lyk otřepal, šel si hrát se zlatohřívou Medunkou; honili se po pláni a ze žertu si chňapali po nohou a uších.

Večer zastihl psa s koněm a chlapcem v bouřlivé hře. Jeho noví přátelé se nemohli dosytit volností. Ayren se smál, jako by zvonil hrozny rolniček. Medunka omládla v rozverné hříbě. Hopsala, pohazovala hlavou a napínala hřbet do luku – Lyk za ní: běhy našikmo, točil mlýnkem chvostu.

Sotva se setmělo, zkrášlil oheň mihotavým kouzlem nebe i step. Ayren usnul, zahleděn do hry plamenů a jisker. Do stanu jej museli odnést. Lyk opustil s omluvným výrazem Tarsis a odebral se hlídat malého krále.

Dny se Ayrenovi proměnily v pozoruhodný koberec z jasných a pestrých nití, zábavy, veselí. Ve stepním větru odplouval stesk. Zákmit paměti – hoře bylo zpátky: rána se nepřestane otevírat, strach a nedůvěra…

„Ajamani sabu – tajame osin arima, hasbelud gasahi!“ zvolal Rádce.

Úpění kamenných tváří se podobalo zimnímu větru, kvílejícímu mezi pustými skalinami. Oči z kamene ronily zelenavou, světélkující záři… Naposledy se zrcadlo zatočilo; z bronzové plochy, jež dýmala mlhou, se vynořil démon, bílý, svraskalý zárodek bytosti. Neusedl na čarodějovu paži – vyšplhal na jednoho z okřídlených hadů, tvořících zrcadlový rám.

„Obdiv tvé pohotovosti, ó důvtipný!“ poznamenal démon. Er Torsik se bezděky otřásl dotekem jeho hlasu, jako by se o něj otřelo cosi těžkého, mokvavě studeného a hrozebného. „Už jsi navštívil palác a složil poklonu svému Vladaři! Nepřičaroval sis z Budžu čerstvý vítr do plachet?“

„Dvorní mravy mi doposud nelze obcházet, ať je pokládám za zbytečné a spěchám sebevíce,“ řekl čaroděj příkře. „Nač ovšem přivolávat čerstvý vítr, mohu-li nechat střídat příliš použité veslaře? Žaláře v Meziříčí jsou teď přeplněny lidským odpadem, užitečným pro pohon mé lodi. Odpověz – proč jsi mne vylákal do Budžu?! Tys přece věděl, že se ti vyvrhelové připravují uloupit krále! Jsi mi povinován obeznámením!“

„Mezi tím, co se chystá, a tím, co se stane, zeje propast,“ odvětil démon zrcadla, shlížeje z křídel rámu. „Proč se hněváš? Všechno je vyryto ve Skále osudu! Ty sám skrytě ovládáš vzpouru, ó moudrý, sám ses rozhodl jednat s Yer Tursanem, opustit Město a vzdálit se zrcadla…“

„Máš být mým spojencem a rádcem,“ sykl Er Torsik. „Čaromoc Zvratného Zmaru ti připomene ten závazek!“

Bílé dlaně o sebe narazily v zlostném třesknutí. Vztáhl je proti zrcadlu – bronzová plocha se rozechvěla, zasažena bičem zaklínadla, spleteného z nejtemnějšího poznání Labyrintu.

„Přeji si spatřit krále a jeho únosce!“ zvolal Er Torsik.

Na hladinu zrcadla slétl obraz plavě šedé stepi, vraník s ohlávkou pokojně oždibující podzimní trávu, bílá hříva dalšího koně – Vidina se roztříštila ve vánici modrých vloček.

„… přívěsek! Dali Ayrenovi přívěsek!“ vykřikl ve zlobě zklamání.

„Obávám se, ó prozíravý,“ poznamenal démon, „že mnoho nezahlédneš. Sangval vtělil do přívěsku nadpřirozenou moc, kterou vládl; král jeho působivost zmnožuje darem čistoty a výjimečnosti ducha, pro nějž sis ho vybral a připravoval… Jako dříve Sangval je nyní oku zrcadla neviditelný Ayren.“

„Buďsi,“ pravil Rádce a opanoval se. „Mohl jsem takový krok očekávat. Ale ty mi konečně nalezneš Sangvala! Dávno se vzdal čarovné ochrany, jeho lidské protřelosti už měl dojít dech… A ti zlodějští lotři? Nemohou postupovat dostatečně rychle. Provázejí dítě – zátěž dlouhých jízd král nevydrží. Nezvykl námaze a strádáním! Velitel Gardy je vbrzku dostihne.“

Tentokrát se Er Torsik nezmýlil: cinkot výsměchu nešel přeslechnout.

„Posloužil by ti odpočinek s uklidněním mysli, ó bystrý! Schopnosti Ayrenovy duše a mysli rozvinuly kouzlo přívěsku – přívěsek svou silou podpoří krále…“

„Ayrena šlechtí nesporné vlohy,“ připustil suše Rádce. „Nenahradí však slabost a těkavost mláděte. Nasloucháš hlasům Labyrintu – a hovoříš, jako bys nevěřil v Předpověď, nevěděl o Horgighově věštbě? Chceš mne upozornit na nesnáze? Já se nečinně nespoléhám na šťastné řízení předurčeného osudu! Nestačí důvěřovat pochybnému úsilí podřízených – sám usměrním cestu opovážlivých Sangvalových pěšáčků! Sevřu jejich duše… Nožem válečníků, lžící kouzel si krále jako hrášek přikutálím zpět na svůj talíř!“

Čtvrtý podvečer, počítáno od chvíle, kdy do jejich společnosti přibyl král Ayren Šaanom, začali Hledači skládat věci do brašen a ranců, rušit tábor, chystat se k odjezdu. Pohybovali se dosud jako ve snu; třetí den po zásahu bolí rány nejhůře. Kdyby jen směli zůstat, léčit se, rozptylovat se potěšeními, odpočívat… Spát a nesoužit se starostmi… Poslání je hnalo vpřed, jako vítr koulí stepí chumel suchých travin: vydechne, na okamžik se ztiší, zaduje prudší silou, udeří do své hračky a mete ji po pláni…

Zšeřilo se, chladnoucí vánek lačně ochutnával vůni sýrových žmolenek s kmínem. Král k večeři nepřiběhl. Njál objevil Ayrena v jezírku zřídla: chlapec seděl uprostřed hladiny, klepal se zimou, rty promodralé.

Přesto zavrtěl hlavou: „Nevylezu,“ zabrebtal odhodlaně. Zůstal, přes nejvýmluvnější Njálovo přesvědčování.

Rozveselený Lyk chtěl zůstat s králem a dovádět. Ve vodě se dá občas úžasně hrát… Njál měl spoustu práce, než celý zmáčený odvlekl alespoň velikého psa. Pokusy vylovit krále po dobrém selhaly; mladý muž se vydal k Tarsis pro pomoc.

„Je naším pánem a nejvyšším vládcem, ale i tak nemá nárok koupat se přímo v prameni pitné vody. Navíc onemocní, když ho z tůňky nevytáhneme,“ rozhodla hadačka. „Musíme ho chránit třeba proti jeho vůli… a nesvěřil ti, proč… vlastně…?“

„Král své pohnutky nesděluje poddaným: ani Ayren nehodlá podávat vysvětlení,“ objasnil Njál zevrubně. Sagitto zamrkal a pokrčil rameny.

„Vlku –,“ vyhrkla Tarsis v náhlém vnuknutí, „tys ho navedl, aby se máčel ve studené vodě?“

„Omýval,“ upřesnil Sagitto a zaculil se, „je to směšné, víš, i moji mladší bratránci chtěli radu, jak zařídit, aby jim taky vyrostly chlupy, a král –“

„Vlku,“ řekla ostře, „půjdeš a přivedeš ho, jinak ti za tenhle žert rozrazím vědro o lebku!“

„To už mi slíbila teta,“ podotkl hbitě Sagitto a vypařil se.

Ráno Hledači zasypali ohniště, připravili koně, naložili zavazadla, ujistili se, že na místě nezapomněli žádný z nenahraditelných předmětů výbavy, a vydali se na pouť. Přes pláň Tayb Sarogyn a východní hory se vraceli do Mellia, vzdáleného téměř tisíc mil.

Den poté vyrazil od průsmyku Orebic Mocný Sin Korobi v čele šedesáti ozbrojenců. Mířili k severovýchodu; opálový prsten na ruce velitele Gardy žhnul jako jedovatá duha.

Téhož odpoledne opustil Moudrý Rádce brány Mellia, s doprovodem sice nepříliš četným, ale dobře vyzbrojeným a hodným jeho důstojnosti. Podstoupil jednu z výprav, při nichž dohlížel nad pořádkem v zemi a blahem nabatského lidu. Za cíl své cesty určil správní pevnost na půlnoci – Bouřný hrad v srdci Hadích vrchů, které obkružují středozápadní step…

II.
Střela nedoletí

„Vandrujem jak vejprava vešek po starý koňský dece,“ postýskl si psanec.

Drsná, prašná planina padala do vrás úžlabin a mělkých strží. Šplhala po záhybech úbočí, na temena výšin s lišejníky, pelyňky, travinami jak hrstmi šedých chlupů. Stepní tvorové si v jejím náručí zřídili nory a doupata, tepali ji rychlými kopýtky, ovívali křídly. Pro jejich potěchu se pláň ozdobila vzácnými šperky: trnitými keři, saksaulem, slanobýlem. Ve své štědrosti občas obepjala břehy vyschlých řečišť řídkými náhrdelníky jilmů, různolistých topolů, i vrbinou. Tu a tam se z její travnaté dlaně zvedaly osiřelé stromy jak můstek k nekonečné hlubině nebe.

Hledači podstupovali souboj s pustinou Tayb Sarogyn; králova zvídavá přítomnost jim ten zápas zostřila. Pokud tábořili, našlo se dost práce a příležitostí, aby chlapce rozptýlili. Žel, dík dlouhým jízdám Ayren objevil kouzlo povídání.

„Čím čurá čert? K nám do Hlubiny žádní nechodili,“ cinkl králův hlas naléhavým dotazem a vzal Hledačům další skrojek klidu.

Ne že by obvykle, když vládla pohoda, nebylo o čem mluvit. Damazid znal nepřeberně třeskutých historek ze života, více i méně krvavých. Jeho návody, jak nepozorovaně vniknout do cizího domu, otevřít zámek, prorazit otvor ve stěně – všechny důmyslné, odborně utříděné a označené vzletnými názvy, stály za poslech. Učili se jazyku lupičů, mluvenému i znakovému, a kreslené soustavě znamení, složité jako kněžské písmo.

Hodiny a dny si vykládali o zvířatech; neškodilo, když se vypravěč opakoval. Tarsisiny pohádky, Njálovy příběhy vyčtené z knih, zážitky z bitek a bojových tažení (Vlk jich nashromáždil úctyhodně), to užívali místo léků na ponurý čas: stepí se vinul měňavý průvod postav a obrazů, blýskavý jak světla na ploškách diamantu.

Foke většinou mlčel, požitek naslouchání mu stačil k blaženosti. Jeho zásahy do hovoru se podobaly blesku: tak byly nečekané a ohromující. Zato hádanky uměl luštit nejlépe, a dobře skládal verše – to ovšem dovedli všichni. Písněmi, hříčkami a sázkami válčili s dlouhou chvílí a únavou jízdy. Kdo chtěl, uzavřel se do svých myšlenek, vlastních zájmů či spánku… dokud nepřešel do jejich péče Ayren.

Překypoval nápady neotřelejšími než Foke, hloubavějšími, než byly ty Njálovy, a ve své nevinnosti otřesnějšími než psancovy vyprávěnky. Vynalézal nové hry, trápil se, když prohrával. Znovu a znovu museli líčit králi celé putování, od horkého letního dne po svátku Ok Hagžara, kdy se v Melliu spojila sudba Hledačů. Vyptával se na tisíc věcí a k vysvětlením vznášel námitky. Rozpřádal sáhodlouhé úvahy plné podivuhodných představ… Vpadal do řeči i dřímoty ostatním.

Hledači se prozatím cítili mimo nebezpečí, dovolili si jet stepí bok po boku; nezbytnou opatrnost nebylo dobré obcházet. Ayren je vyváděl z míry. Pokaždé znenadání prohlásil:

„Jen se trochu podívám kolem–,“ a zmizel jim s Medunkou z dohledu. Ryzku, uchvácenou svobodným prostorem plným vůní, nebylo třeba pobízet. Lyk, ustaraný, uhoněný, zabral tryskem, aby výletníky přivedl zpět.

„Náš král je horší než moji bratranci…, a že jsem jich měl kdysi smečku na starosti,“ vzdychl Sagitto. On sám by těžko vydržel netečný. Vyřezával z kusu tvrdého dřeva sponu do vlasů v podobě okřídleného jelena – mohla se hodit každému z nich – mimo Damazida. Lišáčkův pokojný krok mu v té zábavě nepřekážel.

Njál, jednu dlouhou nohu přehozenou přes hřbet Luny, jíž s důvěrou svěřil vedení, vlastní záda podepřená rancem příručního zavazadla a mysl zcela zabranou v knize, kterou četl, zamumlal něco nesrozumitelného. Damazid, od rána pobrukující rozverné písničky, na okamžik ztichl. „To chce kluka utahat,“ mínil potom. „Gazelko, co mi takle vyčarovat drobet mlsnýho?“

„Dřepí, neví, do čeho zobec strčí,“ žahla Tarsis. „Najdou se pro tebe nějaké sušenky… ale poslední. Zlaté uši, děti a psy tak snadno neumoříš – trvá chvilku, zase jsou čilí.“

Lyk na ni vyčítavě pohlédl. Už počtvrté vracel Ayrena: tlapky se mu pletly. Damazid se zasmál a vytáhl psa k sobě do sedla, aby si oddechl.

Tarsis dala Lykovi na usmířenou a za odměnu díl sušenek, než se opět věnovala správce jakéhosi hadříku. Foke se nevměšoval. Zaujat flétničkou, kterou si minulé dny vyrobil (vhodným dřevem mu posloužil sloupek poličky v Hlubině půlnocí), pískal na ni táhlý posmutnělý nápěv. Trochu se mračil, nespokojen s jejím hlasem. Potrvá možná měsíc, než nástroj rozehraje –

„Ubližuješ Medunce,“ řekl Vlk přísně králi. „Co kdyby si v některé té syslí díře zlomila nohu? Chceš o ni přijít? Takhle se vydá ze všech sil, a ty bys ji měl šetřit. Pocestujeme řadu dní bez valného odpočinku… Víš, jak je Tayb Sarogyn nebezpečný?“

Ayren, rozpálený divokou jízdou a honičkami s Lykem, zrudl ještě víc a sklopil hlavu. Na dlouho mu kajícnost nevydržela.

„Proč se pláň jmenuje ‚Střela nedoletí‘?“ přepadl Hledače nejnovější otázkou.

„Před dávnými lety,“ odpověděl Njál, „táhl tudy na sever mocný vládce se svým vojskem, tisíce koní a velbloudů, tisíce lidí… Jejich kosti zůstaly někde uprostřed stepi – přežilo dvě stě mužů a devět zvířat.“

„Proč… tak málo…?“ zeptal se stísněně malý král.

„Řáděj skřítci,“ zahučel psanec. „Jen si všimni, dyž se vo polednách udělá horko, vzduch se hejbá, vodráží skály a přesypy a keře na míle – připlížej se pouštní šotkové. Zmátnou karavaně cestu, zavedou ji daleko vod každý studny. Taky vychlastaj prameny nebo do nich plivnou a zkazej vodu, že zhořkne. A todle se přitrefilo vejpravě toho prokletýho vládce. Pochcípali žízní.“

„Skřítkové…“ Njál obrátil oči v sloup, ale Foke souhlasně pokývl hlavou. Vlk se shovívavě pousmál: skřítci sídlili samozřejmě všude, po lesích, na horách, ba i ve chlévech a pod lavicemi v obydlích.

„To byl hloupý vládce,“ rozhodl Ayren, „načpak sem vůbec zabloudil? A měl si s sebou vzít víc vody! Mohly ji nést hedvábné vaky naplněné horkým vzduchem, zkoušel jsem to s Arsolnatpou, opravdu. Třeba by jich několik hodně ohromných uneslo celou armádu. Nebo… pořád tu vane takový suchý vítr – proč nepoužil draky?“

„Draky…?“ vyplašil se Damazid. „Ty zubatý nestvůry?“

„Hodní a krásní draci,“ urazil se chlapec, „často pobývali v Hlubině a cítil jsem se s nimi dobře. Tihle jsou jiní, z jemného plátna, papíru nebo pergamenu a tenoučkých tyčí. Vítr se do nich opírá, tak létají.“

Tiše žasli nad tím překrásným nesmyslem… ačkoliv…

„Třeba, kdyby to určité podmínky umožnily…,“ přemítal Njál.

Pro člověka, jenž nemá víc než deset roků, svět se skládá výhradně z věcí uskutečnitelných – docela snadných, podivuhodných… a plynoucí čas je nelítostně pohlcuje, jednu po druhé.

Sagitto se zasmál. „Když jsem byl malý, taky mi napadalo ledacos, zázračné hlouposti! Před pár lety mě dokonce trápívalo mámení, že schází docela maličko, jenom se něčeho dotknout… Prorazit průzračnou stěnu… a porozumím hvězdám… Naštěstí mě to přešlo – Njále… co je ti?“

„Já už vím –,“ šeptl nepřítomně: snad ho uřkl pouštní skřítek.

V té chvíli Ayren zavřískl, koně sebou trhli a zamyšlené Tarsis vyklouzlo šití.

„Vedu! Viděl jsem orla!“

„To nebyl orel, ale luňák,“ odpálil Njál, kterému v téhle soutěži jistil výborný zrak převahu. Nerad by se o ni dal připravit. „Zůstáváš zatím mezi mnou a Fokem.“ Nevrátili se k předchozímu hovoru…

… dokud nerozbili tábor a neodbyli si práce, kterým se nedalo ani vyhnout, ani je odložit. Poděkovali koním pochvalou, odsedlali a složili zavazadla. Zvířatům prohlédli a vyčistili kopyta – záludný kamínek zaseklý v chodidle je mohl připravit o koně. Rohovinu ošetřili mastí z vosku a loje. Třeli koním spěnky, aby posílili šlachy namáhané putováním, omyli jim oči, nozdry a jiná citlivá místa, hřebelcovali srst. Napojené je pustili s úvazky kolem předních nohou na pastvu.

Ubezpečeni o dobrém stavu a zdraví svých společníků se směli postarat i o sebe. Postavili přístřešek pro Ayrena, shromáždili topivo, rozdělali oheň, připravili večeři, ošetřili hojící se rány a zhroutili se umdleně do pokrývek. Lyk sebou plácl vedle ohniště, přitiskl břicho k zemi a natáhl zadní nohy. Jazyk mu přepadával z tlamy, tenký, růžový plátek pečeně.

„Tys nedokončil, bratříčku,“ spustil za ostatní Vlk, když se Ayren odloudal na okraj tábořiště, aby dal Medunce dobrou noc. „Cos objevil?“

„Proč je Ayren důležitý pro Er Torsika,“ řekl Njál vítězně. „A pomohl jsi mi ty, Sagitto – když člověk opouští dětství, podobá se hmyzu, který byl larvou v řece… Proráží hladinu, vzlétá nad ni – v jediný zlomek okamžiku vnímá vodu i vzduch. Kdo by dokázal zadržet jasnozřivé dětství a získat moudrost dospělého, ovládne celý vesmír… nebo by musel přidat dětskou mysl ke znalostem dlouhých let…“

„Ty myslíš…,“ vybuchla Tarsis. „Ta Rádcova touha dosáhnout poznání – knihy a kouzelné zrcadlo v Hlubině, alchymistická dílna… Ayrenovi sebral hračky, sotva poodrostl!“ Plivla slovy: „On si krále pěstoval!“

Ayrenův zoufalý nářek přeťal jejich poradu –

Odkopli přikrývky a pádili k němu. Stál, strnulý jako špalek, a křičel vysokým, úpěnlivým tónem.

„Nehýbej se!“ vyjekla pro jistotu Tarsis. Bleskem, jak útočí sokol, hodila svůj malý nůž.

Čepel prorazila hadí šíji těsně za hlavou… Dolní část zmítajícího se ploskolebce utkvívala ještě v noře, kolem níž Ayren v loveckém zápalu nastražil smyčku na sysla. Plaz uvízl tlustým šedým tělem v králově pasti a výpadem protestoval proti spáchanému násilí.

Tarsis se vrhla k vzlykajícímu Ayrenovi. Rázně ohledala, jestli jej nešťastný had nestačil kousnout. Sagitto uvolnil nůž a zvedl ploskolebce: v posmrtných křečích se mu ovíjel kolem předloktí. „Uštkl by,“ řekl Vlk pochmurně. Rozmáchl se, aby mršinu odhodil co nejdál od tábořiště.

„A to ne!“ zařval Damazid, skočil po něm a hada mu vytrhl. „Takový mrhání, vyhazovat chutný maso, když nejni co do huby!“

„Ty chceš jíst jedovatého hada?“ vydechl znepokojený Njál.

„Proč ne,“ zauvažoval Sagitto. „Ještě jsem to nezkoušel, ale boháči v Sogorlem Bajah si hady pochvalují, zvlášť nakládané. Dole v Meziříčí jich spotřebují spoustu: prý chutnají trochu jako kuře, trochu jak ryba.“

Njál se otřásl. Foke dumal, jestli má ploskolebce považovat za kuře, nebo radši za rybu – pak by mohl okusit.

„Pracháč dlabe hada pro zdraví, chudej z musu,“ štiplavě připomněl zrzek přísloví.

„Chtěl jsem si chytit sysla,“ zanaříkal Ayren, „jak mi o tom vyprávěl Foke…“

„Upokoj se, můj pane,“ řekl Sagitto a nenápadným posunkem sdělil Fokemu svůj osobní názor na důvtip Ptačích mužů, „žádná zkušenost není dost drahá. Tys teď jednu cennou získal.“

„Jenže já bych tomu syslovi neublížil, jen si ho prohlédl a zas ho pustil,“ dodal ctnostně král. „Chudáček had… vážně ho uvaříte?“

„Kdepak,“ řekla Tarsis, sklánějíc se nad mrtvým hadem a postrkujíc jej hrotem svého nože, „protože náhodou není pro nás zdravý. Uniklo ti, Vlku, že byl někdo o vlas pohotovější než my.“

Poklepala čepelí na širokou hadí hlavu. V horní části lebky, hned u tepelné jamky, zel propálený otvor, ne větší než zrnko ovsa.

Podvečer kolem nich zešedl a zchladl strachem.

„Na noc postavíme hlídky,“ rozhodl Njál stísněně. „Já… začnu.“

Vraceli se k tábořišti. Ayren upadl do mlčení tak hlubokého a nezvyklého, že byli Hledači jati obavami, zda jej had neuhranul nebo ho neočaroval Er Torsik.

„Foke…,“ ozval se posléze král, „Foke, pověz,“ pokračoval zamyšleně, „myslíš, že mě ten had měl v osudu? Víš, kdybych sem nepřišel, umřel by? A kam se odstěhoval sysel?“

Kobaltovým sametem nebe šlehla Mléčná dráha. Třpyt hvězd dopadal k zemi v dešti stříbrného světla, temnota stepi ho vstřebávala. Njál obcházel tábořiště, vnímal čeření stínů, lehkých zvuků a hlasů – životy drobných tvorů se pohybovaly hloubkou noci. Přes silný plášť k němu pronikala zima… a soužila ho nejistota.

Uprostřed léta, když mu Sangval svěřoval poslání, věděl, že cesta bude nesnadná. Připravil se na nebezpečí, bolest, strádání… i na boj. Nečekal úmornou jednotvárnost, stravující dennodenní námahu bez přestávky. Míle a míle jízdy přinášely křeče v údech, mokvavé vlky a boláky. Obyčejné zatěžující práce, koně, voda, oheň, strava, jako by posouvaly neuchopitelný cíl z dosahu. Netušil budoucí vytrvalý tlak úzkosti, kdy na hraně nože tančí černý skřet, zlověstný přízrak zkázy. Získali krále? Slabý a přechodný úspěch…

V poslední dny se mu zdálo, že jej sleduje smrt jako tichý chodec. Cítil ji, podobnou někomu, kdo stojí vedle něj v temné jizbě, hmotný, dýchající, neviditelný a nebezpečný. Vztáhne ruku, dotkne se jejího pevného ramene –

Njálovi náhle projel kostmi mráz. Noc oněměla. Mladý muž zuřivě zatřásl hlavou, naprázdno zahýbal čelistmi… Přišel o sluch. Tleskl rukama – neozval se nejmenší zvuk, zadupal bez drobečku hluku.

„Tarsis!“ vykřikl v zoufalství – hlas mu byl odňat. Klopýtal ke spáčům… a zpozoroval, že koně, pasoucí se na pokraji tábora, propadli šílenství. Vzpínali se a chtěli vyhazovat, přervat úvazky a uniknout. Bili kopyty do vzduchu, a hroutíce se, zmítali sebou, hrdla napjatá řičením, které nemohl slyšet.

Změnil směr a rozběhl se k nim. Spatřil dva temné stíny, visící na šíjích Mourka a Reshy. Koně zápasili, pokoušeli se útočníky shodit, bělma vytřeštěných očí svítila v šeru. Njál vytrhl tesák, odhodlán k výpadu…

V té chvíli Resha v zběsilém úsilí stočil hlavu, chňapl po nepříteli a strhl jej k zemi. Vztyčil se, spoutanýma předníma nohama dopadl na štíhlou šelmu. Svíjela se a snažila odkulit stranou. Mohutný vraník se zvedl podruhé –

Njál nečekal, až kopyta udeří do hmoty vdupávané mezi trávu. Obrátil se k Mourkovi: sklesl, do krku zahryznuté zvíře, podobné pardálu. Šelma odskočila od padlého koně. Tesák minul její hruď, sklouzl po pleci. Mladík na zlomek okamžiku zaváhal. Znehybněla i šelma… S přízračnou hbitostí se na něj vrhla.

Njál stěží stačil vztáhnout levici na obranu, rozmáchl se čepelí… Poraněné rameno pod nárazem dravčího těla vybuchlo bolestí, Njál ztratil rovnováhu. Zřítil se na zem, tlama s dlouhými špičáky se k němu skláněla, dýchajíc hnilobou. Dlaní odtiskoval huňaté hrdlo, zachvívalo se vrčením. Do zad se mu vtínaly břitké drápy. Zabořil prsty do jemné srsti zvířecího krku, škubl jím stranou, vyrážeje tesákem vzhůru… Ruka Njálovi ztuhla.

Kožešina povolila v široké trhlině, pardálí hlava sjela na bok… Jak přílba ukrývala hubenou, bledou tvář dívenky s čelistmi znetvořenými dlouhými tesáky. Oči v posedlé, nepříčetné prázdnotě nepatřily člověku ani zvířeti… jen netvoru, bloudícímu nepochopitelným utrpením. Sknocené černé vlasy se lepily k něžnému čelu rozrytému nedětskými vráskami.

Njál vnímal, že stvoření křiví ústa ve vzteklém ryčení, vyjíždí jimi k smrtícímu kousnutí, které mu otevře krční tepnu… Nedokázal bodnout…

Mezi smrtícími zuby a dívčími rty vyprýštil proud krve. Stvoření se roztřáslo, tvář měkce ulehla na Njálovo rameno.

Mladý muž vzhlédl… Foke špičkou bosé nohy sesunul bezvládné tělo zahalené v kožešině na zem a pomohl Njálovi vstát. Zatímco Foke otíral svůj tesák a vracel jej do pochvy, Njál nešetřil překotnými díky. Cítil se nanejvýš ohavně: z několika důvodů, mimo jiné proto, že je nepříjemné neslyšet se při řeči, zejména když na tom záleží… Zvlášť, když to toho druhého nezajímá –

Foke se k němu otočil, ušklíbl se, zavrtěl hlavou a zamítavě mávl rukou. Njál byl hluchý a teď se mu navíc kalil zrak rozhořčením.

Sluchem zahřmělo: Njálův mozek se rozkmital peřejemi zvuků. Foke se na něj přívětivě cenil.

„… neslyšel jsem tě, ale jak tě znám a jak ses nyvě tvářil, mám dojem, žes mi chtěl po svém zvyku děkovat. Tu námahu si klidně odpusť.“

„Už potřetí jsi mne zachránil,“ namítl důrazně Njál, „rád bych ti splatil největší z dluhů, já –“

„Nevyráběj si starosti,“ pravil Foke stejným tónem, „tak je to přijatelnější, než kdyby Ptačí muž vděčil za život nějakému písaři.“

Njál pro změnu pozbyl řeč… jen na okamžik: „Vystříhám se případného zásahu v tvůj prospěch, i kdybys pelichal z posledního peří,“ utrhl se, upřímně dopálen, „lépe pro tebe než pak hynout zahanbením.“

Fokemu bojovně naběhly čelistní svaly – a tu se přihnali Damazid se širočinou Skarf a Sagitto, třímající svůj meč Šibal.

„Je příšerné mít znenadání ukradené uši,“ zasupěl Vlk. „Gazelce se zdál věštebný sen a budila nás… Vězíme v čárech? Co se děje?“

Foke pokývl k neživým tvorům. Hvízdnutím odehnal Lyka, který se vynořil z Ayrenova stanu a přál si divná zvířata očichat, nedůvěřivý a rozčilený.

„Rysice – šamani ve Sloupových horách je mrzačením a kouzelnými lektvary pěstují z uloupených dětí,“ vysvětlil stručně Foke. „Půjčují Rysice na zabijácké posílky, odstraňovat bohaté strýce a nepohodlné protivníky v lásce i moci… Myslím, že Moudrý zaútočil.“

„Bláho! Čuchám, že skovanej vobejduje pár kroků vod nás, klape nabroušenejma pazourama,“ zaduněl hrobově Damazid. „Teďkon abysem se bál jít vytrousit – co dyž mě Rádce rafne do karasnice…?“

Koně se zvolna uklidňovali, pofrkávali a stěžovali si Sagittovi: nestačil je tišit laskáním. „Zapískej jim,“ vybídl Fokeho, „ať se upokojí – mají rádi příjemnou hudbu. Můžeš pro jednou být trochu užitečný, ne?“

Ptačí muž ho zdrtil opovržlivým pohledem. „Rozumíš válce, a ničemu víc. Jak mám hrát, když jsem si flétnu ještě docela neochočil a dřevo teď v noci prostydlo? Vřískala by, že bych koně vyděsil hůř než Rysice!“

Už mnoho nenaspali ani se nevzdalovali od sebe. A uvítali s úlevou, když Zlatý lovec z Východu polapil probuzenou step do smyčky světla.

Psanec rozbíjel vyprahlou zemi sekyrou Skarf. Železným plechem, podle potřeby užívaným jako pekáč na placky, vál, kovadlina, rýč nebo lopata, vyhloubili mělkou jámu. Skryli do ní Rysice před Ayrenovýma očima, bílým dnem, zlými démony. Odříkávali při tom zaklínadla, která odhánějí ghúly a mrtvým přinášejí pokojný spánek. Další trudná práce je čekala. Nejenom, že ve stádu koní, jež se členívá do přátelských dvojic, osiřel Batchú, červený strakoš; Hledači přišli o soumara…

Sotva se rozednilo, začali přebírat zavazadla. Rokovali nad každým kouskem výbavy, nad sedly ověšenými schránkami na jídelní misky, polními lahvicemi a brašnami s osobními potřebnostmi. Nářadí – zdálo se nezbytné –, pokrývky – bez těch se neobejdou –, jídlo – stejně nepostačí –, dva soudky na vodu, snad největší poklad, vydobytý Hlubině, jenže… teď příliš těžký. V rostoucím zoufalství kolem sebe hromadili náklad do zmatených kupek.

Ayren Mourka hořce oplakal. Pak se zapojil s bujarostí ročka do přebalování dvojitých cestovních brašen, kožených truhlic, vaků a toreb.

„To přece nemůžete vyhodit,“ zamračil se král, prohlížeje žalostně nedostačující snůšku náčiní a oděvů, jež se rozhodli oželet. Jen zaúpěli.

„Vím,“ řekla posmutněle Tarsis, „že jsou tu věci, k nimž jsi přilnul. I my se musíme vzdát předmětů, které nás provází od počátku cesty, pomáhaly nám a přivykli jsme jim jak dobrým přátelům. Ale tady ve stepi není, kdo by nám pomohl. Nikdo nevyřeší naše obtíže – jen my, za jakoukoliv cenu.“

„Hej – hej – héééj!“ zaječel Vlk. „Přichází záchrana v nesnázi!“

Rozesmál se jak posedlý, běžel planinou vstříc dlouhému zařehtání. „Netvrdil jsem, že se vrátí?“

Hnědý kůň k nim uháněl rychlými skoky, hlavou jako by odstrkoval prostor, který je dělil; ržál jasným voláním. Lyk Sagitta předstihl s ohlušivým řevem. Bylo vidět, že pes a kůň se srazili, do vzduchu vylétly Lykovy tlapy v klubku prachu – z písečné clony se vykulil šedivý chumel, halasně obíhající hnědáka z Ökdi.

Lyk poskakoval z předních na zadní, štěkal radostí a třel se o nohy hřebce, kterého zanechali smrtící pustině. Hnědák rozverně zatahal psa za uši; dokázal své společníky vypátrat! Přiklusal k Sagittovi. Pohodil velkou hlavou, položil ji na jeho rameno a hluboce vzdychl, zatímco jej mládenec hladil po šíji a hebkém, měkkém chřípí. Hnědák z Ökdi zdravil řehtáním své živáčky jednoho po druhém. Lidi chňapal za ruku či oděv a přivlékal k sobě, natahoval pysky, mhouřil oči a ocucával jim prsty – s rozkoší se nechával drbat v hřívě. Očichával se s koňmi, poněkud zkoumavěji s Reshou a strakošem Batchú. Na uvítanou si navzájem přejížděli nozdrami po čele a krku; ocasy jím pošlehávaly.

Něžná Medunka hnědáka okouzlila. Vzepjal se s ostrým, vyzývavým výkřikem. Otáčel se v kruzích, pohazoval hlavou, zvedal se a povykoval, až se k němu zlatá klisnička přiblížila drobnými krůčky. Olízla hnědákovi bílou lysinku a bok, poskočila z nohy na nohu, odraz – a vystřelila po stepi, vybízejíc k honičce.

Lišáček položil uši, zadusal a hlučně zařehtal.

„Hej, žárlivče, klidni se – taky se musí seznámit, ne?“ vyhuboval mu Sagitto; spěchal připravit zavazadla, aby co nejrychleji vyrazili.

Slunce stoupalo schodištěm času a rozlévalo plání žhavé pochodně, písečná zem se rozpalovala jejich dotekem. Vzduch se vlnil v dusivém horku, ač sotva minulo ráno.

Tarsis přivřela oči, šarlatově zlaté paprsky se zbarvily v měděné šero. Cítila únavu za dlouhý čas obav a napětí, ve skráních bušil ostrý kámen, víčka pálila, tížila… Hadačce ovinula zrak stříbřitá oblaka, mihotavě blýskavá.

Strhla ji do jezera vířivé, temné bolesti, úporné a vzdálené, jako by nepatřila jejímu tělu –

… setmělo se – tak se sklání zimní odpoledne nebo přichází letní bouře. V popelovém povětří mezi stísněnými zdmi ulice se rozléhá hluk zbraní, výkřiky bojujících, úpění smrti. Dveře se rozlétnou, hlomoz ustává; z útrob obydlí se vyhrnou ozbrojenci, rozestoupí se…

Tlumený úder. Kohosi vlečou ven, přes práh, po schůdcích. Muž těžce, bezvládně dopadá čelem k zemi. Houf šedivých stínů jej obklopí záštiplným kruhem. Obřadník v černém rouchu napřáhne dlouhý hák a zaklesne křivý hrot do obnaženého boku odsouzence. Táhnou ho ulicí, hladké pevné paže se smýkají prachem a smetím, hlava naráží na dláždění, třísní je rudými skvrnami.

Jedním z otřesů se z tváře sveze změť světlých kadeří: Tarsis na okamžik spatří jemný obličej, přeťatý dlouhou ranou.

Sežehne ji děsivý strach, vědomí neodvratné chvíle –

Řezavá bolest vadne v křehký, bílý smutek… bludiště tesknoty a beznaděje. Vidění vyslané Mocí zmizelo; hadačka s úsilím vykouzlila netečný výraz a zadržela Girela, dokud ji ostatní nepředjeli. Nedokázala by teď na Njála pohlédnout… Už věděla, jaký je stihne osud: prokletí vystoupilo ze smaragdové propasti…

„Vydařený léto, jen ňák nehodlá skončit,“ zafuněl psanec. Mezi řídkým rákosím rezavých vlásků vyvěraly studánky potu. Odmotal si šátek z krku a zavázal jej přes zrudlou lebku. Velké uši proti slunci zprůsvitněly, plály červeným zlatem. „V říši Pána vohně bejvá studenějc!“

Zvedl se jihovýchodní palčivý vítr. Vysával vláhu z půdy, rostlin i tvorů; šedivá tráva odumírala, naříkajíc pod jeho svištivými prsty. Ústa poutníků osychala v nemilosrdném větrném dechu, prach štípal pod víčky. Njál otevřel polní lahvici, navlhčil plátěný klůcek a otřel s ním Luně nozdry.

„Voda dochází rychleji, než jsem čekal,“ řekl ustaraně. „Štěstí, že bude čím doplnit zásoby: do večera určitě narazíme na studnu.“

„Stačí držet se znamení!“

Foke kývl k pomníku z kamenů, větévek a hadříků – značky v mílových odstupech lemovaly dávný chodník. Do tvrdé desky stepi zůstaly vytesány otisky pěších i kopyta stád. Vítr omýval kosti padlých zvířat, křehké a vybledlé jak mrtvé dříví. Hledači připojili na písečnou listinu šlépěje svých koní; potají prosili Bohyni, aby nezanechali truchlivější stopy…

Od Sloupových hor, modrého lemu stepní mísy, postupoval šikmo na severovýchod tlustý černý had jezdců ve zbroji. Sluneční prasátka poskakovala po hrotech kopí, koně trpělivě klusali, vojáci hrkotali nad sedla a zas dolů. Úmornost tažení je zmáhala: dlouhý přesun – horší než bitva. Někdo pochrupoval, další bručel popěvek, jiní se osvěžovali nemravnými povídačkami. Všichni pošilhávali po vozech s vodou a zásobami, jejichž plachty pleskaly ve větru… Počítali chvíle do zastávky.

Jediný se na trén ohlížel s nevůlí: rytíř v třpytné zbroji, jehož vraník táhl stuhu průvodu dál do pláně. Záře prstenu s jistotou vedla stíhání napříč pustinou – a povozy, zajišťující přežití v Tayb Sarogyn, zdržovaly oddíl, dosud vzdálený téměř osmdesát mil od skupinky Hledačů.

„Sin Korobi…,“ zavál Rádcův chladný hlas v mysli velitele Gardy. „Sin Korobi… neobávej se! Ti ničemníci půjdou stále pomaleji… Za šest pochodů je dostihneš. Tentokrát osobně ručím svým dozorem, že neuniknou ani nás neobelstí!“

„Budiž ti nekonečný dík, můj pane,“ zašeptal Mocný, hrdlo vyschlé drsným povětřím a dychtivou nenávistí. „Pověz mi, prosím, Nejmoudřejší, mé prosté důvody k pronásledování znáš; proč jsi se uvolil k pomoci ty, Dohližiteli a Opatrovníku říše? Nemohu odhalit, jaká úloha a spojení je váže k povstalcům… Nechápu, proč opovážlivě vpadli do sídla, které zajisté náleží tvé Moudrosti. Můj pane, bylo snad jejich posláním tohle drzé vloupání?“

Ledové bodliny Rádcovy nelibosti, pronikající mozkem, potvrdily Sin Korobimu skryté domněnky. Vladař ocenil jeho schopnosti, učiniv strážného Yaina velitelem Gardy: a horal z Orlího klanu se stal honičem svého pána, psem věžníkem, střežícím dům a bezpečí – srdcem Vládcovy vůle, v duši vrostlý střep Ulb Sinova majestátu.

„Nemýlíš se, Sin Korobi!“ zazvonil křišťálový hlas. „Odhalil jsem věrolomné záměry spiklenců… Vyznavači Bezprostřední Blízkosti zamýšlejí dosadit na trůn dítě, jež vydávají za potomka krále Tungula. Tvá důmyslná opatření a divy mého poznání odvrací vzpouru Nabatu; nejvyšším nebezpečím však hrozí lživý následník trůnu. I mnozí z Gelabhů nevraží na Jasného Vladaře a jeho věrné! Uvítali by loutku, jejímž jménem by panovali sami… o tom jsi zpraven –

Záludné úklady a ozbrojené povstání mají jediný cíl: Vládcovu korunu předat malému lžikráli… V největším utajení jsem zajistil toho chlapce, přenesl jej do bezpečí skryté pevnosti. Ti mladí rebelové nás oba ošálili a prchají teď s děckem, klamně napadajícím Vladařova práva!“

„Tak se nestane, Moudrý,“ pronesl klidně velitel Gardy. „S podporou a přízní, které mi poskytuješ, zabráním každé zradě svého Vládce, Pána a Dobrodince… Dám krev vojáků, i vlastní život!“

Vstoupiv na kouzelný koberec poslání a palčivé víry, vznesl se nad tíži těla, nesnáze cesty – a nedůvěru.

Padalo šero, koně se vlekli krokem, chvěli se vyčerpáním. Jezdci kolísali na jejich hřbetech, omámeni námahou pouti ve žhoucím dni. Toužili dorazit ke zřídlu…

„Máme vodu! Dokázali jsme to!“ vykřikl Njál, sklouzl z Luny a klopýtavě se rozběhl k proutěnému roubení, olámanému stepními větry.

„Se mi nezdá,“ houkl Damazid. „Zvířata nic neříkaj…“

Z hladiny písku vyrážela stébla churavých travin; vlnila se nad náhrobkem vyschlé studny. Tarsis, od rána ztichlá a posmutnělá, jen zavřela oči, jako by to neštěstí očekávala.

„Nemohli… nemohli bychom odsát vodu stéblem…?“ vyhrkl Njál v bezradném zmatku.

„Žádná tu není,“ utřel ho se strohým zadostiučiněním Foke.

„Nevadí,“ zasáhl Sagitto. „Njále, neleží na mapě vyznačený jiný pramen, docela blízko? Den jízdy, hádal bych… Když nebudeme moc rozmařilí, vystačíme až k němu.“

„Napneme kožené pláště, ty do deště, a nachytáme si rosu,“ navrhl Foke, hrdý na svou znalost stepi. „Koně už dosyta nenapojíme – trocha vody ve vacích stačí sotva k ovlažení.“

„Odříkání je nenadchne, mě jako vrchního podkoního taky ne,“ řekl kysele Vlk, „ale vydrží. Zítra jim dopřejeme trochu delší odpočinek… Nestůjte, potřebují odstrojit! A kdo dnes chystá večeři?“

III.
Smrt z bílého písku

Kolmé sluneční paprsky oslepovaly. Hledači pod jejich horoucími doteky stárli, světlé vrásky v opálených, zaprášených tvářích. Natírali si pleť ovčím tukem; králi se z pachu skopoviny dělalo nanic. Proti úžehu ovíjeli hlavy šátkem – Lyka chránili stejně.

Palčivé horko sálo z poutníků vlhkost, Damazid tál podoben sněhovému obru, boltce se mu loupaly. Oděvy vsakovaly řinoucí se pot. Tkanina pod suchým větrem tuhla jako škrobená, až hladká a tvrdá při pohybech praskala na těle. Kopyta koní vířila prach v oblaka, jež je provázela s neúprosnou vtíravostí, jako by stepí táhli mrační obři.

Sklonek odpoledne je nedovedl ke studni, jen zmírnil parno. Hledači zastavili znavená zvířata, když objevili rozptýlený topolový hájek na mělkých úvalech. S pevnou nadějí, že ráno přinese záchranu, časněji než jindy rozbili tábor.

Sagitto s králem prodlevy využili: zotavovali se lukostřelbou. Njál se připojil, věren Sangvalově zásadě pochytit vždy něco nového. K výcviku si půjčil krátký gelabhský luk z beraního rohu. Tarsis tu zbraň uzmula v Hlubině jednomu ze zabitých vojáků. Lučiště bylo dvojmo prohnuté, zdobené malbou, s rukojetí opatřenou modrým suknem. Mladý muž si levé předloktí chránil širokým řemenem, který obtočil křížem.

Ayren se úžasně bavil… Hlas mu přeskakoval smíchem, zvlášť když Njálovi padaly nasazené šípy a tětiva ho klepla přes palec. Nicméně Njál se mohl pyšnit dobrým zrakem a pevnou rukou. Zanedlouho – až si zvykl, jak táhnout za tětivu do posledního okamžiku, uvolnit ji z ohybu prstů bez rušivého škubnutí, lučiště za výstřelu pevně sevřít a maličko pootočit doleva – dočkal se Vlkovy pochvaly.

„Máš v sobě jistotu a klid a to se luku líbí,“ usoudil Sagitto. „Vedeš si dobře – nesleduješ cíl hrotem šípu, ale citem. Mohl bys být stejně dobrý lučištník jako jezdec, kdybys dost cvičil – denně si aspoň na luk sáhnout.“

„Vždyť on cvičí!“ vykřikl Ayren, narážeje na podívanou, kterou Njál pravidelně poskytoval Hledačům: opakoval a zdokonaloval postupy Suchého boje. K Damazidovu neutuchajícímu pobavení pokaždé předcházely Njálovy meditace a pohyby, určené k posílení ducha a uvolnění svalů i šlach.

„… chtěl bych to taky umět,“ dodal s toužebným povzdechem chlapec.

„Jenže pochytit tenhle způsob zápasu je ještě těžší než ovládat luk,“ zarazil krále s úsměvem Sagitto. „Já sám pro něj nemám dost rozvahy a trpělivosti; jen si půjčuju chvaty jako zbraně.“

„To nevadí,“ pravil horlivě král, „budu pilný a zvládnu jej, pokud se Njál stane mým mistrem. A… můžeme to zkusit už teď?“

„Čím dřív se začíná, tím lépe, můj pane,“ řekl Njál pobaveně. „Musíš si osvojit nejen soustavu úderů a úhybů a projít výcvikem, který zocelí tělo a zrychlí pohyby. Především je nezbytné změnit tvou mysl a znásobit její sílu: bojuje tvůj duch a tělo jej poslouchá jako nástroj.“

„Chm,“ zafrčel Damazid: zdržoval se poblíž, aby mu neušly královy pokroky ve střelbě.

„Kolik času potrvá, než tohle dokážu a někoho porazím?“ zeptal se Ayren nedočkavě. Z úvodu vytušil, že průprava nebude krátká.

„Dva roky jsem pracoval se základními postoji a svým vědomím,“ zasmál se Njál. Ayren zesmutněl. Nebylo mu jasné, nač se hodí podobně zdlouhavý způsob boje.

„Postav se, pane,“ pokračoval Njál, „rovně, s chodidly vedle sebe, jako bys byl strom, jehož nohy jsou kořeny a kmen páteře prorůstá až k nebi. Ruce slož vzhůru dlaněmi na sebe, jako bys chtěl vzpírat těžký kámen…“

„Sklapni!“ bafl Damazid. „Todle nebudu poslouchat – co za kraviny do kluka hustíš?! Heleď, Njále, kdypa sis to rozdal na háky – teda, spad si někdy do vostrýho mlejna?“

Njál zahanben uznal, že rvačku, již měl psanec nepochybně na mysli, doposud nepodstoupil.

„Koukni,“ děl zrzek, vyhrnul si rukávy, „jít proti tobě někdo krapet vodrostlejší – no, třebas jako já –,“ Njála převyšoval ani ne o půl hlavy, zato co do objemu vydal za tři takové mládence –, „tak tvý chvatíčky spláchne jedinou řádnou šupou.“ Zavířil zaťatými pěstmi zvíci uzeného plecka.

Sagitto sledoval spor bez poznámek, v očích nezbedné zlaté jiskřičky. Přiloudal se Foke, paže založené, pohrdavě zakloněnou hlavu. K Njálově úlevě si hadačka střetu nevšímala, zaujata kuchyňskými ranci; v horku se rychle kazily zásoby.

„Njále, vyhrál bys?“ vyhrkl král.

„Dobrá,“ pravil Njál tvrdě a připravil se k výpadu, „můžeme si to vyzkoušet, trváš-li…“

Vzápětí se ocitl na zemi. Jeho čelist k němu pro tu chvíli nepatřila.

„– sem povídal,“ šklíbil se nad ním Damazid a třel si klouby pravice. „Vopičky pro voko.“

„Hej, Zlatý uši, přitáhni uzdu!“ vykřikl Vlk. „Máš o hezkých pár kamenů váhy víc, Njálovi se zatím nezacelilo rameno, k našinci ani nemůže užít pravý způsob – jestli se chcete poctivě měřit, proč si nevzít hole?“

Rozběhl se k zavazadlům a přitáhl odtud dvě silné tyče: odnesli si je z Hlubiny, na vleky, přístřešek, pro příhodu. „Jsou sice trochu delší, ale ne abyste je zlomili,“ děl temně, když je házel sokům, „nebo se vztekám taky. A spravedlivě – oba bokem po slunci.“

„Budu šetrnej,“ slíbil psanec, „k holím i tudle k mladýmu.“ Vycenil zuby, zatočil svou tyčí ve vzduchu a drapl ji oběma rukama trochu pod středem, směřuje s ní k zemi. Dobíral si diváky, k nimž se připojila i Tarsis.

Njál svoji hůl přehodil ledabyle přes pravé rameno jako nosič vody. Souboj ho odpuzoval, nepřicházel však na způsob, jak se utkání vyhnout. Sklopil řasy, zabrán v myšlenkách…

… jen zdánlivě. Damazid znenadání vyrazil – a písař už byl v pohybu, uskakuje doleva. Jak předpokládal, směřoval psancův úder na jeho hlavu, ale proťal jen prázdnotu. Konec Njálovy hole hbitě projel Damazidovi pod loktem a bodl do boku.

Psanec zafuněl a skrčil se… Zlomeček prodlevy, kdy Njál přehmátl hůl, využil k bleskovému výpadu. Mladý muž zavrávoral nazad, odhozen důkladným šťouchem do břicha. Vzápětí zachytil další zrzkův útok, hole o sebe třeskly, znovu a podruhé, zaklínily se v přetlačování –

Njálova hůl odskočila, odtištěna Damazidovým náporem. Njál s ní, uhýbaje soupeřově ráně. Zasykl, jak ho tyč nabrala do paže. Psanec v setrvačnosti pohybu pozbyl kryt. Njál toho využil: odraziv jeho hůl, zacílil nad ucho. Damazid půlobratem unikl, rozmach Njálovy tyče dopadl mezi tuří šíji a rameno. Jinému by možná přerazil klíční kost… Psanec se jen otřepal a málem Njála smetl krupobitím odvetných úderů.

Lyk pobíhal kolem zápasících s pronikavým řevem. Když ho zkoušela hadačka odehnat, jen sklopil slechy a hubatě odštěkl. Také Sagitta šarvátka rozjařila. Na rozdíl od Damazida měl nejednu příležitost seznámit se s Njálovým způsobem boje; podporoval jej nadšeným pokřikem. Tarsis a Foke byli pozorovateli tiššími, byť neméně vzrušenými. Král se děsil… Hřmění srážejících se holí znělo zlověstnou bouří, měkký zvuk zásahu, hekání a supění soupeřů mu naháněly husí kůži. Nevěděl, komu držet palce, o koho se víc bát…

„Sagitto,“ zašeptal a přitiskl se k němu, „oni… oni si ublíží…“

„Je to jen takové cvičení, můj pane,“ pravil Vlk pokojně. „Až dojde na opravdovou bitvu, budou připraveni – je důležité umět bojovat – hej, Njále – ber ho zprava!“

„Já nechci… Nechci!“ zavřískl Ayren a zakryl si tvář.

V té chvíli Njál sesmekl Damazidovu zbraň po své holi, odklonil tak psance: a chňapl po tom ždibci času a prostoru… Njálova hůl zavířila – Damazid, rozptýlen chlapcovým hlasem, už neodvrátil ránu, jež důkladně sekla z boku do ledvin. Sesypal se na kolena a scházel mu dech.

Hledači vykřikli, Njál spustil paži s holí. Damazidova tyč klouzla jako kopí šikmo vzhůru, svištěla k Njálovi a naplno udeřila do hřbetu ruky, svírající zbraň. Njál zaúpěl, upustiv tyč. Zápasník bez hole je vyřazený muž… Damazid radostně zahulákal, vyhrabal se do stoje.

Njál rovněž zaječel, vymrštil se a přemetem dopadl na ruce. Damazid vytřeštil oči… Švihl tyčí. Míjela Njála o vlas, když se dalším skokem přenesl k zrzkovi, nový odraz – písařovy paty se zaduněním střetly ochmýřenou lebku.

O zem buchli téměř současně. Psanec nehybný, Njál schoulený do klubka, dlaň přitištěnou k nezhojenému rameni. Při tom krkolomném kousku uvnitř v tkáni vzplála mrazivá bolest, brala zrak i sluch.

„Tys byl na něj zlý!“ vykřikl Ayren a hnal se k Damazidovi. Opatrně mu nadzvedl hlavu, slzy v očích. Tiše volal psancovo jméno.

Njál se s přemáháním vysoukal na nohy. Modlil se k Bohyni, jako nikdy dosud, aby psanci neublížil.

„Dočista… v pohodě,“ odfoukl zrzek. Posadil se, podporován Tarsis. „Psina – takový poškorpení mezi kámošema. Hele… ani neblinkám. Akorát mokrej hadr… by se šiknul! Jo… Si myslim, Njále, že bys teda svý dovednosti moh mrňavýmu předávat – sou vydatný.“

„Zlatý uši, kolik těch slepic dlužíš Sepulgovi za přepevnou kotrbu?“ zeptal se rozesmátý Foke.

„Jednu tučnou přidá Njál, že si u Tarsis nezadal,“ zazpíval Vlk jako vyvolavač… a jazyk se mu zadrhl: přítel ho beze slova obešel.

Mladý muž odrázoval až hodný kus za tábořiště, kde usedl, zamračený, nešťastný, osamělý v trýzni duše. Málo znamenaly stržené podlitiny a odřené, rozbité prsty. Paní osudů mu předložila zkoušku – neobstál. Nedokázal se vymanit z hněvu a sobeckých, zběsilých hnutí mysli, neuměl si poručit, jednat prozíravě a rozhodně, co nejlépe pro všechny… Znovu selhal. „Zvlášť uctivě s tebou nezacházejí,“ pravil soucitně hebký hlas, chladivý a šelestivý jako kožešina.

„Ne příliš,“ povzdechl bezděky Njál, pravička modrala a otékala – a škublo s ním. Rozhlédl se divoce kolem, ve spáncích hučel náhon krve –

Vyskočil a vykřikl. Nezazněl jediný zvuk. Jako za noci Rysic jej obalily chomáče neviditelné bavlny. Mezi pahrbky řídké trávy nestál nikdo, nic se tam nehýbalo. Večerní vítr a zapadající slunce si hrály na honěnou se stíny. Hledači přecházeli kolem ohniště a zavazadel, chystali večeři.

„Njále, synu Bilisův, proč ten vzruch?“ oslovil jej znovu vlídný hlas. „Pokojně, vždyť chápeš, že tě neuslyší, pokud o tom nerozhodnu sám. Nebylo by rozumné, aby o našem hovoru věděli… Pouze tobě se dostalo oduševnělé výchovy a vzdělání: ty jediný, Njále, jsi hoden, abych s tebou jednal. Byla ti vštípena úcta k ušlechtilým věcem i touha po vědění…

Mohl bys dosáhnout vysokých cílů, pobývat mezi urozenci ducha a knížaty moudrosti! Netoužil jsi nikdy po tichu studovny, do níž doléhá jen zvonění vodotrysku a šepot listoví? Nedychtíš vdechovat celou duší poznání a svou učeností pak oblažovat jiné…?“

„Přál jsem si tak žít,“ pravil Njál opatrně, spustiv se do předchozí polohy, „přesto se domnívám, že nikdo není mocen měnit mi za mne můj osud – ani ty, Moudrý.“

Zrnitý povrch půdy se zvlnil závanem tmy.

„Vskutku jsem tě nepodcenil, Njále! Bystrý důvtip odíváš skromností… ale čeho se ti dostává místo úcty a vděku? Tví souputníci, lidé nízcí, hrubí a na cti zmařilí, zneužívají tvého rozumu a nezkušené čistoty, křivdí ti a tropí si s tebe posměch –“

„Nikdo není tak špatný, jak si představují jiní, ani tak dokonalý, jak se cítí sám – tvrdíval můj otec,“ pronesl Njál ve slavnostním tónu, jímž se za obřadů citují výroky písem.

„Njále! Synu Bilise, počestného a ctěného muže, s kým jsi spojil svůj úděl?!“ vykřikl hlas pronikavě. „Tupý zabiják, rváč stíhaný zákony, zločinec odchovaný ve stokách, potrhlá poběhlice…!“

Njál rychle vzhlédl přes chvějivou clonu modrého stmívání. Nezdálo se, že Hledači postřehli cokoliv nápadného, bezstarostně zaneprázdněni. Foke u svého ohniště hrál na flétnu. Medvědí Damazid se humpolácky dohadoval s Vlkem: zrzkův obvyklý řev polykala nicota. Sagittovu odpověď vyzradila průvodní smršť výmluvných gest – horalovým projevům by spíš uškodila tma. Tarsis v letmém znepokojení otočila tvář k Njálovi, zamávala na něj…

Písař zůstal nehybně sedět.

„S tou poběhlicí se ožením,“ prohlásil spokojeně, „pokud nedá přednost mému přísežnému bratru Sagittovi – toho, tuším, nazýváš rváčem.“

Šerem zazněl smích: „Slepé mládě!“ dusil se neviditelný. „Zajíčku, holátko, kolik jsi toho nachodil po světě, co znáš?“

„Zjara mi bylo devatenáct,“ namítl Njál dotčen. „Já… jsem asi nejstarší, až na Damazida, samozřejmě.“

„Ve společnosti, která by tvého otce ranila do srdce,“ hřměla ústa bez těla, „tvá mysl okorala a pozbyl jsi dobrých mravů! Stal se z tebe pobuda, kterému hodí měďák a obejdou jej obloukem –!“

Njál stanul před sebou samým, díval se na svůj vlastní zhmotnělý obraz, který v zrcadle Hlubiny bez zájmu pominul, zaujat důležitějšími starostmi. Teď svému já neunikl… Netušil, že se tak změnil.

Štíhlý už dřív, zhubl za poslední čas, ztvrdlé svaly nabíhaly pod omšelou ukoptěnou hazukou. Pleť zhnědla sluncem: vyplávlé kadeře mu spadaly v pramíncích do očí, ztemnělých a zpřísnělých nad propadlými lícemi. Njál připadal sám sobě zanedbaný a ponurý jak příliš užívaný předmět, smutný rozprýskaný člun, bloudící v tmách.

„Měl bych přibrat,“ uznal polohlasem. „Ani by mi neuškodilo, kdybych se mohl vykoupat a převléknout. Až to napravím, uzná Moudrý pobudu za hodna tichého a výnosného postavení – výměnou za Ayrena?“

Zasyčelo to, jako by pískem projela větrná dlaň.

„Hlupče! V Knize Osudu je psáno, že nezvítězíte! Pochybuješ?“

Z černého nebe padal sníh, ledovým příkrovem zanášel dno propasti, tiše a lačně… Po tu chvíli byl Njál přesvědčen, že Rádce neklame. Pak potřásl hlavou. „Připouštím, že se věci dějí podle řádu, který byl dán předem… ale při svém povolání vím, že všechno lze přepsat – jinak, i lépe.“

„Chcete vyměnit životy za spásu nedozralého mocnáře? Nač…? Myslíte, že si vaši oběť zaslouží?“ naléhal zlobný hlas. „Zahynete pro klučíka, jenž bude-li vůbec vládnout, tedy po zvůli a rozmařilé pošetilosti!“

„Neprovázíme krále, ale dítě,“ řekl Njál vážně. „Má právo na teplo a ochranu.“

„Kapek v dešti není víc než dětí, jimž se toho nedostává! Proč byste právě o něj měli pečovat nežli pro jeho původ?“

„Ty, Moudrý,“ řekl Njál, „sis sám vybral Ayrena pro jeho mysl a pro své záměry. Ale on si zvolil nás, protože nám věří a protože mu nezbývá jiná naděje.“

Kolem Njála se zvedly stěny zhoustlého vzduchu, a on sám se proměnil v přetěžký balvan, do něhož kope rozzuřený obr. Chvěl se dunivým náporem, jenž se dobýval do nitra jeho mysli… Zatmívalo se mu v očích.

Njálovi nebylo víc než dnes králi, když náhlá obleva rozbouřila vody zimní Inai. Zaplatil za zvědavost, podařilo se mu sklouznout z břehu do vody. Ty chvíle se vrátily –

Bystřina živého ledu ho vlekla neúprosnou a děsivou mocí. Vysávala z něj sílu… Čím déle Njál zápasil, tím častěji ho stahovala řeka cizí vůle pod hladinu. Vlny mu bušily do mozku. Křičely trýzní, zoufalstvím a vyčerpáním, ochromovaly a polykaly ho mrazivými rty – přenášely Njála do jiného vědomí, do jeho chmurných, hrozivých chodeb… Přestal se jim vzpírat.

Zhluboka vydechl. Zkusil se narovnat v ramenou, přivřel víčka a zaťal dlaně. Dal se smýkat studeným proudem… ponořil se hlubinou myšlenek až k vidění stepi – Šedozelená pláň pod soumračným nebem se rozlévala v náručí obzoru, jitřivý vítr pobíhal nízkými úbočími jak divoký bílý kůň…

Pravidelné vdechy a výdechy se staly údery křídel. Vymanily Njála ze syčících, zmítajících vln, vznesly jej mimo rozvodněnou řeku, svobodným povětřím nad nekonečným jezerem travin…

Njál prohlédl, jako by se probudil ze spánku. Setmělo se, oheň Hledačů prožehoval modré šero a Tarsis jej přivolávala k večeři. Vstal… písek v kruhu kolem něj zesklovatěl a pálil do nohou i přes kůži opánků: to jediné zůstalo po jeho nezvaném společníku.

Hledači se rozesedli a uvolnili Njálovi místo u ohniště. Bránil se projevit neklid nebo rozladění; polykal obilnou kaši s kousky rozvařeného sušeného masa. Jídlo bylo stejné pro všechny, i pro Lyka, jen Ayrenovi je hadačka ochutila lžičkou přepuštěného másla. Foke do svého dílu namísto hovězího vmíchal drobty sýra.

Pak dojedli, rozcházeli se po úkolech, které jim ten večer připadly. Tarsis, když sklízela dřevěné misky a lžíce, obrátila se k Njálovi: „Chci omýt jídelní náčiní našeho pána. Pomoz mi s vakem vody: šetříme každou kapičkou.“ Nechala vytřít kotlík i nádobí Lykovu stále dychtivému jazyku.

„Navštívil tě Rádce…“ prohodila, sotva zůstali sami.

Njálovi málem zaskočilo, a mlčel.

„Útočil na tebe a naléhal na vrácení Ayrena,“ pokračovala s jistotou. „Stačilo by mu, kdyby jediný z nás řekl ano… Slovo Odevzdání zlomí ochranu přívěsku, Rádce získá krále –“

„Zabil by všechny! Vás hned a královu duši v hodinu Kouzla!“ vybuchl Njál. „Já… Tarsis, já jsem se nenarodil tak tvrdý jako Damazid nebo Sagitto… ale nejsem nanicovatý ubožák, abych mu nedokázal odporovat, když…“

„Er Torsik chce odejmout Ayrenovi mysl čarovným obřadem?“ přerušila ho zaujatě hadačka. „Nejspíš ano… Jak o tom víš?“

„Protože zkusil prolomit moje vědomí,“ vysvětlil mladý muž; bezděky se pousmál. „Zapomněl, že jakýkoliv dotek je vzájemnou výměnou zpráv – pohltil mě dost hluboko, abych zahlédl stín jeho myšlenek.“

„Nic příjemného… málem k nepřežití, třeba užitečné,“ ocenila s účastí. „Nelituješ teď, žes přijal poslání?“

„Chci nelitovat,“ řekl zpříma.

Zamyšleně čistila misky a lžíce v písku.

„Obětoval jsi z nás nejvíc,“ řekla. „Bojím se, že to nepůjde napravit, ani pokud bychom se probojovali domů…“ Zarazila se, stiskla rty.

„Jen blázen touží vrátit vodu, čas a příležitost,“ rozhodil ruce v gestu vyrovnání. „Zatím mohu přednášet Ayrenovi o umění zápasu.“

„Chtěla jsem tě o něco požádat, bratříčku,“ řekla po chvíli ostýchavě. „Vím všechno o světech nás ostatních, dovol, abych poznala i tvůj.“

„Nenamlouvej mi,“ podivil se, „žes jakživa nevstoupila do Mellia!“

„Tvůj svět,“ namítla, „není Město, ale knihy. A hadačskému řemeslu mohou prospět znalosti, které skrývají. Uznávám, ženě nepřísluší nevhodné vědění – ale já na svou pověst nemusím dbát… a snad tím neublížím ani tvé: prosím tě, Njále, nauč mne číst, buďsi to bude obtížné.“

Stát se to minulého dne, před sklonkem odpoledne, vykřikl by radostí, objal ji… neohlížel se na Sagitta ani na Damazidovy žerty, hranaté a křapavé jako kamení. Překročil hořký kořen: hlas Moudrého mu zanechal vánici pochyb, pachuť nejistoty… strach z prohry.

Něžně pohladil dívčino zápěstí a řekl zvesela: „Začneme třeba hned, jestli tě tak potěším.“

Na jižním konci Města, při chudinské čtvrti zvané Hraboší Louže, lemovala břeh Inai smetiska, jatečné pole a hliniště. Za nimi, střežen zástupem bodláků a pelyňkovým houštím, seděl domek jako ropucha rozpláclá nad říčním srázem.

Stmívalo se, pod mračny pošmourného dne zářily uhlíky červánků. Šero přikrylo trhliny rozpraskaných hliněných zdí a rozježené rákosí střechy. Rohož kryjící vchod byla odhrnutá, ohniště svítilo vstříc přicházející noci jako střípek slunečního západu.

„Mír a štěstí tobě, Kétai,“ pravil pozdní návštěvník, zakolísal a zachytil se stěny domku. „Potřebuji od tebe drobnou výpomoc.“

Žena schýlená nad kotlíkem, v němž mísila ovčím žebrem ostře čpící žlutou kaši, v údivu vzhlédla.

„Pro každého jsem jen Černá liška,“ řekla. „Odkud znáš mé jméno, starý pane?“ Vztyčila se, silné tmavé copy jí sklouzly přes ramena, spleť amuletů a náhrdelníků zachřestila.

Stařec neodpověděl, postoupil blíž k ohni. Žena s výkřikem přiskočila a sesunula mu kápi z bílých vlasů.

„Sangvale!“ a rozesmála se. „Kouzlíš stále dokonalejší převleky! Nedivím se, že nejsi pro Tamty k polapení.“

„Tohle ovšem není maska,“ řekl stručně, usedaje ztěžka na zem vedle ohniště.

Přiklekla, tvář staženou nevyslovenými obavami.

Mlčel však – tu pochopila. Řekla s povzdechem: „Neobtěžuj se s tak obšírným vysvětlováním. Uvařím ti čaj z bylin, které dodávají sílu a uklidňují mysl. A mám chlebové placky a pečené ryby. Už je po soumraku, tak podle těch tvých bláznivých zásad magie smíš pozřít pokrm…“

V koutě se ozvalo harašení. Vyřítila se odtud drobná, světlá fretka. Vzrušeně bublajíc poskakovala na místě, odvážila se blíž a na pozdrav ochutnala hostův palec. Vyhoupla se mu na kolena: očichala zlatý odznak Kalkanté a šťouchla do něj růžovým čenichem.

„Ne že by pohoštění nepřišlo vhod,“ odpověděl Sangval, „ale tvá kouzla jsou potřebnější. Kétai, vyčaruj mi déšť.“

„Častá objednávka, hned po nápojích lásky a uhranutí souseda,“ poznamenala, chystajíc vodu na čaj. „Pročpak si to moudrý Sangval nezařídí sám?“

„Moc, kterou mi dalo vědění,“ vysvětlil pokojně, drbaje fretku pod bradou, „jsem směnil – ne za malou cenu… za příslib naděje.“

„V tom tě poznávám,“ řekla trpce, „takhle jsi za příslib poznání vyměnil mne. Pak nechápu, že tě už nevypátralo Čarodějovo zrcadlo.“

„Vidím jediné vysvětlení,“ odpověděl zvolna, fretka se mu schoulila do klína, spokojená s hlazením a zvláčnělá v kožešinový přehoz, „zrcadlo zatím nemá v úmyslu prozradit mne Er Torsikovi.“

Ruce jí klesly. „To je ještě nebezpečnější: ledacos to znamená, a nic dobrého… Ochutnej rybu… Kde má spadnout ten déšť?“

„Uprostřed Tayb Sarogyn,“ upřesnil.

„Na slunci náhodou pršet nemá??“ zeptala se uštěpačně. „Jenom tady na Střele, kousínek od nás, pouhých osm set mil? A určitě proto, abys vytrhl trn z paty nějakým svým chráněncům – nejspíš těm, kteří si vypůjčili tvoji moc… Raději jsi měl jít rovnou s nimi.“

„Člověk stárne a zkušenosti narůstají,“ poznamenal, zatímco mu fretka rejdila z ramenou na kolena a zpět. „Stále přesněji si uvědomuje, co se stane a co by se mohlo přihodit. Někdy to pomáhá, jindy přivolá zkázu… Ve Městě jsem užitečnější.“

„Tím, že loudíš po čarodějnici šejdířská kouzla?“ ušklíbla se.

„Z nouze orlu moucha dobrá!“ odsekl… a smích položili jak hatě přes mokřinu rmutných starostí.

Fretka sjela ke kotlíku, nahlédla do něj, kýchla a uloupila ovčí žebro, aby si s ním hrála.

„Oči se ti nezměnily ani hlas; ruce si uchovaly sílu,“ řekla Kétai: pohlížela mu upřeně do tváře. „Pohotový a tajnůstkářský jsi zůstal, jako před lety. Nemají moje kouzla překonat jiné čáry? Ty nejmocnější…? Jsi ve veliké tísni, nebo chováš nadměrnou důvěru v mé umění. Budiž… Šedá myška proklouzne pod Městskou branou a babské kejkle, když přispějí raraši nižšího větrného řádu, najdou skulinku v Síle z Propasti poznání… Tak sis to představoval?“

Přikývl s uznáním. „Vždycky jsem obdivoval tvůj důvtip, Kétai.“

„Kdysi jsem mohla být hrdá i na jiné přednosti,“ odtušila. „A rozum mi uplývá v zaklínání nevěrných manželů, v ochraně stelných krav – Erin! Jedeš!“ dupla na fretku. „Ujídá výtěžek dnešního zaříkání úročků, dýni nakládanou v medu… Nevezmeš si? Zabere den dva, než přivolám déšť na tak vzdálené místo… Nezůstaneš do té doby? Kromě zákazníků sem chodívá jen žena z poslední chatky v Hraboší Louži, sousedka, co jsem jí léčila neplodnost. Vylévá si tu duši – s Erin si na sebe zvykly tak, že ji ta má ďáblice ani nehryzá do prstů.“

U lavice se s třesknutím rozbila hliněná miska. Dlouhý štíhlý stín vylétl na trám, zmizel mezi sáčky s bylinami a lahvicemi léčivých výtažků.

„Vezmu si, a nezůstanu,“ řekl jemně. „Vnesl bych ti do domu smrt.“

„Je tohle nějaký dům…? Erin, kššc! Dolů! Krom zubatého šotka,“ kývla k trámoví, odkud vykoukla zvědavá bělohnědá tvářička, „a tebe, nemám, na čem by mi záleželo – na mně samé nejmíň. Neodcházej, nemusíš-li… Hej, na co zas myslíš?“

„Napadlo mne,“ řekl s úsměvem, upoután zrcadlem průzračných plamenů v ohništi, „že se všechno vrací a opakuje… i náš život, naše lásky a vzpomínky – ale ne už v nás, Kétai.“

Osmého dne po odchodu z Hlubiny vyrazili Hledači před úsvitem. Žár je dostihl: nebe se měnilo v desku z bělostného tekutého kovu. Pláň hořela neviditelnými plameny. Sagitto obětoval jednu ze vzácných tyčí. Rozštěpil ji, s pomocí Njálovy plátěné haleny z ní urobil pro krále baldachýn, upevněný na Medunčině postroji.

Poslední zásoba vody došla rychle. Větší díl zbytku přenechali králi; trochu jí vyčlenili, aby mohli koně osvěžit obkladem na čelo, zvlhčit jim nozdry. Žízeň se zdála k nesnesení… Zvířata si stěžovala naříkavým, houkavým vrzáním. Hledačům otékal jazyk, černaly rty. Pro úlevu žvýkali větvičky topolů a sáli sušené broskve: zůstatek pochutin z Hlubiny.

Ayren ze svého přídělu čerpal střídmě, v sebeovládání, které od něj ani neočekávali. Nebránili mu rozdělit se s Lykem; Medunce alespoň svlažil jazyk… a chlapcova polní láhev byla prázdná.

Studnu nalezli až před polednem. Hořkoslaná zelená voda čpěla po zkažených vejcích. „Flusnuli do ní pouštní skřítkové,“ poučil je s převahou Damazid, když vytáhl vědro z temné hladiny. „Šikne se, abysme koňům polehčili koupelí na kopyta – to pěkně vochlazuje.“

„Chcete, abych stonal,“ řekl žalostně Ayren. „Napřed ovčí tuk a teď tohle. Bez pití umřu…“ Popravdě, žár, únava a žízeň krále poznamenaly nejméně, jako by jej chránila svěžest dětství či kouzelná moc.

Koně kašlali, frkali, třeli si huby a nosy o srst. Mlaskali jazyky, couvajíce před nechutnou tekutinou. Nepomohlo usilovné přemlouvání; pouze silou Fokeho vlády nad cizí myslí je Hledači přiměli napít se. Doufali potají, že účinek šamanského klamu zapůsobí nejen na mysl zvířat, ale také na jejich útroby. Sami sebe nepřesvědčili vzít tekutinu do úst, ani když si zakryli nos. Podstrčili vodu Lykovi – vyčítavě zavyl a otočil se k ní huňatými kýtami.

Tarsis, potichu a drsně spílajíc osudu, začala plenit tlumok s lékárničkou a sloučeninami z laboratoře. Do kamenné nádobky namíchala podezřele vyhlížející prášky. Celou hrst té sypké směsi vhodila do soudku, naplněného vodou ze studny. Tekutina syčela, pěnila, šuměla… Kal se srážel a v bělavé, slizké usazenině povlékal stěny soudku. Unikající zápach útočil jako vojsko oblud…

Prchli před jeho náporem.

Až po chvíli se osmělili přiblížit; nedůvěřivě nahlíželi do soudku.

„Neukryl se v něm ohavný démon,“ ubezpečila je hadačka, klepajíc dřevěnou naběračkou na okraj nádoby, „jen voda – málo lahodná, ale dá se polknout. A nevybírejte si příliš, tady není taverna u Kulaté držky. Šetřete – na další dávku mi nezbývá dryák.“

„Já pít nemohu,“ zoufale vypravil pobledlý Foke. „Ten nápoj připravila žena.“

„Klidně si zavdej, ať je ti taky špatně,“ doporučil Vlk. První neváhal okusit a odhodlaně teď hasil žízeň.

Lyk vedle něj hlasitě chlemtal ze své misky. Chvost mu zvolna a spokojeně klesal jak vahadlo studny. Ostatní Hledači seschli vedrem natolik, že oba odvážlivce následovali; dokonce Ayren, a přežil to.

„Co má zápověď!“ zasténal Foke. „Přestanu létat…“

„Tvý kouzla to vydržej,“ ubezpečil ho Damazid, mokrý vous se mu táhl jako rezavé jezerní řasy. „Gazelka ti podala pití už před Hlubinou – no jo, nekecám, a houbec se stalo! Dyť si vyber – nejvejš můžeš dostat z tý zelený břečky běhavku.“

Tehdy vyměnil Foke strach ze ztráty křídel za doušek, jenž byl cítit solí a ztuchlinou. Odměřovali si ho skoupěji než posvátný olej do chrámových lamp – nejen aby neublížili vyprahlým útrobám.

Plamen dohoří, vrátí se tma… Tu trochu nashromážděné rosy vyhradí králi a Lykovi. Ať sebeopatrněji hospodaří s mrtvou tekutinou, znečistěnou pouštními skřítky, spotřebují poslední kapky do příštího večera.

„Ta cesta mě už nebaví,“ prohlásil král a ohrnul rty. „Nic se neděje a nic není slyšet, a co jsem viděl, teď znám a nudí mě to. Dny jsou moc stejné. Udělejte něco, abychom byli jinde! Obludy uměly měnit místa – proč vy ne?“

„Můj pane,“ jal se zdvořile vysvětlovat Njál, „urazili jsme více než sto padesát mil. Putujeme tak rychle, jak dovolí nohy našich koní – musíme –“

„Počkej, pane, až navštívíš lesy,“ vpadl nadšeně Sagitto. „Tam je pořád co obdivovat a čím se potěšit, ne jak v téhle otravné pustině!“

„Balíku z křovin!“ rozpálil se Foke. „Znectít mou step! Nevíš, co je krásné! Kdes ztratil oči, balvane horská? Podívej, barvy si hrají…“

Pod klesajícím sluncem se roztáhla uplácaná umdlená plocha, měňavě okrová, hnědá a šedě zelenavá. Zubaté vrcholky ji přišpendlily na kruhový rám obzoru. Kdyby se s nimi pootočila, nepostřehli by změnu.

„Potřebujeme překonat nejméně sto a šedesát mílí, než vstoupíme do oblasti lesů a hor. Měj trpělivost, můj pane,“ dokončil nesmlouvavě Njál.

Ayren obrátil oči v sloup.

„Oni-se-nedovedou-přenášet-v-prostoru!!“ pravil s mrazivým pohrdáním.

IV.
Laskavé nebe, vlídná zem

Plavá step si před sálavým sluncem zastřela tvář suchou mlhou prachu. Jemňounký písek pálil v očích, škrábal v ústech překrytých šátky, skřípěl v tvrdých plackách – dusil zvířata i lidi. Zvolna putovali dál: bez záštity stínu by koním víc uškodila nečinnost.

„Uvízli jsme jako tenkrát mezi útesy za Okem podsvětí,“ postýskl si Vlk. Nikdy by se k tomu nepřiznal, ale cestu stepí snášel z Hledačů nejhůře; navíc ho pláň sužovala svou jednotvárností.

„Hrozí větší nebezpečí,“ řekl Njál vážně. „Tehdy proti nám stály jen Kořenové hory… teď nás tísní obavy a pochybnost.“

„Přestože máme krále?“ zamračil se Foke. Jasanová flétna, kterou v obalu z kůže zastrčil do chomáče svých copánků, trčela jako čertí růžky.

„Právě proto, že máme krále,“ opáčil Njál. Hrdlo mu obemykaly mrazivé spáry, slyšel šeptat výsměšný hlas z ledového křišťálu – odkrýval Hledačům budoucnost… Smrt procházela kolem, tichá, silná, jistá.

„Taky sem jednou uvíz. A docela parádně,“ vpadl psanec. „Já vyrost v Satubu. Sou tam pískovcový skály, děravý jeskyněma jak červavej sejra. Lezli sme do nich s kamarádama. Pro záruku sme si dycky udělali z klacků branku a prosoukali se nejdřívějc tou, abysme voměřili, esli se do těch chodeb vejdem… Já byl takovej udělanej bucek už tehdá, ňák sem to nevodhad a zasek sem se mezi stěnama.“

Foke vyprskl.

„Todle kór srandovní nebylo,“ pravil ponuře Damazid. „Sem se šprajcnul tak spolehlivě, že sem nemoh ani kale dejchat, a kolem černota jak ve střevech.“

Soucitně sykli; Ayren nespouštěl z psance uchvácený pohled. Damazid, vychutnávaje napětí, přidal:

„Děcka mě chvíli tahaly zpátky. Někdo chytrej mi uvázal na haksny špagátky, to sem sebou krapet šmejkl, a upích sem se eště tvrdějc. No, potom všici zahnuli kramle.“

„Nešli pro pomoc?“ udivil se Foke.

„Ňák nebylo ke komu,“ protáhl Damazid. „Vono se satubskejma ulicema mrcasilo takovejch vodstávčat jako já víc než blech. Vemte si, jen tehdá ložírovalo v pevnosti pět kohort pěšáků a dva voddíly jízdních – to vydá kopec panchartků.“

Hledači se neozvali: každý z nich na vlastní kůži okusil života bez záštity.

„Ani sem nespočet, jak dlouho sem tam trčel,“ uchechtl se psanec. „Den… možná tři, nebo celý štyry století. Divim se dodneska, že sem se neudusil. A nejspíš sem se strachy scvrknul: nevim, jak jináč bysem se vyškrábal ven, mokrej, uřvanej a žížnivej… a byla noc, to pamatuju. Vod tý doby tvrdím, že nejni kaše tak žhavá, aby ji člověk neshlt, dyž mu nic jinýho nezbejvá.“

„Doporučíš nám návrat?“ zeptal se tiše Sagitto. „Koně by to dokázali, a my také, alespoň k Hlubině, a odtud…“

„… po kebuli do vodpadní stoky! Kudyma zdrhneš vyčuranýmu Rádcovi? Hodný bohové dali človíčkům svobodnou volbu,“ zacenil se Damazid. „Trčíš u vokraje propasti a do zadku tě rafaj válečný čoklové. Smíš si dočista sám vybrat, esli se necháš sežrat, nebo zplacatíš na dně tý strže.“

Foke mlčel, oči zavřené. Nejmladší a nejdrobnější mezi Hledači nejrychleji vyčerpával síly, jež nahrazoval – pokud bylo třeba – zarytou houževnatostí.

Vyrůstal na pláních uprostřed šarvátek; hošíka, o málo vyššího než otcův jezdecký bičík, sny zaváděly do podsvětí a do říše oblak… Za nocí k němu přicházela ohnivá antilopa a vzlétala s ním k Měsíci. Hlídal stáda a celá léta se tvrdě připravoval na úděl bojovníka Ptačí sekty, černého šamana. Rozjímal s dušemi předků, koní a ptáků, překonal zkoušku prvního zasvěcení. Učil se, cvičil své vědomí, postil se, podnikal soukromé válečné výpravy, aby byl hoden Ptačích mužů…

Poklidné dny – proti Cestě: i když věřil, že je nástrojem, jímž nezemské síly prověřují jeho schopnosti a odhodlání. Stačila mu už.

… vítr se s hukotem opřel do stěny stanu. Foke cítil štiplavý pach ovčího rouna, trusu přikládaného na ohništi, sytou vůni horkého mléka. Cinkla čajová miska, tiché matčiny kroky; ramena mu překryla kožešina, tváře se zlehka dotkla drsná, teplá ruka… Blažené bezpečí spánku –

„Ať sebevíc toužíme uniknout strastem, můžeme jen snít, že se probudíme a nebude nás čekat žádné Poslání,“ řekl Njál ztěžka. „Vězíme v něm jak Damazid ve své skalní chodbě. Poplazíme se, dokud se nevysoukáme na slunce nebo nezalkneme v tmách. A nesmíme si dopřát zoufalství, které oslabuje, ani naději… protože zabíjí.“

„Todle – todle sem vám vykládal u Nuthemu, písklata neposlušný!“ Sám starší ostatních stěží o desítku let, zchytralý kmet Damazid spráskl široké tlapy. Jantar se lekl a zvedl na zadní.

„Do díže s mlékem myšky spadly, plavaly, šlapaly – k záchraně máselný ostrov hnětly…,“ pronesl Vlk bujaře. „Mně se naděje zamlouvá. Šnečí úprk taky vede dál – jako se brodíš sněhem nebo přecházíš močál, ne?“

„Koumáku! Při takovym plazení tě vosud zle předežene,“ opřel se zrzek. „Nehodíš dost zadkem, a bařinou nebo závějema si habruje Smrťouch!“

„Žvatlejte po libosti, myšátka!“ přeťala spor hadačka. „Stejně plaveme Tayb Sarogynem.“

„Von si nás Moudrej z tý mlíčný díže vyhmátne,“ hučel psanec: měl rád poslední slovo. Patřívalo mu, než se k Hledačům připojil král.

„Možná…,“ řekl Ayren zahloubán, „ty myšky si zvyknou, Njále – začnou věřit, že je to jejich poslání, a už nebudou umět vylézt –“

„Sangvale,“ řekla tiše Kétai, dotýkajíc se jeho ramene, „je mi líto, při Bohyni, Sangvale… ale ten déšť tentokrát nevyčaruji.“

Seděl před chýší, opíraje se o hrbolatou stěnu z hlíny. Tvář s přimhouřenýma očima nastavoval váhavému podzimnímu slunci. Pomalu ji obrátil k vědmě, víčka se otevřela jak brána do černého podzemí.

„Jak to… nevyčaruješ? Nemá pršet? Nespadne voda? Nedokážeš ani jedno hloupé, nanicovaté, ubohé kouzlo deště?!“

Tón hlasu sílil, zvedal se s ním podle zdi chatrče – hněv překrýval prokletí vyčerpání a propůjčil ztracené síly.

„Co jsi za čarodějku, když nesvedeš mizerný deštík! Při všech démonech pekel, při jedovaté Sepulgově tlamě, proveď cokoliv, cokoliv – jen ať na Střele prší!“

„Proč se rozčiluješ,“ zamumlala vyděšená; za celá léta jej nic nevyvedlo z rozvahy ducha, „občas se něco nepovede. Musím překonávat velikou a necitelnou moc… Dělám, co mi osud dovolí…“

„Zahynou bez té vody!“ zařval a udeřil do stěny, až odpadly hrudky ztvrdlého bláta.

„Jejich smrt ještě neznamená porážku: pro svůj zápas najdeš jiné nástroje,“ namítla v chabém pokusu. Vidouc jeho výraz, dodala překotně: „… novou příležitost a další možnosti, to přece dokážeš! Umíš… proč ti na nich tolik záleží?“ zašeptala.

„Jedním z nich je Njál,“ odpověděl zkrátka; a vykřikl, jako by se mu v hrudi vzňaly plameny.

Devátý den – plahočili se ohništěm stepi ve šlépějích zapomenutého stáda. Z každého předmětu sálalo horko, sedla se vřezávala do stehen jak žhavé čepele. Njál v duchu blahořečil Vlkovi, že od počátku nenechával soužit jejich koně udidlem a zvykl je na volnou otěž. Občas musili Hledači sesednout, luštit otisky napůl zahlazené prachem. Půdy rozpálené nad chlebovou pec se nedalo dotknout… Lyk se směl vézt s Damazidem.

Hlava jim třeštila žárem, před očima tančily rudozlaté mžitky. Slunce svlékalo z nosu kůži jak cibulové slupky, vytínalo hluboké rány do rtů, vyschlých nenasytným větrem. Sežehlá tkáň pukala v podebrané boláky. Štítili se vlastního dechu, zkaženého žízní.

„Loupá mě v kostech,“ postěžoval si Damazid.

Njál šetřil zprahlá ústa: jen pokývl. Jemu i ostatním lámalo vedro údy, srdce bušilo rychle a tvrdě jak válečný buben. Koně supěli krátkými horkými výdechy, oči lesklé a vytřeštěné; ve svalech na krku přebíhaly drobné záškuby. Bojovali o každý krok…

Uprostřed odpoledne konečně padli na tábořiště – znečištěný cíp šedé rozprýskané roviny za velkým saksaulovým lesem. Ovčí trus, hadry a kusy provazů vedle trosek stanů. Po rozbitém vědru zavátém pískem klouzal chřestivý vítr. Zasypaná studna zírala jak prázdná očnice nehlubokou jamou.

Hledači stáli tiše, oči zamlžené slzami zoufalství.

„Zvedejte se, berani!“ vykřikl chraptivě Foke. „Pomozte mi s přístřeškem, jestli nechcete skončit jak pražené boby!“

Přesunuli se mezi saksaulové stromy, křehké a tvrdé, s předlouhými kořeny. Lesklé kmeny, tak rozptýlené, jako by se stranily jeden druhého, a zkroucené větve spoře zdobené listy neskýtaly téměř žádný stín. Přes jejich řídké koruny napjali všechno, co by lidem a koním poskytlo ochranu…

„Od povstalců nás dělí pouhých čtyřicet mil, a jejich předstih klesá každou hodinou,“ řekl Sin Korobi svému gelabhskému pobočníku. „Pozítří se rozdělíme, Chrabrý: vy zůstanete s vozy a zásobami vzadu, já vyrazím se třiceti ozbrojenci a dostihnu je: půldenní ostrá jízda postačí. Vaší povinností pak bude co nejpohotověji vyjít vstříc mé skupině.“

„Podle vaší vůle, Mocný,“ vydechl pokorně Gelabh. „A dál, ó pane?“

„Směr přes Tayb Sarogyn k Hadím vrchům: cílem je Bouřný hrad,“ sekl velitel Gardy.

„Voda dochází, Mocný! Ani zásob nemáme nazbyt… Nemůžeme se odvážit tak nebezpečné pouti…,“ namítl pobočník, poháněn strachem z pustiny.

Sin Korobi pohladil ukazovákem duhový kámen svého prstenu. „Vždycky se najde studna… pro náš oddíl –,“ odpověděl spokojeně. Mlaskl na svého vraníka a pobídl ho do klusu.

Kétai vešla do sluje chatrče, prosycené pachem sušených bylin a společenstvím drobné šelmy. Na břehu Inai opustila Sangvala, nehybného, němého a slepého hořem. Vlekla se jak v závrati… Poklekla vedle ohniště; živořilo pod návějí popela. Fretka vyzývavě zaštěkala, poskočila šikmo nazad, ale paní nestála o zábavu. Zklamaně odcupala do pelíšku pod převrácenou nůší (stáhla si tam Kétain zimní šál).

„Duchové mračen,“ oslovila bezmocně čarodějka mžikající oharky a stružky dýmu, „jak vás mám uvolnit z pasti? Čím ošidit Strážce Labyrintu? Duchové! Co mohu nabídnout za výkupné?! Co si chcete vzít?“

Zaťala prsty do změti náhrdelníků a talismanů, škubla s nimi… Z přetržených šňůr pršely mezi popel korálky, sošky a zvířecí zuby. Šedé vločky se pohnuly, zavířily… Jako by jimi projížděla průzračná ruka… a zanechala v ohništi hustou brázdu krve – znamení zápovědi.

„Někdo nás sleduje,“ šeptla Tarsis přiškrceně.

Odpočívali pod baldachýnem z plášťů v tíživém omámení: výstraha jim osvěžila duchapřítomnost.

Otočili se klopotně.

Nad vlnou úžlabinky, vedle zbytků starého postroje, seděla liška. Upřeně se dívala na Hledače… Lyk krátce, ostře zaštěkl, na případnou honbu příliš zmořen pálavou. Důstojně se zvedla, máchla vlečkou ohonu a odklusala plání řídkých stínů, jež se vzpínaly k večeru.

„To byl čtyřnožec!“ zajásal Ayren. „Teď vedeš ty, Tarsis! Njále, ta liška tu bydlí? Co loví v pustině? A když je tady doma, má taky žízeň?“

Rozhýbali se pomaličku, s bolestí, jen z milosti klesajícího slunce a díky doušku teplé, zvětralé vody, trpknoucí v ústech.

„Motám se, jak po šlupce hromovým kyjem na kebuli,“ vystihl jejich rozpoložení Damazid. „Slunce kope hůř než vzteklej mezek! Radim ti, Gazelko, tendle smrdutej truňk se nepokoušej pro malýho uškudlit, jináč ho už najisto votrávíš.“

Hledači sami, dokonce i král, pozbyli schopnost přijmout jídlo. Koně však bylo nezbytné zaopatřit – a překrýt hlodavou úzkost duše i trápení těla jakýmkoliv děním.

Sagitto naškubal chomáč odumřelé trávy; začal třít Lišáčkovu šíji, zmarnělou prachem a zaschlým potem. Njál ho následoval v podobné péči o Lunu. Koně frkali, pohazujíce hlavou, a pokoušeli se jim okusovat oděv.

„Když zítra nenajdeme vodu,“ řekl polohlasně Vlk, „spálí nás step na troud. Já umřu slunečním ohněm, ale moje dítě se narodí do sněhu za nejtužších mrazů… Není to divné?“

„Tobě… zůstala na Vysočině rodina?“ nadhodil Njál, sotva se vzpamatoval. Dbal, aby to neznělo ani zvědavě, ani vyčítavě.

„Nezůstala,“ prohlásil tvrdě Sagitto. „Víš, Njále, dítě je dárek bohů, který ti svěří do péče a pro potěchu duše – nevadí, ať má moji, nebo správcovu krev… Šlo o Liu… Njále, patří se to vázat ji k sobě, když tě honí vojáci?“ povzdychl. „Lia si vybrala někoho, kdo ji v srdci přijme i s dítětem… budou mu patřit oba.“ Zaváhal. „Jestli přežiju, chtěl bych se podívat, jak se jim daří…“

Njál se zamyslil. „Být tebou,“ řekl pak vážně, „raději bych to nedělal. Vracet se opravdu není dobré – pro nikoho.“

„Stýská se mi míň po Lie se sluncem ve vlasech,“ řekl pomalu Sagitto, „než po modřínech a jejich vůni. Tyhle dny padá na hřebenech Vysočiny první sníh. Promění hory v klenotnici – zlato a stříbro, smaragdy a tyrkysy… Pod jasným nebem temné smrky, sníh, nad ním svítí zlatorudě modříny jak pochodně. Shodí zežloutlé jehličí a smutní až do jara… Počkají si! U nás leží sedm měsíců bílá zima, a čtvrt roku je zelená.“

Zmlkli: vzduch houstl, těžký a kalný jak zkažená horká polévka. Bylo slyšet šustot trávy projíždějící koňskou srstí a tichoulinké, duté sténání země, jež se bortila žárem. „Ty nemáš v Melliu příbuzné?“ zeptal se Vlk oplátkou.

„Zůstali mi hamižní matčini bratranci,“ řekl Njál černě a zatrpkle. „Právo nám je určilo za poručníky. Jak jsem mohl sestru bránit, když ji vyvdali za tupého kupce až k Rákosovému jezeru? Zmizela mi… Zhltli krámek po otci a zbylou hrstku úspor – sestra a já jsme se naplatili příliš mincí: lékařům medikamenty, kněžím modlitby pro pokoj otcovy duše. Chtěl jsem se soudit… Myslíš, že by někdo zastupoval klučíka bez měďáku? Tak jsem kousl strýce do ruky a utekl z domu.“

„Nevypadáš na zanedbaného sirotka,“ poznamenal Sagitto. „Kdo se tě ujal?“

„Sangval,“ řekl Njál; znělo to jako vzlyk. „Nic teď o něm nevím, jak ve Městě přežívá, jestli ho nestihla nemoc či zda ho nepolapili Tamti… Schází mi, bratříčku.“

„Mohu já tušit, jestli zas uvidím matku a bratra?“ ušklíbl se Foke. Přišel k nim už před chvilkou, a nebrán v pozornost, tiše vyčkával se založenýma rukama. „Bavíme se snad loveckou výpravou nebo na vyjížďce za nevěstou?

Poslouchejte, vy dva ubožáčci: moc nebědujte, jinak vyděsíte krále. Až teď s večerem vyrazíte na další cestu, dejte mi pozor na Maruka; a nezapomeňte nachytat rosu – jestli vůbec nějaká padne, a ráno si zase postavte kryt proti slunci a zahrabejte se pod vrstvu písku. A vůbec, zbytečně neplýtvejte svou živou vláhou – neošklíbej se, písaři, taky je to tekutina, a tvá – však se neotrávíš… dokud nebude příliš temná! Já už tady nebudu, abych vás opatroval,“ pravil povzneseně, „letím pro vodu. Ayren má postřeh… kde se skrývá zvěř, musíš najít pramen.“

Odkráčel pyšně mezi výmoly porostlé šedivými střapci travin. Zaslechli hlučný pleskot křídel, zatřpytilo se kovově lesklé peří a krkavec mizel v nízkém letu po směru, jímž odešla liška.

Hledači pokračovali za noci. I tak byla žízeň zlá. Zemdlení se jim ukládalo na ramena jak nasáklá kožešina. Pomalu a bez přestávky se brodili neprostupnou tmou pustiny, hlubokým, hučivým dechem stepi. Vzdor vysílení i rozvaze je poháněl úzkostný neklid. Ještě alespoň pár sáhů, o kousek dál za nadějí pramene… Prosili bílou Matku nebes, aby pozdržela svítání… Kvůli rosné vodě posléze zastavili.

Mlčky, ztěžklými pohyby loutek skládali zavazadla do dvou pyramid: přehodili přes ně sešité pláště, které napjali zbylou tyčí, rozpůlenou ve stanové opěry. Lidé ještě vydrží jeden pochod, jejich koně však zabije samo slunce: bez nich stejně nedojdou. V nekonečném dni seschnou zbytky života, než s nocí Hledači seškrábnou trosky vůle – k čemu?

„Odpočiň si, bratříčku,“ řekl Sagitto svému ryzáku. „Zas až večer…“

Lišáček zasípěl, nohy se mu rozjížděly do stran. Sagitto objal velkou hlavu, laskal dlaní zježenou srst šíje. „Slíbil jsem ti stáj… rosu a zelenou trávu… Ještě chvilku vydrž.“

Lyk zmrtvěl v kupku odpočívajících chlupů, chvost odložen co nejdál od trupu a zaschlé sliny na jazyku. Vyhublá hruď se mu pohybovala prudce jak žebra vějíře.

Medunka se převalila na bok, kopyta jí ztuhle trčela nad zemí. Natáhla krk a zarudlýma očima hledala Ayrena; klekl si vedle ní. Pofrkávala slabě a kůže se jí chvěla, šimraly ji chlapcovy slzy.

Matka nebes oslyšela bláhové modlitby – vyšlo slunce. Ze zbytků noci vytesalo krajinu podobnou dnu pustého moře: jeho vodami byl požár… Bič paprsků rozšvihal zemi do hlubokých trhlin.

„Už nemám sílu,“ řekl Njál přerývaně.

„Já taky ne,“ odpověděl prostě Sagitto. Položil tvář otlučenou sluncem do písku, nezvykle tichý a nehybný.

Njálovi se zdálo, že na něm leží tíha celého nebe, kalně modrého, žhavého, bez jediného mráčku… Do hrudi se mu bořil ohnivý balvan, žebra se rozestupovala. Bolelo to tisíckrát hůř než zanícená rána, strašlivě, k neunesení… Srdce bobtnalo a přetékalo vřící krví. Dusil se tísní, hrdlo vyschlé jak borovou kůru.

Ozval se smích, slabý, ale z upřímného veselí.

„Sagitto,“ řekl přísně Njál, oči spečené přízračnou únavou, „neznám nikoho, kdo by nacházel důvod k zábavě v méně vhodných příležitostech než ty.“

„Vzpomněl jsem si,“ děl Vlk, hlas mu zdrsněl prachem a žízní, „jaks dovedně mámil z Aktevua tlusté pokrývky, boty s kožešinou a vlněné tuniky, tak huňaté, až koušou do zad…“

„Kdybychom je neměli,“ pravil Njál, hluboce přesvědčen, „seslal by na nás Rádce mráz,“ a přes všechnu beznaděj a utrpení se neubránil úsměvu.

„Njále,“ zašeptal Ayren, měkká horká dlaň pohladila mladíka s něhou, již král věnoval Medunce, „vy… vy dál nebudete? Jako Arsolnatpa? Jako Mourek? Nebo vojsko ztraceného krále? A já taky nebudu?“

Nezměnili, co je psáno v Knize Osudu… Njála ani nemrzelo, že teď zahyne: nemohl se však smířit s prohrou, vlastním selháním, záhubou ostatních… se zoufalstvím palčivějším než stepní žár.

Zaťal pěsti. „Vrátíš se do Hlubiny půlnocí, můj pane.“

„Já tam nechci!“ vykřikl Ayren přeskakujícím hlasem. „Já nechci zpátky k Moudrému! Všechno ví a ukusuje mě očima, a… a spálil mi hračky, huňáčka z rysí kožešiny, a vojáka, Njále, měl brnění a černého koně, i péřový míček a zlatý vozík s blýskavými kamínky, vlčka, který se točil, tančil a hvízdal… Já chci zůstat s vámi!“

Njál mlčel, jako by jej vstřebala vyprahlá step. Tarsis se vyhrabala z písečné pokrývky a odplazila se k zavazadlům. Ramena se jí zachvívala.

„Řekni, Njále, nevrátíte mne Moudrému? Njále, slib mi to!! Proč nic nepovídáš? Njále!“ Král sklopil křídla černých brv nad mandlovýma dívčíma očima, nakrčil drzý nosík a nasadil věcný tón starého, důstojného muže. „Proč byste mě odváděli z Hlubiny, kdybych neměl být u vás? Tvrdili jste, že mne ochráníte – a že jste moji rytíři! Víckrát s Medunkou neuteču… a budu jíst i kaši s mrkví… Njále!“

„Koukni, prcku,“ zamručel Damazid a nadzvedl levé víčko, „zatím se nic neděje a vostáváme spolu. Uvidíme, co dál, až přifrčí Foke. Dej si taky voraz – nahodíš chrupku a vokřeješ líp než po léčivým fujtajbláku. Co mě se dotejká, už chrním.“

„Nejsem ospalý,“ namítl král. „Rád bych slyšel pohádku…“

„Můžu vám zatím vyprávět jednu o hodném čaroději a zlobivém učenci, než se Njál dočká vody,“ zasípal potměšile Sagitto; jeho přítel však byl příliš zmořen, na duši zvlášť, aby po něm z pomsty házel kamínky a písek.

Jako by vítr hnal stepí černý hadr – spíš trhaně nadskakoval, než pleskal křídly. Zachytilo se to nohama země, přešláplo, překulilo se a jelo zobákem napřed po písku. Foke se vrátil… Zůstal nehybně ležet, oči zavřené, perutě rozprostřené jak potrhaný plášť.

Tehdy pochopili, proč si nikdy nepřál, aby kdokoliv spatřil jeho převtělení…

Tvor před nimi se vzdouval jako kypící těsto. Nafukoval se a nabíhal, měnil barvu z bledě šedé na růžovou a zase tmavl. Peří se stahovalo v bodliny trčící ze zduřelé kůže, vsakovalo se do škáry. Zlysalá křídla se trhavě pohybovala, jak se prodlužovaly či srážely kosti. Nohy škubavě získávaly původní rozměr i tvar, od bosých pat se táhly ptačí spáry. Pod návlekem pokožky, lesklé potem, ztřeštěně pobíhaly boule bytnícího svalstva.

Tuhli v úděsu a nechuti, Njál se odvrátil, Tarsis si zakryla ústa. Ayren byl nadšený: uvykl příšerám. Lyka musil Sagitto držet s vypětím sil – pes sebou škubal, vzpínal se a kňučel.

Krkavčí zoban se scvrkal a nasouval do lebky; měnila se jak hladina zmítaná vlnobitím. Z děsivých podob se nořila půvabná tvář, strhaná v trýzni, jež byla výkupným za dar letu. Lidské tělo pokryl oděv a ozdoby, ještě před chvilkou kouzlem rozptýlené do zrnek prachu mezi peřím.

Foke se namáhavě opřel o dlaně, pozvedl hlavu a řekl tak slabě, že si v první okamžik netroufali uvěřit:

„Našel jsem studnu…“

Chraptěli, ječeli a hulákali nadšením, nakolik jim postačil dech a zbylá vláha hrdel, objímajíce jeden druhého. Uklidnili se a tu pravil:

„Je vyschlá.“

Nebe zčernalo a pohltila je propast. Tarsis padla na kolena a udeřila čelem do země.

Foke, sbíraje poslední síly, bledý jak popel obcházející mdlobou, zašeptal:

„Můžeme si ji vyhloubit.“ A ztratil vědomí.

Byl to Ayren, kdo mu tentokrát podal vodu: svůj příděl, skoupě darovaný jitřním nebem. Když nabyl Foke smyslů, vedl je stepí k prameni… V závrati klopýtali pěšky kamenitou stezkou, obléváni vlnami horka – jako by se prodírali hutnou, vroucí kaší. Koně chrčeli, na hrudi a slabinách jim vystupovaly chomáče potu, oteklé modrofialové jazyky vypadávaly z tlam.

Hledači míjeli hluboké písčité kotliny, nahoru a dolů, návrší a výmoly… Připadalo jim, že víc už zeslábnout nemohou, pot je mrazil, krev obíhala pomalu a mělce jako řeka uspávaná do nebytí letním parnem. Mysl jim zastřela zlatá tma, v níž bloudily útržky okamžiků, sny a vidiny, step se měnila… Jasný proud čeřil stinný les, v chladných síních paláce zvonily křišťálové nádrže a zpívaly něžné hlasy.

Čas hořel v nebeském jezeru z roztaveného skla.

Neodhadli, jak dlouho se vlekou stepí…

„… už tam budeme,“ zakrákal Foke k povzbuzení.

Navzdory umdlévajícímu tělu a zmámenému mozku se pro jistotu otočil na ostatní… Jen zahlédl, jak se Sagitto bez hlesu skládá k zemi.

Damazid pokrčil rameny. „Je zvyklej na studenej vodchov z těch svejch kopců,“ zachrčel. „Necháme ho tady pod plachtou a dem dál – dyž bude voda, zvedne ho.“

„Zůstanu s ním,“ zamračil se král. Neústupně vysunul bradu.

Zaváhali; ale Tarsis zašeptala: „Raději tak… Lyk a já u nich budeme držet stráž… dokud se nevrátíte…“

K poslednímu úseku vrávorali ve třech, s koňmi, bez ranců. Skupinku pod napjatými pokrývkami zaclonil třas horkého vzduchu, jen chvíle – a pohltila ji pláň.

Oddíl Mocného se přiblížil k Hledačům na pět hodin jízdy. Chráněn v plášti kouzla, nestrádal žárem: jen únava koní bránila zrychlit stíhání. Čarovný prsten svítil jak veselé a barevné slunce, planoucí povětří se před ním rozestupovalo.

Sin Korobimu perlily smysly radostným napětím. Jako kdysi, před osudnou potupou na náměstí Záštity, opět se těšil z lovu, vychutnával plnění svého úkolu, sílil se váhou svěřeného úřadu…

Yain z Vysočiny i ve zbroji velitele Gardy mohl spát na kamení, jíst ztuchlou kaši. Nevadilo mu hladovět, vzdát se spánku, snášet žár i ledový vítr… Na válečných taženích věrně sdílel s vojáky svých oddílů nebezpečí šarvátek a příkoří sudby.

Navrátiv se do své domácnosti v Melliu, radoval se z chladivých prostěradel z jemného plátna, z drahých nápojů a lahodných pokrmů – těch blažených požitků, které povznášejí srdce. Vždy znovu zakoušel tajný údiv, že Yain z nuzáckého Orlího klanu je tu pánem, vlastníkem všech těch skvostných předmětů a síní vybavených s vybraným pohodlím…

Sin Korobi poněkud litoval, že se před odjezdem zbavil svých konkubín. Až dorazí do Města, přikáže domácímu správci, aby mu opatřil novou ženinu, s hebkými kadeřemi a boky oble širokými jak džbán na mléko. Bude mít rty drobné a rudé jak zobáček chůvičky, něžný hlas ptačího švitoření a dlaně příjemné jak hedvábné podušky.

Potlačení vzpoury a nezbytná ochrana Vládce zaberou Sin Korobimu nemálo času. Přesto si bude muset vyčlenit chvíli k prohlídce účtů, porovnat hospodaření svých správců, ověřit příjmy ze statku na Štědrých polích a měděného dolu v podhůří Vichrných hor. Ale první, co učiní, až vstoupí do bran Mellia: obětuje Bar Teneovi a démonům Vysočiny, v dík za úspěšnou výpravu…

„Tady… to je,“ sykl Foke.

Sklesli v prohlubni vedle olámaného proutěného roubení. Nízké sotva na loket, výztuhou stěn pokračovalo a spadalo do černé šachty. Koně natahovali krky, zklamaně ohryzávali proutí a s žalostným ržáním do něj kopali.

„Vlez bych tam,“ zachroptěl Damazid, „akorát že se do tý nory vejdu tak naknap – dyž směstnám hřbet a zadnici, kam vecpu vědro?“

Njál obhlédl své společníky. Třeba mu kalil zrak žár stepi, nebylo sporu, že jsou mimo hru. Foke se podepřel o roubení, zapadlá víčka a zkřivené rysy, strávený vyčerpáním. A rozložitý psanec mohl prospět účinněji jako tahač břemen.

„Už jdu,“ řekl Njál.

Spouštěje se na lanu, jež nahoře jistil Damazid, sešplhával písař po proutěných skružích vstříc chladu a tmě, které znamenaly úlevu i hrozbu… Staré výztuhy praštěly, mezery v pletivu ronily písek: šustivě padal k tušení dna. Stěny se uzavíraly a modré světlo nahoře vzdalovalo, hlasy koní překrývala šerá ozvěna… Náraz, Njálovi zajely nohy do měkké, sypké černoty – a kolem němá noc.

„Héj, seš dole?“ zaduněl Damazid v palčivém slunci o třináct sáhů výš. Mladému muži slétl na hlavu těžký vlněný pytel, upevněný k provazu. „Škubni, až bude plnej – a drž si ho při ruce, dyby tě to mělo zasypat!“

V odpověď proutěný výplet zasténal a svrhl na kopáče ošatku zeminy. Njál potlačil mrazení, vytřepal písek z očí a uší, uchopil kovový plát a zaťal jej do dna. Paže mu zatrnuly tvrdým otřesem. Pod vrstvou písku se skrývaly kameny, kmeny stromků a trnitých keřů, kosti, střepy nádob – jak zjistil, když je pracně doloval z písčitého sevření. Před desítkami let kdosi v mezikmenové zášti úmyslně pohřbil zdroj vody…

Pytel za pytlem, naplněné stále vlhčím pískem a jílem, řídnoucím v bláto, vytahoval Damazid za pomoci koní; s Fokem je vyprazdňovali vedle studny. Zmořená zvířata zeminu dlouze, smutně očichávala.

Njál kopal a hrabal v zuřivém spěchu. Kůže na prstech tvrdla a pukala. Když jej napadlo, že by si mohl ruce chránit cárem tuniky, měl už stržené první puchýře. Ovinky se smekaly, vadily při práci… Nechtěl se zdržovat a proti ostrým, špičatým předmětům, chňapajícím z útrob jámy, byly plátěné slupky beztak slabou záštitou.

Njál přivykal tmě, začínal rozeznávat podrobnosti stěn i dna, ale neodhadl, zda písek svlažují spodní vody studně nebo jeho krev. Tělo se začínalo bránit proti skrčené poloze křečemi. Záda a ramena tuhla úpornou bolestí – ta nebyla nepřítelem, jen jeho povzbuditelkou, družkou v černém mokvavém jícnu, ztraceném mimo veškerý vesmír… Umanutě, soustředěně se dobýval k prameni, co nejrychleji, bez přestávky, bez oddechu: musel porazit čas. Bořil se hluboko do bahnitých vrstev – cítil tepot vody…

„Sangvale,“ vykřikla Kétai, zářící radostí – střetla jej ve vchodu chýše, „Sangvale, dobrá zpráva –“

Ve vrásčité stařecké tváři hořely nadšené oči chlapce. „Má milá,“ pravil, hlas mu zvonil vítězstvím a mládím, rozléhal se po břehu, „je to tak, dál se nemusíš mořit s deštěm – dokázali to i bez nás packalů…“

„… oni mají vodu?“ zeptala se opatrně. „Opravdu?“

„Myslil jsem, žes mne sama chtěla potěšit tím sdělením – cožpak nejsi jasnovidka?“ řekl, náhle vystřízlivělý.

Zaklonila hlavu k trámoví a pozvedla ruce, komíhajíc pažemi, jako by jí nezbývala slova k nářku.

„Jsem zřec a ovládám kouzla,“ vzdychla pak unaveně, stále vzhlížejíc k podstřeší. „Přivolala jsem bouři na Tayb Sarogyn, proti vůli Čaroděje.“

„Ten déšť… Kétai, víc nebude zapotřebí –,“ řekl v rozpacích.

„Jenže teď už ho nemohu zastavit,“ pravila nešťastně.

V.
Horká šalše

Njál sledoval průsvitné vlasy vody, crčící z lemu hrubého pytle; zdálo se mu, že se každá jeho částečka otřásá sladkou a toužebnou rozkoší.

„Tahejte!“ vykřikl vítězně. Ochraptělý hlas vyjel a přeskočil v ptačím skřeku. Ruce už Njálovi nesloužily – dvě lana, visící z roubení tam nahoře, navinul kolem zápěstí. Vztyčil se…

Zhroutil se zpátky na dno studny. Rychle se plnila pramenem. Tmělo se mu před očima, nohy oslábly, namožená záda se odmítala narovnat. Vody přibývalo: Njálem projel blesk hrůzy. Místo usušení utone… Skřípavě se rozesmál. S nemotorným pospěchem se zavěsil do provazů, škubl… a stoupal. Přetáčel se, vrážel do stěn, odíral se o výčnělky výztuhy. Hrsti písku žbluňkaly do bytnící hladiny.

Zdřevěněl a ztratil vládu nad údy: nesvedl se překlopit za nízké roubení studny. I šikmé večerní slunce ho zbavovalo zraku. Cítil psancovy tlapy, jak ho soukají, vláčejí na zem, palčivou bolest ve vlastních rozervaných dlaních a prstech… Sklesl k roubení, ruce stisknuté mezi stehny, sykaje a kolébaje se v náporu trýzně.

Damazid mlaskl. „Nechals tam flák kůže, mladej,“ zahučel soucitně. „Hákoval si za štyry chlapáky – a vona robota škodí. Hnedka si to počurej – nejlepší lík, i na spáleniny – dej na zkušenýho.“

Foke, ještě přešlý vypětím, jež vynaložil na pátrání po studni, s nevyzpytatelným výrazem v obličeji, přetáhl přes Njála pokrývku. Teď byla řada na něm a na Damazidovi: čerpat tak dlouho z pramene, dokud se studna nevyčistí. Vůně a zvuky vody přiváděly zvířata i lidi k šílenství – oddechovali prudce, třásli se…

„Už by to šlo,“ usoudil Damazid, rudý a rozpařený jak kámen v ohništi. Poslední paprsky světla se zatřpytily v pramínku zjasněné vody. „A pomalu – do paděry, nejvejš loknout! Ahé!“

Nezbytná kázeň jim připadla horší než dosavadní trápení. Koně pili dychtivě, přivírali oči a zakláněli uši, natahovali hlavu, jak se snažili vysát poslední kapky z plátěného vědra – také směli než odměřenou dávku. Až je zakrmí, teprve dostanou další díl vody, studené, svěží… zázračné.

„Musíme jim donést vodu,“ zašeptal Njál slabě, „jestli –“

– pokud ještě dýchají a pokud jim žízeň a vedro neublížily po mez, za níž vadnoucí život nevzkřísí žádný pramen… Vzdor úpěnlivému strachu se nedokázal zvednout.

„Vrátím se pro ně,“ slíbil neúmorný psanec: snad by ho nezdeptal ani pekelný žár. „Koukni si vodpočinout…“

Njál odešel do nevědomí, promíseného zlými sny. Stál na ohnivé hranici uprostřed náměstí Záštity, viděl Sagitta v černi sluje… slyšel duté nárazy kovu a kamene, Fokeho obrůstal ledovec a nachověl krví, Tarsis slepě bloudila zlatými komnatami, planoucími jak nelítostné slunce, Ayren se vykláněl z nosítek a mával, vzdaluje se v bledém třpytu…

Probudilo ho ostré škubání v rukou: překrývaly je obvazy. Noční chlad, tišivý dech vody… Vůně horké polévky z nasoleného masa, jež vrací síly, strávené slunečním žárem a žízní. Ayren mu držel u nosu misku hustého vývaru, v prstech nachystanou přetékající lžíci.

„Já tě nakrmím, ano?“ nabídl se šlechetně král. Nečekaje na souhlas, přikročil k činu. Měl horlivost a poctivou snahu; Njál seznal, že bude bezpečnější, když se, třeba nešikovně, nají sám. Mladý muž zápolil se lžící a poslouchal hadaččin temný, zastřený hlas – vedla spor s Damazidem.

„Říkám ti znovu, málem jsme zašli: byla v tom Rádcova kouzla! Před nejhorším nás uchránila přítomnost krále s jeho přívěskem – mysli si, že je to hloupost! – jinak tam zůstal Vlk, a nejspíš i já. Osud podruhé zkoušet nebudu, jen abych ti dokazovala, že jsi zabedněný hňup. A taky vám opakuju, že máte hned doplnit vaky a soudky z pramene –“

„Já se nebudu hýbat,“ chabě, ale určitě se vmísil Sagitto.

„Dohýbal ses k večeři, můžeš alespoň podržet měchy,“ odsekla.

„Studna nám do rána neuteče – to snad pochopí i ženská,“ střihl neuctivě Foke.

Hřmotnou Damazidovu odpověď rozmazal úder hromu, obzor v dálce rozpukl vidlicí dlouhého blesku.

„Voda přichází povětřím,“ řekl si Njál v útlumu únavy, pohlížeje na nebe bez hvězd, povleklé mračny. „Dobře, že bude pršet…“

A poslové z kovárny bohů, blesky a tlumené dunění, provázeli Hledače do spánku.

Ticho…

Šedivé nebe s rudou jizvou po čepeli vycházejícího slunce…

Mokro, vzlínající po kůži… Prosáklá pokrývka.

Njál s nepříjemným pocitem otevřel oči. Pláň hořela. Mladý muž sebou v úleku škubl, zvedal se do sedu – ruce narazily o vodu, do tváře šlehla sprška krůpějí.

Step se proměnila v jezero, hladinou klouzaly šarlatové paprsky úsvitu. Hrboly nedalekých modravých návrší nad ním dřepěly jak ostrovy v moři. Studna v úvozu zmizela. Tábořiště Hledačů stálo na tři palce ve vodě… Přinesla ji mocná bouře, jejíž stoletý příval rozpoutaný u výběžku Džangaru stékal kamenitým předhůřím a hlinitými rovinami k hladovým písčinám.

Koním potopa poskytla zábavu; hlasitě si povídali, rozstřikujíce proud kopyty. Lyk, poněkud znechucen, vyšplhal na zavazadla – z větší části čněla nad čarou ponoru. Zazlíval vodě ošklivý přestupek proti řádu věcí: stočil se, hlavu složenou na tlapy, nedůvěřivě šilhal po zčeřeném toku. Hledači sami tvrdě dřímali v naskrz promočených houních a pytlech.

Njál, obolený, ztuhlý, roztřesený zimou, klidnil mysl krátkým duchovním cvičením… Zaťal zuby a vylezl do záplavy. Sahala teď nad polovinu lýtek a utěšeně kypěla výš. Vybuchl obecný poplach a ukvapené balení. Štěstí, že Sagitta vzbudil Njál dřív než krále – Vlkova drsná ranní znělka neslušela dětským uším. Ayren se divil jen první chvíli. Jásal a bral zlomyslnost živlů jako úžasný žert: vzápětí mámil na Njálovi podrobný rozklad o zákonitostech vodoteče.

„Hej, Ptačí muži, ožij, upláchla nám studna,“ probírala Fokeho bezohledně hadačka. „Sbírej se… namokne ti peří!“

„Nikdá ničehož nejni akorát, hop, nebo trop, a v zasmolenou dobu,“ rozjímal Damazid. Nakládal poslední zvlhlá zavazadla… voda mu přetékala nad kolena, valila se mocným, sytě okrovým proudem. „Ten svinskej Rádce si na nás pošle zátopu! A sme zas na suchu s pitím.“

„Dát na vás, určitě,“ přikývla Tarsis. „Naplnila jsem v noci vaky a soudky, zatímco jste chrupali, ó silní a chytří muži!“

Brodila se po pás k blízkým pahorkům. Lyk už byl přinucen šlapat vodu. Tam, kde se step prolamovala v dolíky a prohlubiny, nezbylo i lidem než přeplavat – pokud podle vírů a vrásnění hladiny vytušili nerovnosti půdy včas a unikli hře na vodníka. Koním se snažili vybírat vhodnou cestu, aby ušetřili náklad další lázně. S obtížemi dočachtali přívalem k písečným návrším; na nejvyšší a nejpřívětivější z výsep se vyškrabali – trosečníci uvízlí na holině ostrova.

„Sice se důvtipem nechlubím a včera by mě přepral sysel,“ řekl Sagitto omluvně, „ale jestli tě zas nechám tahat nás samotinkou z bryndy, za pokání kleknu na hrách: pokud nám ho nezhltli červi.“

„Nejen červi,“ hadačka žalostně vzdychla – vedro a povodeň rozžvýkaly výbavu v trosky a spoušť. Spací pytle, podložky, houně a stanové dílce budou prosychat nejméně dva dny. Lůj zežlukl, solené přepuštěné máslo uniklo z ovčího měchu k cihle čaje, mouka a sušený tvrdý sýr navlečený na provázku nasákly bahnitou tekutinou.

„Voda nás vobrala a sama nezbohatla,“ pleskl Damazid, hrabaje se v rancích. „Ten unavenej sejra – co ho zkuchtil Vlk uzením na vysočinskej způsob – mi nechej, až bude místo charabejlí pořádný dříví na voheň.“

Nemohli dál, dokud slunce nevysuší step; alespoň si odpočinou koně. Ayren se vrhl na budování staveb z bláta a dřívek. Sagitto a Foke mu byli odbornými poradci, než se vášnivě připojili do hry – oblíbené kratochvíle po deštích a při pasení dobytka.

Njál opečovával knihy, omoklé při záplavě; hledal pro ně příhodná výsluní, kde je rozkládal, rozevřené do vějíře jako ptáky se zchromlými perutěmi. S něhou hladil stránky zkrabacené vlhkem, v blaženém opojení je pročítal. Pak koně zjistili, že si hraje s něčím zajímavým a poživatelným. Bavili se tím, že na písaře podnikali náhlé nájezdy a pokoušeli se užvýknout pár listů. Zrzkovi se dostalo potěšení slyšet poprvé klidného Njála křičet: vyhrožoval koním vozhřivkou a roji bzikavek. Zatím se tichounce a nenápadně zjevil Lyk a přisvojil si objemný kodex. Zaujatě stahoval z vazby zdobenou vepřovici a desky z jilmového dřeva zdobil vzorkem svých zubů.

Hadačka si zoufala ze škod na jídle, starostmi o jeho dostatek. Rozkládala mokrou výstroj po písku a zachraňovala zásoby kouzly šetrné hospodyně, zápasíc s nedostatkem topiva. Na Hledače sekala jedovatými slovy. Po Damazidovi za jeho velkorysé návrhy na úpravu odumřelých potravin házela střevícem. Nicméně Vlkovi nepřipomněla hrách – nikdo jiný než Tarsis by pohromu jejich vybavení nezmohl.

„Copak asi příde teďka za chuťovku?“ uvažoval ponuře psanec. „Vojáci, vobludy v Hlubině, Rysice, vedro, povodeň… Eště nás může Moudrej vodpálkovat na Měsíc.“

Njál si vzdychl, ale Vlk nadšeně luskl prsty. „Namíchli jsme ho! – Při bozích, jen tak dál! Ležíme mu pořádně v žaludku…“

„Myslím, že jsi kladně hodnotil Rádcův přebytek nadhledu ve vztahu k našim osobám,“ upozornil Njál odměřeně.

Sagitto povytáhl obočí: „Ke každé hlavě patří zadek, bratříčku. Nepřítel na tebe shlíží ze špičky stromu? Může udělat chybu – protože tě nedocení. Tehdy ho musíš oklamat a porazit: dřív, než odkryje tvé možnosti a síly… Jinak zvítězí on. Ošklivě, nemilosrdně s tebou, ubohou nickou, zatočí – jen tak, jako hlupák pro zábavu pomalu drtí štěnici podpatkem. Ale když v něm vzbudíš nenávist, rozzuříš ho, přiměješ slézt na zem a chytit se s tebou…“

„Jistě,“ kývl Njál s pochopením, „za těchto okolností budu umírat ještě hůř a mnohem déle.“

„Nejspíš,“ připustil Sagitto, „jenže pořád ti zůstává naděje, pokud si sám zachováš chladnou hlavu. Zášť a vztek zatemňují rozum, to přece víš – a v rozčilení se dají udělat ty nejpitomější boty.“

„Potom potřebuji lék na stálé povznesení mysli,“ řekl Njál.

Slunce ztišeně hřálo: k večeru začala voda klesat. Všetečka Lyk, zbaven přístupu ke knihám, ukořistil z divoké skládky předmětů Njálovu zimní botu. Tarsis na škůdce zaječela, Lyk vztyčil slechy – omluvně se mu zatřepaly – a se zkroušeným výrazem holínku pustil; byl v rozjařené, nezbedné náladě jako štěně. O chvíli později rozkousal tyč z Hlubiny.

Damazid nemohl příští ráno vstát – Ayren mu svázal palce u nohou tygří smyčkou s trojitým uzlem, které ho psanec naučil. Koně si lahodili: Hledači očesávali píci z dostupných míst, skromně, ale do sytosti…

Velitel Gardy zuřil. Lál osudu, který mu už tolikrát vysápl výhru – slíbil zlatobránu a místo ní podstrčil ohlodanou kost. Je snad Sin Korobi prokletý? Má se věčně soužit potupou a nesplněnou pomstou? Málo se snaží? Nebojuje ze všech sil proti škůdcům země?

Step na míle vůkol se změnila v podnos, zalitý hnědavou polévkou z pražmy či obložený vařenou krví, temnou, lesklou, mazlavou. V bahnité půdě vázli koně, vozy zapadaly po bočnice. Stateční vojáci se potáceli jak hlinění strašáci, bláto jim zouvalo škorně.

… bozi zatím nedali souhlas, čas odměny nedozrál. Sin Korobi je z vůle nebes povinen přibližovat se k cíli v houževnatém odhodlání – věřit ve své poslání Vladařova ochránce! Dál povede zápas, jenž započal Yain Orel, když nádvoří Tungulova paláce proťaly zářící korouhve Ulb Sinova vojska… A stejně jako Hledači se stáhl na výšinu, zatímco lačné nebe sálo vlhkost pláně.

Velitel Gardy uměl čekat.

Sarbin, mladičký družiník a posel velitele Bouřného hradu Taj Segize, vyrážel před úsvitem z přepřažní stanice. Jeho nový ryzák měl mocné plece, dlouhý trup, šíji vytrvalce a dvě bílé spěnky, znamení nejlepších koní! Do večera bez obtíží urazí sedmdesát mil a vstoupí do pevnosti Rohu nad pomezím Červených polí. Prastará stavba, jež před lety pomáhala dobýt Hadí vrchy, pozbyla významu, chátrala bez údržby. Její velitel byl obstarožní a lenivý; neuměl vymáhat příspěvky ze správcovy pokladnice, zprávy o nečetné posádce a zpustlém, zapomenutém kraji, který střežil, posílal s opožděním.

Jasné podzimní ráno vyšlo snad z královské pokladnice: něžná modř nebe, žlutavý, lososově zlatý nádech na každém předmětu, který nastavil čelo vánku prosycenému svěžím sluncem. Lesní stezka se křivila k západu, stoupala, Sarbin zvolnil z cvalu v krok. Ostré, dlouhé ranní stíny tkaly koberec… Jeden z nich se pohyboval, blížil – široká vlající křídla –

Sarbin se prudce otočil, jeho bronzové záušnice zacinkaly.

Na pěšině stál vysoký štíhlý muž. Světlé pletence ovíjely čelo, třpytil se diadém z rubínů, z bílých tyrkysů a černých perel. Křídla, pochopil posel, napodobily volné rukávce stříbřité řízy z drahé tkaniny, jež dosahovaly až k zemi.

I kdyby neznámého halila prostá kytlice, nesnížila by ušlechtilý plamen očí, nezastřela by vznešenou sebejistotu a pokojnou nadřazenost, zrozené mocí, majetkem, postavením. Zlatý řetěz na hrudi nesl nefritovou tabulku s vyrytým gryfem. Sarbin tak slýchal popisovat odznak nejvyšších úředníků, Ctihodných, účastníků Velké rady…

Mladík sjel z koně a poklekl. Dotýkaje se čelem prachu cesty, vzdal velebnému muži hold. Málokomu se za celý život splnila nesmírná pocta ocitnout se před tváří dvorských hodnostářů, správců říše!

„Taj Segiz tě pověřil posláním, chlapče,“ pravil laskavě velmož. „Natolik ti důvěřuje, ačkoliv nejsi Gelabh?“

„Jsem spolehlivý,“ řekl Sarbin v rozpacích, „… ó pane. Mocný je se mnou spokojen –“

Hadí vrchy odedávna ležely okrojkem na hodovní míse nabatských vládců. Chudá zem rodila, jen aby uživila roztroušené vesničky. Nevydávala cenný kov, zato zvěř pro honitbu urozených. Skýtala nevelké daně a jediný význam: ochranu před útoky ze Severu – do vpádu Gelabhů.

Osadníci Hadích vrchů uvykli poslouchat. Opravili útek běžných dní podle nové vrchnosti. Kdo chtěl, v skrytu uctíval staré bohy. Do myšlenek vidět není… Sarbin už ani nepamatoval, čím se lišil zavátý čas jeho dětství, před šesti lety –

„Nemusíš odpovídat,“ uklidnil Ctihodný posla vlídným gestem. „Tím spíše budeš ochoten poskytnout mi službu!“

Mladík se znovu uklonil k zemi. Přemítal, odkud a proč se tu vznešený úředník vzal, kde zůstal jeho doprovod…

„Bolí mne nohy, když cestuji příliš dlouho nosítky,“ odvětil Vladařův rádce, jako by mu četl v hlavě. „Rovněž pátrám po oddané čeledi, která by mi vrátila odcizený majetek… Lupiči mi ho kazí, znečisťují ho, jako žebravý blázen vláčí darované roucho blátem! Choval jsem jej v pohodlí a svlažoval rosou učenosti, nechal jsem tříbit jeho mravy a obohacovat jeho mozek… Hrubne, hloupne, um se ztrácí, mysl kolísá, otrávena pošetilými náklonnostmi, pomíjivými touhami a plytkými dojmy. Přiveď mi ho, můj pomocníku!“

Sarbin si uvědomil, že třeští zrak a zapomíná řádně dýchat.

„… musím předat svoji zprávu –,“ vykoktal.

„Sám ji odešlu,“ řekl s úsměvem muž v bílém.

Brašna zavěšená na Sarbinově hrudi se otevřela: vyskočil z ní svitek pergamenu, převázaný stuhou s pečetí. Kroužil ve vzduchu, obrůstaje hnědavým peřím a nabývaje oblého, špalkovitého tvaru. Vypučely nožky, na levé se kývala Taj Segizova pečeť, do vzduchu uhodila srpovitá dravčí křídla. Poštolka vykřikla a táhle volajíc, jako chřestící rolnička, odlétla nad koruny jedlí.

„Moje poselství!“ zvolal Sarbin. Mocný Taj Segiz nepochybně poručí, aby nedbalému poslu zlomili páteř, dá ho shodit do propasti Hromového ostrohu – „Ach pane, slitujte se!“

„Tvoje nová povinnost je nadřazena podělkování tupému žoldáku,“ děl slavnostně Ctihodný. „Rozsápeš každého, kdo ti bude překážet – a přivedeš mi živé, nezraněné děcko, símě nabatských králů…“

„Usnul jsem za jízdy,“ pomyslil si posel. Zuřivě se štípal do ruky, až na živé maso. „Zle sním… Pán Labyrintu mne stihl můrou.“ A třepal hlavou, aby se zbavil oparu tísnivých vidin.

Stezkou přicházel chlapec v malinovém kabátku s nášivkami lvů a laní: šlechtické dítě s hebkou tváří a smělýma temnýma očima, pěstěné, pečlivě vychované. Líce mu hyzdily šmouhy špíny a krve, trní odralo z hedvábného šatu cáry. Zcuchané černé kadeře spadaly přes ramena; jitro je ozdobilo světelnou korunou. Hoch se usmíval, kynul zvesela k Sarbinovi, jako by jej vítal – a znenadání zmizel.

„Bozi milí…,“ šeptl Sarbin.

Oprostiv se od úcty k Ctihodnému, chtěl se také ztratit.

Vzduchem švihl bílý pruh záře. Mladík pocítil úder do břicha, vnímal, že padá, spíš letí – narazil zády o jedli, dech mu bralo pevné sevření… Jeho kůň ržál a podupával na pěšině.

Sarbin se zkusil odvrátit od jedle. Stisk nepovolil –

Kolem pasu jej obtáčely dva tlusté pruty stříbrného kovu. Vázaly ho ke kmeni, mrazily a tísnily… Mladík položil ruce na oblá tvrdá chapadla – sežehla mu dlaně hořícím chladem. Zaťal prsty, zacloumal s nimi ze všech sil… nepohnuly se. Nepozbyl odvahu: sáhl pro meč, zavěšený na zádech, vysoukal jej a ťal – Udeřil, až kov pout zazpíval stříbrným hlasem a rozechvěl se.

Meč odskočil, znovu dopadl, zasršely bledé jiskry. Čepel zbraně zasténala a zlomila se vedví, palec pod jílcem. Tehdy vytrhl dýku, zasunul mezi kmen a pruty, páčil a bodal do dřeva i kovu… Pořezal si bok a ruce. Obruče neochvějně držely.

Hodnostář v bělostném rouchu ho zasmušile pozoroval.

„Neodporuj: marníš silami,“ podotkl mírným, hladkým tónem. „Nenajdeš hmotu ani zaklínadla, kterými bys zrušil moji vazbu!“ Pokynem ukazováku zkusmo proměnil ryzáka v rudou ještěrku se dvěma bílými nožkami a štičí ploutví; nesouhlasně mlaskl.

„Je těžké zvládat kouzla Půlnocí, tíží-li únava,“ poznamenal mudrc v zahloubání. „Jsem zemdlený námahou, chlapče… musím čelit mnoha náročným úkolům, které na mě dotírají.“

Letmé gesto změny – na stezce dřepěla ryšavá veverka, udiveně, ztuhle zírala. Chyběly jí přední tlapky. Nejmoudřejší Rádce si s nespokojeným výrazem promnul prsty, zahýbal jimi, aby je prokrvil.

„Už nikdy nebudu mít takového koně,“ napadlo Sarbina. „A ptáci… ptáci se neozývají…“

– nejděsivější je zlomek chvíle, v němž prodlévá naplnění neodvratné zkázy. Okamžik, kdy je rozhodnuto a věčnost zazívá, minulost splyne v budoucí hrůzu. Mezi domem a jeho rozvalinou se řinou borcené zdi… Loďka strne: a v nekonečnu časové propasti se obrací. Kat pozvedl kladivo – udeří a otevírá pustý vesmír muk.

„Hlupče!“ zasykl podrážděně Ctihodný. „Nač ten strach? Oznámil jsem ti snad, že teď zahyneš? Pro toho, kdo není nevzdělaný a bez důvtipu, život a smrt tvoří jediný strom! Jeho větve se proplétají, srůstají… Řekneš ‚nemohu žít dál‘ – a přece neumíráš. Myslíš: ‚kéž mne navštíví nebytí‘ – ale dech tě neopustí…“

Sarbin se zajíkl: uvnitř lebky jej drobně zastudilo, jinde, a znovu… Neviditelné mrazivé ruce se přehrabovaly v jeho mysli. Nepůsobily prostou bolest; znal zranění. Tohle bylo horší. Trýznily nesnesitelnou nepříjemností, strašlivou, nezvládnutelnou, šílenou – Olizovaly každý nerv… sloupávaly kůži z duše.

Vykřikl. A řval z plných plic, beznadějí, zmatkem, žalostí.

„Rušíš mě!“ vytkl mu rozladěně Rádce. „A já jsem přece unaven, hůře než kdy doposud…“

Jako by mladíku zajela do jícnu břitká štěpina ledu, porušila řezem hlasivky. Neslyšel víc svůj nářek; ticho lesa zkamenělo. Ze Sarbinovy paměti mizely barvy, vůně, chuť prožitků. Myšlenky šedly, splétaly se v nezřetelná klubka smetí, teskné naplaveniny v zátoce.

„… před osmi dny jsem opustil svůj palác v Melliu,“ pokračoval Ctihodný, oslnivý jako paprsek před tmavou stěnou stromoví. „Včera ráno jsem zalétl pro zprávy nad Tayb Sarogyn, dnes o polednách musím opět navštívit Město a prostudovat spisy Velké rady! O čím vyšší sázku hraješ, tím je drtivější prohra, mocnější vítězství… a namáhavější boj!“

Sněžné prsty se přesunuly do nitra Sarbinova těla. Sledoval se zoufalým ochromením, silnějším než kypící nápory bolesti, jak se přetváří jeho maso, kostra, útroby i smysly. Přerod tím horší, že mu byl vnucován násilím proti jeho vůli, bez zasvěcení a průpravy.

Ctihodný Rádce v tvůrčím zaujetí hovořil sám k sobě, buduje svoji novou, živou zbraň. Na chviličku se zastavil a uvažoval, jindy vrátil kouzlo a s ním podobu tělesné součástky. Obměňoval až k dokonalosti délku a sílu kostí, osvalení, chrup a spáry. Protáhl čelisti, vylepšil oči pro vidění za noční tmy, i stavbu jemných nosních a ušních kůstek. Upravil a posílil soustavu vnitřností: ze štěpu srdeční tkáně s cévou nechal dorůst druhé srdce, jež umístil v pánevní dutině – spojeno se zvětšenou levou plící vyživovalo játra a kosterní svalstvo. Poté pečlivě odstranil z ústrojí všechno slabé a zavádějící.

Sarbinův oděv a pokožka praskaly, trhaly se: visely jak mokré pruhy lýčí z cizí bytosti, připoutané u stromu. Stříbrné pruty se přizpůsobily střídání podob těla, stahovaly se a povolovaly v souladu s pokyny Rádce.

Snáz by bylo použít kouzla přeměny, rychlé – a nespolehlivé. Takto vzniklí tvorové se vyznačují horší jakostí, kolísavým ovládáním, nižší odolností a trvanlivostí… Výpad proti jeho nepřátelům vyžadoval pochopy účinné a poslušné – co nejméně citlivé vůči magii Sangvalova přívěsku.

Moudrý raději věnoval úsilí náročnému postupnému přetavení do vhodné sestavy. Nevadí, že bylo nutno sledovat a udržovat rovnováhu životních sil ve zpracovávaném nástroji, jistit a podporovat duši při výkyvech bolesti a hrůzy, průběžně upravovat mozek podle provedených zásahů – dobré dílo stálo za námahu…

Zvíře obepjaté kovovými hady zahalila scelená, vyztužená kůže s hustším a tvrdším porostem uhlové srsti. Postrádalo vzhlednost a vláčný půvab mnohých želem: bylo důkladné, masivní, stavěné k vytrvalosti a zabíjení. Z ozubených žernovů těžkých čelistí stékaly pramínky slin, hranatá lebka se malátně převalovala na sudovitém hrudníku. Potrhané cévky zbarvily vypoulené oči šarlatem.

Ctihodný tvora zálibně pozoroval: splňoval jeho představy.

„Měl bych ho trochu zvětšit,“ uvážil Moudrý Rádce, v svůdné touze všech tvůrců posledním dotekem postihnout mistrovství věcí.

Okovy se roztáhly, jak v nich nabýval sevřený trup. Velebytost, jež byla před hodinou Sarbinem, synem Potbey, se v mukách vzepjala, uhodila zády do kmene. Jedle zahučela, zapraštěla a zlomila se, zraňujíc ježatý hřbet. Tvor, tlamu rozšklebenou, se opřel do prutů pout, buchl kamenatými bedry do dřeva. S čerstvě získanou hbitostí šelmy se mžikem odrazil, vyvlékl z obručí a dopadl na mech. Vylétl proti Rádci, krev na štětinách planula vítězným znamením.

Er Torsik trhl dlaní. Modrý záblesk – čelisti svištivě chňaply, cvakly –

Kvetoucí vřes se lámal pod padajícím zvířetem. V ovzduší čpěly hasnoucí jiskry a spálená kožešina. Čaroděj špičkou brokátového střevíce štítivě odkopl zmrtvělou hlavu; bělostné tesáky, jež před vteřinou roztrhly jeho suknici, neúčinně přečnívaly mezi černými pysky.

„Chybil jsem, porušiv míru,“ pomyslil rozmrzen Er Torsik. „A stvořil jsem ho příliš těžkopádného: příště musím dbát více na soulad, prodloužím údy a prolehčím záď. Musím nahlédnout do arabských anatomií, probádat řecké spisy o harmonii těla a duše… Kolik ještě potřebuji poznání!“

Lehce rozechvěn překonaným ohrožením a vynaloženým soustředěním, vyčítal si selhání rozumu.

Předvčerejšího dne Er Torsik zaváhal v úsudku; dlouhá cesta nosítky, jednání s oblastními správci, četná odpoutání ducha a přesuny vzdušným prostorem si vyžádaly daň. Nepochybuje, že jeho protivníci jsou zkrušeni žízní a vydáni na milost Sin Korobimu (pokud přežijí), odebral se do Mellia, bdít nad intrikami jiných Ctihodných – ta opatření už naléhala! Kdo by tušil, že se lupiči odváží oddělit od čarovného přívěsku… že najdou vodu… že velitel Gardy zapadne do bláta, zrobeného protikouzlem!

A nalézt jiný způsob, jímž by snáze a důsledněji sledoval nepřítele? Kouzla v dosahu přívěsku chabnou, lidského zvěda odhalí… že by ho po úpravě vyměnil za některého z jejich koní? Udržet spojení by pohltilo nemalý díl nadpřirozených sil… Což pro úsporu magie zvolit putování na létajícím draku? Nepohodlný, nedůstojný, kejklířský dopravní prostředek!

Prostuduje všechny možnosti… Vůlí může tvarovat prostor a čas – kéž by obojímu už dokázal vládnout svrchovanou měrou! Po Ayrenově korunovaci pronikne za Křišťálovou stěnu –

Promrhaná příležitost získat nástroj k dosažení cíle ho rozněcovala víc než nový výpad soupeře, Horgighova věštba ho povzbuzovala. Rádce neprodleně oživil zvíře – šetřil prací a spěchal. Nesnadno pátrat po někom statném a mladém, schopném snést zkoušku přetvoření!

Sarbin se nemotorně postavil na tlapy, chvíli kývaje šíjí jak medvěd, jemuž se podobou přibližoval. Mysl mu ztrupelnatěla, nové přecitlivělé smysly do ní bušily přílivem nezvyklých údajů. Pomalu se překolébal ke stezce, na posilněnou zhltl jediným chrupnutím vadnou veverku. Poslušen rozkazu, rozběhl se mimochodným krokem zpět, k Hadím vrchům.

Tak se stalo, že Taj Segizův posel nedospěl do pevnosti Rohu, aby zjistil, že změnila držitele a šedivý, hubený, mdlý velitel teď se svým mužstvem lelkuje na dně podsvětí. Možná by Sarbina u bran zabili; a třeba by se mu zdařilo uniknout s ohromující zvěstí prvořadé váhy, že Rohu se zmocnili vzbouřenci… Taj Segiz si však po celý měsíc kdekomu stěžoval na zrádnou nespolehlivost svého družiníka.

Jindy by Hledači věnovali chvíle klidu bojovému výcviku. Měli prověřit, ošetřit a vyčistit zbraně i výstroj, konečně pospravit trhliny a praskliny na brašnách, postrojích, oděvech. Pohříchu propadli stavební horečce, poslední Njál…

Na úpatí svahu vyrůstalo vznosné hrazené město, s věžemi a vodním příkopem, se studnicemi v zahradách z větviček. Před domy stáli hlinění lidé, ne větší než Ayrenova dlaň, brány střežili vojáci se slámkou kopí, u plotů v příměstí se popásala roztodivná zvířátka. Maličké vozíky byly Damazidovým uměleckým příspěvkem.

„Ještě jsem neviděl veliké, zděné město,“ řekl snivě Foke. Převaloval ve svrbící dlani příhodný kámen, „a ještě nikdy jsem ho nedobýval!“

Sagitto, v mnohém ohledu nedosti pozorný, přistupoval k dílu svých rukou promyšleně, s péčí, v širokém záběru. Poté, co herdou do Fokeho zad ochránil město před nájezdem divokého kočovníka, přestalo ho budování uspokojovat. K zrzkovu rozveselení stvořil z vlhké, písčité hlíny a trsů vyplávlých travin ležící rusalku. Od horských jezer zabloudila do stepi, přivolána Vlkovou žízní touhy. Její stvořitel ji obdařil svůdnými tvary a vábivým klamem žití, jaký dává jen mág nebo mistr svého umění.

Mládenec s rozvahou umístil dřívka úzkých očí. Zjemnil a zaoblil vyzývavá ramena víly, našel pár kulatých oblázků ke zkrášlení žírné hrudi. Hvízdnutí – pod lopatky ho sekla tvrdá hrana.

A Foke sebral vypůjčený Njálův štít z kůže. Pohrdavě se zubil:

„Netrnou ti nohy u takové mrzkosti? Co kdybys rozhýbal bídnou kostru? Zkus, oč Alarům lépe slouží jejich zbraně než vám z kopců ty těžké okované desky z lípy, velké jak stanová dvířka!“

Jedním pohybem stanul Vlk tváří proti němu. „Líp zadrží úder! Tohle je leda hračka pro děcko,“ ohrnul nos, jen aby Ptačího muže napružil.

„Hej,“ vykřikl Njál od městských valů, rovněž se zvedl. „Nehaň čest mého štítu, nebo ji budu bránit mocí!“

„Co není, ani vichr neodnese,“ opáčil Vlk. V podvědomém úhybu se přikrčil, vzdušný vír jej zatahal za vlasy: o nitku ho minul vržený štít. Překulil se na zem, obrat, a další… Uchňapl s předstihem kožený kotouč a vleže jím mrštil po Fokem.

Foke maličko couvl, zachytil štít těsně před svým žaludkem.

„Bojuj!“ zavřískl a vrátil zbraň k Sagittovi.

Vlk bleskem vztáhl ruku. Kotouč ho uhodil do prstů a odlétl stranou. Sagitto se pro něj s úšklebkem vydal, třepaje naraženou končetinou. Kdyby házeli plnou silou, měl zlomený prostředník s prsteníkem.

„Na třetího!“ zvolal rozmarně Njál. Opomněl pošramocení stržená za hloubení studny a hbitě zaujal výhodné postavení… Kotouč mu zasvištěl kolem hlavy: Sagitto ještě neměl zbraň zvládnutou. Njál zavířil dlouhými pažemi a polapil štít jak motýla.

„Uč se, děťátko!“ doporučil. Namířil kotouč zpátky na Vlka.

Sagitto se mimovolně vyhnul, štít přehučel kolem a dopadl na hladinu páchnoucího bahna pod svahem.

„Ruce olšové, oči ze zjančelé krávy,“ zazpíval potměšile Foke.

Sagitto si přitáhl kotouč saksaulovou větví, s vražedným výrazem ho otřel do trávy.

„Pořádně,“ vybídl ho Foke, „nechci mít bláto ve vlasech.“ A zaúpěl.

Sagitto jej zasáhl do holeně: učil se rychle.

„Zákeřníku!“ zasykl Ptačí muž, poskakuje po jedné noze.

„Pomstím tě!“ děl Njál. Přehmátl Fokeho přihrávku, dal jí nový směr…

Vlk stihl srazit dlaně k sobě – stiskl mezi nimi štít a hekl, jak mu okraj setrvačností vrazil do hrudníku. Vystřelil zbraní po Njálovi. Písař pravičkou zlehka zadržel štít a odeslal ho Ptačímu muži. Foke po něm hrábl, štít mu pinkl do ucha a zahvízdl do řídkého bahna čtyři sáhy od pevného břehu.

Pozorovali ho smutnými zraky.

„Já chci taky hrát!“ vypískl Ayren, který se přihnal a napjatě sledoval utkání.

„Až vylovím svůj štít, pane,“ pravil zdvořile Njál, chystaje se zouvat a vykasávat nohavice.

„Hod byl můj!“ zavýskl Foke. S rozběhem hupl do hluboké, hutné kaluže. Dral se ke štítu, hnědá kaše mu stříkala nad kolena.

„Jdu s tebou!“ křikl oplátkou Njál. Jak byl, vřítil se tam také.

Tarsis vzhlédla od hlavolamu poškozených zásob. „Ty šaty já prát nebudu!“ zaječela s důrazem.

Foke vítězně pozvedl štít – odkapávala z něj hlinitá břečka. Počal v louži křepčit, vyrážeje válečný pokřik. Onu chvíli dorazil usmátý Njál. A Foke napřáhl paži, chytil Njála kolem plecí. Tančili, hopsali, držíce se za lokty, halekali a vykopávali nohama stranou. Bahno chlístalo v kalných závojích, pokrývalo je až po temena přilnavou slinou.

„Do toho hnusu nepolezeš!“ poručila hadačka zostra Lykovi – toužebně stáčel oči za nabídkou povyražení –, ale dusil ji smích. Psanec vydával zvuky, jako když se řítí těžké balvany do sněhové jámy. Mohutné pevné břicho se otřásalo chechtotem, Ayren od toho uhrančivého jevu těkal blaženým pohledem k reji v kaluži a zpět.

„Damazide,“ radoval se král, „až oschnou, půjčí nám pro ně Tarsis škrabku, nebo radši kladívko?“

„Já…,“ řekl pak Njál v rozpacích Sagittovi, „myslil jsem, že mě Foke nechová v oblibě…“

Vlk mávl rukou. „Všechno si necháš zalézt až pod kůži,“ řekl bezstarostně. „V tomhle se s Tarsis k sobě hodíte. Máš hlavu jak bezzubá stařenka čelisti – každou myšlenku rozmělnit a přežvykovat… Když ti něco upadne na zem, bratříčku… tak do toho kopni!“

A šel očistit, vysušit a vypnout Njálův štít.

Třetího rána zbyla po zátopě jen bahnitá kluzká zem. Nedostatek stravy donutil Hledače pokračovat co nejdříve v pouti: sestoupili z výšiny a znovu vyčistili studnu. Aby jejich koně nepadali, aby se jim samým i zvířatům nesmekaly a nebořily nohy, navrhl Sagitto vyrobit sněžnice z prutů a řemení (tu pomůcku užívali v Akyr Tasu, když napadalo tolik sněhu, až se dělaly závěje) – pro všechny bez výjimky.

Damazidovi pochybovačně poškubávalo ve vousech. Tarsis v pobaveném uznání pozvedla temná křídla obočí. Foke si točil palci u spánků; byl na tuhle nesnáz odborník – každý podzim rozředily lijavce step v neproniknutelné moře bahna. Njál, zatímco ostatní balili zavazadla, pomáhal Vlkovi robit sněžnice: z čirého přátelství, nepřesvědčen o úspěchu. Krevnatě se spolu přeli o správnou hustotu průpletu vhodného na bláto, o tvar přijatelný koňskému kroku.

„Do paďousic – muj hedvábnej přehoz dostal nožičky!!“

Psanec, rovnaje své rance, pohřešil šál z Hlubiny půlnocí – půvabnou věcičku duhových barev, lehkou jak babí léto. V medvědím řevu, s černými kletbami protřepával vaky, mořil ostatní vyptáváním.

„Myslíš ten veselý šátek?“ řekl Ayren, který se právě vrátil od svého města: loučil se s ním těžko… „Je báječný na létající měch! Chceš to předvést?“ Rukama zbarvenýma hlínou sáhl do kapsáře…

Zrzek zaryčel. Drahocenný šál zohavily stopy Ayrenových objevitelských výbojů. Damazid po něm skočil; rozlítostněně pěchoval látku do svého širokého opasku, v němž choval největší poklady.

„Myslíš, že ti patří všecko, i my, protože seš král,“ syčel přitom vztekle, „ale se svym vlastnictvím taky koukej šetrně zavobcházet, aby vůbec vydrželo!“ nadechl se, aby chlapci vycinkal za svatokrádež.

„Jestli máš potíže,“ řekl Ayren a napřáhl prstík, „nehubuj a učeš mě! Tarsis nemá čas a já to sám nedokážu.“

„Todle vědít,“ vyletěl psanec, „nechám tě zhaftnout čarodějovi –“

V tu chvíli by směnil nevymáchaný jazyk za hlt páleného: král pobledl a couvl, oči jak černé rány. Takovou dobu se mordují pro jednoho rozjíveného prcka – a on jim teď snad z trucu pláchne!

„Já vím, že vás Nejmoudřejší přepadá kvůli mně,“ zašeptal Ayren. „Já… já raději půjdu pryč… docela pryč…“

Damazid dal pozor, aby po něm nesáhl. Ohlédl se po jejich tábořišti. Velkolepé město se pod úhozy slunce rozpadalo v hliněnou drť. Rozpustilý vítr hladil klenuté boky písečné krasavice, oblékal ji v závoj zapomnění. Hledači kladli na koňské hřbety poslední rance. Zvířata pofrkávala a nespokojeně zvedala kopyta opatřená plackami sněžnic – zdálo se však, že se s nimi při dobrém vedení dokáží pohybovat.

Zítřek útočí a nelze ho zastavit, jako nezměníš včerejší den…

„Najdi si hřeben,“ řekl suše Damazid, „nebo ti ho pučí Vlk.“ Napadlo jej, že v životě o nikoho takhle důvěrně nepečoval. „Vybral sis pravýho,“ zašklebil se, přejížděje dlaní po spoře obrostlé palici. „Taky to neumim – připrav se, že budu cukat. A hele – jináč sme radši, dyž se dáš s náma: druhej král by už nebyl tak srandovní.“

VI.
Brána větvoví

Step se měnila s letem mraků, bloudícím sluncem, postupujícím dnem.

Lůžko na hřbetě velkého vraníka Reshy připravil pro krále Sagitto: dbal, aby bylo dobře upevněné a Ayren v něm odpočíval pohodlně. Koně šli volným, houpavým krokem, tyrkysové nebe se kývalo a kolébalo. Bílá oblaka po něm plynula lehounce a výsměšně. Hrála si na honičku, na převlékanou, z draka se měnila v hrad, pak v psa a volavku… Od zrození věků kolovala k vzdáleným mořím, nevšímavá k nicotným pozemským tvorům, kteří sytili své touhy, trpěli a hynuli –

Oblakům bylo úplně jedno, že Ayren umírá. Jako by chlapci do hlavy sestoupilo slunce, žhnulo a čeřilo mu vidění vrstvou horkého vzduchu. V břiše spolu vedla skřetí vojska divokou válku mečem a plameny. Na jazyku hořkla pachuť žaludečních šťáv a dávka Tarsisina odvaru ze šalvěje, jímž se ho snažila léčit. Příliš to nepomáhalo.

Nikdy takhle nestonal… V horečnaté úzkosti se mu točily myšlenky: změní se svět, jestli on teď odejde? Co bude s Ayrenem dál? Neuvidí lesy a bazary v Melliu a sníh… Stěží sebral sílu zacinkat stříbrným zvonečkem, který psanec zabavil v Hlubině.

„Musím zase dolů,“ zapípal, když se k němu naklonili. „A… myslím…,“ dodal zbědovaně, „že nestojí za to, abyste mě zatím dávali zpátky.“

„Nemám dost účinné byliny,“ vzdychla unavená Tarsis; spočívala na ní hlavní váha Ayrenovy choroby. „Nálev z karbince… a jeřabiny… Tady ve stepi vhodný lék nenajdu. Je třeba pokračovat v cestě k Hadím vrchům.“

„Mrňavej sezob něco špatnýho,“ usoudil Damazid.

„Dávám mu z našich zásob jen to nejlepší,“ ohradila se hadačka. Vytrvale se snažila králi podstrojovat.

„Kyselé mléko nezesládne,“ šklíbil se Sagitto. „Sami z těch lahůdek neztloustnem – ani když je Zlatý uši vylepší.“

„Ovšem,“ připojil se Foke, „nemoc mu přivolal Damazid, když včera vařil sýr.“

„Neříkejte to,“ zakvílel Ayren, podpíraný ustaraným Njálem.

Pravda, král se ten odpočinkový den cítil zkrušen dlouhým putováním, šedivou, drtivě němou stepí, nedostatkem zábavného vzruchu. Nudil se; psancův kuchařský zákrok proti Vlkovu sešlému sýrci nabídl rozptýlení.

Damazid pečlivě míchal větví v kotlíku nad ohněm, aby se sýr, nalámaný do kořeněné vody, stejnoměrně rozpustil, provařil a nepřipekl. Co chvíli vylovil smotek červů a otřepl je z měchačky do písku. Hmota sytě voněla.

„Tohle nebudu jíst,“ prohlásil král, tón napjatý rozhodným odporem. „Raději umřu hlady!“

„Aby tě vosud nevzal za slovo,“ zahrozil Damazid. (Zásadně nenazýval Ayrena „pane“, jako ostatní, a chutě vynechával oslovení: pokud o králi hovořil, důsledně jej označoval „mrňavej“.) Ofoukal temně zlatou hmotu na konci vařečkové větve a opatrně ochutnal.

„Lebeda,“ pochválil si zrzek blaženě: pokrm měl lahodný říz.

„Myslíš jen na jídlo,“ předhodil mu vyčítavě Ayren.

„Dyť to je ouplně nejdůležitější v celym všehomíru!“ urazil se psanec. „Kus dlabance hnedka udělá veselej v panděru a kolem osrdí – víš ty, jak se při žvanci líp klábosí s přátelema a zalejvá vínkem?“ Otřel upatlané prsty o stehna. Naplnil si misku, nabíraje sýr plackou místo lžíce.

Ayren zamrkal.

„Udělej krráááá!“ zavřeštěl pronikavě.

Psanec sebou škubl, leknutím mu uvízlo sousto, miska žbluňkla do kotlíku. Střídavě se dusil, kašlal, slzel a fialověl.

„Jsi úplně jako ta hloupá vrána,“ řekl král s pohrdáním a vznešeně odkráčel. Rozhodně měli jeho společníci prapodivné zvyky! A nejen jídelní. Stýskalo se mu po Arsolnatpovi, útulné pohodě Hlubiny… Už nevečeřel.

Před půlnocí k němu Tarsis vstávala poprvé. Propukla pohroma… Štěstí, že tábořili u pramene.

Hledačům připadlo, že úspěch části poslání, jíž bylo navrátit Pána Ayrena Šaanoma na jeho trůn, ohrožují nejen Er Torsikovy temné čáry, nepřátelští válečníci a zlá cesta divočinou – nejvíc sám Ayren. Jako by se snažili pronést zběsilými peřejemi křehký, pomíjivý šperk… Když se po jízdě, přerušované a nanicovaté, přiblížil večer, králi se neulevilo.

„Zkus ho vyléčit ty, Ptačí muži,“ navrhoval Sagitto, „jsi skoro šaman; i když nevěřím, že za každou nemoc nemůžou duchové.“

Foke se mrzutě ošil. „Totéž si myslím i já, a ducha sýra honit nebudu; a taky zatím nedokážu vycházet ze sebe, abych uzdravoval lidi. A pak, ani se mi nelíbí zabývat se tímhle – budu černý šaman a hojit chci jen koně, protože ti si to zaslouží – ale našemu pánu neumím pomoci…“

Damazid, hekaje hůř, než kdyby ho bolely zuby, štrachal ve svém příručním, přísně chráněném zavazadle. Ten sýr si poněkud vyčítal…

„Muj největší poklad,“ děl slavnostně a z ohmataného, poškrábaného koženého pouzdra vytáhl hliněnou lahvici. „Šloh sem ji jednou zazobanýmu kupci ze Sarije. Takle uzrálá se vyvažuje zlaťákama… Chtěl sem flašku vodšpuntovat, až se doštracháme do Mellia – ale esli tam dolezem živý, nahodí se jinačí chlast.“

Odstranil zatavený uzávěr… Vylétl oblak pachu, štiplavého a nasládle přiboudlého. Než mu v tom mohli zabránit, nalil Ayrenovi do hrdla červenou pálenku z rákosí: dobře dvě číšky nápoje, tuhého jako řemení. Malý král zalapal po vzduchu, vytřeštil oči a vzápětí zdřevěněl.

„Teď nezbývá než prosit Paní,“ řekla zlomeně Tarsis. A čekali…

Ayren v přehlubokém nevědomí přečkal noc; horečka ustoupila. Ráno jej nevzbudilo, ani další cesta, na niž se vydali. Z dřímot se vynořil až sklonkem odpoledne (jejich obavy zatím dosáhly mezí), růžový, odpočatý, v dobré náladě – a zdravý. Jen jazyk se králi loupal, spálený kořalkou.

„Pche, bylinky…,“ mlaskl Damazid. „Todle je taky bylinnej lík, žejo?“

Ayren zaspal poslední míle Tayb Sarogynu…

Pláň zvlnila návrší; zářila zelení a plavými vlasy vzrostlých travin až ke kobaltovým horským hřebenům na obzoru. Osaměle rostoucí žlutavé štědřence a stepní višně s ruměnným podzimním listím střídaly divoké jabloně a hrušně, šířily sladký pach kvasícího ovoce. Obloha ze vzácného modrého hedvábí objímala háje útlých osik a bříz, halených zlatými závoji.

A třebaže končil desátý měsíc roku, vládlo teplé, přívětivé počasí. Vzduch nahořkle a sladce voněl, třpytil se sluncem, oslnivým jako za plného jara. Démantové paprsky pobíhaly mezi větvemi – když Ayren zavřel oči, pod víčky se mu pohybovaly mřížky z jisker a tmy. V hebkém větru odlétali motýli padajících listů.

Hledači putovali řídkými lesíky, podobnými letohrádkům stvořeným z radostného světla. Blažený jas je prostoupil a omámil: necítili své obavy, temné myšlenky zmizely jako stíny o polednách.

Tak patnáctého dne cesty z Hlubiny dorazili Hledači k pahorkům Hadího pohoří. Před soumrakem nalezli starou válečnou a obchodní stezku, místy napůl ukrytou kostrami padlých stromů a šlahouny ostružiní; od příštího rána je povede napříč hvozdy…

… v té chvíli tábořil Sin Korobi s jízdními ozbrojenci více než šedesát mil západně. Oddělen od zásobovacích vozů, postupoval rychle, s jistotou Rádcových pokynů, které šetřily nadbytečný spěch a dovolily dopřávat koním žádoucí odpočinek.

Hledači vstávali za šeříkového přítmí. Mimo obvyklého Lykova ranního zdravení, jímž svým lidským společníkům rozebíral zbytky snů (každému zvlášť a s důkladnou něhou), vítal poutníky ptačí zpěv. Naslouchali v očarování… Zdálo se jim, že stromořadí ponořené do modravé mlhy tvoří bránu nových, vlídnějších dní.

Překonali pustinu: už nebylo proč chvátat.

Obchodní stezka se proplétala mezi šedými věkovitými buky s bronzovým listím, které odstínem připomínalo Njálovy vlasy, obrovitými topoly, dosud sytě zelenými, sukovitými duby, vzrostlými platany s kaskádami pestrých haluzí, mezi ořešáky s pni zvrásněnými hlubokými brázdami.

Koruny se ztrácely v mlžném oparu a mocném tichu, jež odolává zvukům. Tonuly v něm popěvky drozdů a sýkorek, varování sojky, hlasité mroukání veverek, vyplašených vetřelci; lidské hlasy pomalu dusilo průzračnou tíhou a tesknotou… Jen kopyta koní čeřila koberec odumřelého listí s měkkým šustěním.

Šerý, tísnivý hvozd děsil Fokeho i krále. Na Hledače padala z větví úzkost jak studené mžení, sílila každým nadechnutím…

Sagitto sebou vrtěl, hvízdal si, rozhlížel se s rozzářeným výrazem. Opadavý porost se přímo neshodoval s obrazem Akyr Tasu v jeho srdci, ale les to byl. Zmámen štěstím, Vlk se jal vyvádět jako rozpustilé štěně. Pokřikoval po veverkách a stavěl stojky na Lišáčkově hřbetě, pošťuchoval Njála, „otočil“ Fokemu flétnu a rozpoutal o ni potyčku.

Když ho Damazid usadil (zrzek hulákal při běžné řeči, pokud přidal, pršelo listí), Sagitto pokrotl – už jen slavil zvlášť krásné stromy vzletnou a vřelou písní. A snad ty hymny oblomily lesního démona…

Hvozd přijal své hosty. Nabídl na pasekách studánky obrostlé mátou, šťavnaté lučiny s hustou travou a jetelem. Tok vodopádu se odrážel mezi kamením v tisíce náhrdelníků, u žíznivých dlaní nechal vykvést duhu. Pán lesa prostřel stůl: sladké plody tomele, ořechy a lískové oříšky, červené bobule tavolníku, kyselé hrozny divoké révy, chrupavá planá jablíčka.

„Vonačejší bašta,“ liboval si psanec, „než se pytlíkovat po holinách, kde ti leze prach i ušima, nebo krz skály, ve kerejch neshledáš traviska ani na vytření zadnice, natož koňum do báchoru.“

Z porostu dřínů vylétl jeřábek, jelenci v břidlicovém zimním kožíšku tančili proti sobě v souboji. Lomený obrys křídel plul údolím kadeřavých vrb; bělohlavý orlovec zakřikl, klesl k říční hladině, spáry hrábly po rybím hřbetu. Na balvanu v proudu se klouzala dvě vydřata.

Ayren zahlédl lesní skřítky, ježaté jako sivé trsy lišejníku, huňaté kuličky mechu či pokryté hnědou srstí, šplhat po kmenech a honit se mezi bludištěm kořenů. V noci svítili z houštin sovíma očima, jejich drápkaté myší ručičky mu škrábaly na pokrývku… Nechal jim u cesty kus placky.

Stezkou vířily roje zlatavých listů: vál vlahý a prudký vítr, hučivě volal a ohýbal šíje stromů. Ayren, který nepamatoval, že by kdy z Hlubiny půlnocí odcházelo léto, byl okouzlen. Lapal barevné lupeny jako nádherné, cizokrajné ptáky, bratříčky podzimu. Skládal je do kytic, zaplétal do řetězců… a truchlil pro jejich neodvratný osud.

Urazili stěží deset mil; pěšina míjela bahniště, vysokou ostřici, kosatce kvetoucí vedle tmavých tůní. V těch místech se Drzoun přecpal šáchorem. Dusil se chuchvalcem tuhých listů, jenž uvízl v jícnu, chroptěl a poulil oči. Nezbylo jim než jablečňáka svižně zbavit nákladu, položit, nalévat do tlamy vědra vody, dokud se zátka neuvolnila. Přesto kůň natolik zeslábl, že váhali pokračovat v cestě dřív, než se zotaví.

„Odpočiňme si,“ navrhla dívka. „Doplníme zásoby, dokud je les štědrý.“

Při tom zůstalo: rozbili tábor. Svorně, v malém rozestupu, vyrazili propátrat okolí. Sbírali přitom všechno stravitelné, divoký hrách, lebedu i vrbku a lopuchový kořen na pokrajích holiny vypálené lesním požárem.

„Vidím věž,“ zahuhlal bystrozraký Njál a přestal žvýkat šťovík.

„Nemagoř,“ máchl prackou psanec, „– hjé! Bejvák pro chudý pocestný!“

Před střapatým paravánem vzdálených horských hvozdů spala líbezná louka, obkroužená listnatým lesem; vršky korun přerůstaly příkré plavé skály, temena jim zeleně stínoval podrost. Lučinou běžela divoká, utěšená řeka, stříbrná, bílá a blankytná, jako by v rychlém proudu mezi svěžími břehy vlál modrý brokát. Slunce se škádlilo s travinami, stínem a větvovím.

Ve středu palouku čněla vysoká oblá stavba z kamene, strážní věž pevnůstky či obytná věž usedlosti. Příkopem a hradbou z palisád téměř dosahovala břehu. Zděná brána valu ústila v krátkou klenutou chodbu.

„Dobří, nebo zlí?“ zeptala se zkrátka Tarsis.

„Žádní,“ stručně odpověděl Vlk. „Není kouř a vrata jsou otevřená.“

Odvážili se blíž. Zdivo omšelo a zarostlo břečťanem, okrouhlá střecha zela otvory probořených šindelů, hlídkovou nástavbu olámaly vichry. Naváté listí a bahno zanesly příkop – dorovnali přechod troskami padacího mostu. Chýše uvnitř valu se rozpadly na ohořelé a práchnivé trámy, obývaly je břízy a mladý jasan. Dvůr střežil pýr s bezinkovým křovím. Dveře do věže rozmetal dusot času – vstoupili, a Damazid se musil sehnout, aby prošel vchodem.

Jasné polední světlo prýštilo propadlou střechou a několika úzkými okny v nosné zdi. Vnitřní obvod obepínala tři patra dřevěných pavlačí – podepíraly je trámy a spojovaly hrubé žebříky z otesaných klád. Mezi stěnami přízemní dvorany, natřenými modrou hlinkou, pohazoval průvan ryšavými lístky. Zrnka prachu plula v zlatých paprscích. Venku hlomozil vítr.

Hliněnou podlahu pokrývalo smetí. Obrovské zásobnice zešedly, zbytky zčernalé potravy se připekly ke stěnám. V čtverhranu mrtvého ohniště se nořil do vrstvy popela kamenný mlýnek.

Tarsis se k němu sehnula, vyprostila jej a jemně očistila.

„Můžeme se několik dní zdržet,“ řekla, v očích úsměv. „Namlela bych mouku ze žaludů – když ji proliješ horkou vodou, není vůbec hořká.“

„Sežeru svý ucho, esli nevodchytnem v řece ňáký ryby,“ odhadl psanec.

„Pokud mi Njál pomůže s tenaty, nakladu pasti a nalovím zvěře, kolik se nám bude hodit,“ nabídl horlivě Sagitto.

„Očistím a pospravím výstroj,“ uvolil se písař, „… ale necháte mne také číst.“

„Pořádně se vyspím,“ vydechl Foke blaženě.

Ayren byl zticha: ten dům se mu tuze líbil. Bylo příjemné mít kolem sebe ochranu zdí a nad hlavou skutečnou střechu, třeba děravou.

Potěšeni nadějnými vyhlídkami, vrátili se k Lykovi, který hlídal tábor, pro koně a zavazadla: a průvodem se brali k hradišti na lučině. Nechali koně volně se popásat na měkké dlani palouku – od noci Rysic je neomezovali úvazky. Zvířata i jezdce drželo pouto stáda…

Hledači zrobili košťata, vymetli dvoranu věže a rozložili uvnitř své věci. Tarsis slavnostně zasvětila ohniště, zatímco Lyk hlučně očenichával kouty a malý král šplhal po podezřele vyhlížejících patrech.

„Nemohu rozdělat oheň,“ oznámila zneklidněle Tarsis.

„Ženská,“ prskl Foke s opovržením, navlékaje na prsty ocílku. „Ustup mistrovi!“ A křesal a foukal a rozdmychával, až se zalykal a trnulo mu v lících.

„Nehoří,“ pravila za hodnou chvíli hadačka, ne bez uspokojení.

Lyk zanechal průzkumu, sklopil uši a tence zavyl. Odplížil se do nejzazšího koutu, kde usedl, srst zježenou.

„Podpal je navlhlý,“ mínil Sagitto a vystřídal Ptačího muže. Po nějaké době mu jiskřil jazyk: hromádka březových třísek skomíravě čudila.

„Truhlíci,“ rozsoudil Damazid, „je tu špatnej tah!“

Tarsis pobledla. „To není dřívím ani proudem vzduchu,“ zašeptala. „Sílu ohně polyká bludný duch – obcházejí tu mrtví.“

Nahoře vypískl Ayren, vyšlehl chvost prachu, s rachotem se řítila dolů plaňka zábradlí. Tak tak uskočili: čekali, že sletí i král. Sešplhal.

„Málem jsem zakopl,“ vysvětlil ledabyle na jejich překotné dotazy. „Někdo si tam lehl úplně hloupě do cesty, víte?“

… na nejvyšší pavlači, zpola opřeni o zeď, ti dva spali pospolu. Hlava toho menšího spočívala na rameni druha. Údy jim zdřevěněle trčely do světových stran. Podobali se loutkám z tyček, které nezbedné dítě pohodilo mezi kopřivy, strašáci ověšení hrstkou šedivých cárů přes děrovatou, korovitou slupku vyschlé kůže. Ostří mečů ožehl rez. Kolem čepelí se trousily kůstky chodidel a dlaní: snad si s nimi hrály myši. Jak vítr zanášel zvenčí semena, uchytila se tu a tam mezi kládami podlahy tráva. Trs jílku prorůstal většímu z mrtvých černou dírou nozder.

„Oni byli živí?“ zajímal se Ayren. „Nejdou spravit? Příšery většinou šlo dát zase dohromady…“

Druhé stěhování vedlo Hledače na okraj louky. Poslední šlapali Ayren a Damazid: psanec vlekl mlecí kameny. Minuli stébla zplanělého ovsa, ztrouchnivělé ohradní kůly… Pás křovin ovíjel bystřinu, uprostřed zlatě zeleného listoví vykvétal tenký stvol dýmu z ohniště. Rance ležely poblíž pod košatým javorem: dvě střapaté nejhořejší větve připomínaly orla, jenž vzlétá na širokých perutích.

Vysoký břeh obkroužil výduť tůně. Nad její hladinou se skláněla široká záda v modré tunice, skasané cudně co nejníž pod hýždě. Huňaté šlachovité nohy obezřele postupovaly chladným proudem, jako našlapuje kočka na lovu.

Malý král vykulil oči. „Hraješ si, nebo se koupeš, Sagitto?“

„Nadhání mi ryby,“ zavolal přidušeně Foke, plížící se z druhé strany řeky, po stehna ve vodě, zvednutou paži s oštěpem. Vlk se pootočil a uvítal chlapce úsměvem.

Tarsis oškrabovala úlovky, od tupé strany čepele odstřikoval stříbrný déšť. Cetky šupin jí zdobily pleť a měkký závoj vlasů: přehrnul se z tváře, jak pozvedla hlavu. „Máme po starostech,“ řekla. „Je tu spousta ryb! Ty drobné nasušíme, bude je večeřet Lyk nebo jimi přilepšíme koním. Velké kusy můžeme vyudit… Njál už sbírá bukové dříví.“

Foke se přihrbil, ztuhl – švihl paží, oštěp zajel do vln a vynořil se s bodlinatým okounem, mrskajícím sebou na listu zbraně.

„Chytli byste víc, dyby Gazelka do tý strouhy přilila šťávu z bejlí a kapku rybičky přivomámila,“ radil nadšeně psanec. „Už ste upletli vrš?“

„Smím trávit jen vás,“ odsekla Tarsis.

Sagitto sebou škubl. Vrhl se vpřed s rozpřaženýma rukama, chňapl pod hladinu. Na břeh z jeho dlaní vylétla štíhlá zlatavá ryba, dopadla do trávy k nohám příchozích. Křečovitě se převalovala a štěkavě lapala po dechu.

„Ta je pro tebe, můj pane!“ křikl Vlk. Král pobledl.

„Ona se dusí!“ zvolal zoufale.

Tarsis přiskočila na pomoc; místo aby vrátila parmu rodným vodám, ukrátila její trápení nožem.

Ayren se rozplakal. „Byla tak krásná… dokonalá, jako ze vzácného brokátu, z perleti a šedého hedvábí! A dívá se na mě. Nemůžu ukousnout z něčeho, co má hlavu a oči, které se dívají.“

Tarsis klidně pokračovala v práci. „Nesmíš se na nás horšit, můj pane, jestliže budeme lovit. Nemáme nic jiného, abychom neonemocněli z nedostatku výživy. V lese objevíš kořínky a bobule – dobrá věc, ale nedají dost síly, když musíš být na nohou celý den za nepřízně počasí.“

„Rozumím,“ řekl smutně Ayren. „Všechno se musí něčím sytit… Tráva je taky živá, a spásá ji tolik zvířat… I kořínky zahynou, když je vytrhneme a uvaříme.“

Vítr se stočil: kouř z ohniště štípal chlapce pod víčky.

Zřítelnice parmího oka se proměnila v průzračnou chodbičku z mrtvého kamene. Ayren se dotkl růžového měchýře, připadal mu jako zakletá rybí duše. Vyvržené vnitřnosti Tarsis shrnula do korýtka z kůry, parmu nabodla na prut, jejž zavěsila nad oheň. Lyk se olízl a poposedl: loudil pohledem. Hadačka očima zachytila další úlovek v letu – teď ho poslal od řeky Damazid. Zelený lín se vysmekl, rozjel se travou… a uvázl v provlhlém hadru.

„Nesmíš ničemu ubližovat,“ řekla důrazně hadačka. „Smíš zabít, ale jenom z nejvyššího nezbytí a bez zbytečného soužení.“ Sebrala nůž, učinila tak s polapeným línem, rychle a čistě. „Nic skutečně nezahyne, nic se neztrácí. Všechno žije, naplněno září Bezprostřední Blízkosti, tvorové i rostliny, i věci, půda a kameny a hvězdy… Kdo odejde, jen předá svůj svit do jiné dočasné schránky.“

„Stejně ryby nebudu jíst,“ prohlásil Ayren. Na lících se mu smísily slzy se sazemi. „A jestli si myslíš, že smrt doopravdy není, proč jste se v poušti báli nebýt?“

„Smrt,“ řekla, „je jméno průchodu, jímž se ubíráme z tohoto světa. Není zlá – ani umírání nemusí bolet, pokud unáší z trápení. Každá bytost, když její jas slábne a síly ubývají, musí se vrátit k Blízkosti, aby obnovila svou záři. Vzpíráme se smrti jak unavené dítě spánku, jenž ho občerství: strachujeme se okamžiku vyčlenění. Pochop, můj pane, získáme poznání… a trvá dlouho, než se ho naučíme používat. Víme, a pochybujeme.

Můj pane, člověku je zatěžko opustit nedokončené dílo… Nesplněné povinnosti nás drží na zemi mnohem víc než vlastní chuť žít. Ani my jsme se úkolu nezhostili – dokud tě nedoprovodíme do Mellia. Prosím tě, můj pane, nemluvme o těchhle věcech, nebo přivoláme neštěstí.“

Lyk krátce, hluboce štěkl. Vyskočil a překypuje dychtivostí vystřelil k řece, aby pomáhal v rybolovu. Mezi břehy se ozval tlumený výkřik a hlučné cáknutí, provázené kletbami. Volání mužů se mísilo s Lykovým válečným bafáním a tleskotem vody.

Ayren se nešel zvědavě podívat: zůstal klečet u ohniště a přistrkoval dřívka rudým prstíkům. Hadačka s lítostí viděla šedé stíny na jeho tváři – ne všechny přinesl kouř… Zhubl a zešpatněl zlou cestou, pomyslila si. Rozhodla se svatou lstí opatrovnic propašovat Ayrenovi do večeře výživné rybí maso. Všem (kromě Fokeho) uvaří povzbuzující čaj z bylin, připraví salát ze sedmikrásek a jitrocelových listů příjemně slizovité chuti.

Vítr odnášel z kotlíku páru a kroutil plameny, škubal větvemi a svlékal je z pýchy listoví. Oblaka letěla jak vlny v divokém proudu…

Ohromný černý tvor podobný medvědu zastavil na hřebeni hory.

Kužele mladých smrků otevíraly krajinu, ztišenou soumrakem. Z řídkých lesů na svazích trčely bělavé klouby skal. Nachový západ brouzdal bystřinou, rozbíjel se do stínů o balvany řečiště. Tam, kde vodní stuha přiléhala k severnímu obzoru, žířila stromovím maličká, rudá jiskra.

Čas čekání skončil… Sarbin našel svůj cíl a mohl splnit úkol.

Zatáhlo se, vítr kutálel mračna po obloze. Hledači seděli v šeru kolem tančícího ohně, znaveni putováním, rušným dnem a jídlem. Hýřivě si dopřávali zákusek: ďobali bukvice odsypané v hrsti, chutné jak oříšky. Jen malátně uhýbali kouři, jenž vrtošivě dotíral. Třpytné kouzlo plamenů je unášelo sněním… nebylo proč hovořit…

Foke se dosud nimral s večeří. Zbavoval rybí maso průzračných křehkých kůstek – nedokázal je skřoupat jako někteří jiní, kupříkladu Damazid. Ústa se mu ohýbala do podkůvky. Po velkých, sladce lahodných štikách z jezera Nuthem mu říční rybky přinesly hořké zklamání.

„Vypadáš jak kejklířova vopice, dyž si vobírá blechy,“ uchechtl se psanec, vyprskl poslední bukvicovou slupku. Jemu samému spokojený žaludek zajišťoval skvělé rozpoložení. Zul vysoké boty, odmotal šátky chránící nohy. Důkladně promnul chodidla a prsty, vytasil nůž a jal se ořezávat nehty. Štěpiny silné rohoviny házel do ohniště: ztrácely se v tence štiplavém dýmu.

Njál nenápadně poodsedl. Tarsis zachovala mlčení – pro prvou chvíli.

„Zlaté uši,“ vytkla ostře, „když už sis nenašel vhodnější místo, neubližuj ohni. Měl bys vědět, že podobné věci nepatří do čistého plamene… a do pramenité vody.“

Foke váhavě přikývl. Jedině břicho země bylo tak mocné, aby strávilo lidské smetí – ovšem troufalost dívčina výpadu Ptačího muže pohoršila.

Zrzek se naježil. „Sem snad jedovatej?!“ štěkl. „Míň než něčí pusa!“

„Hlava se ti kazí najisto,“ odsekla Tarsis. „Přitahuješ nám smůlu!“

„U nás se odpadky nosily na rozcestí,“ vmísil se Vlk, aby rozptýlil nelad. „Jestli na ně hospodyně vystoupila o prvním úplňku v roce, uviděla budoucnost…“

Njál, mysl povznesenou na obláček, vybuchl smíchy. Sagitto se urazil: nesnášel, aby kdokoliv zlehčoval Akyr Tas a zvyky horalů.

Damazid se vztyčil, tváře mu žhnuly jako jeho rudý vous.

„Nikdo mi nebude předhazovat, že něco nedělám dobře!“ zaduněl.

Tarsis se rozhodla couvnout. „Nebuď střevo,“ děla žertem, „nechci –“

„Střevo?!“ zaryčel psanec. „Todle si mi eště žádnej – žádnej! – netrouf říct! Udav se tou svou čistotou!“

Než by mrkl, hadačku popadl a zvedl do výšky, snadninko, jako by jen přikládal další haluz. Třemi mílovými kroky se ocitl u příkrého břehu a hup, švihl svým břemenem do řeky. Mezi mocným výšlehem vodních rukávů mizely kopající Tarsisiny nohy.

Ayren vyjekl, Lyk se rozštěkal, ostatní vyskočili. A potichl i oheň.

Zvlněná hladina se probořila: z vod vystoupila rusalka, vlasy jí stékaly přes tvář. Mírně se kymácejíc a vykašlávajíc vodu, vymanila se z vysokého proudu a s důstojností klopýtala k břehu. Lyk jí běžel vstříc a úzkostně pobíhal po trávníku, odhodlávaje se spadnout za ní.

Psanec se podrbal na zátylku.

„Hele,“ pravil zmírna, „holt sem takovej vod rány…“

Spustil se dolů přes podemletý svah a s napřaženou paží vlezl do řeky, aby hadačku vytáhl na souš. Beze slova pomoc přijala. Beze slova dočvachtala k ohni, kde usedla, ždímajíc mokré vrkoče. Zima ji drobila.

„Nastydneš,“ broukl starostlivě Damazid; hrnul se k ní s přikrývkou. Njál, jehož vyrovnanost prohrála s rozhořčením, psanci zastoupil cestu.

„Nesahej na ni!“ vyletěl a vyškubl zrzkovi houni. Něžně ji ovinul kolem dívčiných ramen.

„Tolik se nestalo,“ ušklíbl se Vlk. Mrzelo ho, že se Tarsis neujal sám, a dřív. Mimoto jej dopálil Njálův neuctivý řehot.

„Jen šprýmoval,“ vlažně řekla Tarsis. Jindy by se nečekané lázni zasmála – ale ne, když ji sledovala určitá sestava diváků. „Za mrazu by se mi koupalo hůř.“

Zato Damazid se dohřál: „Co se střapíš, písařskej! Proti mně seš porád eště ucintaný houdě!“

Lyk poposedl, zpola se vztyčil a zakňučel. Nesnášel spory.

„Ale je náš vůdce – pokud neválčíme,“ namítl Sagitto, poctivě přemáhaje nápor nevraživosti. A chytil dvojí blesk…

„Kušuj!“ prskl zrzek. „Svůj přerostlej raťafák strkáš i sršňům do hnízda!“

„Nepotřebuji, aby ses mě zastával!“ vyjel Njál příkře.

Vlk zasykl, oči se mu zúžily. „Ještě nosem nesrážím šišky,“ opáčil Damazidovi. „Ale ty, Njále,“ sekl, „ten svůj nosíš pěkně vzhůru – a stejně ho máš ke smrkání!“

Njálovi zaskřípěly pěsti. Jeho křehké sebevědomí ztratilo rovnováhu.

„Nejde o mne… Zapomínáme na poslání!“ zvolal hořce.

„Poslání!“ psanec vyletěl jako křemen z praku. „Už mě řádsky sejří to tvý poslání! Děláš z toho posvátný tele! A ze sebe… Tváříš se, že si sežral vejsadní právo na vznešenost, a zatim – hnilička v trávě!“

Písař zesinal: z ozvěn času plival rtuťnatý hlas jeho strýce věty tak jedovaté, že v paměti proleptaly černou díru. Lyk zajel do bezpečí pod kupu zavazadel. Ayren, vyděšeně sledující dění, propukl v hlasitý pláč.

„Pořád se hádáte! Křičíte na sebe! Příšery se nikdy nevadily…“

„My si jen vyměňujeme názory,“ osvětlil jízlivě Sagitto.

„Nejsem ani vůdce, ani bojovník,“ chraptivě vypravil Njál. „A nemusím vám kazit společnost.“

„Půjdu s tebou, bratříčku,“ řekla tiše Tarsis a vzala ho za ruku.

„Si voddechnem!“ uryl vztekle psanec.

Ayren přestal vzlykat. Rozběhl se proti Damazidovi, opřel se do paží ze všech sil a zasadil mu tři ukázkové rány pod pupek – jak dosáhl.

„Poroučím vám, abyste přestali! Jsem král!“

Útok zapůsobil na tuhou svalovinu a tukovou výstelku psancova trupu, jako když do dubových vrat pleskají ledové kroupy. Údery ho lechtaly a zrzek se rozhihňal. Znělo to hrůzněji, než kdyby klel.

Sagitto zvedl levičku s otevřenou dlaní. „Příměří,“ pravil. „Ráno roztaje sníh: počkáme, co bude pod ním.“ Řítil se do svárů střemhlav, a proplouval z nich hladčeji než racek bouří – peří nezvlhčeno záští, nezcuchané vinou. Tím hůř chápal, že někdo zakysne pro pár slovíček.

Bez dalších poznámek, za utkání v přebíjené bodavými pohledy, Hledači si rozebrali nezbytné potřeby z ranců. A stěhovali se potřetí.

U zchladlého ohniště pod javorem zůstal kužel opuštěných předmětů. Nové plameny vyrašily na protilehlých bodech. Král, v doprovodu Njála a Tarsis, se utábořil na okraji louky.

Při dubové mlazině si stlal spací vaky zbytek společnosti.

„Nemusels ty okrojky házet do ohně, bratře,“ řekl vyčítavě Sagitto, než si stáhl přes tvář cíp pokrývky.

„Musel!“ kvíkl Damazid hlasem tak stydlavým a nešťastným, až je napadlo, jestli za něj nemluví někdo jiný. „S vlasama a nehtama dou kejklovat hnusný čáry! Nebudu dost vopatrnej – a plivu žížaly!“

Než dopověděl odpudivý příběh o ježibabách ze Satubu, všichni spali.

Lyk pobíhal mezi skupinkami, ve které se mu rozčlenila smečka, a fňukal. Unaven rozhodováním, přitulil se k Ayrenovi v jeho přístřešku.

Nebesy otřásala dunící kopyta hromových koní, v blescích vlály jejich ohnivé hřívy. Njála nevyrušilo kvílení vichřice ani lijavec…

Ayren s ním necitelně cloumal. „Seshora teče voda,“ oznámil vzrušeně. „Je to v pořádku, viď? Viděl jsem živé obrazy; tahle je hodně studená, a je jí moc. Mají v nebeském paláci vodotrysk? A smím si Medunku vzít do stanu, aby nezmokla?“ zeptal se nekrálovsky. „Vejde se – já se zúžím…“

Zavýskl a zatleskal dalšímu zášlehu modré záře.

Směstnali se do Ayrenova přístřešku. Stěží jim stačil, i bez Medunky. Stěny prosakovaly. Poutníky zahřívala jejich ramena a pojídání koláčků ze sušeného ovoce – šetřené poslední zásoby. Navzdory bouři by jim bylo blaženě… kdyby nebylo večera a neseděli tu se psem všeho všudy tři. Zbylé pochoutky zavinula Tarsis do plátěného sáčku.

„Ještě mám hlad na koláčky,“ namítl Ayren toužebně.

„Patří ostatním…,“ řekla.

Deštivá tma ukrývala tábořiště na druhém konci louky – jen ve světle blesku zahlédl Njál stíny postav v pohybu. Ohnivý bič se rozpadl na sršící plameny; země se zachvěla ohlušujícím třeskem. Dozníval rachot hromu… Další výboj sinavé záře odhalil koně Hledačů – frkali, tiskli se před nepohodou do kruhu, čely k sobě.

Báli se. Každý rozumný tvor chová k bouřce zdravé obavy; dnes z ní ale necítili smrtící děs jak za průtrže mračen v Kořenových horách zrozené magií. Strach přicházel z lesa… Vzduch byl přesycen pachy zjitřenými vláhou: i tak vnímali závany temné blízkosti. Ržáli a dupali neklidem… Začali se přetáčet do bojové obrany: k sobě zadky, kopyta a zuby v pohotovosti.

Černé bachály mračen odpluly, zanechaly hustý, vytrvalý déšť, jenž uspával. Njála z nových dřímot probralo výstražné Lišáčkovo volání, tlukot kopyt… Pršelo dosud, ale obloha světlala. Lyk stál před stanem, uši nastražené, krátce, tlumeně bafal. Njála pozdravil letmým pokývnutím chvostu, upoután děním na louce.

Zvířata Hledačů cválala k hradišti, vedena Lunou. Mladý muž viděl, jak se dlouhými skoky vznášejí přes hradební příkop, zaplavený bouří, jak vbíhají na nádvoří. Slyšel je řehtat a dusat uvnitř valu.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Sagitto, nahlížeje do přístřešku.

Z rozpuštěných vlasů mu pršelo, pleť se leskla vlhkem. Po lalůčcích boltců kanuly dešťové náušnice. V důlku mezi klíčními kostmi se krůpěje slévaly ve studánku.

„Koně muselo něco vyplašit… přiběhli k nám do pevnůstky. My v noci měnili tábořiště – napadalo víc vody a Foke neumí plavat. Nevšimli jste si ničeho?“

„Nejsem dost bdělý pozorovatel,“ řekl koženě Njál, trýzněn v sevření své probuzené sebezášti. „Laskavě ztlum hlas, rušíš.“

„Nelíbí se mi, že jim nevadí duchové mrtvých,“ trval na svém Vlk jen o málo nezvučněji. „Koně bývají na zjevení citlivější než leckteří lidi.“

Njál se vysoukal z přístřešku a narovnal se. „Ty se ovšem nehrozíš ničeho… natož strašidel,“ rýpl, „– která tam podle našich zvířat ani možná nejsou.“

Vlk pokrčil rameny. „Jsem kovář a na ty duchové neplatí, náš cech chrání síla ohně a železa, nejstarší čáry na světě. Ostatně, Foke tvrdil, že nás jeho doprovod uchrání před bubáky. Je napůl šaman, snad se vyzná. Ale Damazid chtěl radši bydlet až pod klenutím brány. Nápad – uhnízdit se ve vchodu, když ti pak přes hlavu hopsá celé stádo! A tobě přijde chytré moknout tady na louce? Čtvrtý přesun ke kostrám tě neláká?“

Odmlka šuměla lijákem. Njálovi se halena přilepila ke kůži, do chodidel zábla mokrá tráva. Zavrtěl prsty u nohou.

„Domnívám se, že by takové řešení zúčastněným nevyhovělo,“ ohlásil tónem dešťových strun. Vědomí mu letělo hluchým prostorem… „Svízel se netýká nebožtíků ve věži: těch se totiž člověk štítit nemusí.“ A už v ten okamžik by rád vrátil čas…

Sagitto na něj upřel kosý, nečitelný vlčí zrak. „Nešlapej si po nose, bratříčku,“ děl pichlavě. Tesklivé příšeří se za ním pomalu zavřelo.

Vody bystřiny pronikly až do příkopu hradiště a obestřely ho kalným hnědým proudem, smetly nouzový můstek z trámů, ledabyle navršených od brány k palouku. Foke do vln plivl a špičkou oštěpu shrnul hrst listí.

Obvykle vstával první; zatímco Hledači dosnívali noc, plachtil nad krajem. Svlažil křídla v jitřním ovzduší – a zdříml si ještě, než ostatní připravili zavazadla a koně na cestu.

Jenže zdejší krajina se Fokemu nijak nezamlouvala. Připadla mu příliš zarostlá, nepřehledná – zkrátka přeplněná, a ke všemu vlhká. Ptačímu muži se nechtělo podstoupit kvůli ní svízel převtělování… Rozběhl se, odrazil ve skoku od dřevce. Oštěp odpružil Fokeho přes příkop a zůstal zabodnut v měkké půdě, maják na řece bílých par.

Foke, palce zastrčené za opasek, dorousal promáčenou travou k okraji lesa, mezi vykoupané kmeny. Včera navečer tam zahlédl pozdní ostružiny.

A z mlhy se vynořil ozbrojenec s napřaženým mečem, mohutný, v lesklém pancíři. Bez výstrahy ťal Fokemu po hlavě.

Co se nedostávalo Ptačímu muži na výšce, doháněl pohotovou odvahou. O stín uhnul rozmachu meče. Vrhl se proti cizímu válečníkovi. Popadl útočící paži a v kotoulu vzad přehodil muže za sebe. Neuslyšel hlomoz dopadající zbroje… Vyskočil jako blesk, obrátil se…

Dech se mu zarazil v hrudi. Ozbrojenec zmizel. Foke se několikrát otočil, rozhlížeje se bděle na všechny strany, sluch napjatý. Mlha hltala zvuky až na šelest kapek, stékajících z větví. Nic se neozývalo, mech před ním se třpytil neposkvrněnou vlhkostí, již nesetřel žádný dotek, neotiskla se v něm jediná šlépěj.

Do hradiště se Foke vracel zrychlenou chůzí. Vrhal kradmé, pronikavé pohledy za sebe a vzhůru v očekávání, že z korun stromů mimo dešťové spršky sklouzne ještě něco jiného, před čím nebude obrany… Hrdlo se mu úžilo. Přes příkop se přenesl skokem, jaký zatím v životě nedokázal.

„Seš ňákej zelenej, bráško hráško,“ uvítal ho Damazid v úkrytu pod branou. „Nalokal ses tý mlhy, a já porád tvrdim, že nejni zdravá!“

Foke potřásl hlavou a schoulil se u ohně, který v mezičase Vlk svedl rozdělat. „Nevím, proč se takové věci musí stávat zrovna mně,“ postýskl si, natahuje ruce nad radostné plamínky. „Přepadl mě nějaký chlap ve zbroji, a když jsem s ním hodil o zem, ztratil se.“

„Třeba jsi s ním praštil tak silně, žes ho úplně zarazil do hlíny,“ zachechtal se Sagitto, ale když uviděl Fokeho výraz, zvážněl. „To znamená jen jedno,“ řekl a vztyčil se. „Už zase nás dohonil…“

Neptali se, kdo. Připadalo jim, že skořápku zdiva nad jejich hlavami každou chvíli smete závan mocného dechu. Stáli, v pěstích své zbraně – nanicovatou záštitu proti nesmírné a nelítostné dlani.

„Do hnojnice!“ zaúpěl Damazid. „Voni zvostali tam venku!“

Vlk potřásl hlavou. „Chvíli vydrží,“ řekl útěšně. „Mají přívěsek –“

„Jo. To je právě ten průser,“ vyložil psanec.

A kamenná klenba zasténala pod nárazem černé moci, roníc prach, a půda se pod nohama zvlnila, jako by jí cloumal zemětřas.

VII.
Mlha ve vřesu

Njálova mysl dávno bděla, zato duše těžkla výčitkami. Přimáčkly jej do ochranné hlubiny spacího vaku, zamykaly mu víčka před zmatky světa… a měnily se v boláky, palčivé na dotek. Ani něžná Tarsisina přítomnost ho neutěšila. Dvacetkrát si přikázal odebrat se k hradišti. Dvacetkrát takovou úradu zamítl.

Lyk po jeho boku se zavrtěl, pozvedl hlavu a dlouze, temně zavrčel.

„Lehni…,“ zamumlal Njál, po temeno zapadlý do prohřátých houní.

Přes obličej mu přelétly drápy Lykových zadních tlap – pes s dunivým zaryčením vyrazil ze stanu. Tichounké jitro se zbortilo zvuky krvežíznivé rvačky. Njál se pokusil otočit: do ucha mu zafuněl horký, hnilobný výdech.

Písař vytřeštil oči.

Zíral do tváře obrovské jako kulatý válečný štít. Malá medvědí očka žhnula. Temné pysky se odlouply z lesklých špičáků, podobných čepelím krátkého meče.

Njál v úděsu škubl hlavou vzhůru a rafl tvora do vlhkého čenichu.

Tvor zaskučel, ucouvl ze stanu. Mladý muž, zpola vyvlečen z houní, zavřeštěl na poplach a vypadl ven do mokré trávy.

První Njálovou myšlenkou bylo, že je přepadl medvěd – občas vídal chlupáče tančit a žonglovat s lahvicemi na Velkém tržišti. Bývali vyzáblí, zlostní a svrabovatí, pokud o ně jejich medvědář dost nepečoval. Ale žádný nevypadal tak nepřístojně, zbujně a nakynule jako tvor před stanem.

Njál se kvapem vymanil ze zbytku obalů. Z lehu na vodnaté zemi vzhlédl k tvoru, jenž na něj z výšky funěl. Aniž by se vztyčil, dosahoval pamedvěd kohoutkem vzrostlému muži po ramena. Na světě nebylo nic, jen černý chlupatec a kus ucintané oblohy nad jeho kulatýma ušima.

Nicméně vraty rozkročených tlap zahlédl Njál část palouku… Běhaly po něm tři čilé čtvernohé nesmysly: šavlozubý rosomák křížený s jelenem, odvozený tygrodýl, kterému štětiny šíje vplývaly do šupinatého hřbetu širokého jak necky, a nechutně skvrnitý velepes, jenž v těžké hrubé lebce cenil chrup jako hradbu z palisád. Mezi kolosy kmital Lyk, krátkými výpady jim chňapal po údech, kam až stačil dosáhnout. Jako by nestvůrní atleti hráli kopanou se srstnatým míčem…

Mlhou pluly přízraky bytostí a vlévaly se do hradiště.

„Démoni z Hlubiny půlnocí mě navštívili!“ zajásal Ayren za Njálovými patami. Tarsis vyjekla a popadla krále za ramena.

„Utíkejte!“ zařval Njál.

Čelisti zaslintaly a jely dolů.

Njál se prohnul v kyčlích jako hadí tanečnice. Vzepřen o ruce, sekl nohama proti čumáku pamedvěda. Bleskově se odrazil zpět a v kotrmelci unikl do přístřešku. Hlava s vyceněnými tesáky se drala za ním. Mladý muž skopl podpěry, zpod klesajícího stanu po všech čtyřech vystřelil na louku. Pod příkrovem plachtoviny burácela a zmítala se živá skála.

Nečekaje, až se obluda osvobodí, Njál cválal za Tarsis. Táhla Ayrena k vysoké třešni s rozsochatou korunou. Král se vzpouzel, brzdil o drny.

Tkanina stanu praštěla, hlučně rycla… povolila. Vyhřezla řvoucí černá huňatá hmota. Písař se ohlédl: pamedvěd se blížil vláčně kolébavými poskoky. Tlusté polštáře kožešiny se natřásaly – vzdálenost mezi obludou a Hledači letem tála. Ke stromu zbývalo patnáct stop. Njál zrychlil, ještě odvracen, a zakopl o krtinu. Země mu plácnutím vyrazila dech.

– a zachvěla se vahou šelmy. Obluda se mírně nadzvedla na zadní a vyskočila do vzduchu, padajíc předními tlapami na Njála. Tak loví medvěd lososy nebo vlk myšku… Njál sebou švihl stranou, o stín uniknuv dopadajícím tlapám, jež by mu zlomily vaz.

Tarsis s králem v té chvíli dosáhli třešně.

„Šplhej,“ sykla Tarsis. Uchopila Ayrena v pase, aby ho vysadila ke spodním větvím.

„Jsou to kamarádi. Chci je pozdravit,“ zareptal a vymkl se jí.

Tarsis se v zoufalství otočila –

– pamedvěd se řítil z výše na vzdorující kořist, znovu a znovu. Njál se koulel travou, půda duněla a háky drápů mu cvakaly kolem těla.

„Ne!“ zaječela Tarsis. Sehnula se pro spadlý pahýl větve, silný jako zápěstí. Rozmachem ho vyslala po netvoru. „Lykuu!“

Pamedvěd, zasažen do tlamy, frkl a zastavil se. Upřel oči na krále… Vyklusal k třešni. Nepůsobil vlídně.

„Jejda,“ pravil malý král.

„Lez!“ křikla Tarsis. Téměř Ayrena vyhodila do koruny stromu. Vyhoupla se za ním; trnula, že v Hlubině asi potřebnou obratnost nezískal a vzápětí se zřítí obludě na nos.

Lyk uháněl k hadačce, hřbet se mu vlnil, zadní nohy předbíhaly přední. Tři nadměrečné nestvůry ho s pozoruhodnou hbitostí následovaly.

Medvědí spáry se zaťaly do třešňového pně o půl chodidla později – dívka už došlápla na druhou větev, postrčila váhající Ayrenův zadeček o stupeň výš. Pamedvěd klesl k zemi… Vracel se k nehybně ležícímu Njálovi. Uprchlíci se prodírali bludištěm haluzí, větvičky křupaly, sypaly listí. Tarsis se zachytila v rozsoše kmene, odvíjejíc řemen s nákončím.

Pamedvěda a Njála dělilo osm kroků, když mladík vstal z trávy. Netvor přidal; Njál tryskem vyrazil proti útočící šelmě. Vznesl se přemetem do vzduchu a skončil na medvědích zádech. Obluda ztuhla v překvapení – a vztyčila se. V předchozím střípku okamžiku Njál stihl odpálit z pružné plochy hřbetu šikmo vzhůru a zachytit vyčnělou větev. Než mu praskla v rukou, držel se už jiné, pevnější, a přesouval se do přechodného bezpečí.

Lyk a trojice příšer dosupěli téměř současně. Prostor u stromu se scvrkl, vířil jako modlicí mlýnek, vlnobití obrovských trupů…

Pod třešní čenichala tlupa nestvůr. Na opačné straně obšírného kmene visel Lyk, zahryznut do řemene – snažil se vyškrábat ke své paní, jež ho tahala do koruny. Lyk vážil bezmála sto liber… Drápy se mu smekaly a Tarsis klouzala z rozsochy. Njál se spustil do spodních větví, zavěsil se za podkolení hlavou dolů. Objal Lyka pod předníma nohama, jako kejklíř na visutém laně odpružil. Vymrštil do rozsochy své břímě; pak vysmykl i sebe.

Lyk přicestoval, chytaje rovnováhu roztočeným ohonem. Tlapky mu ujížděly na hladké kůře kmene. Zakvílel a schoulil se do dívčiny náruče. Třásl se, ta výška se mu nelíbila. Kožich měl potřísněný a slepený nachem. Tarsis se ovládala, ale tvář jí zbělela v plátno. Levý nárt jí sytě krvácel: dotkl se ho spár pamedvěda. Njál seděl s ohnutými zády na hřadu větve, z orvaných rukávů mu čouhala hubená zápěstí. Byl poškrábaný, zpocený a umáčený. Bosýma nohama smutně klátil nad propastí studeného povětří.

Tvorové dole se zklidnili. Dřepli do čtyř světostran, čumáky namířené na korunu třešně. Zdálo se, že uvažují…

„Vám… teče krev,“ řekl Ayren s údivem. Pohled na ni začínal chlapce rozrušovat k nesnesení, jako by ho pod kůži píchaly trny.

„Jen oděrky,“ řekla lhostejně Tarsis. „Myslím, pane, že tohle nejsou tví známí – jistě je posílá Moudrý, aby tě přivedli nazpět.“

Ayren beze slova pokývl důležitě hlavou – souhlas dítěte, příliš zaskočeného událostmi. Jeho svět jej odvrhuje…

„Strom nevydrží, medvěd ano,“ řekl v beznaději Njál. „Plácnou, porazí kmen i s námi.“

„To nemohou,“ namítla bystrá Tarsis. „Ublížili by králi.“

Pamedvěd objal peň, sápal se nahoru. Mohutná třešeň úpěla v kořenech. Šplhal po člověčím: medvědí máma ho neučila, kterým větvím se vyhýbat. Lupla haluz, šelma zahučela na palouk. Zkusila to zase. Hřbety ostatních tří se přelévaly dokola, tesáky klapaly. Tygrodýl se vzepjal, vylétl až do větví. Dlouhé čelisti jukly mezi listím, pařáty loupaly kůru v cárech.

„Bojím se,“ vzdychl Njál, „co ostatní… Kéž bychom je mohli ochránit! Osud nás trestá za neshody.“

„Hloupost,“ řekla Tarsis, opírajíc se o soušku v úsilí ji odlomit. Dřevo povolilo, dívka málem přepadla dolů. Tasila nůž a okudlávala širší konec do hrotu. „Přijdou a pomohou nám.“

„Čepelí ty bestie nezneškodníš,“ opáčil Njál. „Natož třískou…!“

„Já se přece vůbec nechci bít,“ objasnila Tarsis a praštila tygrodýla přiostřeným klackem do čenichu.

„Ššš – to je Lyk… s něčím se rve,“ řekl náhle Sagitto.

Teď psa zaslechli všichni – a náhle zmlkl. Něco velikého tam venku zaryčelo jako obří válečný roh. Nejasný zběsilý hluk polykala mlha.

„Rádce! Pustil na ně… nové Rysice. Nebo něco hnusnějšího,“ odhadl Foke. „Tohle nám asi v noci vyplašilo koně,“ vzpomněl si.

„Pak nezabere přívěsek, ale meč. Jdu za Njálem,“ rozhodl Sagitto a vyrazil k východu.

„Co ten duchatej srágora?“ optal se psanec věcně.

„Mám utíkat kvůli stínu?“ ušklíbl se přes rameno Vlk.

Damazid se podrbal za uchem. Nechtělo se mu pouštět Sagitta samotného vstříc neznámému netvoru. A také by nerad opustil bezpečnou záštitu kamenných zdí… Byla by ovšem jistější, kdyby je chránil i přívěsek.

„Počkej… pudu s tebou,“ zamručel. „Dovedem je k nám.“

Mlha v bráně houstla, čeřila se odrazem na vodní hladině. Bílý závěs se rozvlnil a do vstupního průchodu vpustil muže ve zbroji, tak vysokého a statného, že se Damazid změnil v mrňouse. Obří rytíř napřáhl dvojruční meč a zahradil Vlkovi cestu. Oči pod přílbou žhnuly jako světla v močálu.

Sagitto chladnokrevně zaútočil. Meče se s třeskem srazily, ostří Šibala svistem proťalo vzduch. Zbraň projela pancířem do břicha ozbrojence, stejně lehce jako prut, který švihne do sloupce dýmu.

Přepůlený rytíř se trhaně posunul a scelil bez následků. Nesmál se: nevypravil jediný zvuk, tichý jako mlha, jako smrt… Jen jeho zbraň zazvonila, jak s ní zavadil o klenbu brány. A postava v dymné zbroji se zkalila, prolnula ve dva další bojovníky.

„Do pazdeří!“ zajekl Sagitto a jediným skokem zmizel z průchodu.

Foke se vztaženou pravicí postoupil ozbrojencům vstříc, mumlaje zaklínadla. Ozbrojenci vtekli do chodby. Linuli se proti Fokemu s pomalou a neúprosnou výhružností.

Foke po nich vrhl nožem (oštěp zůstal zaboden ve břehu), spíš z návyku než zvídavosti: předpokládal výsledek. Čepel plavmo vhupla do mračného trupu a ozbrojenec se ztrojil.

Ptačí muž metl za Vlkem. Damazid oba předešel supivým klusem. Pět obrněných přízraků zvolna vlálo za Hledači. Koně tence ržáli a tiskli se do nejzazšího kouta dvorce, vytřeštěná bělma svítila, ježila se jim srst.

„Jistej moula se kasal, že před mátohou nezdrhá!“ křikl jedovatě zrzek, procpávaje se úzkým otvorem do nitra věže.

„Zbraně mají zatraceně hmotné,“ štípl Sagitto, vzápětí vklouznuv za Fokem do dvorany. „A neustupuju: zaujímám strategicky výhodné postavení.“

„Vyliž si voko,“ odtušil psanec. „Dyk ta pastouška nejde zavřít!“

„Nepotřebuju držet dveře, jen jílec Šibala,“ děl sebejistě Vlk. „Stačí, aby vstup hájil jeden z nás, a ostatní ho budou střídat.“

„Dokdy? Bláho, sou nesmrtelný!“

„Až nás zachrání Njál s přívěskem,“ řekl s důvěrou Sagitto.

Foke zkřivil tvář. „Písaře baví jiné starosti, bratře – jak se k nám doneslo. On už možná žádné nemá a nás co nevidět přejdou taky!“

Přízraky se právě dostavily. S němou, příšernou urputností se ozbrojenci hrnuli do věže. Foke s tesákem měl proti jejich šaršounům naději asi jako můrka v plameni lampy. Podle svého plánu se obrany vchodu chopil Sagitto – Damazid s povděkem přijal roli prvního náhradníka.

Chvíle šermování s nelidskými silami Vlka schvátila hůř než celodenní bitva, třebaže zůstal nezraněn. Zrzek si plivl do dlaní a vystřídal jej. Brzy byl splavený jako kůň po štvanici, ze Skarf se kouřilo. Nádvoří pevnůstky přehltil zástup stínových rytířů s dvojručními meči.

Hledači nabyli dojmu, že se duchové už dál nečlení, navzdory zásahům: prostě nezbývalo místo. Vzduch jiskřil jako před bouří, prosycen vládou kouzel. Nashromážděná kohorta vražedných strašidel ostatně dostačovala…

„Zatarasíme vstup,“ navrhl Foke, „rozštípáme zábradlí, a…“

Uslyšeli klapavé, nepravidelné, šoupavé kroky, skřípot a chřestění, jež se blížilo schodištěm.

„Smrťouni…!“ zaúpěl Damazid, nepolevuje v bitce. „Dorazej nás!“

Příliv magické moci probudil i dva bojovníky, padlé před řadou let…

Sestoupili do dvorany, tak úděsní a zohavení nebytím, že i Hledačům, z útlého dětství uvyklým boji, smrti, hrůzám, ledověla krev. Kouzlo, jímž ožila vyschlá těla, svlažilo údy, scelilo ohlodané prstní kůstky, vtisklo rukám zašlé čepele. Na dně očnic zavátých prachem plál rudý jas; větší z nebožtíků dutě kýchal, přes svrasklá ústa visela zelená jizva stébla.

Ptačího muže napadlo, zda bude lépe před smrtícím úderem zavřít oči nebo naposled zkusit nemrtvého rozkopnout. Pokud věděl, člověk Smrťoucha podruhé nezabije.

Zesnulí válečníci přistoupili k psanci, položili kostlivé dlaně s oharky tkání na jeho ramena… a odsunuli ho stranou lehce jak slaměný vích. V příštím okamžiku divoce zaútočili na přízraky, deroucí se do věže.

Hledači na sebe pohlédli v mírném otřesu.

Sagitto se nevesele pousmál. „Tohle je jejich věž,“ řekl. „Zahynuli pro ni kdysi… dnes budou válčit zas. Jsme spojenci, ne?“

„Dobrý zápas,“ ocenil Foke, „škoda, že ho nemůžeme pořádně vychutnat.“

„Vodhaduju to nejvejš na dvě kola,“ zafuněl Damazid. „Akorát čásek prošmejknout se k vostatním pro kouzelný znamení –“

„Jdu já,“ skočil mu do řeči Sagitto.

„Vždycky přelézáš cizí hlavy!“ vyjel Foke. „Já se k nim dostanu spíš!“

„Kazíte mi pokoukání,“ zavrčel Damazid. „Ten menší kostlivák vovládá náramně pěknej gryf jak přeseknout vejpůl – hele! – škoda, že ten druhej pokaždý sroste.“

„Nechme to na osudu,“ navrhl Sagitto nevinně. Bez výstrahy vytáhl nůž a uloupl z Damazidova širokého opasku ozdobný mosazný terčík.

„Huš –,“ houkl psanec, ale dál jej poutal souboj přízraků: nemrtví z věže bývali nepochybně zdatní bojovníci. „Esli vostanu celej, pár fint bysem moh vopajcnout.“ Zbraně příšer o sebe narážely pekelnou hudbou.

Šel z toho větší děs než v Hlubině… ale Damazid necítil strach: všechno, včetně poslání, mu připadlo neskutečně šílené. Kdyby si tu rejži připustil… Vidět velbloud svý hrby, zlomí si děsem krk – Bozi, mít za zadnicí živýho ducha!

Sagitto hrotem nože vyryl na obě strany po značce: „Líc je tvůj, rub patří mně –,“ plíšek vysoko nadhodil a stěží postřehnutelným pohybem lapil zlatého motýla do dlaně… „Rub.“

„Dva ze tří,“ řekl Foke rychle.

„Proč ne? – Rub! Ještě jednou…? Zase! Nepřeje ti štěstí, Foke, spočítej si peří.“

„Ten trik ses naučil od Tarsis,“ zavrčel Ptačí muž. „Balamutíš!“

„Pude Foke,“ uťal zrzek. „Teda – poletí. Ať seš sekáč, nebo ne, Vlku, todle nepřeskáčeš, neprolezeš po břiše – a mlátit ňák nejni do čeho.“

Menší z nebožtíků se oné chvíle rozložil na skládačku rzivých kůstek. Nápor přízraků zesílil. Zdálo se, že stěny věže povolují tlakem čar.

„Přichvátni si,“ vybídl Sagitto Ptačího muže, jenž se usadil na zem se zkříženýma nohama, rukama složenýma v klíně, zamhouřenýma očima…

„Nesoustředím se,“ řekl nešťastný Foke. Ještě nikdy se nepřevtěloval do krkavce před cizíma očima – trčet nahý na návsi by mu nepřišlo horší. Souboj strašidel byl prvkem, schopným rozhodit i mysl Ledového světce. A rozbouřené pole magie Ptačímu muži narušovalo kouzlení.

„Podruhý ty mrchy nezvládnu,“ řekl bezmocně Damazid. „Maj vodvaz…“

„Teď…!“ zvolal Foke, a vyrazil další výkřik, zmítán přeměnou bouřlivější a krutější než kdy dříve.

A ještě nikdy nestoupal s tak čirým potěšením z letu… Zakroužil dutinou věže, prosmykl se dírou ve střeše – zmizel.

„Ten se má,“ ucedil psanec. „Tady končíme.“

Smrtný bojovník viditelně dočerpával zbytky sil. Zásah šaršounem… zčernalá kůže nemrtvého pukla. Sloupla se, trhlinou vyhřezla temně hnědá třaslavě řídká tkáň, mokvala žlutě kalnou tekutinou. Začal couvat pod výpady duchů.

„… a deme my,“ dechl zrzek.

Sagitto se zazubil, ukázal palcem k obřím nádobám zásobnic s tlustými stěnami z pálené hlíny. „Ti strašáci určitě dostali do vínku míň rozumu než Foke,“ řekl. „Vsaď se, že se na nás nesvedou dostat!“

„Bejt jiný vejchodisko,“ odpověděl pomalu Damazid, „tak ti za ten magorskej nápad naklepu škopovici!“

Nezbyl čas vymést ze zásobnic ztuchlé smetí. Položili dvě na zem a Damazid se vměstnal do větší z nich. Spojeným úsilím ji překlopili vzhůru dnem, zrzek zevnitř, Sagitto zvenčí. Mládenec pak hrotem meče vyhloubil pod okrajem zásobnice do udupané hlíny jamku, aby se psanec nezalkl. Sám se vsoukal do druhé z nádob. Ať napínal svaly sebevíc, vztyčit ji nedokázal. Koulel se dvoranou, až hrdlo zásobnice přilehlo ke zdi. Mocné stěny zavřely Vlka před světlem a zvuky.

Uvnitř temnoty čpěl prach a plíseň, hrubé ovzduší dusilo a dráždilo ke kašli. Někde vedle něj trčela ohromná bábovička s živou nádivkou – která nepochybně kýchala a klela. Sagitto se nedomníval, že by snad kryt zásobnic utajil duchům jejich přítomnost. Čekal obléhání a bušení do hliněné ulity. Doufal, že mlžná vědomí nenapadne zásobnice obrátit. Modlil se k Bohyni, aby se přízrakům nepovedlo roztlouci je mečem – a aby on nebo zrzek nepodlehli zmatku…

Stříbrná píseň zbraní zmlkla.

V horních, bezpečnějších větvích se nudil malý král: zase to bylo jednotvárné. Posedával v nepohodlí, trápila ho žízeň, měl hlad. Neuvěřitelná zima ho kousala do kůže přes tenký sváteční kabátek, v němž teď spával. Pravda, ve stepi už zažil větší chladna než kdy v Hlubině půlnocí. Schovával se před nimi do teplých přikrývek… Tady našel jenom urousané řídké listoví. Sychravý vítr uspíšil tělesné pochody a přivolal další Ayrenovu svízel – připadalo mu nepřijatelné zbavit se jí ze stromu, a nad hlavami oblud.

Ani netvorům nebylo valně: věděli, že se jim úkol nedaří. Tvůrce je zbudoval k obrazu šelem, jež lovívaly před věky tak dávnými, že je pamatují jen stará horstva… Obdařil je pudem zabíjet, smrtonosnou silou, zbraněmi tesáků a spárů, mrštnou vytrvalostí – a kdejaký pobuda měl víc zkušeností v přepadech ze zálohy, každá lasička svedla zručněji vzít kořisti život. Zvířecí smysly zápolily s pozůstatky myšlení člověka – obojí nabízelo jiné řešení, jedno zpochybňovalo druhé…

Rozkývali třešeň: král ztratil rovnováhu a zaječel tak srdceryvně, že na nějakou dobu přestali. Setřásání obležených vystřídal pokus natahat z lesa mrtvé větve, zbudovat podstavec, z nějž bude snazší hromadný přístup do koruny – Tarsis jim dříví zapálila čarami. Pokud vylézali na strom jednotlivě za pomoci vlastních spárů či po zádech svých druhů, dařilo se je Hledačům horko těžko odrážet.

Rány zasazené náhražkovými zbraněmi netvorům zvlášť neškodily. S jednou výjimkou: Njál uchopil oštěp z větve, na níž byl navázán Tarsiin nůž, a vyrazil oko jelenímu rosomáku, dotírajícímu z pamedvědího hřbetu. Z těch nezdařených zkoušek se obludy učily, nové útoky nabývaly na zášti, obratnosti a bezohledné smělosti. Čelit jim bylo stále obtížnější.

„Kdybychom se byli přesídlili do hradiště!“ zavyčítal si písař. Děsil se vidiny mrtvých Hledačů, opuštěného krále…

„Naši přijdou,“ řekla Tarsis jistě, „se zbraněmi, které pomohou.“

„A co dokáží? Pobít tyhle stvůry by dalo práci oddílu obrněnců!“

Lyk se velmi opatrně pozvedl na přední a zaštěkal.

Od věže pevnůstky pádloval nad loukou s náspy mlh krkavec, stále blíž. Míjel staletý javor s rozsochatým vrcholem, pod nímž prve tábořili. Vítr zacloumal rozeklanými větvemi, zelenými křídly… letoun ožil. Odpoutal se od rodného kmene, vrhl se na Fokeho.

Ptačího muže upozornil svist zprudka rozráženého vzduchu: loupl okem dozadu. I zhlédl dravce ženoucího na něj, přímo a nezvučně, bez pohybu širokých perutí; krátkému kapkovitému trupu chyběla hlava. Foke nadskočil v prostoru. Spustil se k lesním korunám, hustě kličkuje. Zelený dravec zatočil tuponosem nabok a jal se krkavci nadlétávat klesavým obloukem.

Foke střemhlav uhnul a dravec provedl podivný cvik – obrat, po němž se řítil břichem vzhůru nízko nad stromy, Fokemu vstříc, odříznuv Ptačího muže od naděje na úkryt. Z masy letounova těla vypučela dvě krátká ozubená ramena jako kovářské kleště na čepu a zakřivené bodce spárů. Foke zvedl zoban k nebi a pokusil se nabrat výšku tak ostře, až se mu sevřel žaludek, v ramenních kloubech zapraštělo náporem povětří.

Dravec provedl svižnou svíčku. Vrazil do krkavce ze strany, jako by porážel kuželku, a vychýlil jej. Foke propadl o několik loktů, zakroužil po křídle, obrátil se čelem a stoupal v mocných záběrech k zelenému letounu. Dravec padl na Fokeho jako vržený kámen.

Klesali šikmou drahou k louce, ve výkrutech, změteni v nepřehledné klubko. Čelisti cvakaly, sekal zobec, zatínaly se drápy. Vířilo černé peří a cáry listů. Foke postrádal sílu rozměrného soka; zato používal perutě, přidržoval se a tloukl jimi letouna. Nad polštářem mlh se odpoutali. Aby získali rovnováhu, zakýval dravec křídly, Foke jimi zaplácal, a ponadlétli – dravec rovně vzhůru, Foke krouživou spirálou.

Letoun se zuřivě předklonil, hrnul se na krkavce. Foke se smýkl bokem a dravec jej přelétl závanem vichřice, strhávaje vzduch s sebou. Foke proti své vůli udělal přemet, zřítil se do mlhy. Dravec se překlopil a vjel za ním.

Z bílých chomáčů vystřelil dravec, za zádí mu plaval Foke: houževnatě se té polohy držel. Zelený tvor se jej snažil setřást a přemístit před chřtán. Zápolili spolu v letových schopnostech, jež nebyly souměřitelné.

Bleskové rychlosti dravce, přeobratným souvratům a překrutům, jimiž se snažil krkavce zaskočit, Foke vzdoroval kličkami a úhyby v posledním drobtu času. Vzepřel se křídly a okamžik se třepetal v jediném bodě, zpětným chodem perutí uklouzl chňapnutí drápů, příkrými otočkami unikal za dravčí záda. V tom zběsilém křepčení jim pod břichy ubíhala louka –

– na lučině stará třešeň, v její koruně chlapec, který zatíná napětím pěsti. Poskakoval ve vidlici větví, dvakrát objemnějších než paže, jíž, ohnutou v lokti, se přidržoval jedné z nich. Bronzový znak poletoval, zavěšen na řetízku kolem Ayrenova hrdla.

Ještě dvanáct stop vzdušnou čarou… Jedenáct –

„Nestihnu to,“ napadlo krkavce, horko jej polilo, „… má mě…“

Pařáty zaskřípěly, sekly do ptačích zad. Foke ucukl a padal po třetí. Letoun se spustil níž… Šlehlo běložluté oslnivé světlo, zaduněl výbuch. Nad paloukem vybublal chumel šedavého dýmu, prokvétal plameny. Fokeho praštila do křídel tlaková vlna a poslala ho k louce. Dosedl na zobák; kolem něj pršely vločky dřevěného popela, lehké jak chmýří.

Čtyři obludy se váhavě otočily. Skvrnitý velepes zakmital placatým velejazykem, slintl a vydal se klusem k místu přistání.

„Nechej!“ zaječel Ayren. „Fuj!!“

Kornatý podklad mu uklouzl pod chodidly. Ayrenův loket projel kolem větve a sledoval majitele v cestě dolů. „Do řiti!“ vykvikl král. Lapal po křehkých dřevěných údech třešně. Praskaly mu v rukou, lámaly se pod procházejícím tělem… Zdržovaly jeho pád.

Narazil rameny na hrubou spodní větev, ta jej odpálkovala ke kmeni. Na šikmý kel haluze, přeražené pamedvědem, najel Ayren obloukem žeber. Hrot se mu zasekl pod kůži. Král zůstal viset… Za okamžik povolila pokožka i malinový kabátek. Ayren dorazil ke kořenům, šikovně rozloživ pád kotoulem. Dětské kosti jsou pružné…

Tři obejdující obludy zavětřily.

Njál a Tarsis zmrzli. Lyk se naříkavě rozštěkal.

Velepes šťouchl čenichem do placky z černého peří. Jak zafuněl, Fokeho to nadhodilo: zkusil vypáčit zobec z blátivé hroudy.

Ayren se opřel dlaní o peň třešně a sebral se do kleku. Vydával přerývané hekavé zvuky, jež mohly značit zaražený dech stejně jako náběh ke vzlykotu. Jelení rosomák nenávistně zavrčel a přistrčil k němu palici s trny parohů a přečnívajícími tesáky. Víčka nad levým očním důlkem měl slepená chuchvalci temně rudé sedliny.

Ayren se narovnal. Volným půlkruhem jej obklopovala trojice nestvůr. Usmál se na ně a pokynul jim.

„Jdu dolů,“ dechla Tarsis. Zasekla drápaté nákončí do úpatí rozsochy.

Njál jí vyškubl řemen. „Zůstaň!“ zasyčel, spouštěje se po kmeni.

Velepes nabral Fokeho do tlamy a nedůvěřivě ho převalil na jazyku. Čerstvá krev ho lákala… Jedlé – jistě, ale bylo podivně neurčitě cítit. Z výše tří stop plivl krkavce zpátky na palouk; postrkoval ho veletlapou.

Tygrodýl ryčně zatroubil. Jejich poslání stálo před nimi – a stejně to nebylo v pořádku… Do chřípí mu bušil hutný, sladký, krmný pach krve, už ne jejich vlastní – opojná vůně kořisti… Byl příliš hladový – bez cviku se loví zle. Poklesl v lopatkách, pokrčil zadní nohy. Špička hadovitého ocasu jemně, dychtivě pošlehávala.

Pamedvěd přešlápl z tlapy na tlapu. Bolestná vidina, již Tvůrce vložil do Sarbinovy paměti, se prolnula se skutečností.

… hoch v kabátku s nášivkami lvů a laní, malý kníže s hebkou tváří a smělým temným zrakem… Zcuchané černé kadeře zdobily dešťové krůpěje démantovým závojem. Líce hyzdily šmouhy špíny, větve odraly z hedvábí šatu cáry. Roztržená látka odkryla hrudník, dlouhý šrám, prýštící krev –

Dítě se přestalo usmívat.

Král si uvědomil palčivý oheň zranění… a výraz netvorů. Neznal skutečná zvířata (v Hlubině šlo většinou o démony), aby pochopil jejich postoje; ale v očích jim viděl chamtivé světlo, dravou ostražitost, plamen tužby, jež má být nasycena. Zavřískl, zakryl tvář rukama a rozkřičel se.

Obludy zaváhaly… Pohnuly se vpřed. Svaly jim tížila moc přívěsku, jako by překonávaly vodní tok či nápor vichru. Tygrodýl vyrazil podélnou úzkou tlamou, štíhlý jazyk se zatřepetal před Ayrenovým bříškem.

A Njál, sklouznuv po řemeni ke královu boku, v bleskovém nápadu švihl paží. Drapl drsný rudý jazyk do pěsti, táhl ze všech sil k sobě. Tygrodýl škubl pootevřenou tlamou. Vzepřel se, zaklonil šíji, trhl vazem šikmo nahoru. Zatřásl lebkou, s úsilím stáčel jazyk k jícnu. Njál, svaly napjaté, zatínal prsty do vlhké pružné hmoty jazyka, klouzající ze stisku. Proti tahu netvora si pomáhal oporou upevněného řemene. Mozkem mu šumělo vědomí, že provedl pitomost a že je konec. Chtěl na krále křiknout – „… šplhej nahoru!“ – nevypravil ze sebe hlásku.

Druzí dva netvoři se zarazili. Člověk by si věděl rady, jak se odvážlivce zbavit. Zvíře by neváhalo s řešením trochu velkorysejším nebo by se zachovalo nezúčastněně… což učinili. Nebyli víc lidmi.

Velepes se obrátil k Fokemu zadkem. V gestu starém jak tvorstvo zahrábl zadními prackami na krkavce tři ošatky hlíny. Odspěchal sledovat, co nového se mele pod třešní.

Foke se prudkými pohyby křídel vydobyl z mělkého rovu, na dno duše pokořen. Nad šrámy a zhmožděniny jej soužila zraněná čest. Místo hrdinné smrti ho ta srstnatá zrůda ožužlala a vyvrhla, zmuchlala jako míč… Olepily ho sliny smísené s prstí. V tomhle stavu prostě nešlo létat –

Tygrodýl hodil hlavou vzhůru a zatřásl s ní. Zvedl se zároveň na zadní, obemkl Njála tlapami a tlačil ho dolů. Odmrštiv protivníka, vyprostil jazyk…

Čelisti s hlučným cvaknutím zapadly do sebe, přičemž odsekly přečnívající část jazyka. Po stezce řemene sjela z větví Tarsis obludě na nos, což mělo úderný výsledek. Tvor žalostně zakňučel a proměnil se v šílenou oběžnici třešně: v běhu vydával táhlý nářek.

Na rozsoše stromu vyl Lyk, v zoufalství obav a opuštěnosti.

Foke zhruba ometl zobákem z pocuchaného peří slizké znachovělé bláto, nahonem urovnal letky. Klopýtavými poskoky se odpíchl z trávníku a nízkou křivkou těžkopádně směroval k Hledačům na stromě.

Hadačka skočila pod třešni, k Njálovi, který ze tří čtvrtin omámený nárazem ležel zhroucený mezi kořeny a kmenem. Jelení rosomák se hbitě vydal k nim, pamedvěd ho následoval zvolna – mručel a klátil hlavou.

„Vezmi krále nahoru!“ zaječela Tarsis. Zvedla písaře do sedu, vecpala mu řemen do pravice a přistrčila k němu Ayrena.

„Nechci! Nechci!“ zakvílelo dítě. Přiškrtilo Njála úpěnlivým objetím.

Hadačka se otočila – a před ní rosomák, přikrčený k útoku, šíp, jenž opouští tětivu…

Mladý muž strhl Ayrenovy paže z hrdla a vydal ochromující skřek: úskok, jenž ho naučila Tarsis. Příšerně pronikavý, nervy zmrazující zvuk, který promění přítomné na okamžik v kámen… Dal mu všechnu vnitřní sílu a vůli. Nebyl si jist, zda vsedě bude dost účinný, zda výkřik vůbec na stvůry zapůsobí…

Lyk se v té chvíli rozhodl přistát dole u své paní. Tence zakňučel, zaklonil trup, natáhl nohy…

„Kiaiíí –!!“

Rosomák se zlomil vprostřed výpadu, pamedvěd se rozechvěl. Hadačka zdřevěněla. Lykovi se tmělo v očích, tlapky mu podklesly. Král se rozplakal.

Njál otevřel ústa. Oněměl důsledky svého zásahu. Tepot času jim odbíjel život… Písař uchvátil Ayrena do náručí a soukal se překotně do koruny. Srdce mu umíralo.

V příštím okamžiku kmenem zazmítal náraz rosomákova trupu. Lykovi, jenž se právě zvedal, podrazil nohy. Vyhlédnutá kořist mizela mezi řídkým rudým listím. Nestvůra se vzepjala ve vysokému skoku… Úhoz pamedvědí tlapy převrátil rosomáka naznak, jak smršť jej odhodil o šest sáhů dál.

Tarsis úkosem zahlédla zmítající se obry, vyceněné tesáky, záblesky drápů, slyšela vzteklý řev rvačky… „Drž psa!“ křikla na Njála důrazně – víc nečekala. Tygrodýl se dal do běhu téměř současně s ní. Hadačka v posledním úsilí letěla po louce…

Velepes dunivě zaštěkal a dychtivě se připojil k honičce.

Dráhy dívky a tygrodýla se přibližovaly… a proťaly se. Netvor v trysku zkřížil Tarsis cestu. Minul ji, pokračoval k řece. Vřítil se do proudu a s úlevou ponořil tlamu do chladných vln.

Tarsis zastavila a předklonila se; zalykala se nedostatkem dechu, mžitky ji oslepily. Vzápětí k ní dolehl šustivý dusot veletlap, sílil…

„Už ne,“ řekla potichu, „už ne…“ Poklekla do trávy.

Na hranaté lebce, objemné jako balvan, zakotvil černý krkavec, vnořil pařáty do ježaté srsti. Střídavě datloval zobákem stvůře mezi uši a bušil jí křídly před očima. Velepes zatančil kůzlečími krůčky, pokoušeje se packami shodit opeřence jak obtížný hmyz. Hadačka toho pohotově využila. Trochu se potácejíc, pokračovala v útěku k pevnůstce. Foke se vyděsil.

„Kam se ženeš, ovce pomatená!“ zakrákal a zkusil svého nedobrovolného oře zklidnit dobře mířenou dávkou klofanců.

Obrátila se, postupujíc pozpátku. „Pro svoji zbraň,“ oznámila.

Foke div nespadl. „V hradišti jsou mátohy!“ zaskřehotal. „Zardousí tě!“ Velepes vyhodil zadkem: krkavec se v poslední chytil chlupatého boltce.

„Vím!“ odsekla. „Tam nejdu.“ Pokračovala k javoru s opuštěnými ranci.

Velepes sebou lomcoval do všech stran – Foke cítil, jak mu žaludek putuje k zobáku a nohy povolují. „Ale já už ho neudržím!“ zakvílel.

Tygrodýl vylezl z řeky, oklepal se a zavětřil.

„Vrátím se,“ připustila hadačka a dala se na úprk k třešni. Pamedvěd a jelení rosomák pod její korunou kolem sebe výhružně kroužili, vrčíce na sebe urážky. Dívka se stihla dotknout kmene dřív, než tygrodýl překonal pás louky, než Foke opustil neudržitelné postavení pod tlukoucími tlapami… později, než ji postřehli soupeřící netvoři. Rosomák hrozebně zachrčel, vymrštil se –

Njál, bez naděje, levicí zachytil vzrušeného Lyka. Rozpřáhl pravičku s nemotorným oštěpem z nože…

Vidina příští chvíle byla víc, než Ayren mohl unést. Ostatně nesnáz už beztak nemohl odkládat… Přestal plakat, hbitě přikročil k činu. Do hlavy rosomáka cvrnkl teplý proud. Netvor se zarazil, prskaje a třepaje mordou. Hřbetem tlap si vytíral pálící oči a z rozpaků kýchal.

Tarsis vzápětí došplhala na rozsochu… malý král se k hadačce mlčky přitiskl. Byl na pochybách, jestli se musí za nezvyklý příspěvek k boji stydět, nebo se může pyšnit. Zato Lykovo bouřlivé uvítání dívku málem znovu srazilo dolů pod kmen, který rozzuřený rosomák drásal na třísky.

„Tarsis…,“ zašeptal Njál a ovinul ruku kolem jejího pasu. Držel co nejpevněji, v obavách, že mu ji nějaký démon vysápne z objetí. Hadačka opřela čelo o jeho plece, vysílená závodem smrti; poprvé i pozbyla řeč.

„Letím kolem a vidím, pocestné tu obtěžují nestvůry, i pravím si, zasáhni rychle, ať už se chudáci netrápí! – Pomoz obludám!“ zakrákalo vedle nich. Foke se procpal mezi větvičkami.

„Dík za přispění, bratře,“ odtušil Njál, oděn do trosek důstojnosti.

„Pro pomoc jdu já!“ natáhl krkavec hrdlo. „Hradiště dobyla strašidla, celé mračno duchů… vůbec nevím, jestli Vlk a Zlatouchý ještě žijí.“

Njál svraštil obočí: neuvěřil, že by Sagitta dokázalo něco překonat.

„Pane,“ vybídl Ptačí muž krále, „půjč mi přívěsek! Spoléhám, že i bez něho najdeš odvahu vydržet zatím v obležení,“ neodpustil si neuctivě. „Nepřipadalo ti ostudné, pane, že král Nabatu couvá před nebezpečím?“

Chlapec rychle přikývl, zavřená víčka a našpulené rty. Sňal přívěsek, položil ho na slepené peří kolem krkavčího hrdla. „Bál jsem se tolik, že jsem neměl čas se stydět,“ řekl Ayren upřímně.

A tak seděli na třešni, mladý muž a dívka, chlapec a pes. Tři hladoví a podráždění netvoři vířili v kruzích kolem tlustého pně: pamedvěd dřepěl u kořenů. Chladný vítr zametal mlhu, otrhával rudožluté lístky z větví, stlal je na hladinu řeky; opřel se do černých perutí krkavce…

… nad hradbou z palisád se zčeřil vzduch v tekuté sklo, dýchl plamínky žáru. Zaleskl se jako obrovitá stříbrná koule, jež se vzdouvá, vznáší a rozplývá mezi oblaky… Tu poznali, že Foke vyčistil pevnost.

VIII.
Jeden den pro tebe,
druhý proti tobě

„… mizernej, švidravej, frňákatej podvraťák seš – tvý uhozený frky! Takle sem se hanbil, dyž sem se v Melliu skoval královskejm drapochňapům do vodpadní jámy,“ brblal Damazid. Zuřivě hnětl nohy zkroucené křečemi. Na zpocenou kůži hlavy se mu nalepila černá drť ztrouchnivělého zrní. „A dyž ty mlhovatý bastardi vopruzovali vokolo, sršely mi fousy!“

Sagitto se hlasitě řehtal: oba vypadali jak šprýmovní šašci z průvodu na oslavu Zabití Mrazů. V krku ho škrábal letitý prach plesniviny, mozek ještě drnčel hřmotem a vlnobitím magické moci – „Žijeme, ne?“

Na převrácené zásobnici se usadil Foke. Zobákem tahal z kouta kusy pavučin, obkládal jimi rudě rosící rány. „Raději smrt než ztrátu cti!“ zakrákal pohrdavě a vyplivl pavouka.

„Hošíčku, pak jsi ještě nebyl v opravdické válce,“ usadil ho s přehledem Sagitto. „Jen jste se s Jugury tahali za vlasy.“ Otřel tvář cípem kazajky a napřáhl poučně ukazovák: „Vyhrává ten, kdo umře poslední!“

„Přetrvá slavné jméno!“ zvolal Foke přesvědčeně, jako by ze zásady odmítal válečné lsti (zrozené z nouze okamžiku jako u Nuthemu). Kdyby ho dnes skvrnitý velehafan zhltl, nebylo už další spanilé jitro, ale hlubina temnot a nevědomí na věky… A co? Nesmíš se dívat do propasti – nedostaneš závrať.

„Jméno, nebo chlap sám – to druhé bývá příjemnější,“ odsekl Sagitto.

„Zhebnou nám zatim vostatní – kecama jim nepomůžem!“ hromově vpadl psanec. Rozmáchl se sekyrou Skarf, až vzduch zasyčel. „Jaks ty vobludy vymaloval, brácho, má kamarádka s širokou hubou na ně bude krátká.“

Krkavec v rozpacích rozhodil perutěmi. Vyznal se v lovu a chápal, že zátah na dravou zvěř daných rozměrů a počtu postrádá naději na konečný úspěch – přinejmenším si vyžádá tučnou daň…

„Zbavíme se jich –,“ navrhl důmyslný Vlk, „dáme Fokemu zbaštit dryáky z Gazelčiny sbírky a pak jim ho předhodíme k obědu. Určitě po něm chcípnou.“

Ptačí muž otvíral zobák, vzteky nadskakoval na zásobnici.

„Ale nejdřív se musí zasejc nafouknout do člověka,“ mínil Damazid. „A ba ne – je tuze hubenej, nepošmáknou si a vydávěj ho.“

„Bídáci!“ zaskučel Foke. „Vím o tučnějším soustu, Ušatče! A po tobě, Vlku, zcepení i bez utrejchu! Nešiďte naše hosty!“

„O nic je nepřipravím,“ ohradil se mládenec. „Střely, tři dobré čepele, ostří a hroty otrávené – uctíme je, jednoho po druhém! Foke, dones našim čutoru s vodou a zeptej se Gazelky, jestli nemá v zavazadlech předvařený šípový jed! Jinak ti nezbyde než šmejdit po lese a hledat tis.“

Foke sklapl čelisti a rozprostřel křídla. „Jenže…,“ zarazil se, „oni jsou takoví divní… co když na ně nezabírají ani jedy?“

„Budeš na ně z výšky vrhat kamení,“ řekl vážně Sagitto.

„Možná zapůsobí, možná ne,“ řekla zamyšlená Tarsis, odlila do dlaně vody a podala Lykovi – hrnul se k osvěžení tak divoce, že pro ten okamžik zapomněl i na vratkost jejich posezu. „Mám lepší zbraň, než nabízí Vlk. Žádné zvířecí zápasy… uvařím polévku,“ oznámila vlídně.

„Pro obludy – otrávíš je!“ vyhrkl Ayren. „Jak je s ní budeš krmit? Z misky, nebo lžící?“

„Pro nás k snídani,“ opáčila. „Potřebuji ohniště a kotlík – ten malý, skřínku s léčivy a váhy, vak se sušenými bylinami, novou dávku vody…“

„A já se se vším budu tahat,“ uryl kysele Foke. „Už mě pálí křídla!“

„Nás něco jiného, za tu dobu na stromě,“ přebila suše. „Přines plech, co máme místo lopaty! Vy dva se přestěhujte o patro výš – schází tu prostor.“

Netvorům, podrážděným neúspěchem, hlady i zraněními, neunikly Fokeho nájezdy do ranců pod javorem a ve zborceném stanu. Hojili se štvanicí na krkavce: nadháněli si ho loukou, když se pokoušel přistát. Chňapali po něm cvakajícími tlamami a on bystře tančil sem a tam v klamných výpadech. Hopkaje na rozepjatých křídlech, lovil okamžiky, v nichž zrakem i letmými hmaty pátral ve snůšce zavazadel. Zmocnil se nečekaným švihem zobáku toho pravého předmětu, o vlásek uskočiv před rozmáchnutou tlapou, a obtížen nákladem, nemotorně plácavým letem křižoval k třešni.

„Nehraju dál,“ zaskřípěl Foke. Ze spárů upustil do rozsochy objemnou skřínku s lektvary a umdleně se na ní rozpleskl; unést ji bylo nad mez krkavčích sil. Hlava mu ovisla přes okraj zdobený řezbou.

„Schází váhy – jsou zabalené v koženém pouzdru, v levém z mých sedlových vaků,“ řekla nelítostně Tarsis. „Kšš – slez, nebo na tebe sáhnu!“

Pod tou hrozbou sjel Foke z víka. „Nikam neletím,“ prskl vztekle. „Vyprav se pro haraburdí sama!“

„Vaše škoda, když neodhadnu dávky,“ pravila roztomile. (Njál svraštil tvář v nepříjemné vzpomínce.) „Nevrť se,“ napomenula zvědavého Lyka, jenž všechno bedlivě očichával. Zapřela nerovný čtverhran železného plechu mezi silné větve, zavěsila nad něj kotlík s vodou. Na plošinku z kovu nalámala uschlé haluzky – topivem ji z výše zásobili Njál s Ayrenem.

„A pro křesadlo taky nepůjdu!“ zakvičel Foke v obavách.

„Netřeba,“ usmála se. Složila ruce do stříšky, špičkami prstů k sobě, a přivolala svoji Moc. Zajiskřily plamínky, s praskotem uchvátily klestí.

„Tohle jsem taky občas dokázal,“ řekl hrdě král, zaujat přípravami. „Když mě něco rozzlobilo, víš?“

„Nedaří se mi to pokaždé,“ přiznala Tarsis. „Jsem jako vodní nádrž, můj pane, která je odkázána na déšť, darovaný oblaky. Vyschne – a čeká…“ Sypala do kotlíku bylinné drti. Usykávajíc napětím, přikápla z lahvičky čpící tekutinu, po štipcích přidávala modré krystalky, žlutobílý prach.

V horních větvích zapraštělo – Ayren a Njál se před otravným dýmem z kotlíku přesunuli do bezpečnějších míst. „Nevím, jestli mám přát, aby už bylo navařeno, nebo se modlit, aby to trvalo co nejdéle,“ zamumlal Njál.

„Omdlím,“ oznámil Foke. Oči se mu rozjížděly na všechny čtyři světové strany.

Lyk začal výt: nemohl nikam odšplhat a dolů mezi netvory se mu nechtělo. Obludné šelmy se rozkýchaly a zlobně pořvávaly do koruny stromu.

Oheň na železném plátu uhasl v šedé návěji. Tarsis klacíkem rozvířila hladinu v kotlíku: studený vzduch rychle odsával z lektvaru horkost.

„Tohle máme pít?“ zeptal se Njál bezmocně. „Ta věc páchne jako močka z koželužské strouhy. Chutná tak, jak je cítit…? Ne? Hůř?! Nebesa –“

„Ovčí tuk a zelená voda a šalvějový odvar a tahle smrdavka – říkám ti, že mě zabiješ,“ fňukl Ayren.

„Já nebo ty obludy, můj pane,“ nabídla pohotově. „Můžeš si pohodlně vybrat. Snad tě utěší,“ odměřila šedožlutou kalnou tekutinu do uzávěru Fokeho čutory, „že tobě postačí dvě pětiny naší dávky. A zacpi si nos.“

„Vy toho musíte spolknout víc?“ ožil Ayren.

Pokývla, s nehybnou tváří vypila dvě odměrky lektvaru. Král zaťal oči do škvírek a vlil mezi rty obsah drobné nádoby. Vypískl, zezelenal.

Njál zatajil dech a následoval ho. Nápoj mu proměnil ústa v bažinu. Doušky dopadly do žaludku jak rozpálené kameny.

„Ještě toho spousta zbývá,“ poznamenal Foke, šilhaje do kotlíku.

„Musí vybýt na ostatní,“ máchla hadačka paží v gestu štědrosti.

„Beze mne!“ vyhrkl Foke. „Přestal bych létat…“

„Mrtvý bys taky nelítal,“ odbyla ho Tarsis a otočila se k Njálovi: „Můžeme najít nějaké útočiště? Jak vypadá krajina kolem, bratříčku?“

Nemusil vytahovat ze záňadří kožený sáček s mapou, listoval pamětí: „V okolí nenajdeš jedinou osadu – až před hranicí Sarije. To je zásluhou gelabhského vpádu před šesti lety…,“ podotkl. „Bystřina před námi se ubírá na západ, stáčí se k jihu mezi vrchy. Vidíte – míli po proudu se zvedají skály, vedle nich nabíhají Hadí kopce… Za jejich štít se potřebujeme dostat.“

Ptačí muž se zakuckal. „Dřív nás čarodějova smečka roznese na drápech! A tvůj dryák ani neolíznu!“

„Ani nesmíš!“ pozvedla výstražně obočí. „Postaráš se o koně – budete brodit říčním korytem, až do skalisek. Pořádně je schovej; vypátráš nás potom.“ Odlila větší část nápoje z kotlíku do čutory, podala ji Fokemu. „Zbytek dám Lykovi, Njál ho podrží. Tohle užijí Vlk a Zlatý uši –“

„Tarsis – po té snídani je mi nanic… udělá se jim taky zle?“ ozval se shora zvídavý malý král.

„Vypijte dvě plná víčka,“ ohlásil Foke s důrazem, „ne víc – ona prý jinak neručí za následky.“

„Přebrat takovej lomcovák by nenapadlo ani hašišáka ze satubskejch Studenejch brlohů,“ zamručel psanec, mrkaje na šedavou tekutinu v lahvici střídavě levým a pravým okem, jako by nedůvěřoval zraku. „Horší sajrajt než vodvar z vonuček, kerý si…“

„Zaraz a nejmenuj,“ uťal Sagitto. „Popichování necháme na vhodnější časy.“ Zbavil se svého přídělu; na okamžik vypadl z podoby.

„Nic jsem neslyšel,“ pravil Foke povznesen vědomím, že se vyhne přípitku. Damazid do sebe převrhl oba doušky – v uších mu zasyčelo.

„Jen si stěžuj,“ vytkl krkavci Vlk. „Zničíš nám zažívání Gazelčinými patoky, odeženeš naše koně a nás necháš sníst netvorům!“

„Chytej šíp, kdos napjal luk,“ odsekl Ptačí muž. „Nechtěl jsi ty zkrmit mne? Ale vám obludy neublíží! Alespoň tvrdila –“

„– že se bez obav můžem vydat přes louku, až počkáme, co by napekl placky,“ doplnil Sagitto. „Ale kolik kusů – a kdo je chystá, ty, nebo já? Tobě trvají dvakrát tak dlouho.“

„Ty je spěchem přismahneš!“ krákl Foke. „Odpočti dobu podle svých placek, protože koně musím odvést teď hned, než lektvar zapůsobí.“

„Co má ten blivajz províst? Co s náma natropí, že to ani naše koně neunesou?“ zeptal se s podezřením psanec a povyhrnul rukávy.

„Bratře…,“ řekl Vlk, lehkou úzkost v hlase. „Připadá mi… začínám divně vonět…“ Citlivé chřípí mu v prvním slabém závanu spálil zápach z vlastních pórů, hořkosladkavý, hutný, štiplavý…

Foke byl ten tam.

Kořist sestoupila ze stromu k netvorům, přiblížila se od řeky… a víc nebyla jejich lovnou zvěří. Lidští tvorové vydávali stejné zvuky, obraz se kryl s podobou… Pach, jenž obří šelmy vedl a sledovaly jej na desítky mil, zmizel. Co čichem vnímaly, patřilo něčemu jinému – odpornému, odpudivému, nechutnému a nepředstavitelnému.

Trosky člověčí mysli se přely se smysly zvířete: čivy odmítly uznat, že před tesáky procházejí tytéž bytosti. Slabý náznak vědomého přesvědčení spláchl nesnesitelný puch, trýznivý jako sám oheň.

Hledači sbírali zavazadla, co jen dokázali unést, útroby scvrklé na křížaly strachem a nevolností. Míjeli ve svém úsilí obludy – a nestvůry couvaly se skrčenými kýtami, schlíplýma ušima a hlasitým skučením.

Jedni druhým odpustili svoji přítomnost, naplněni ulehčením a upřímnou nadějí, že se podruhé nikdy nesetkají. Hledači odvlekli přetížené rance za plot lesa, šelmy se vytratily každá na jinou stranu světa.

Na pokraji ztichlé louky se pozdržel Sarbin. Zahleděl se k třešni, nozdry zvíci vajec se chvěly. Cítil, jak mizí tísnivá vidina dítěte a opouští jej břímě úkolu – jako by neviditelná ruka sňala olověné jho. Najde si družku nového rodu. Naučí se lovit. Může vylupovat chaty dřevařů a lovců kožešin… Nenechá se honit, žádný jej nepřelstí ani nepřemůže; nikdo mu nebude poroučet. Tahle zima nebude příjemná – ale ty příští slastně prospí… Kolébavým medvědím krokem se rozběhl do nitra hvozdů.

Povel gelabhského velitele spustil bystřinu zvuků: dusot pochodující čeledi, klapání kopyt, skřípějící kola. Ještě jeden denní pochod, Rádcův průvod dorazí na Bouřný hrad. Clona závěsů uzamkla krytá nosítka před řezavými ruchy v šerý útulek. Er Torsik zavřel oči, opřel se do měkkých provoněných polštářů. Válčí na ostří nože –

Porážka v bitvě neznamená ztracenou válku… ale každý nezdar snižuje sebedůvěru. Zpochybní okolnosti příznivé víře a schopnost bystré mysli využít výhod. Mění vítězství v nicotnou, vratkou hru náhod.

Podlehne-li, jeho život se rozpadne vniveč jak písek rozvátý větrem…

Ti, na nichž vykonával svou vůli, odpírají poslušnost. Po krátký čas přestal dohlížet na říši… a vzduch nad zemí Nabat temní mračny odporu. Budiž: to je okolnost příhodná pro jeho záměr… kéž plodně raší.

Kdykoli v minulých dnech Moudrý navštívil v převtělení Ulb Sinův palác, pletichy se mu otíraly o tvář jak zaprášené pavučiny. Ctihodní se jej snaží vymést z Vladařovy přízně, okleštit Rádcův vliv… Hlupáci! Neomalené ústrky neuškodí kořenům Er Torsikovy moci – prospějí naopak v čase Přeměny, až je zhodnotí v soucit lidu.

Přichází nový úplněk… Pán Ayren Šaanom vězí dosud v rukou ničemných pobudů. Sběř, již vyslal zákeřný Sangval, kalí průzračnou duši potomka králů… Každá hodina je nepřítelem! Co času, co úsilí Rádce promrhal, vytvářeje sbor nepřemožitelných šelem – a opět prohrává!

Nosítka se mírně rozkývala, jak si Rádce konejšil rozrušenou mysl cviky, jimiž se upravují dech a rovnováha silových drah v těle. Před vnitřním zrakem mu planula přípověď ohnivého díva, hojivý lék…

Sledoval uspokojen, jak se mu vrací rozvaha a rozhodnost mu vzpružuje vědomí. Vlny vesmírné magie mohutněly. Vnímal šepot Labyrintu – věděl s jistotou, že příští úder obsáhne zlom, předurčený osudem.

Nebe pozdního rána bylo průzračné, mrazivé a jasné jak modrý diamant. Řídký chladný vzduch pálil Hledače v hrdle, když se s nákladem pachtili do skalnatých strání nad řekou – snažili se sledovat směr staré obchodní cesty. Koruny stromů jim prostřely nad hlavou zlatý baldachýn, prosycený ostrým sluncem. Hustě sněžilo žluté listí, zaplétalo se jim do vlasů.

Jakmile si připadali trochu v bezpečí, a na místě méně příkrém, aby se jim věci nekutálely po srázu, za krátkého odpočinku na sebe natáhli teplejší šatstvo. Tarsis znovu a pečlivěji ošetřila Ayrenovo zranění.

„Mohli bychom tu zůstat,“ navrhl unavený král. „Stýská se mi po Medunce. Bojím se o ni… Chci k ní! Musíme dál? Je tak zima… Prcháme?“

Sagitto se zachmuřil. „Zahájili jsme ústup – to není totéž, můj pane. Koně se k nám vrátí, až se jim nebudeme ošklivit. Utáboříme se, jen co vylezem nahoru…! Dokážeš pokračovat, pane?“

„Vemu tě na řepici,“ nabídl se Damazid. Názorně si plácl na mocná ramena.

Ayren vzhlédl zpod svraštěných brv. Hledače nachýlily objemné hrby zavazadel, dokonce Lyk nesl na zádech upevněný vak. Vyhlíželi sešle a pleť nabyla šedozelený odstín, jak v tkáních pracoval Tarsisin dryák.

Chlapec zatoužil po Fokeho křídlech, Arsolnatpově náruči, po hebkém lůžku v Hlubině půlnocí, přehlubokém spánku… Svah se vlekl vzhůru a ztrácel se ve stromoví, nekonečný jako Hora podepírající nebesa.

„Nikdy se tam dnes nedostaneme,“ řekl zoufale Ayren. Chňapl zrzka za tlapu: „Asi půjdu po vlastních, když mě potáhneš. Budeš mi zpívat?“

Za zrzkových popěvků (ubíraly mu dech, ale potěšily duši všech) mířili pěšinou k horským bokům. V zelených tůních hvozdu svítily lišejníky a mechy jako vlasy vodních víl; prameny hořely bílou tříští. Mezi zástup strakatých listnáčů v chátrajícím rouchu se mísily jedle, borovice, ryšavé modříny.

„Doufám, že naše voňavka brzy vyvětrá, jinak nesmím Lišáčkovi na oči,“ řekl Sagitto. Opřel se pravicí o kmen širokého buku, aby si oddychl.

„Já…,“ řekl Njál, také zastavil. Jakoby bezděky, s obranným odstupem položil ruku k Vlkově dlani. „… myslím, že při námaze snadněji vyvane. Nezáleží… na takové drobnosti, když jsme zase všichni –“

Sagitto na něj upřeně pohlédl. „Nejspíš nám skřítek strčil do čaje bláznivou trávu,“ prohlásil suše a posunul své prsty přes Njálovy.

„Už se nikdy nechci hádat,“ zapřisáhl se Njál v hlubokém přesvědčení.

„Nemusíš: okolnosti to zařizují za tebe,“ opáčil střízlivě Vlk. Ruce se jim propletly v rychlém stisku; a Hledači supěli dál příkrými úbočími.

Za přestávky pod vrcholem kopce je dostihl Foke. Než domluvili další postup, Ayren usnul na kolenou, hlavu složenou na překřížených pažích. Nechali jej odpočívat pod dvěma houněmi a s Lykem jako stráží. Až do sklonku odpoledne stěhovali koně strmými stezkami. Damazid se odvážil na louku pro zbytky z výbavy. Při té výpravě zahlédl dva tetřívky na nízké větvi dubu – obešel je a srazil ratištěm Fokeho oštěpu.

Obzor zahltila sytě modrá mračna, kropenatá trsy ohnivých jeřabin. Pod černými skalami v bílém světle planuly blednoucí stromy. Studený vítr proměnil říční hladinu v letící hejna holubů, s listím chvatně odnášel poslední chvíle podzimu.

Než Hledači na výšinách zbudovali nové tábořiště, široký přístřešek v závětří skaliska, objevil malý král skvělou hračku: šišky. Daly se použít ke stavbě domečků se sadem, ohrady s ovcemi, k trefování do kmenů stromů či do kruhu načrtnutého v jehličí.

Hledači neodolali příkladu, uspořádali závody ve střelbě; krásně se při nich zahřáli. Byli si navzájem příliš dobrými soupeři… Vedli dívka a Foke, byť těsně, Ayren a zrzek zůstali na ocase. Za bitvy na šišky, do níž se soutěž rozpoutala, získala Tarsis v nelítostné palbě modřinu pod okem, Vlk odřené ucho. Medunka vcválala mezi bojující, bělma a chrup se jí divoce leskly. I obhájila krále výpady a výhružným ržáním.

Stmívalo se siným chladem. Porazili soušku, rozdělali velký oheň. Uvnitř hořících polen dýchal ruměnný jas. Lyk zhluboka vzdychl a zdříml si u příjemného tepla. Damazid se postaral o přípravu úlovku. Hbitě tetřívky zbavil měkkého peří a jal se je kuchat. Lákavé vůně a zvuky okamžitě probudily Lyka: uhranutě sledoval každý psancův pohyb.

„Už zase jste něco zabili,“ řekl vyčítavě Ayren. Přišlo mu tetřívků tesklivě líto. Otevřené útroby vydávaly ukrutný puch. Ohavná podívaná – ale… Nemyslil si, že živočich v sobě chová spleť tak podivných, vábivě hrůzných a tajemných předmětů… Král přidřepl vedle psance. Rozhodně to bylo zajímavější než učené knihy v Hlubině půlnocí.

„Takle vyhlíží žaludek,“ poučil ho psanec. „Lidi ho maj tuhle – hele, dyž se pereš, prašť sem: dej mu pěstí do žrádla!“ píchl si upatlaným ukazovákem pod žebra. A vrátil se k tetřívkům. „Bejt čerstvý dubový listí, zabalim je, a do horkýho popela. Do rána sou dušený! Jo, vařený by nám víc vydaly – ale z rožně je červená kůžička, bílý masíčko – no, volízneš se!“

Ayren svraštil nos. Proti zákonitostem světa, jenž se mu zamlouval stále méně, byl zhola bezmocný. Zavalovaly ho neúprosnou lavinou. Věděl, že pečínku neochutná: cítil by čerstvé vnitřností… a krev… Její rudý pach ho pronásleduje, co jej Hledači odvedli z Hlubiny.

Utekli zimě do přístřešku z větví, stanových dílců a vyřazených houní. Do jeho středu přenesli malé ohniště, pro žár a polojas plamenů, pro klam bezpečí… Navzdory únavě jim v časném spánku bránily obavy. Po šedém nebi plaval mrňavý měsíc jako bludička, za tenkými stěnami příbytku vyprávěl noční vítr truchlivé pověsti. Foke pískal na flétnu.

Vlk se ve stísněném prostůrku usadil se zkříženýma nohama při ohništi, u ruky kupičku tetřívčích letek, svitek šlach a hraničku polen: rozštípal mladý kmínek jasanu s rovným jádrem. S Njálovým tesákem vyráběl násady šípů a hroty vytvrzoval v ohni. „Musíme se přichystat k boji,“ děl na vysvětlenou. „Střelivo nám prořídlo – taky tím, jak se vy dva šikulové učíte s lukem.“

„Musíme co nejrychleji dál,“ řekla Tarsis, zrak připoutaný k plameni. „Třebaže bychom potřebovali přerovnat zavazadla a doplnit zásoby…“

„Spěch nám už nepomůže,“ namítl Njál. Rozložil na kolena svoji mapu, přes všechnu šetrnou péči omšelou a ušpiněnou hojným používáním. „Hadími vrchy budeme víc bloudit.“ Mapa ušetří čas, aby pracně nehledali po celé dny průchod horskými hřbety; přesto nebude snadné hledat stezky ukryté v divokém porostu, pátrat po znameních, smytých živly a časem.

Sagittovi se zatřpytily oči. „Jestli chceš, posloužím za průvodce!“

Bez okolků si přitáhl plánek, dychtivě přejížděl prstem po kresbách. „Sarija – tak vysoko teče prudce a je úzká. Soutěska Tří koní… Ten vrch musí být Medvědí pán, pod ním údolí Tětivy. Průsmyk Agat – Tady… Hromový ostroh s Bouřným hradem…“ Pousmál se. „Někdy v předjaří, v roce pádu krále Tungula, z té pevnosti otec dohlížel na severozápadní zaštítění Nabatu: vzal mě s sebou. Tam jsem byl doopravdy šťastný, Njále…“

Odložil mapku a znovu se věnoval šípům, ale nepřestal při práci hovořit. Tesák se blýskal v odlesku plamenů, Vlkovi se ruce kmitaly ještě rychleji než hbitý jazyk. Písař tiše žasl.

„Víš, můj otec… Znal jsem ho jako učitele a Mistra, vždycky jsem mu tak říkal, od malička. Když se mnou mluvil, odměřoval slova na zrnka. Nic mi nikdy neodpustil – byl jsem menší než ty, Ayrene, můj pane, a on mě cvičil v boji kopím, jako bych byl dospělý. Už padala noc, já div nebulil únavou a bolestí – a vztekem… Býval moc často pryč, zaneprázdněný povinnostmi. Musel jsem se prát docela sám, všude cizí. Hádával se s matkou… Ledacos jsem mu zazlíval… Foke, podej mi ten černý valoun: máš ho u nohy!

Na Bouřném hradu přestal být jen přísný Mistr – dorostl jsem, aby mi otevřel srdce. Lovili jsme spolu, vyprávěl mi, při medovině jsme povídali celé noci, v dobrém vedli spory o všem možném, až do svítání…“

„Che,“ udělal Damazid a odvrátil tvář, zkroucenou ve znevažující posunek. Zdálo se mu, že Vlk ochořel průtrží řeči.

Sagitto dobrousil hrot o temný kámen: „Dal bych kus života, kdybych se mohl octnout znova na tom nádvoří! Nad hlavou by kroužily vrány a dole pod Hromovým ostrohem utíkala řeka…“

Pokrčil rameny, na hromádku střel přihodil další. „Nepřijít Gelabhové, Mistra bych neztratil. Třeba by nebyl Pánem kopí, nejvyšším velitelem vojsk, jiný dvořan by ho vystrčil z úřadu – rád říkal lidem do očí, jaký má na věc názor, a pevně za ním stál. Taky je možné, že by zůstal prvním Tungulovým vojevůdcem. Hé…! Nosil bych teď zbroj se stříbrným náprsníkem králova rytíře, vodil své muže do bitev, usedal v hodovní síni mellijského paláce…“ Rozesmál se: „Gazelko, umíš si mě představit?!“ A dotkl se Tarsisina kolena lehkým, teplým a měkkým pohlazením.

Ráno zaspali. Mlha dýmala lesem, bílý závoj s výšivkou žlutou, černou a zelenou. Klesající páry slíbily jasné, mírné počasí. Hledači po delším škorpení („Vrabci v sněmu rokujou!“ děl Damazid) zase sbalili výbavu a rozhodli se pro jistotu postoupit do nitra kopců.

Vyberou vhodnější místo pro přechodný úkryt – jen na několik dní. Njál se pokusí zaštítit jejich tábor Proti nejhrubším kouzlům, Sagitto a Damazid ho budou chránit pastmi a ostrahou. Útoky, jež by snad unikly bdělosti hlídky, odhalí Foke ze vzdušné pozorovatelny, Tarsis je může předvídat s přispěním své Moci. Dopřejí odpočinek koním i sobě, shromáždí dostatek zásob… a mohou se odvážit putovat zimními cestami vstříc Melliu.

Vyjížděli v poledne. Zatáhlo se, ostrý vítr škubal mračny, pláště Hledačů hlučně pleskaly v jeho nárazech. Král si s úzkostí povšiml, jak zlaté císařské koruny bříz, osik a jeřábů povléká nálet sivého cínového moru. Hvozd stárl každou hodinou, šedivěl a odumíral. Síň limbového lesa s rudým sloupovím rovných kmenů provázela poutníky na temeno kopce.

I spatřili kraj, kterým musí proniknout. Sníh na horských hřebenech klouzal níž po úbočích, pěnišníky a vřes rudě kvetly, jako by náhorní plošiny hořely. Hladina Sarije mezi lokty vrchů chladla, vroubilo ji vadnoucí rákosí.

„Dole pod svahem se můžeme utábořit,“ navrhl Sagitto. „A jeden z těch stromů poslouží jako strážní stanoviště: Foke si tam postaví hnízdo.“

„Já…,“ řekl Njál rozpačitě. „Já se kousek vrátím. Ztratil… ztratil jsem… sponu z pláště. Jeďte dál beze mne… dohoním vás.“ Otočil Lunu se spěchem a rozechvěním, jež nesnadno překonával.

„Sem ti povídal,“ utrousil psanec, „– neláduj se horkejma plackama.“

„Dej si pozor na bludičky!“ křikl Vlk a srdečně jej bacil do ramene.

V kalném pozdním odpoledni Njála navštívil ustaraný Lyk (nesnášel, aby se mu smečka rozbíhala). Písař dosud štrachal křížem krážem po kopci, na pomezí zoufalství. Luna se ploužila za pánem, uškubávala kyselou lesní trávu. Mladý muž se zkusil brát po vlastních stopách, jak Hledači šlapali necestou přes výmoly a srázy, vedouce koně za uzdy. Hledal svůj amulet…

Vždycky se bavil úpěnlivostí, s níž Sagitto střežil talisman, který opatruje před zlem a přináší štěstí; oba takový dostali v Bílém Peří od Tarsis, než se vydali za Posláním. Zlehčoval Vlkovu pověrečnost, sám nosil dárek pro zvyk, ne z víry. Nelitoval by pochybného kouzla amuletu… Když ho pod vrcholkem pohřešil, jako by pozbyl nejcennější poklad – pouto citu.

Kamkoli by se vydal, v talismanu jej bude provázet dívčina náklonnost, její úsměv… naděje… Njál nežárlil: byl maličko háklivý na bratrskou něhu, jíž Sagitto, občas a velmi neokázale, projevoval hadačce. Napadlo ho, že zmizení amuletu má na svědomí Vlkův žert. Se studem se v duchu příteli omluvil: Sagitto udržoval drsné šprýmování v mezích svébytných zápovědí.

Drobný váček z kůže ztmavlé potem a prachem, se žlutými znaky napůl setřenými, možná spočíval pohřben pod navátým listím, zapadl do vývratu, schoval se uvnitř kupky chroští. Snad – Njálovi zatrnulo – pozbyl talisman už za půtky s obludami…

„Třikrát jsem propátral svah,“ sdělil Njál tázavému Lykovu pohledu. „Nemám špatné oči, ledacos postřehnu… nic! Nezírej a taky mi pomoz!“

Lyk zakýval chvostem, zabořil nos do podrostu. V příštích chvílích vyplašil sojku, chytil myš, objevil zdechlinu srny (Njál mu stěží zabránil vetřít si shnilotinu do kožichu), vrčel a hrabal nad jezevčím doupětem, hrál si s větví…

Setmělo se dešťovými mračny: mladý muž vzdal beznadějné pátraní. Kdesi ve stráni pohřbíval díl srdce. Kráčel truchlivě k hřebeni, Luna a Lyk těkali za ním a kolem něj, přes doubí, paseku, kamenitý úvoz pod limbovým lesem, prolomený chodníčkem. Poprchávalo.

Vlhký vzduch v chodbě křovin nesl hutnou stopu koňského potu…

Njál, smysly zbystřené stovkou dní v divočině, zavětřil.

„Buf,“ štěkl huhlavě Lyk a houpavými skoky doběhl k němu. Sílící studený déšť mu ozdobil srst křišťály. Z psí huby visely šedivé cancoury.

„Mlč!“ zasykl Njál. Zvlhčil rty; sehnul se nad pěšinu, dotýkal se v šeru nejasných stop, jak ho naučil Vlk. Dva jezdci mířili k vrcholu, ne přímou čarou po svahu – šikmo úvozem. Vesničané? Hlídka krajové posádky? Odkud? Jeli nalehko… Doloudala se Luna, sklonila šíji k pomačkané zemi a ostře zafrkala. Njálovi klopýtal dech napětím.

„Zahoď to smetí a pojď sem,“ zavolal polohlasně psa, který se chystal cupovat svoji hračku – půda změkčená lijákem předminulé noci zachytila otisk kopyta… tak kovají koně gelabhští vojáci.

„Lyku!“ vyhrkl Njál v křeči úleku. A div znovu hlasitě nevykřikl – předmět, jenž vzbudil psí zájem, byl jeho talisman. „Vrať to!“

Pes se rozesmál, šaškovsky zatřepal tlamou s amuletem. Njál se k němu vrhl – Lyk laškovně poodběhl. Njál zasténal; cítil se jak v ohni.

„Ke mně!“ povelel tlumeně. Natáhl se po psu. Lyk zaštěkl a náznakem odskočil, rozhodil přední nohy – bavil se dobře.

„DEJ-TO-SEM!“ zařval Njál zdušeně.

Lyk se rozběhl obloukem kolem rozčileného pána. Napadlo ho, že hravým pokoušením něco provedl. Do čenichu ho udeřil povědomý pach… Lyk pustil amulet. Skrčil se, srst zježenou jak borová haluz. Divoce, nenávistně se rozvrčel. Njál s úlevou uchvátil talisman. „Já vím,“ řekl. „Pojďte tiše –“

Když se přiblížili tábořišti z druhé strany hřebene, zadržel Lyka a přidržel mu čelisti, aby nevítal Hledače hlučným bafáním.

„Spadls do jámy, nebo ses spustil s divoženkou,“ odhadoval Sagitto.

„Už chtěl jít pro tebe,“ doplnila Tarsis. „Bratříčku… Co se stalo?“

„Dostihl nás velitel Gardy,“ vypravil Njál těžce. „Nesmíte rozdělat oheň – tam nahoře má pozorovatele, počkají na večer a zaútočí najisto…“

Otrnuli v poslední čas natolik, že je drtivá zpráva nezděsila.

„Dyž trčíš po hubu v louži, ňákej liják tě nerozhází,“ usoudil zrzek.

„Sin Korobiho nestráví ani v pekle,“ děl ponuře Vlk. „Čekal jsem, že nám nadělá potíže.“

„Nese ho pořádná nenávist: dalo by se jí krájet maso,“ ozval se Foke.

„Jistě ho Tayb Sarogynem převedly Rádcovy čáry. Tušila jsem neštěstí,“ zašeptala Tarsis. „Je to moje chyba! Neobrátila jsem se k Moci…“

„Zkazil jsem to já,“ přerušil ji Sagitto. „Jsem válečný náčelník – mám dbát na bezpečí výpravy. Nekryli jsme si záda, nezkoumali okolí! Njále, kdyby ses nevracel, kdybys tu stezku minul chvíli dřív nebo pozděj…“ Vztekle uhodil pěstí o dlaň. „Rozumíš, jako bych se Sin Korobim prohrál zápas… nebyl jsem dost dobrý, neobhájil jsem vás!“

„Sklapni a bal,“ zahučel suše psanec. „Jo, máslo na kebuli máš, ale chlap s vočima na prdeli se eště nenarodil.“

„Prcháme?“ pronesl král podezíravě. Pro všechny případy znovu sebral právě rozestřenou pokrývku.

„Jo… Přímo se kopem do zadku,“ zafuněl Damazid.

Na útěky byli vycvičeni. Zmizeli z kopce před křídly vzlétající noci.

Unikali Mocnému po celý následující den. Těžké smutné nebe se drobilo v ledové jehličky, v mrznoucím mrholení klouzaly nohy koním i jezdcům. Dech hořel párou: zpočátku ten zázračný jev krále bavil… Druhého rána vzduchem padaly velké, vlhké slepence vloček. Nepodobaly se sněhu, na který se Ayren těšil – pomalu tály na zemi, rozmoklé novým přívalem kapek. Řezavý vítr hnal předivo lijavce.

Pláště, ať kožené, či vlněné, neuchránily před chladem a promoknutím; nasákly deštěm a těžkly na ramenou. Lidé prostydli až na kost, promodrali zimou, klouby pozbyly ohebnosti. Křehly jim ruce, nohy trnuly ve třmenech. Údy a boky zvířat pokryly koláče bláta, zvlhlá srst se ježila.

Hledači s námahou postupovali hvozdem. Tmělo se drobným mžením, šedivé přítmí bobtnalo do ledové mokré kaše. Mezi stromovím prýštila kouřová znamení mlhy.

„Lišky vařej polívku,“ zašprýmoval Damazid, až po nos zakuklený ve vlněném šátku, přes který narazil olysalou beranici ze svých zásob.

Ayren se nezasmál, ani neodpověděl. Nevlídnost počasí ho ohromovala… Začal pochybovat, že by se snad někdy mohlo vrátit teplo a sluneční jas. Až do odpoledne se držel statečně, vzpřímený v sedle. Jen chvílemi se přitulil k ryzčině horké šíji. Za náporů dráždivého kašle popadal dech – Medunka znepokojeně otáčela hlavu a tence ržála.

Tarsis zastavila s Girelem… Ukryla strach Hledačů do veselého tónu: „Překonáváme svízelnou cestu za zlého nečasu. Možná jsi unavený, pane – skončeme dnes putování.“

„Leda ve snu,“ vpadl nakvašeně Foke. V šále ovinuté kolem hlavy se podobal útlé dívce. „Na odpočinek je ještě brzy! Vojáci nás před večeří dostihnou, pokud se tady utáboříme. Koně aspoň hřejí, jenomže z promoklé země táhne mráz.“ K dotvrzení kýchl: podobně jako král nachladí a zlobila ho rýma.

„Můžeme jet dál,“ zajektal Ayren. „Je mi dobře.“ Stěží mu rozuměli.

Svíral křečovitě uzdu. Zpod kožešinové kápě mu vyklouzly vlasy splihlé vlhkem, visely mu do tváře, v šeru bílé jako kůra břízy. Jeho oči se proměnily v jámy rámované modrými stíny, třásla s ním zimnice.

Damazid po něm hmátl a bez všech obřadností jej vzdušnou cestou přesunul – ne obtížněji než promrzlého psíka – na Jantarův široký hřbet. Damazidova rozložitá hruď a objemná paže se proměnily v lenošku, do níž se Ayren schoulil, přikryt kusem psancova pláště.

„Nevim,“ broukl psanec, „co teďkon chcete províst, ale hádam je jasný, že už nikam nevandrujem!“

„V tomhle močále hřadovat nebudu,“ zahuhlal Foke.

„Když se zdržíme, dostanou nás,“ řekl Njál, obočí svraštěné. Znovu měl pocit, že vedle něj stojí Smrt; čekala… slyšel její lehký, temný dech. Nepřízeň živlů Hledačům přitížila. Musí nejméně na den či dva přerušit jízdu – Ayren vyčerpal své síly. Pak ale neuniknou vojákům…

„Jestli souhlasíš, Njále,“ prohodil Sagitto, „přejímám velení. Najdu vám spolehlivý úkryt, lepší než palác v Hlubině!“

S klidnou jistotou pobídl Lišáčka mezi podrost utopený v dešti. Nekladli námitky: následovali jej, zdeptáni únavou, chladem a starostmi. Museli sesednout. Prodírali se divokými stezičkami zvěře, mezi skalami, spletí haluzí a přes vývraty, ježatými houštinami rozstřikujícími dešťové kapky, do kopců a zase stržemi, vzhůru kolem balvanů úbočí až nad hladinu korun stromů, hodinu a druhou…

Král za klopotného pochodu usnul v Damazidově náručí. Zrzek klel jen polohlasem, aby chlapce neprobudil. Zvlášť huboval, když se jejich samozvanému vůdci zapletl správný směr a vraceli se obloukem přes pole ostružin. Vlka omyl nevyvedl z míry.

„Už jen chvilku vydržte! Foke, zkus po nás trošku setřít šlépěje! Vezmi si Lyka, ať mezi křovím nezabloudíš.“ A znovu se motali lesem.

„Tak,“ prohlásil znenadání Sagitto hrdě, „tady to je.“

Ocitli se v roklině, přepažené strmou hradbou vysokého kopce. Civěli na ni v lehkém zoufalství… Bořili se po kotníky do mokrého listí: nezničitelný Lyk je rozrýval čenichem a funěl, pokoušeje se cosi lovit. Zlatohnědou pokrývkou lupenů se za přiškrceného bublání plížil potok; ztrácel se jako myší ocásek ve štěrbině stěny.

Tarsis zaúpěla. „Sem jsi nás vylákal horami, doly a trním? Upozorňuji tě, že neumíme procházet kamennou zdí… Nejspíš poprosím Damazida, aby tě uškrtil.“

Vlk odhrnul návěje listoví u skalní paty a odkryl trojbokou rozsedlinu, vedoucí pod hrbem země kamsi do černých útrob hory.

„Koně se neprocpou a Damazid si určitě připomene sluje v Satubu,“ uznal pokrotle. „Když se protáhnete chodbami, uvítá vás pohodlná jeskyně… tedy, doufám, že se za ty roky nesunulo kamení.“

„Dříví je mokré,“ zavrčel Foke, kterého k nim Lyk zrovna doprovodil. Děsila ho představa, že bude muset prolézat netopýřími doupaty, temnými, úzkými, tísnivými… „Chceš si svítit očima?“

„Něco připravím,“ nabídla s úsměvem Tarsis.

Oheň spadal do její pravomoci; kde nestačila zručnost, vypomohly čáry. Než vzplály dvě pochodně, probudili Ayrena. Vzrušení z tajemna ho rychle zbavilo rozespalosti: vsoukal se do skalního průchodu hned po Sagittovi.

Plazili se po kolenou mazlavým jílem, který vystýlal klikatou noru. Chodby se větvily. Hledači klouzali v prudkých spádech a zákrutech. Brodili se potokem – předbíhal je, křížil jim cestu, zaléval ji řídkými stružkami. Skláněli hlavy pod výstupky stropu. Pomalu se zvedal – mohli se s úlevou vztyčit. Njálovi se smekly nohy a utopil louč v louži přibývající vody.

Lyk vzhlédl – ze stropu se řinuly kapky. Nakroutil hlavu ve zvědavém údivu. Ostře štěkl, pokáral pramínek za nepatřičnost… a vrátil se pro krátké napití.

Zachytávali se zrosených stěn, sklovitě hladkých, i drsných kamennými růžicemi. Slyšeli temný přerývaný hukot, zurčení vody: rozšířený prostor chodby téměř přehradily balvany a náplava. Trhlinou skály vycházel pramen, uléhal do jezírka, čirého a studeného. Komínem, napůl zaneseným štěrkem a hlínou, mizely potoční vody vstříc srdci hlubin. Lyk znepokojeně kňučel. Protáhli se po bahnitém břehu podél stěny, čalouněné bledými krápníky. Průsvitné střechýlky na stropě ronily vápenité slzy, louč prskala, chlad srážel dech v páru. Ayren se rozkašlal; Damazid ho raději znovu nesl. Pod stropem provrtaným choboty klesala chodba stále níž… Za valem balvanů a drobné suti, před nízkou plošinou se vzdula v mělký bochník jeskyně, přeťaté modravým řezem ústí. Venku před jeskyní ležela noc. Vyhlédli přes zástěnu křoví a nízkých stromků. K černošedému nebi šplhaly pilíře skal pod okružím propasti: na její dno podzemními chodbami sestoupili. Řasy stromoví lemovaly srázy.

Poslední louč zapraskala – zhasla průvanem – a spolkla je nicota.

„Do jaký řiti si nás zavlek, chlape?“ břinčel zrzek uprostřed temnot.

„No, ale bezpečné,“ ozval se spokojený Vlkův hlas. „Kdybys pracoval jako bobr, Zlatý uši, všechny stopy našeho průvodu nezahladíš, a…“

„Co je bobr?“ zeptal se Foke bezelstně.

„Ó, nepřekvapuje mě, že ho neznáš,“ pravil Sagitto poťouchle, „takové vodomilné, zubaté a hlavně ukrutně pilné zvířátko.“

Foke se naježil. „Víš, co se nalítám?“ vyjel. „Tohle si zaslouží kopanec – kde máš nohu?“

„Napravo od tebe,“ upozornil Ayren se škodolibou pohotovostí.

„Neprozrazuj ho!“ vykřikla Tarsis – a vyprskli smíchy.

Ticho jeskyně se rozsypalo do černých střípků ozvěny.

IX.
Hon na zajíce

Nakrmení, ošetření koně odpočívali venku, vytření a přikrytí svými přehozy, které Sagitto s Damazidem důkladně vyždímali. Hledači zbavovali sebe, Lyka i zavazadla následků deštivého putování a prolézání blátivými chodbami – nesnadná práce s pochybným výsledkem. Po dvoudenním trmácení při studené, ubohé stravě si dopřáli večeři tak vydatnou, co jen zásoby dovolily. Tarsis přichystala léčivý horký čaj pro Ayrena: Fokemu ho podle dívčina návodu uvařil Njál. Uložili se blízko ohně… Jeden po druhém zapadali do sna jako klíč do vody, jež smývá úzkost a vyčerpání. Odlesk plamenů bloudil po temně modrých stěnách jeskyně, protkaných bílými žilkami: voda je ohladila v palác z mramoru. Místo zlatých ozdob z nich viselo napůl ztvrdlé bahno s chomáči listí a suché trávy.

Damazid chvílemi chrápal. Foke se neklidně převaloval a sípavě oddychoval ze spánku: rýma ho zle sužovala. Vlk vůbec neusnul.

„Njále…,“ šeptl a posadil se.

„Nespím,“ řekl Njál zpod vedlejší pokrývky. „Co kdyby nás našli i tady? Koně nocují venku, vojáky upozorní – jestli nic horšího, zvířata nám odvedou. Já… jak znám velitele Gardy, zarazí tady a bude pátrat kolem poslední stopy: vydrží tak dlouho, až nás odhalí.“

„To jistě,“ pokývl Sagitto. „Ale když otisky kopyt povedou dál, budou sledovat naši karavanu. Nenapadne je prošmejdit napřed skály… Pak si dvakrát rozmyslí, jestli se jim vyplatí vracet. Jen musíme koním zchystat zátěž z pytlů vycpaných listím, aby nás neprozradily mělčí stopy.“

Njál se zvedl na loket, obočí zarputile svraštěné. „Kdo?“

„Foke a já,“ prohodil Vlk povzneseně. „Do třetího večera jsme zpátky i s koňmi – Co se ti nezdá? Víš dobře, že nikdo z vás se tady nevyzná.“

Mellijský písař spíš vyskočil, než vstal. Chmuřil se strašlivě…

„Proč si vždycky necháváš samé bláznivé a nebezpečné úkoly, bratře? Jsem tak nešikovný, že tě ani jednou nemohu vystřídat?!“

Sagitto mu zlehýnka ťukl na čelo. „Hlavičko, chtěl bys po mně, abych louskal soudní spisy?“ zaculil se. „Jsi chytrý, učený, zvládls poznání, jakživo takové nedosáhnu… a natahovat se po něm nebudu: mám své řemeslo. A tebe nenechám plést se do něj víc, než je zapotřebí.“

Měkký tlapot je přiměl otočit se. Stál u nich Ayren, bez škorniček a bez kabátce. Zuby mu jektaly.

„Slib mi prosím,“ pravil důrazně s pozdviženým ukazovákem, „že se nic nestane Medunce! Ostatní koně se taky vrátí v pořádku… viď?“

Sagitto se zasmál, vyzdvihl chlapce do náručí. „Jejich zdraví jistím vlastní hlavou,“ řekl. Nasadil přísnou tvář, zatímco krále nesl zpátky do pelíšku z plášťů a kožešin. „Ty, pane, jsi však povinován svým vazalům, že tu nebudeš poletovat bosky a neuženeš si stonání a že ve všem budeš dbát doporučení vrchního rádce Njála, i co se týče mrkvové kaše.“

Zabalil Ayrena do houně; urovnal ji obratně, rukama, které přes drsnou pleť a drobné jizvy krášlily půvab a svižná síla.

„Pomohu ti připravit zátěž, bratříčku,“ nabídl se vrchní rádce Njál, překonán vůlí osudu. „Místo listí bych doporučil kameny. Nespotřebujeme tolik času a hlavně tkaniny na obal: ničeho nemáme dostatek… Možná –,“ pousmál se, „jen kromě naděje.“

Mellios dřímalo těžkým, předjitřním obluzením. Přikrývka spánku zdusila touhy a starosti, chtíče a bolesti jako plamen svíce. Stráže na ochozech hradeb zívaly, z krčmy u Kulaté držky vymetli posledního ochlastu, žena probuzená pláčem v polobdění sáhla ke kolébce u lůžka.

Mlha namodralá jak řídké mléko, kradmá jako sen, vstávala z koryta Inai, oblévala zvetšelou chatrč na břehu. Sangval, velekněz Kalkanté, odhrnul závěs ve vchodu: ulekl se, neboť nebe již prosvítalo slunečním probuzením. „Zmeškám jitřní obřady,“ pomyslel s úzkostí, „lidé budou zklamáni a Paní Milosti zarmoucena neúctou svého služebníka.“

Spěchal Městem; všechno bylo jako kdysi, než přitáhli Tamti, pobořili podoby nabatských bohů a vládců Kilahu. Nad střechami paláce krále Tungula Aroka šlehaly lví praporce, pošívané zlatem. Z trhů stoupal pestrý ruch, v otevřených dveřích dílniček se proplétaly písničky s cinkotem nářadí. Mysl mu obestřela radost – zdáli spatřil svatostánek Bohyně vprostřed čtvrti chrámů, ještě zdobnější a skvělejší než za dob slávy Nabatu.

V té chvíli se mu podlomily nohy, zhroutil se do prachu a smetí. Skořicově zbarvené roucho se rozpadlo na páchnoucí cáry. Viděl své ruce, jež sunuly zpola ochromené tělo píď za pídí po dláždění – znetvořené vyrážkou, kůži zčernalou a rozpukanou, s drápy pokřivených nehtů, s klouby oteklými do sklené průsvitnosti. Dlaním se do cesty pletl dlouhý zcuchaný vous, bílý pod nánosem nečistoty. V prsou ho dusil kámen: když se rozkašlal, vyplivl zkrvavený hlen.

Plazil se alejí posvátných soch ke vstupnímu schodišti chrámového okrsku. Zástup zbožných uctívačů směřoval k Jitřní slavnosti: zastavovali se a hleděli na něj se štítivým údivem. Jednorožci, orli s dračími spáry, koně s rybími ocasy, okřídlení býci – tvorové vytesaní ve žlutém pískovci, umně pokrytém malbou, otevřeli kamenné oči. Pohnuli hlavami, sklonili šíje, zabušili křídly a protáhli tlapy. Z hrdel jim vyšel řev, dunivý jako výbuch sopky. A lidé před chrámy se proměnili v sochy.

Sangval ustrnut pozoroval, jak oživlý orel vzlétl ze svého podstavce na křídlech mohutnějších než hradební brána, obemyká pařáty zkamenělou postavu mladého muže a unáší ji za Město. Jednorožec seskočil ze stupně s vytesanými modlitbami; rozběhl se klopotnými skoky, porážeje znehybnělé chodce – klesali k zemi a jejich těla se tříštila do úlomků světlé skály.

Veleknězovo srdce ledovělo hořem. Prosoukal se bludištěm ztuhlého davu – řídl nájezdy bájných tvorů – až do prostory chrámu Bohyně. Vlekl se k oltáři… místo něj se vlnila průzračná zrcadlová stěna. Přibližoval se k ní a z hlubin zrcadla přicházel Sangval s hladkou snědou pletí, kšticí temných vlasů, oči mu zářily svěžestí dvaceti let. Mladík stanul před čirou přepážkou, za níž se choulil bědný stařec. Chlapecké rysy tváře spálilo zoufalství. Rozhodil paže a Sangval v hadrech uslyšel jeho hlas:

„Už nemohu dál…! Jsem Morový Děd!!“

Podlaha se rozestoupila v černou tlamu, velekněz Paní padal nicotou…

Huňatá šátrající ručička s důkladnými ostrými drápy zajela pod houni, škrábla Sangvala do předloktí. Procitl, tělo dosud vnímalo bolestné napětí snu. Erin, Kétaina fretka, se prosmykla do vyhřátého doupěte přikrývky. Hebké, křehké a teplé tělíčko se stěhovalo od hlavy k patám, drsný jazyk olízl víčka, pracka zachytila o hrdlo, srst zalechtala v podkolení.

V chatrči byla tma, venku vítali ptáci úsvit. Sangval přejížděl prsty po hřbetě Erin, spokojeně stočené na jeho hrudi. Díval se ke stropu; v široce rozevřených zřítelnicích mu spala smrt.

Oheň dohasínal. Ústím jeskyně se vplížila sychravá mlha, zvlhčila kapradí roztroušené při pokraji skalních stěn. Koně Hledačů se svými dvěma průvodci zmizeli bez rozloučení.

Noci se nechtělo odcházet: ráno potemnělo soumrakem. Drobně pršelo, kapky nepříjemně narážely do obličeje jako roj ledových komárů. Sagitto a Foke se stádečkem zvířat čvachtali zkřehlým lesem na půlnoc, ke korytu Sarije. Ptačí muž se převtělil v krkavce – jen na krátký čas.

„Máme ho v závěsu!“ zakrákal pyšně, když dohonil Vlka a usedl na Marukův hřbet. „Nespěchá… ví, že nás dotáhne, zbývá nám náskok stěží šest mil. Nesnáším tohle počasí! V dešti se mi špatně létá a mokne mi peří… Počkej na mě – musím zpátky do lidské kůže.“

Snesl se pod nízkou smrčinu. Když si odbyl nepříjemný obřad a vrátil se ke koním, stál Sagitto vedle svého ryzáka. Foke nevycházel z údivu… Vlk odložil meč. Upevnil Šibala místo lahvice na vodu, na popruh, jenž zachycoval pokrývku na Lišáčkových zádech. Čutoru si připjal k pasu, stejně tak raneček zásob. Usadil se pod jedlemi, kde bylo nejméně vlhko. Shodil kápi, shrnul volné prameny vlasů; pečlivě je zapletl do dvou copů, ovinul kolem hlavy a svázal řemínkem.

„Hej, Foke, půjč mi boty – jsou měkčí a pohodlnější,“ povelel Sagitto docela samozřejmě. Stahoval škorně, zalepené bahnem.

„Nech si svoje,“ odsekl Foke. „Co tropíš? A nač se ti hodí? Jsi snad čtvernohý zajíc?“

„Zatím ne, ale za chvíli se v něj proměním,“ řekl zvesela Sagitto. Popadl Fokeho za kotník. „Dělej! Potřebuju být rychlý jak větříček.“

„Do mých se stejně nevejdeš,“ zabručel Foke mrzutě. Přesto poslušně sklepl z nártu holenici levé boty – dobré obutí je pro boj důležitější než sám zázračný meč. „Jsi vyšší.“

„Každý nemá ptačí plácačky,“ a Vlk je dokázal obout.

„Proč budeš zajíc?“ zeptal se neodbytný Foke.

„Zahraješ si mouchu?“ odpověděl Sagitto otázkou.

Foke kývl, naplněn zvědavostí. Široce rozevřel dlaň. Vlk se posunul blíž k němu, vztáhl ruku… ukazovákem a prostředníkem jemně, pomaloučku ťapkal od stěny zápěstí k srázu za palcem. Napětí je obestřelo jak pára z deště: v prosté hříčce od dětství cvičili švih a postřeh válečníka. Uprostřed dlaně Foke střelhbitě chňapl – ještě rychleji Sagitto ucukl.

„Zaraz!“ řekl Foke přísně. „Usnadňuješ si to – lezeš moc zlehka.“

Sagitto pokrčil rameny. Přitlačil na dotek… Tančil odvážně až k soupeřově prsteníku: ale sledoval přitom jeho tvář. Fokeho pěst sklapla k nepostřehnutí mrštně.

A Vlk mu cvrnkl nepolapitelnými prsty do špičky nosu.

„Vidíš,“ pravil spokojeně, „takhle to provedu. Pozvu Sin Korobiho, aby si mě chytil. Ty zatím odvedeš koně. Nezírej! Nasedni, pokračujem. Rozdělíme se až u brodu.“

Foke se ztuhle vysoukal na grošákův hřbet. Čelist a obočí se mu odmítaly vrátit do původní polohy. Pak se vzpamatoval a cvalem dohonil Sagitta. „Vysvětluj… nebo nikam nejedu!“ vyštěkl.

„Nemůžeme se motat nečasem. Koně se moc unaví, než vojáky setřeseme. Nebude jisté, jestli se nám to podaří bezpečně a na jak dlouho. Tři hodiny jízdy východně za řekou najdeš rozsedlinu, na druhý břeh se dalo dostat přes visutou lávku. Převedeš koně, zničíš můstek a nejbližší stopy. Doletíš zpátky k našim zvířatům, no, a vrátíš se. Kamenné tlamy si s tím neporadí – ale Sin Korobi by mohl. Jenže on s částí oddílu půjde za mnou.“

„Nic z toho jsi písaři neřekl,“ uryl zarputile Foke.

„Začal by jančit a nepustil by mě,“ vylíčil mu Vlk, napodobiv Njálův výraz. „Sin Korobi pozná hned, že ho chci tahat za nos… a právě proto neodolá, aby utkání o lákavý vklad nepřijal. Dej psovi zábavu – hoď mu kost!“

Foke se zadumal. „Já se taky bavím hrou!“ namítl po chvilce. „S lany svedeš totéž, co moje křídla. Nesázej moc vysoko! Když chytil Sin Korobi mne, škubal ze mě peří – ale tebe nemá rád.“

„To je vzájemné,“ odpálil chladně Sagitto. „Copak dělá tvá rýma?“

„Neměl bys to dělat,“ pokračoval tvrdohlavý Foke, „bojíš se ho.“

Svaly na Sagittových lícních kostech se napjaly. Plivl přes levé rameno a ušklíbl se. „Ty ses nikdy ničeho nebál?“

„Bál,“ řekl důstojně Foke. „Mám strach z bolesti zubů a ze stárnutí a bezmoci, třebaže moje matka sní o bělostných vlasech a berlích vysokého věku. Určitě se ho nedožiješ.“

Vlk pokrčil rameny. „Byl jsem hrdý na pár věcí. Teď mi nepřipadají tak jisté. Ale můj otec tvrdil, že nepotkal člověka, který by se aspoň jednou něčeho nevyděsil. Strach je nepřátelská pevnost, tu si voják nesmí nechat nedobytou za zády. Takže půjdu já.“

„Tuze moc se cítíš; to si odneseš,“ usoudil Foke s odevzdaností.

„Jsou události, které se nesmějí přihodit,“ prohlásil Sagitto. „Netvrdí přísloví, že vlk a trní přežijí mrazy?“

A mlčeli…

… až se z deště vynořil šedohnědý říční břeh. Mléčně kalná zpěněná voda přeskakovala kořeny ovadlých vrb… a balvany, jež vytyčovaly brod. Nad úzkým zářezem údolí se valily plesnivé mraky; vlečky si potrhaly o ježaté vrcholky kopců, samá skála a věkovitý jehličnan.

Zastavili. Funící koně se nahrnuli do proudu a pili. Foke přehodil nohu přes Marukův hřbet, hotov seskočit.

Vlk jej chytil za plášť. Foke zavrtěl hlavou. Tvářil se zarputile.

Sagitto se rozesmál. „Lov nemůžu nechat na tobě! Pochop, Ptačí muži, tvá čmelíkatá ocasní pera nejsou pro mého lišáka dost lákavá návnada.“

Foke zaskřípěl stoličkami a dosedl nazpět do sedla. „Já žádný hmyz nemám!“ rozlítil se oprávněně. „Ať tě za tvůj protivný jazyk zatratí horský duch, ať –“ Zarazil se: nebylo dobře ho proklínat, byť v položertu.

„Až budou naše zvířata v bezpečí,“ pravil výbojně, „vrátím se za tebou.“ Vzteklým pohybem hmátl po otěžích Sagittova ryzáka.

Vlk luskl prsty. „Nechám je, ať se za mnou ženou do kopců na severozápad, tak čtyřicet mil odtud. Do zítřka odpoledne to stihnu: zamotám jim ty jejich tupé palice a zmizím k jihozápadu, do údolí Sarije. Budu se vracet řečištěm, po pravém břehu. Hádám, že mě najdeš docela snadno!“

Foke otočil Maruka, devět koní se poslušně vydalo za ním. Lišáček se ohlédl, pofrkával… Sagitto zahvízdl na rozloučenou. Uvelebil se pod ochranný příkrov jedlových větví. Žaludek loudil o sousto – neměl nárok. Plné břicho váže nohy i hlavu… Vlk tasil nůž a odštípl část pařízku: vyřezával dalšího ze souboru mile šeredných horských bůžků, čas od času vrhl letmý pohled k pěšině. Hodnou dobu bylo ticho, šuměl déšť.

Věděl o nich dřív, než se gelabhský oddíl objevil za ohybem stezky. Kopyta se mlaskavě otiskovala do mokré půdy, postroje chřestily. Závoj vodních kapek tlumil hovor jezdců. Sagitto uklidil nůž, ometl z nohavic třísky a jehličí; beze spěchu vstal. Cípy pláště obtočil kolem těla.

Sin Korobi, jedoucí v čele svého oddílu, s kletbou zarazil koně. Na protější straně brodu stál člověk, zahalený do pláště s kápí. Ruce svěsil podél boků, ve vláčném postoji shovívavě čekal. Vzdor šerému prostoru, který je dělil, Mocný by přísahal, že se usmívá.

„… ten spratek!!“ zasyčel. Vztekle zakřikl pár horlivců, kteří už natahovali luky: „Nestřílet, pitomci!“

Mládenec za vodou se sehnul, zvedl oblázek. Hodil žabku – povedla se náramně. Posledním skokem cákla těsně před Mocného. Velitelův vraník frkl a uskočil. Sin Korobi, přitahuje uzdu, postřehl, jak chasník na druhém břehu ohýbá paži, sklápí prsty k dlani, vztyčí ukazovák a malík a zaťatou pěstí druhé ruky narazí o předloktí…

Velitel Gardy zrudl a zařval. Studené vlny brodu se rozstříkly, jak je rozrazil klín cválajících koní.

Sagitto se otočil, pomalu, velmi pomalu ušel několik kroků, hlavu vztyčenou, bez ohlédnutí, pěsti sevřené a zatajený dech. Pomalu… a náhle vystřelil kupředu jako vlk, jenž byl jeho ochráncem. Uháněl ze všech sil, válečné hulákání mu znělo v patách. Nohy jej nesly po paměti, šest dlouhých let nezmizelo – jako by včerejšího odpoledne honil s Mistrem jeleny po návrších Hadích kopců.

Vylétl do strmého srázu, šplhaje rukama nohama. Půda se sesouvala, mokré jehličí klouzalo. Výkřiky a ržání dole na cestě se shloučily ve zmatený chumel. Jezdci zjistili, že za ním do stráně, téměř kolmé, nemohou – a objevili stopy Fokeho koní. Rozdělí se… S tím počítal. Jedna větší skupina se vypraví na východ za Fokem a jeho karavanou. Dvě čety budou objíždět vrch v naději, že na něj narazí. Přes šustivé mlčení deště k němu doléhalo volání, s nímž vojáci pobízeli koně mezi stromoví.

Přibližoval se chřestot větví; někteří z Gelabhů vyjížděli do svahu a zas stáčeli koně dolů. Vytvořili rozestupy, které by mu neměly dovolit uniknout, pokud by se pokoušel proplížit zpět, chytračit a schovat se pod návrším. Pro mazaného zajíce by nebylo obtížné mezi nimi prorazit. Hru na kořist a honce už okusil zjara v Akyr Tasu. Jenže uniknout Sagitto pravě nepotřeboval; byl si jist, že tak to Sin Korobi pochopil, že přijal sázku.

Mládenec se vyhnul vrcholku, spustil se kvapem dolů ke stezce. Vojáci se po ní pohybovali rychleji, než původně předpokládal. Nenechá se uzavřít v obležení, a neztratí se lovcům – udrží štvanici v čerstvém rytmu… Jen jim mávne bílým zaječím pírkem pod nosem.

Zpomalil trochu – kmitl se přesně před koněm Gelabha, který mu křížil cestu. Voják zaječel, mrštil kopím. Sagitto se vrhl do borového porostu, hustého a přerůstajícího o malý kousek muže na koních. Třeskalo halekání, dupot se rozebíhal, obkroužil mlází. Uprostřed houštiny se ozýval šramot, jako by se jí prodíral divočák.

Sagitto vypadl střemhlav z davu mladých borovic. Před ním se prostřel vysoký les, příliš přehledný: neskýtal nejmenší bezpečí. Z obou stran boroví se na něj řítili jezdci, tasené meče. Vlk pádil, až jej pálilo v hrdle. Zleva i zprava ho dobíhali koně dvou útočníků v čele. Ubral na rychlosti – stihatelé k němu dojížděli tryskem, vzdálenost se krátila jak dech… Jen pár stop ještě, už mohl vidět bělma koňských očí –

Vyrazil. Prolétl mezi jezdci, slyšel temný náraz, jak se zvířata srazila, pronikavé řičení a bolestný křik vojáka, zavaleného pod těžkým trupem koně. Kličkoval, přeskakoval vývraty a spleť ostružiní, obíhal kamenné mohyly. Vojáci se proplétali mezi pni jedlí, stále za ním.

Hvozd nižších poloh pro něj nebyl spolehlivou záštitou, zprůsvitnělý, zešedlý, olysalý v umírajícím podzimu. První část honu byla nejobtížnější – až se dostane výš do kopců, povede je jak ovečky na provázku. Lov se bude řídit jeho pravidly v hlavolamech členitých skal, v prolézačkách mezi bradly, ve skrytých chodbách. A potrvá přinejmenším do zítřejšího oběda, než k Mocnému dorazí smutná zpráva druhé skupiny – Foke si poradí!

Po pravici se zvedl svah, špikovaný balvany; kapradí z něj trčelo jak pelichající střapce srsti. Pokud pamatoval, táhl se šíří na čtvrtinu míle. Kdyby se teď Sagitto začal škrábat do vrchu, sundají ho šípy snadněji než vrabce. Mistře, pomyslel úpěnlivě, Mistře, stůj při mně…

Rozběhl se od stráně napříč jedlovým lesem, šikmo před Gelabha, jenž mu byl nejblíž. Uskakoval od kmene ke kmeni, odváděl rozdychtěného jezdce z houfu… „Mám ho!“ zaječel ozbrojenec. Zaklonil se, pozvedl kopí.

Vlkův nůž v letu zasykl, jako švihne bič. Muž, zasažený do krku, sebou škubl, vykopl levou nohou a zhroutil se napravo ze sedla. Sagitto skokem uchvátil potřísněnou zbraň. Pohotově zachytil uzdu plašícího se hřebce: „Půjč mi nohy, hlupáčku!“ a vyhoupl se na něj. Musil získat náskok… Voják na zemi chroptěl, zmítal se: dusil se vlastní krví.

Sagitto hnal koně zpětným obloukem k návrší, zpěněné zvíře supělo, vydávalo zásoby vůle. Jako já, napadlo Vlka. Svezl se ze sedla.

Zpoza mohutné jedle se vysunul gelabhský voják, v rukou sekyru s dlouhým toporem; žulovou tvář promáčkl radostný výraz. Čekal na úlovek…

Vyrazil rozmachem sekyry v týž okamžik, co Vlk sebou cukl zpátky, zapadl za jedli. Úder čepele proťal prázdno a zakousl se do kmene. Gelabh se vrhl ke stromu, zuřivým trhnutím uvolnil zbraň. Odvrátil se, aby čelil útoku – Sagitto oblétl jedli o zlomek tepu dřív. Než voják stočil paži k nové ráně, ocel nože prorazila kroužky jeho osníře, s vrzavým chrupnutím zajela do masa.

Sagitto vzdal dík své zručnosti zbrojíře. Cesta do svahu byla volná. Zběsile se sápal vzhůru. Smekla se mu ruka: do brady ho uhodil kořen… a dva couly nad temenem mu prokmitl šíp. Stihatelé dorazili. Stěží měl čas skulit se do brázdy v líci stráně, kde deště vyryly pás zeminy. Čile se jím prokutal na bezpečnější stanoviště. Nehybný a neviditelný za vějířem kapradí, vychutnával kratičký odklad… přesunou se, budou dál střílet –

Zastavili. Slyšel Sin Korobiho hlas: praskot suchých větví v požáru. Znovu se rozdělí, nadběhnou štvanci… Sagitto zavrtěl nosem jak větřící zajíc. Opatrně vykoukl pod zkroucenými stvoly. Zahlédl dole mezi stromy velitele Gardy, příkrými gesty kázal chlapíkovi s blankytným chocholem Chrabrých. Vojáci se cvalem rozjížděli… dobře ke třem desítkám mužů.

Vlk se pracně drápal do kopce; mozek mu vřel úvahami. Mocný neuznal za nutné vyslat po otiscích Fokeho průvodu svého pobočníka… Sledováním se jenom jistí – u brodu zřejmě začal o lsti pochybovat. Proč, vzdor té nedůvěře, netříštil síly do třetí skupiny, aby tápala nazpět včerejší stopou? Pokud paličatě věří na spiknutí povstalců, počítá Sin Korobi s léčkami – v záloze číhá rota rebelů… Nechal si větší část mužstva, než Sagitto původně odhadoval. Očekává nástrahu, a dává přednost hře…

Hřeben právě přebírali do ostrahy ozbrojenci na koních. Poklusávali ve dvojicích vytyčeným okrskem, hlavy se jim otáčely jako korouhvičky. Déšť zvolna ustával… Sagitto se plížil po obvodu návrší, od jednoho kamenného hnízda k další věži z balvanů, ústa a nos překrytá lemem kápě, aby ho neprozradil dech srážený chladem.

Mistře, říkal si v duchu, proč jsi mi neodkázal vtip a dovednost? Nestačils mne naučit, co jsi znal – nedokážu bojovat tak jako ty! Ztratil jsem tvé dědictví, neochránil jsem matku ani Liu. Mistře, nejsi se mnou spokojený… ale předej mi díl svého umění, Mistře, ať splním úkol…

A jestli prohraje? Jako by se zem zhoupla a povolila, pád zúžil Sagittovi hrdlo a spekl vnitřnosti do bolavé hrudky.

Nesmím si to připustit, rozhodl se, jinak nebudu dost rychlý. Teď jsem vlk a zajíc zároveň; oba drží při životě nohy. Haíí!

Vyletěl z úkrytu, spoléhaje na vnuknutí… které jej nezklamalo. Prosmykl se hlídce za zády, právě když se oba Gelabhové dohadovali nad uvolněnou podkovou. Dlouhými skoky překonal hrbolatou plošinu skal, nízkých jeřábů a borůvčí: lámala se strží. Vojáci dusali k němu. Odrazil se do prostoru –

– tvrdě dopadl na výstupek v protějším spádu rokliny (a prázdným žaludkem projela bolest jako tupý kůl). V poslední okamžik zaťal prsty do spár kamení. Nedal stihatelům příležitost ke střelbě… Hbitě jako lasička klouzal po stupních puklin, hrbolů, trsů a křivých kmínků na dno, k trhlině stěny. Otevřela se krátkou chodbou pod střechou skalních bloků.

Než se jezdci dokutálí dolů, vyšplhá jim na další vrchol. Až si zkusí vylézt za ním, provlékne se na druhou stranu oklikou: komínem v citadele z balvanů. Snad i stihne vojákům zpestřit jednotvárnou honbu – nastraží napruženou větev do cesty, napne prut ostružiní nad stezku, vetkne do země přiostřený klacek, zastře mokřinu…

Doběhl bludištěm útesů na pěšinu mezi stromovím. Nad zelenými bodci korun se křikem objevila sojka… Lovci se blížili. Ve smrčí zaharašilo – vyrazil srnec, mihla se lehká kopýtka. Sagitto s úlevou vydechl. Je to můj bratr, řekl si trpkým žertem. Taky mu dýchá na paty smrt…

Erin s bubláním oběhla svou paní, vyzývajíc ji ke hře. Hupkala s nahrbeným hřbetem, poskakovala pozpátku, vymrštila se a náruživě olízla Kétai ucho.

„Zmiz, Ďáblíku,“ pravila nelichotivě vědma. Zkoušela se učesat nad zrcadlem vody v míse: nepoddajné prameny temných vlasů proplétala rudou stužkou. Popadla fretku, sňala ji ze šíje, obtěžkané náhrdelníky a šňůrami amuletů. Erin se jí v rukou přetočila jak vlněný šál. Přistála na hliněné podlaze a tázavě pozvedla bělorůžovou tlamičku.

„Rušíš mě, ty střečku!“ vysvětlila Kétai. Po letech poprvé navlékala prsteny, kroužky ze stříbra a jadeitu. Ukazovákem uhladila obočí, přejela rty, aby zrůžověly. Už dávno se odnaučila strojit a krášlit…

„Zklamalas mě,“ vytkly černé perličky fretčích očí. „Staráš se víc o cizí zvíře!“ Erin se okázale podrbala zadní nohou pod krkem, upravila srst pod ocáskem a odešla trucovat mezi svazky léčivých bylin.

„Urazila se,“ řekl s úsměvem Sangval. Objevil se tiše, po svém zvyku opřen o veřeje. „Vlastníme tvory, abychom ukořistili kus jejich svobody a krásy…“

Otáčela se s rozzářeným pohledem, aby ho pozdravila… Jeho poznámka, cestovní plášť s tlumokem na jeho ramenou jí vzaly nadšení. „Dlouho jsi u mne nepobyl: hoří ti má rohož pod chodidly?“ zeptala se hořce a smetla z prstů lesklé cetky. „Co ty víš, Ctihodný Otče, o kráse a vlastnictví – a o svobodě? Mámení našich pošetilých myslí! Odkdypak mají smrtelníci příležitost dostat, co si vyberou?“

„Svoboda není právo volby, ale schopnost zvolit: rozlišit a hodnotit,“ odvětil pokojně. „Když ji lidé ztratí, pak pozbydou i volnost, aniž by tušili… Je mým posláním, abych Moudrému zabránil uloupit jejich dar –“

„Proto mne opustíš?“ vykřikla. „Ne kvůli tomu, že ti jde od počátku Rádce po krku, ne kvůli králi ani utrpení Nabatu – jen pro dav hlupců, které šidí bařtipanský čaroděj o poznání, co vznešeného jim uzmul hamižný svět? Když si budou moci dosyta hrát se svými ústy, očima a pohlavím, mrsknou ti na hlavu tvou hubenou svobodu! Boj proti zlu je nesmysl: tvrdil jsi…“

„Nač zápasit se zlem – raději pomáhej dobru,“ zasmál se.

Svraštila brvy. „Zabíjí tě to tvoje ztřeštěné poslání! Odsává ti duši, kdeco mu obětuješ, i ty, které miluješ! Uminul ses jak natvrdlý dědek!!“

„Vždycky jsem soupeřil s nebezpečím,“ řekl Sangval. „Házel jsem proti znamenaným kostkám osudu. Vědomí se připravilo na prohru, srdce doufalo ve vítězství. Vedl jsem utkání s bohy a střídal úspěchy s nezdary v bitvách života. Foukal jsem si na šrámy s důvěrou, že mi zbývají síly na další střetnutí… Teď se má válka chýlí ke konci. Bozi jsou ošemetní, podvodní protihráči! Nikdo nad nimi nevyhraje – v poslední okamžik změní pravidla zápasu, Kétai. Dají nám přivonět ke snu a světlu, jen aby trpčeji chutnala porážka v temnotách… a oni mě pobili, Kétai. Už si nemohu namlouvat, že mečem vyrubám novou příležitost, že své tažení horko těžko povedu dál –“ Ztichl na chvíli. Dodal jízlivě: „Jdu usmlouvat odklad s věřiteli.“

„Jsi chuďas, který nemá co nabídnout,“ sekla. „Nevnucuj jim své kosti! Zkus zase jednou vyměnit mne… za žejdlík úspěchu –“

Porozuměl… Odmítavě potřásl hlavou. „Potíže si musíš vyřešit sám, v sobě, a sebou samým. Přátele nestrkáš do rány: smíš se o ně jen opřít: jsou ohýnek, nad kterým zahřeješ zkřehlé ruce, a vydáš se znova do mrazu –“

„Tak já jsem ohýnek!“ řekla pichlavě. „Zahřát a jít…“

Uchopila mísu s vodou a rozmachem ji poslala na stěnu. Volání stoupalo k trámoví: „Všechno jsi zpackal! V tvých letech mnozí muži teprve zakládají rodiny! Zahodil jsi dvacet roků – a o třicet jsi pro poslání zestaral…! Nechal jsi uvadnout i mne, mohli jsme být spolu šťastní, dala bych ti syny, podobné těm, cos nechal odejít do pustiny –“

„S dětmi jsou starosti,“ přerušil ji stroze. „Batolata ti šlapou po kolenou, a když dorostou, dupnou na srdce trápením, které jim neodejmeš.“

„Jsem ti lhostejná, jako kdysi…,“ zašeptala.

„Nikdy mi na ničem nezáleželo víc – kromě poslání,“ řekl prostě. „Co rozhoduje osud, Kétai, to neodvrátíš ani nepřivoláš.“

„Chtěla bych ti přát štěstí a návrat,“ řekla s tváří pokřivenou úzkostí, „ale sama tomu nevěřím.“ A hlas se jí roztříštil.

„Jsou potřebnější věci,“ namítl. „Kétai, vyčaruj mi bouři…“

Naháněli se krajinou, jež zhasínala jako lampa: usmýkaní honci a udýchaný zajíc. Štvali ho koňmo. Zkoušeli ho přelstít a dostihnout pěší – stálo je to tři zraněné muže. Dráha závodu smyčkami pentlila kamenné báby, ovíjela skaliny, táhla se roklemi a potočními koryty.

Hvozd zaplavilo šero podzimního večera – nepohlcuje prostor, neodnímá předmětům tvar, jen jim zastírá barvu a odívá je do šedofialové. Sagitto se řítil ze svahu, a ten sivý polosvit zneviditelnil nízký pahýl stromku.

Vlk o něj v střemhlavém rozběhu zadrhl nártem. Vylétl do vzduchu…

Vybuchl na maličké kousíčky sesypané u dna výmolu. Trvalo chvíli, než se mu kosti vrátily na místo a rozhoupané nebe ustálilo.

„Pro dnešek končím,“ rozhodl se tvrdě, když s hekáním ověřoval, kolik ho chybí. Nějak se mu nechtělo z jámy vylézat. Lépe se ani nehnout. Ale bylo tam příliš vlhko a zima, než aby nenastydla i skutečná mrtvola, pomyslel si s úšklebkem. Dobrá, lovu na zajíce má plné škorně…

Je sporné, jestli hodlá dnešní štvanici uzavřít i Sin Korobi… V tom tkvěla slabina plánu: Mocný může pokračovat za svitu pochodní, s hrozbou, že pronásledovaná kořist bude z úkrytu noci snáz pobíjet mužstvo. Sagitto se ovšem obával, že mu na další zápolení docházejí šťávy: doufal, že i vojákům… Pokud bude odpočívat, nepřepadnou ho? Spadlé listí a podrost zvlhly, neupozorní ho šustotem kroků…

Škubl sebou – ze sousedního úbočí zaduněly temné tóny loveckého rohu. Velitel Gardy dal odtroubit střetnutí! K dotvrzení příměří se hořkým dechem lesa protáhla vůně kouře – plamen, nad ním kotlík horké polévky…

Vlk nebyl tak pošetilý, aby rozdělával oheň. Čistotně otřel ruce do mokrého mechu a vybalil z plátna hrudku vařené rýže. Zábly po ní zuby. Než se docela setmělo, našel si pod útesem mělký dolík, cloněný skupinkou hustých smrčků, a uložil se k spánku. Oděv i škorně prosákly rozblácenou zeminou; přes plášť a ochrannou vrstvu navršené hrabanky cítil hlodání ostrého povětří. Jehličí a drobné větvičky pronikly až ke kůži, píchaly jako dravý hmyz. V kloubech mu bušilo, bolely ho svaly. Celodenní sbírka oděrek a zhmožděnin popřála majiteli dobrou noc.

Čas od času jej z neklidných snů budilo tělo strnulé zimou. Změnil obtížně polohu, stočený do těsného klubíčka jako housenka v zámotku, hřál se vlastním třesem. Usínal znovu, přes všechno nepohodlí. K ránu zesílil mráz a přinutil Sagitta vstávat. Prochladlé končetiny kvílely: třel je a tloukl do nich sevřenou dlaní, než ožily a dovolily mu vztyčit se.

Les byl tichý a sklepně temný. Neslyšel nic, stříbrný vzduch nenesl pach koní ani lidí. Mohli přijít odkudkoliv – možná až se rozsvětlí… Noční nebe stravoval vnitřní žár úsvitu, nad černým krajkovím korun zářila jitřenka v mračném propadlišti. Byl sám… sám uprostřed vesmíru.

K omytí si Vlk posloužil jinovatkou, snídani nahradil doušek vody z polní lahve (celou noc ji choval na břiše pod halenou, aby se neproměnila v led). Do začátku dalšího závodu zřejmě zbýval čas; sebral příhodný klacek, nějakou chvíli šermoval proti skřetům z cárů mlh. Výpady, úhyby a skoky rozproudil krev, vylepšil náladu. Zvedl hlavu – Jitřenka se mu smála. Mžikla a odešla spát do červánků. Dnilo se. Zastřeně, jak prostupoval mlhou, zavolal hlas rohu…

Zajíc si plivl pod běhy a pustil se do druhého kola.

Stopy končily v prázdnu – pak už nebylo nic než příkré srázy. Jen s obtížemi otočili v úzké soutěsce koně. Sin Korobi soptil vzteky.

„Dost!“ zařval náhle. „Dost! Zpátky!“

Pomalu a těžce vycouvali ze sevření útesů.

„Házíme sebou jako lišky ve sklopci!“ zasyčel Mocný na gelabhského pobočníka. „K ničemu to nevede! Zavírám hru…!“

„Rozhodl jste se nanejvýš rozumně, když od marného lovu upouštíte, ó Mocný,“ odvážil se pobočník.

„Upouštím –,“ řekl Sin Korobi. Znělo to jako otázka.

„Máte pravdu,“ vyhrkl Gelabh, „ten zmetek je příliš mazaný, než abychom se s ním špinili.“

„Na vás mu jeho chytrost dostačuje vrchovatou měrou,“ připustil štiplavě velitel Gardy, „ale na něco přece zapomněl.“

„A to je, ó Mocný?“ zeptal se pobočník, dílem ze zdvořilosti, dílem skutečně zvědav.

Sin Korobi k němu obrátil strohou, temnou tvář s ostrýma očima: ústa mu poškubávala, jako by se chtěl rozesmát nebo rozplakat.

„Jsem taky z hor,“ řekl pomalu a pobodl koně.

Obři roztříštili kamenné džbány a navršili střepy do zubatých kupic štítů, porostlých zlatozeleným mechem a černým lišejníkem. V roklinách pod úbočími se hýbala churavá bledá mlha. Zvolna polykala stíny smrků, povlékala útesy lesklou vlhkostí. Matné slunce si ukouslo z odpoledne.

Sagitto už byl unavený, ale zápal nezbedné honičky ho neopouštěl. Upachtěné Šišky s jazyky na pancířích stály za námahu! Koně klopýtali na divokých stezkách, jezdci si ulevovali neotřelými kletbami.

Dobrý žert není radno protahovat, říkal si, kličkuje mezi skalisky. Kamenné huby a uprskaného ohaře Sin Korobiho zavedl dost daleko, může myslet sám na sebe. Měl by se včas vrátit, aby šetřil ostatním starosti. Upláchnout honičům, upachtěných marnou námahou, nebude obtížné – vždyť někteří zatím stíhání vzdali. Mocný, zabalený do pláště, dokonce klímal v sedle.

„Zmáhá ho to, chudáka,“ pomyslil jedovatě Vlk. Sám neviděn, sledoval postavičky Gelabhů: projížděli pod vrcholem útesu, zpožděni o čtvrt míle. „Stárne nám!“ Pokládal za příznivé znamení, že drží velitele Gardy na dohled. Lámal by si hlavu chybějícími vojáky, kdyby ten podfukář někde uvízl.

Mírně zpomalil, aby lovce navedl lépe za sebou. Potřeboval dostat své stihače k místům, kde vojákům zmizel dopoledne, zatímco se hrabali vzhůru strmým úbočím; klesalo do hluboké strže. Dvacet sáhů nad jejich hlavami se napříč srázem táhla skalní římsa. Zleva ústila do soutěsky: tou cestou je tehdy opustil. Druhou stranu uzavírala kolmá stěna, podobna obřím vratům. Kamenné dlaně skrývaly úzkou průrvu, přehyb útesu ji clonil jak zástěna. Tudy jim tentokrát vyklouzne nadobro – zkrátka, projde horou jak duch…

Vlk minul soutěsku, přes římsu nad propastí opět přidal. Jezdci se blížili na deset kroků od ústí. Doběhl k šikmému průchodu, neviditelnému v rozpolcené desce skály.

Z průrvy vyšlehl šíp – a další. Sagitto sebou hodil na zem, převalil se jak vydra ke srázu. Dlouhá ratiště se chvěla zabodená v místě, kde zlomek okamžiku před tím stál. Vymrštil se s taseným nožem.

Ze škvíry ve skalách vystoupil lučištník, střelu namířenou na něj, a druhý, a třetí. Ozbrojenci, kteří právě přicválali soutěskou, otočili kopí a luky k němu. Zvážil své možnosti – Nebyly. Zajíci se podařilo trefit rovnou do liščí tlamy. Zadrnčela tětiva, výstražný šíp jej škrábl do ramene a proťal vzduch nad strží.

„To stačí!“ zvolal Sin Korobi: vynořil se z průrvy, bez přílby a pláště, opěšalý, s nehybnou tváří a vítězoslavným pohledem. „Nechte ho na živu – ví příliš mnoho.“

Sagittovi povlekl ústa led, mrazil ve rtech… Srdce mu drtila křeč krutého očekávání, nesnesitelná jako vědomí, že chybil. Zbývá věčný únik: krok dozadu a skok do propasti. Nebo se probodnout, rychle, dřív, než přiletí šíp, znehybní mu paži – Ošidil by je; a podvedl by sebe. Tak či tak, cesta skončila. Hra se vydařila, odlákal pronásledovatele. Jenom vklad propadl…

… zvolna rozevřel dlaň. Nůž se zabodl do trsu řiďounké trávy.

Zatímco Sin Korobiho náhradník vyklízel svému pánu sedlo a úslužně mu vracel plášť a přílbu, sestoupilo několik vojáků z koní. Přiblížili se k Sagittovi; vypadali upoceně, utahaně a zlomyslně. Kvůli tomuhle čubčímu dacanovi dva dny tajtrlíkují blátem a kamením! Teď se zas pobaví oni… Za poustevní týdny svízelné výpravy si zaslouží trochu rozptýlení, a velitel jistě uznale přimhouří oko.

Strhli z buřičského parchantíka plášť, zabavili mu těch pár příručních drobností – dál nebude nic potřebovat. Ranami ho srazili na kolena, smyčka zadrhla šíji. Vlkova nadloktí obtočil provaz, přitáhl je k sobě, až se loketní klouby téměř dotýkaly. Napjatými rameny a pažemi se rozjely horké jehlice bolesti, dech se ztěžka prodíral ze stísněných plic.

Mocný se vyšvihl na svého vraníka a povelel úsečně:

„Uvažte mi ho ke třmenu!“

Pak vydal rozkaz ke zpáteční cestě; jako by se nic neudálo, jako by neuplynul žádný čas, Sin Korobi se s úsměvem naklonil a řekl zajatci: „Není tak lehké umřít. Buď vítán, synku!“

X.
Smrtné doupě

Velitel Sin Korobi byl velice spokojen se svými statečnými vojáky, některé i osobně odměnil a jiným poručil vydat víno a uzené maso. Nicméně mužstvo nemělo klidnou noc, neboť k zajatci, ač byl bedlivě hlídán, přilétl za tmy krkavec a pokoušel se mu překlovat pouta. Nebýt mimořádné bdělosti jednoho ze strážců, snad by se mu to podařilo.

Voják se rozmáchl po divném ptáku oštěpem a krkavec ulétl, hlasitě krákaje a pleskaje širokými křídly. Avšak strážný byl příhodou znepokojen: znásobil svou ostražitost, a tak vyplašil ptáka podruhé. Velký pták namísto úniku vletěl strážci do tváře. Živočich posedlý zlým duchem muže tloukl křídly, kloval zobanem, vyrazil mu oko a celého jej zkrvavil.

Voják křičel a mnozí z jeho druhů se mu seběhli na pomoc, ale pták napadal i je. Ozývalo se volání hrůzy, někteří utíkali a jiní se na zběsilého opeřence neodvažovali zaútočit. Až jeden udatný vojín mrštil sekyrkou a poranil jej. Jistě by krkavce zabil, kdyby se mu zajatec, třebaže spoután, nesmekl pod nohy a nezkazil ránu.

Dravého ptáka pak pohltila temnota – odletěl do podsvětí, z něhož se zjevil, ale zpráva o té neobyčejné události byla sdělena Mocnému. Jinak ostatně nešlo, neboť hluk po ležení byl veliký. A velitel Gardy, když uslyšel o zlopověstném krkavci, zlostně dupal a klel.

Přikázal zakovat polapeného rebela do řetězů a odvést do svého stanu, kde měl být střežen. Mocný Sin Korobi rovněž vyjádřil obavu, že prodleva může prospět vzbouřeneckým piklům, jejichž dokladem, jak tvrdil, byl útok krkavce. Pozměnil své úmysly: ve snaze zavčas odhalit záměry povstalců, ještě za noci osobně podrobil zajatce ostrému výslechu.

Hned zrána velitel Gardy pokračoval v cestě k Bouřnému hradu, sídlu Mocného Taj Segize, správce Severozápadu a Vladařova oblíbence. Přísnými opatřeními zajistil Sin Korobi svému průvodu bezpečnost; brzy odpoledne hodlal dorazit do pevnosti, kde odevzdá zajatce Nekonečně Moudrému Rádci.

Déšť ustal. Sivé nebe tížily mramorové desky mračen s černým žilovím holých stromů. Hledači zřídka vycházeli z jeskyně, třebaže v ní bylo zima, vlhko a přítmí. Oheň udržovali maličký, z dříví proschlého a vybraného z listnáčů, aby dýmalo co nejméně. Pro Ayrena vystavěli uvnitř jeskyně na ochranu před lezavým chladem chýšku z větví a chvojí.

Lyk hřával krále hustým kožichem; hledal u něj útěchu na neklid a stesk. Věděl, že jeho pány nestudí jen nevlídné počasí, není to nepohodlí, co jim nedovolí hluboce spát, spokojeně usednout…

Kdykoliv se Hledači dotkli budoucnosti, oslepila je závrať strachu. Njála nepřekvapilo, když třetího dne ráno zastihl Tarsis, sedící strnule, v rukou jehlu a Ayrenův kabátek; hleděla na skalní stěnu, jako by se v ní rozevřelo okno do pekel.

„Působíš si zbytečné starosti, sestřičko,“ řekl jí a okřikl tak i vlastní úzkost. „Zbývá dost času… Navečer dorazí zpátky.“

Pohnula se zvolna, jako v náměsíčném obluzení, a promluvila snovým, žalostným hlasem: „Je konec. Njále, oni se nevrátí.“

Z domečku, kde dřímal Ayren s Lykem, se ozvalo zaštěknutí, šikmá střecha z chvojí se zatřásla. Lyk vyrazil před jeskyni. S kňučením, nedočkavý a vzrušený, přešlapoval a mával chvostem.

„Tak vidíš, Gazelko,“ utěšil hadačku Damazid, „darmo ses bála. Foke de domů! A hele ho – jo, koukám, řácky se ulítal.“

Temný pták, usilovně mávající křídly, se objevil nízko nad korunami smrků, letěl pomalu, namáhavé a klikatě. Na plošinku před jeskyní žuchl nepůvabné jak uzrálá hruška do trávy.

„Ty tvý přistání,“ zabrumlal Damazid a hrnul se k němu. „Kdepak si zapomenul Sagitta?“

Krkavec se před jejich očima zvolna převtěloval ve Fokeho, zbroceného krví z ošklivé rány na temeni Zůstal klečet na všech čtyřech a popadal dech. Zvedl k Hledačům tvář, zkřivenou zoufalstvím: pochopili. Srdce jim sežehl mráz.

„Žije?“ zeptal se překotně Njál. Foke, než mu v tom mohli zabránit, začal bušit čelem do země.

„Je to moje chyba,“ naříkal, „kdybych nebyl tak zbrklý, kdybych měl víc trpělivosti…“

Damazid ho chňapl svými velikánskými tlapami. Zatřepal s ním, ale s citem, maje ohled na Fokeho bolavou hlavu.

„Gazelko, mrskni sebou, vodu! A ty koukej vysypat, jak se to semlelo – stejnak sme nachystaný na nejhorší…“

„Odvedli jsme Kamenné huby jak pastýř stádo,“ zašeptal Foke. „Jenže… zvrtlo se nám to… a já se bál čekat s pomocí příliš dlouho… a všimli si mě a celý tábor byl vzhůru nohama. Až nad ránem jsem se mohl vrátit pro nějaké zprávy…“

„Co se stalo Vlkovi?“ zeptala se Tarsis. Hlas měla křehký jak suché stéblo.

Ptačí muž zaváhal. Přivřel oči… bál se, že v nich postřehnou, co viděl sám, než jej řídnoucí šero donutilo odletět.

Dva pořízci v tlustých vlněných pláštích postrkovali z velitelova stanu Sagitta, bosého a polonahého: kolem kyčlí měl zahrnutý otřepený, potřísněný pytel od zrní. Prameny vlasů mu clonily tvář, jak se hrbil v řetězech a klopýtal přes drny povleklé jinovatkou. Vlkova kůže se stahovala chladem, žíhaly ji hnědorudé pečeti příškvarů – Sin Korobi do úsvitu zdůrazňoval své dotazy žhavými uhlíky. A potom…

Foke se mocí ovládl; řekl: „Drží ho Tamti… Velitel Gardy chtěl vědět o povstání, jestli jeho oddílu nechystají rebelové léčku… Nejvíc mu záleželo na tom, kde je náš král.“

„Zabijí ho,“ zašeptala Tarsis v slzách.

„Ále, to nepude tak zhurta,“ usoudil střízlivě Damazid. „Dokud z Vlka nevyrazej královu skrejš, musejí si ho šetřit. Šišky ubohý, netušej, že má holt tvrdou hubu – jak paličatej kůň na udidlo,“ uchechtl se škodolibě. „Přefiknout ho můžou, rodit jim nebude.“

Njál pohoršen zrudl a nadechl se k výtce… Lyk táhle zakňučel, čenich namířený ke stropu jeskyně. Hadačka psa okřikla; až tehdy si všimli, že Ayren je vzhůru. Neplakal. Hrůza a žalost byly jako plamen: královy oči hořely.

„Musíte ho přivést zpátky!“ vykřikl pronikavě. Zajíkl se a vyrazil:

„A Medunka… Medunka je v pořádku…?“

„Koním se nepřihodilo nic zlého, ani Medunce,“ řekl ztěžka Foke. „Schoval jsem je v rokli slabé dvě hodiny odtud – tam pod vodopádem.“

Ayren šťastně pokývl. Pohledem se zachytil Njálovy tváře, rozjasněné nadějí a odhodláním. Nemusil opakovat ten prosebný rozkaz, aby mladý muž odpověděl:

„Přivedeme ho, můj pane.“

„Jenomže… oni ho chtějí odvléct do Bouřného hradu,“ zaúpěl Foke, „prý už je tam několik dní Rádce… čekal najisto, že půjdeme přes Hadí vrchy…“

Njál jako by neslyšel. Vytáhl z ohniště pahýl větvičky: kdysi ve Studničných pahorcích načrtl do hlíny podobnou mapku.

„Poblíž Sarije leží naše jeskyně. Výš, na Hromovém ostrohu, nejméně šedesát mil odtud, je Bouřný hrad. Sagitta chytili na západních kopcích… až tady pod vrcholky, Foke? Předpokládám, že vojáci dorazí do hradu někdy během odpoledne. Nestihneme ho osvobodit za převozu…“ Ťukl očouzeným klacíkem doprostřed mapky a pozvedl ho jak vojevůdce palcát: „Když si pospíšíme, dostaneme se k Hromovému ostrohu za čtvrté noční hlídky.“

Damazid se poškrábal na lysině. Nechtěl nahlas zmiňovat Fokeho zpozdilost: pokoušel se sám o záchranu, místo aby zrychla zpravil Hledače, dokud byla příležitost zasáhnout.

„Heleďse, Njále,“ protáhl zrzek, „s tim vosvobozováním pude vo čumák.“

„Proč?“ zeptal se útočně Njál, dosud třímaje trosku haluze. „Překonat hradby nebude obtížné – nedávno jsem si to ozkoušel. Tma nás uchrání.“

„Hrad máš našlapanej lidma – posádka, Rádcova smečka, vojáci chcípáka Sin Korobiho. Co krok zakopneš vo někoho, komu rozebraly spaní vši nebo večerní pivo, a začne pištět. V noci je jeden cizej nápadnej, jasný? Neznáme tam střeva, nebudem vědít, kam Vlka šoupli. Foke nám nepomůže: takle profláknutej nemůže do vokolí páchnout ani brkem. A nikam bysem ho nepouštěl – sám nevim, esli bude von pečovat vo krále, nebo vobráceně.“

Foke se vůči té poznámce neohradil. Tvář ztuhlou a prázdnou, strpěl, aby mu Tarsis ovázala ránu na hlavě. Neuměl si představit, jak přečká čas, než se Hledači vrátí… Ayren, schoulený u ohniště, napjatě poslouchal; přitulil se k němu a pevně mu stiskl ruku.

„Já ho ohlídám,“ řekl. „Povídej dál, Damazide.“

Psanec se zuřivě podrbal ve vousech:

„Njále, voni si ho neuskladněj pro parádu do outulný temnice! Vlka bude natuty stírat pár chlapů: zmáknem je my tři bez kraválu vyřídit? A přes ty střežený hradby ho musíme přetáhnout – už nejspíš nebude schopnej chodit.“

Ayren se zamračil a zaťal rty, ale zůstal zticha.

Zato Njál zvýšil tón: „Každý okamžik, který mu ušetříme, je dobrý! Pokusíme se, třeba s nevalnými vyhlídkami.“

„No tak já du pro kobyly,“ řekl Damazid. Ve vchodu jeskyně se ještě otočil: „Bodnul by nám děsnej kopec štístka, nebo aby tadydle Gazelka celej ten podělanej hrad zakouzlila.“

„Zařídím,“ kývla v samozřejmé, klidné nezbytnosti: stejným tónem hlásila, že postaví na polévku.

Trhlo s nimi.

„Ty se zasejc chystáš něco přepísknout, holka,“ zahučel psanec.

Král, vzpomínaje na příběh, jenž se stal Hledačům legendou, vyhrkl:

„Jako když šel Njál do Mellia?“

„Zrovna tak,“ potvrdila, „jenže ten lektvar musím teprve připravit. Odjedeme až za poledne.“

Njál pravil ustrnut: „Tarsis… Věc, kterou chceš udělat…“

„Chci ho odtud dostat,“ řekla umanule. „Kdyby tam byl kdokoliv z nás, neváhala bych. A vím, že pro ten zlý skutek ztrácím přízeň Paní.“

Změnila ji urputná posedlost tvora strhávaného bystřinou, zaskočeného požárem, napadeného šelmou, tvora, jenž se brání divoce a slepě, bez ohledu na zkázu vyvřelou bojem. Poznal, že ji nemůže přemluvit – a že s ní souhlasí. Bez dívčina bláznivého nápadu by jejich vyhlídky byly příliš hubeňoučké.

Tarsis vyňala ze zavazadel drobné váhy a lahvičku zabezpečenou obalem z hadříků, naplněnou žlutým práškem. Z lesa přinesla hrst černých bobulí, svraskalých mrazíkem, pásy načervenalé kůry, několik oddenků a kořenů, houby, které vyrůstají na trouchnivém dřevě. Z těch přísad louhovala, vařila a míchala složitý jed: Ayren a Foke jí byli k ruce, i k radě.

„Nerada bych někomu trvale ublížila nebo ho zabila,“ řekla Njálovi úsečně. „Sám jsi poznal, jak maličko schází… a na každého přípravek zapůsobí jinak… Ovšem jestli lektvar neprokáže dostatečný účinek, skončíme na Bouřném hradě všichni. Možná mé umění na tak obtížný úkol nestačí… Bojím se, bratříčku!“

„Bude tam Moudrý,“ podotkl Ayren. „Z něho nemáš strach? Já musím zůstat schovaný s Fokem, viď? Poznal by mě…“ Hluboce zamyšlený házel zbytky jedovatin o stěnu.

Psanec už dávno přivedl ukryté koně, poledne minulo, všechno bylo připraveno k odjezdu, i Damazid a Njál, Lyk pobíhal jeskyní a lítostivě kvílel, protože vytušil, že jej nehodlají na výpravu vzít, Foke a malý král po desáté vyslechli pokyny a doporučení, co počít, jestliže se ostatní nevrátí, a jak pokračovat v cestě…

Tarsis, hoříc rozčilením a chvatem, ještě odměřovala byliny na povzbuzující nápoj.

Úzkostné napětí s Hledači lomcovalo jako smršť… Ayren si z dlouhé chvíle povídal s vystrojenými koňmi.

Nicméně vyrazili s přijatelným zpožděním, a zrzek truchlivě podotkl:

„Koukni, Gazelko, myslel sem, že ten prevít nikdá nedokuchtíš, ale sílu bude mít náramnou. Ani sem nevolíz a celej se z něho klepu. To teda bozi pomozte těm, který si ho cvaknou!“

Než Er Torsik navštívil zajatce ve Smrtném doupěti, kobce vybavené k výslechům, věnoval svému rozhodnutí mnohou úvahu. Štítil se vstoupit do tak odpudivého, poskvrňujícího místa. Nebyl jist, zda zneškodněním jeho protivníka minula výstražná věštba a může se k němu bez obav přiblížit…

Cožpak mu neslíbila předpověď Horgigha, ohnivého díva, že zkruší své odpůrce? Čaroděje sváděla zvědavost konečně spatřit zblízka předurčeného nepřítele: vždyť pouhými okolnostmi, za nichž přibyl na Bouřný hrad, stačil válečník z Modřínových hor vyvolat rozruch…

Zatímco se oddíl časně zrána chystal vyrazit, dal velitel Gardy připravit vlek. Zbojníkovi v řetězech přivázali ruce k překřížení tyčí, ponatáhli ho koněm a upjali na vlek jako do skřipce. Tím znesnadnil Sin Korobi případný pokus o osvobození, k němuž mohlo během přepravy na Hromový ostroh dojít, a nemrhal nadarmo časem, potřebným pro zjištění důležitých údajů.

Přes důvodné očekávání Mocný nevynutil ze zbojníka ani prosby, ani doznání, třebaže mládenec bledl a mžikal, lapal po dechu, zaléván potem. Po patnácti mílích křivolakými, kamenitými horskými stezkami dávil žluč.

Čekaly ho ještě dvě třetiny cesty.

Naposledy křísili zajatce před valy Bouřného hradu. Když ho v nádvoří uvolnili z provazů, neudržel se na nohou a hlava mu třeštila. K podívané se sběhlo celé osazenstvo pevnosti, vrány nad cimbuřími pokřikovaly. Gelabhové shluklí kolem uzavírali žertovné sázky, jestli se drban zvedne bez pomoci. Jak se mlčky svíjel na dláždění, údy po krutém znehybnění opuchlé, ochrnuté a v křečích, dorazil velitel hradu, správce kraje.

Mocný Taj Segiz vyšel v ústrety dávnému příteli a soupeři ve Vládcově přízni, Sin Korobimu. Uvítal hosta poháry a květnatým proslovem; zmínil se rozjařené o prašivém vzbouřenci, co se tady plácá jak prase v bahně. Pohrdavě šťouchl do zajatce škorní. Skončil s heknutím na zemi: rebel se vysoukal na kolena a nabral ho zprudka čelem do břicha.

Taj Segiz před škodolibým zrakem velitele Gardy přešel potupu řízným šprýmem. Zajatce zabít nesměl… a nevymyslel by mu dokonalejší trest než Smrtné doupě, beztak pro něho připravené. Spravedlivě rozhořčení vojáci tam vzpurníka vzápětí dokopali, za veselí přihlížejících. Sin Korobi se s omluvou vzdal hostiny na svoji počest i odpočinku po dlouhé jízdě. Neprodlévaje se odebral za vězněm, aby dohlížel na průběh šetření.

Vlekl se večer, v komnatě Moudrého svíce tály plamenem, až uvítaly půlnoc. V útrobách Smilného doupěte vyslýchaný se zarytou zlovůlí hodinu po hodině odolával – závažný důvod, pro nějž se Er Torsik, přemáhaje nelibost, ponořil do temné, čpavé kobky. Stanuv před obávaným sokem, byl pobaven hříčkou osudu, zklamán… nemálo znechucen.

Sotva muž – spíš vyhublé mládě, šrámovité, nevysoké a tuhé. Před ohlášeným příchodem Nejmoudřejšího přerušili poprvé tázání a příhodně ho zavěsili do okovů na zdi. Omýt ho opomněli: už z odstupu silně páchl krví a výměšky. Zpod rozcuchané hřívy na Rádce neúhybně upíral drzé vlčí oči.

Čaroděj odolal popudu chránit se vonným kapesním šátkem. Strohým pokynem odmítl křeslo, které mu Sin Korobi s úklonou nabídl. Stanul uprostřed té ohavné díry, majestátní a zářivý v bělostném rouchu, tvář vznešenou a hrozivou.

„Chci vědět, kde je Ayren!“ pronesl významně. Jeho hlas udeřil jako oslepivý blesk v horách, jako náraz mrazícího vichru, vybuchl mocí pekelných plamenů…

Od stěny odseklo hubaté ticho.

Navýsost pobouřen, Er Torsik tleskl rukama. Z koutů kobky se vyřinuly stonožky půl lokte dlouhé, tlusté na palec, ulité z článků lesklé mědi; s řasením černých končetin, s kusadly jako žířivé nůžky. Přečetný zástup se šustivě sunul blíž a odíval živé tělo přikované ke studenému kameni.

Slunce vysoukalo zarudlé, zkřehlé prsty na Hadí vrcholky, zachumlalo se do kožichu mračen. Strmými úbočími Hromového ostrohu stékala mlha. Bouřný hrad z něj shlížel do údolí, osamělý proti kalnému nebi, strohý a nelítostný bojovník odvěké stráže.

Zbudovali jej z kamenných kvádrů v tvarech ostrých a hranatých, s nevelkým předhradím stísněným mezi tlusté valy a vyčnělé, hrozivé bašty opevnění. Věžovitá brána spínala řetěz vnitřní ohradní zdi korunované cimbuřím, se vsazeným klenotem mohutné osmiboké věže.

Vrány usedaly na její vysokou kuželovitou střechu, krákavě poletovaly kolem dřevěného podsebití nad posledním patrem. Snášely se nad čtvercové nádvoří s obytnými budovami a hradním palácem, otevřené k propasti Hromového ostrohu. Věděly, že na hradě je v tento čas rušno, živáčků mnoho, spousty jídla, ledacos k uzobnutí: vnitřnosti, zkyslá kaše, odpadky z kuchyně…

Hrad v mrazivém ranním ovzduší ožíval sílícím ruchem, pobíháním, povely a pokřikováním. Lidé klusali mezi palácem a stájemi, ubytovnami a přístřešky, od studně ke sklepům a kůlnám, z kuchyně ke skladištím – Všechno se hýbalo, jak mělo… zhodnotil s uspokojením správce nad kuchyní… Tedy, téměř všechno, kromě toho pometla v oškubané sukni.

Ušmudlaná, nanicovatá holka, správce ani nebyl jist, jestli si jí mezi hradní čeledí povšiml, trčela jak sloup u vchodu do podsklepí a zírala uhranutě k zemi. Nějaká služka, náruč plnou mísy s horkou vodou, o bláznivku málem zakopla, hlas jí vyjel nadávkami – holčice zdřevěněla jakoby zlopověstným zaklínadlem.

V prachu na dláždění, jen tři kroky od černého průchodu, z nějž vanul syrový, ztuchlý pach podzemních chodeb, odrážela šeré nebe nachová kalužinka, rozstříknuté temně lesklé zrcátko.

To přece není Vlkova krev, je čerstvá, nemůže být… Paní, pomoz mi!

„Co se motáš, huso! Nemáš práci?“ zařval správce. Práskl důtkami, odznakem i nástrojem svého úřadu. „Kam jsem tě přidělil, kůže líná?“

Až teď se otočila a zabrebtala:

„Já jsem tu od včírka, na výpomoc, milostivý pane – aby vám bozi ráčili nadělit štěstí! Náš stařešina, ten nosatý, ano, povídal, že jste se onehdy na naši vesnici tuze zlobil, tak abych se vynasnažila, že je to pro mě velikánská čest, pane.“ Kulila na správce oči s prostoduchou štěněcí neomaleností.

Správce nad kuchyní sjel pohledem od hlavy zkrášlené čtyřmi copy, jak tu nosí neprovdaná děvčata, přes zapranou halenu, náramek pestrých korálů, tenkou vyrudlou tuniku pomačkanou až běda, na vetché opánky vycpané suchou trávou. Ve vlasech jí uvízla stébla slámy – zavětřil: nocovala ve stájích. Zaškaredil se, pramínky důtek pleskly ke škorním. Rozkládají o poctě – a pošlou nejhorší budižkničemu, co jen může ves postrádat! Neměl rád místní stařešiny; také nesnášel sychravé období časné zimy, které přinášelo jeho kloubům bolesti a náročné návštěvy k Taj Segizovu dvoru.

„Neřekli ti, že ke koním se neleze? Tady není kurník! Dám si na tebe pozor!“ zaštěkal. „Půjdeš k ruce nějaké zkušenější – hej, ty, ty…,“ mávl na jednu ze služek, hemžících se kolem přístavby kuchyně jako včely před česnem, „dohlédni na tohle trdlo, víš, co je zapotřebí – pusť ji k tomu, co nezkazí. Nanosit vodu, vydrhnout kotlíky, čistit drůbež – zodpovídáš za ni, rozumíš!“

Správce zapadl do zmatku nádvoří jak nok do bublající polévky.

Tarsis osaměla se svou dozorkyní.

„Těm panákům nestojí za to, aby si pamatovali, jak se jmenujem,“ vzdychla statná, postarší žena s hranatou čelistí a šedivýma očima. „Já jsem Tišna – a tobě říkají…?“

Hadačka se zasmála: dávná vzpomínka už pálila jen málo.

„K čemu jméno?“ odpověděla. „Stačí Hej-ty-tam nebo Koukni-ty-nová anebo Sůvo-jedna-střevo-pominuté.“

Žena zamrkala. „Nejsi tak hloupá, jak chceš vypadat,“ řekla. „Dobře děláš, on je správce kuchyně pěkný syčák. Skoč pro tu vodu!“

Za šerým dnem nádvoří, pod neprostupnou klenbou Doupěte, pohasla ohnivá saň. Rozptýlila se jako dým louče do nicoty, z níž ji Rádce vyvolal. Er Torsik se cítil unavený, podrážděný a znepokojený.

Dlouhé hodiny dobýval vědomí svého vězně. Přenášel jeho duši do propastí, požárů, dračích tlam. Nechal ho rozebrat drobnými černými kraby, pomaličku tuhnout v ledový sloup, rozkládat se ve vroucím jedu… Rádce zcela lidsky potěšilo, že nechutného fracka, jenž si troufal být mu sokem, zbavil urážlivého šklebu: nutil ho naříkat, i ztrácet smysly. Drtil jej mezi kameny hrůzných představ…

… víc nedokázal.

Tehdy proměnil odbojníka v žaboještěří nestvůru tak odpornou, že kati se rozechvěli hnusem; v malomocného s mokvavou troskou tváře; v živého mrtvého, vnitřnosti rozhlodávají klubka bílých hmyzích larev, z černofialové tkáně vystupují zažloutlé kosti –

A Rádci došla trpělivost: bezmála rozvaha… Před očima se mu rudě tmělo.

Vynakládá naprosto zbytečnou námahu! Ten křupan z hor nepřijal jeho kouzla důstojněji než tíživou noční můru, mizící se svítáním! Barbarská mysl, svěží mládím a odolná prostotou, si zarputile držela víru ve snový klam, jehož trýznivý nápor musí pominout…

Neříkal tehdy Sin Korobi, že ten ničemný klacek nemá před ničím úctu? Kde se nezachytí o pokoru a strach, kouzlo sklouzne bez účinku… nejlepší, nejpůsobivější, jež ovládal – Er Torsik pochopil, že přestal být tím, kdo má moc a sílu se ptát. Je přinucen k zápasu, rovný s rovným… Střet dvou vůlí prohrává.

S nechutí vrátil vězni podobu (sladký puch hniloby, byť přeludného původu, bylo neúnosné déle snášet) a oslovil jej přímo:

„Jsem přesvědčen, že tvá tvrdošíjnost plyne z naděje. Ať doufáš v cokoliv, věz, že tomu zabráním! Bez mého svolení odtud neunikneš: dokud nepromluvíš…“

Kalné přítmí kobky prozářily dva svazky stříbrných paprsků. Vsály se do okovů, proměnily je v blyštivé hady. Plazi z ledového kovu obtočili zkrvavělé ruce sevřením tvrdým, nezničitelným, nezrušitelným – jako nesmrtelný kámen.

Až teď, zápěstí přitavená ke zdi, jeho nedozrálý protivník poprvé odpověděl. Hlas chraptěl; slova kladl jistě a bezstarostně. Oči propadlé v popelavé, strhané tváři ožily závanem smíchu:

„Zábava pro slepého, čas pro silného! Ale určitě znáš taky nějaké pořádné, opravdické čáry, ne?“

Er Torsik zprudka vydechl. Zmýlil se… neměl sem chodit.

„Smrtelníka může zlomit pouze smrtelník,“ řekl veliteli Gardy se vzteklým pohrdáním. „Vracím ho do tvé péče!“

A zmizel v chodbě, jako když vítr žene sníh.

Tarsis v životě podnikala z nezbytí ledacos. Škubat a čistit drůbež pro ni zůstávalo prací vyžadující největší sebezapření. Všechno tady zapadalo do sebe… Ponurý hrad osazený Kamennými hubami, dvorek, nad kterým se převalovaly vlny těžkého pachu jak tíseň, ochable visící hlavičky zahubených kohoutků a koroptví, brebentící Tišna a její vlastní zoufalství: křičelo v ní a bodalo až v konečcích prstů.

Zkoušela se ptát na to, co se tak naléhavě musila dozvědět. Tišna, důsledně sledujíc tok svého povídání, vždycky převedla řeč na něco jiného. Vykládala s bzukotem vosí neodbytnosti a Tarsis, plné hrsti peří, péřový prach ve vlasech a hoře v duši, úpěnlivě pohlížela přes nádvoří k temnému otvoru do podzemí, který ji ráno znepokojil – je to ten pravý?

Neviděla u vchodu vojáky, nikdo dovnitř po dlouhou dobu nevstoupil… Jestli Vlka vězní tam, jak to ověřit? – A jak se k němu dostat? Co kdyby prostě přešla dvůr, zahrála hlupačku a do těch dveří proklouzla?

„Nevrť se a makej,“ řekla přísně Tišna. „Správce si tě hlídá!“

Sagittovi připadalo, že jej bolest zardousí: její nápory vzdouvaly srdce v praštící, pukající měch. Padal z jedné hrůzy do druhé, jako by nekonečnou dobu klopýtal po vratkém okraji propasti, bez naděje návratu na pevnou zemi… Pokud trýzeň na chvilku povolila, zachvacoval ho lačný spánek, průsvitný a krátký jak hlt vzduchu tomu, kdo se dusí. Velitel Gardy dbal, aby popravčí nedopřáli vězni odpočinek; ani úlevu mdloby ne.

Bezmocný, ponížený na špinavou slupku, vystaven jakémukoliv násilí po jejich rozmaru, Sagitto vedl rmutný, stravující boj. Přetahoval se s nimi o zbyteček sebe sama: střep vědomí, v němž byli zakleti Ayren a Hledači. Poslední, co z něho vůbec ještě zasloužilo pozornost, jediné oprávnění zdržující smrt… jediná zbraň.

Rval se nelítostně o přeludy dočasných vítězství; šťavnaté spílání, byť málo důstojné, zastíralo bolest. Z urputné sebeúcty – a zvlášť před Sin Korobim – chtěl potlačovat steny i výkřiky. Pošetile plýtval silami… Neúprosně ubývaly: zimnici těla, vyčerpaného neustávajícím týráním, ničím nešlo zahalit. Každý okamžik převahy hradil krůpějemi života a krve. Jeho kati začínali být zmoření bezmála jako on… Trpké zadostiučinění.

„Hlupáci! Nešikové!“ vykřikl Sin Korobi. Vyskočil z křesla, převážilo se a řachlo o podlahu. „Tropí si z vás šašky! Zač berete žold, nemehla, kravské hlavy? Když neumíte zkrotit jedno všivé, nestydaté vlčí vyžle, postarám se o něj sám!“

Dal si opatřit, co ke svému záměru potřeboval, a naplnil jej s rozvahou zkušenosti a nenávisti.

Zdi vězení se Sagittovi propadly mimo čas a prostor a bytí.

Den na Bouřném hradu běžel k poledni, s obvyklými hluky, hlasy a šumy, doléhajícími z nádvoří na dvorek mezi kuchyní a čeledníkem, zvaný Prasečí… Tehdy to Tarsis uslyšela.

Řečná společnice nahrubo doškubávala poslední mrtvolku, za veselého líčení nehody jakési své známé. Nevypadala, že by si něčeho všimla. A přece mezi spletí ruchů prosvítala stěží postižitelná dutá ozvěna, tón tak výrazný, že jej vnímáme dlouho poté, co dozněl, temný stín, ještě se chvějící ve vzduchu…

„Copak se ti přihodilo?“ zeptala se účastně Tišna. „Nějak ztrácíš barvu, jako bys slyšela výt vlky.“

Tarsis sebou trhla, rty zbělelé a oči rozšířené strachem.

„Necítím se zrovna dobře,“ přiznala potichu, „Matka nebes, Paní Tylljat, mi seslala měsíční krvácení. Tetičko, nezaslechlas nic?“

„A co bych měla? V kuchyni dělají randál. Kolik toho zase dneska sežerou, naši páni… Musíme si přichvátnout! Jestli vybude čas, udělám ti odvar z kontryhele.“

Všechno skočilo: Sin Korobi odložil náčiní, sám se sebou spokojen, jako když po namáhavé práci usedneš za stůl.

„Tohle ti už připomene, kdo je tvým pánem,“ řekl jízlivě vězni a poklepal mu na rameno. „Spolehni se – potrvá, než svůj majetek přenechám Podsvětnímu soudci!“

Sagitto měl rty rozkousané, rozprýskaly žízní: hlas vyhořel v hrdle spáleném výkřiky a proklínáním. Nemohl promluvit, ani po svém nepříteli plivnout. Za celý krátký život, třeba plný ruchu… i kdyby trval sto let, necítil by se tak zoufalý, pokořený a zdeptaný. Na dně přehluboké studny jej přiklopil mrazivý kámen, těžký jak prokletí. Vlka nikdy nic nestálo větší úsilí než pozvednout oči, zaplavené slzami bolesti a hanby, a podívat se Sin Korobimu do tváře.

Velitel Gardy zatím vyčkával – ne proto, aby vychutnal triumf… ten nebyl úplný. Čekal, dychtivě a netrpělivě, projev konečného a naprostého podrobení, žadonění o milost ani nedoufající ve slitování, čekal znamení žalostné a ubohé prohry, které zpečetí jejich zápas. Znamenalo ještě víc než cennou zprávu o skrýši lživého nápadníka trůnu…

Všechno se platí, pomyslil hořce Sagitto. Ne bozi, věci, lidé – touha sama stanoví cenu: na čem nám hodně záleží, přijde nejdráž. Skomírání ve Smrtném doupěti není tak neúměrná daň za životy Hledačů… Zas a nanovo o ně velitele Gardy obehrává… Svede to i tentokrát…

Lomcovala jím nezvladatelná třesavka vypětí a trýzně, ústa mu tuhla. Přiměl je k úsměvu; vrátil Sin Korobimu pohled vyzývavý a bezostyšný jak úder do obličeje.

Olysalé kohoutí trupy cákly do velké mísy s teplou vodou, Tišna čile ďobala zbývající brka. Tarsis bez nadšení, ale usilovně odrávala svou dávku drůbeže. Jen obava, že by tím zkazila jejich plán promyšlený na jistotu, bránila hadačce vloudit se do podzemí. Musila vydržet do poledne – nesnesitelná představa.

Správce nad kuchyní, býkovec zavěšený na lokti, pravidelně a čím dál důraznějším krokem měřil obvod Prasečího dvorku – sledoval, jak přidělené úkoly ubývají. Vždyť na hradě dlel nejmocnější a nejnebezpečnější z mužů říše, sám Moudrý Er Torsik: každá drobnost nabyla důležitosti. Správcovo svraštěné obočí hrozilo bouří.

Z budovy paláce vyšel spěšným krokem muž v modrobílém oděvu Rádcových služebníků, důstojně překlusal nádvoří a zapadl do podzemního vchodu.

– Tarsis se zastavily ruce, srdce i dech.

„Kam pořád koukáš, holka nešťastná, práce ti odsejpá jak psovi pastva,“ zakvílela Tišna. „Koroptve máš tady, ne támhle ve Smrtným doupěti, a vůbec, jak je klofeš – jedna hrůza!“

„Dělám, co umím,“ řekla Tarsis maně, ochromená zoufalými myšlenkami, jenže Tišny se nezbavila.

„Nic nevykládej, tebe sem neposlali na výpomoc, ty tu nejsi jen tak!“ rozjela se. „Sloužilas ve dvorci, vyznáš se, ale řádnou robotu nedovedeš a rozum se ti toulá. Možná oblafneš pány, ti od sebe spíš rozpoznaj ovce než chuděrky služky… Zkušenou ženskou za nos vodit nebudeš!“

Tarsis se zdálo, že jí dláždění propadá pod koleny. „Tobě taky nic neuteče, Tišno,“ řekla s veselým uznáním, „jaks uhodla, že jsem přišla kvůli mužskému?“

Tišna přestala pracovat: zkoumavě se na ni zadívala. „A kterýpak by to… Á! Že k tobě patří ten zbojník, co ho včera přitáhli? Milosrdná Kalkanté!“ překřížila prsty levice v zaříkání neštěstí. „Pak se ti nedivím, že jsi tady kvůli němu – aťsi už tak hrdý nebude. Hnedky ho vzali do Smrtného doupěte, a jak to vypadá, v jednom tahu se ho vyptávají.“

Kdyby Tarsis v té chvíli odpověděla, rozvzlykala by se. Poslepu vyškubla pár hrstí peří a řekla vyprahle:

„Chtěla jsem se s ním rozloučit.“

„Houbec. Chtělas mu pomoct ven, to je na tobě vidět. Čím on ti je – muž, nebo milý?“

„Trochu milý, trochu bratr,“ odpověděla po pravdě Tarsis a donutila se vyčkávat.

„A copak vlastně vyvedl? Tuze ráda bych věděla, oč běží! To nebude jen nějaké obyčejné buřičství, když je tam s ním od včírka ten ďas Sin Korobi… Dokonce Er Torsik – Kalkanté nás ochraňuj! – si u něj pobyl, vylítl ven celý zelený; poslyš, děvenko, tvůj milý je kus chlapa – dožrat černokněžníka!“

„Nebesa!“ zasténala Tarsis. Dvorek se jí rozplýval před očima… Olejnatý pach zabitých koroptví zvedal hadačce žaludek.

„A hele!“ strčila ji loktem její společnice, „ten chasník vytočil i Sin Korobiho! No, to je něco!“

Tarsis proti své vůli pohlédla přes nádvoří. Černá postava velitele Gardy tvrdě rázovala po dláždění, vlálo za ním bouřkové mračno pláště a tvář byla jak čepel sekyry. A všichni mu ustupovali z cesty, jako se prchává před požárem. Za ním pospíchal Rádcův posel a tři unavení popravčí s rukama upadanýma zasychající krví: jeden z nich cosi horlivě a uctivě vysvětloval.

Tarsis se rychle sklonila nad pobité ptactvo. Neposlouchaly ji prsty – křičely po noži… a vrhnout se na Sin Korobiho – Bláznovství na nic! Hadačku napadalo ledacos: jen to ne, že by ji Tišna mohla zradit.

„No, a máš to,“ řekla služebná; oklepala ze sukně chuchvalce peří. „Nechají toho chudáka nějakou dobu soužit se v tichu, samotě a tmě. Najedí se, odpočinou si a přijdou znova.“ Pomalu vstala a pohlédla dolů do bílé Tarsiiny tváře. „To je právě tvá chvilka, moje zlatá!“ Usmála se. „Někdo přece musí donést jídlo strážcům – nebo čerstvé pochodně.“

„Moje chvíle?“ zašeptala Tarsis.

„No, aby ses mohla rozloučit, ne? Víc nečekej, odtud se ti ho dostat nepovede,“ prohlásila věcně Tišna. Hodila poslední mrtvolku na máry veliké proutěné ošatky. Hekla, zvedla břemeno; široká náruč přetékala tíhou, ošatka praštěla. „Tohle všecko spocívají k večeři!“

„Pomohu ti,“ vyhrkla Tarsis; už překonala sklíčenost.

„Ani nápad,“ zafuněla Tišna. „I kdybys nebyla cizí, máš své dny. Do kuchyně nesmíš, rozumělas?“ Pokročila do vchodu předsíňky.

„Nosím pásku z vlny, nikdo nic nepozná,“ Tarsis se prosmykla za ní. Otevřenými dveřmi viděla rozlehlou místnost: v čelní stěně žhnulo obrovité ohniště. Čalounily ji police s nádobím a schránami na přísady a členily dlouhé stoly, kolem nichž se čile hemžili kuchyňští služebníci. Desky pokrývaly potraviny v různém stupni rozpracování, někde syrové kusy masa a zeleniny, jinde hotové pokrmy, opojně svůdné úpravou i vůní…

Tarsis – už dávno nejedla dosyta – podobná jídla zahlédla v dětství, v sídle knížete Sichara, když poklízela při kuchyni.

„Ani se neptám, kdys naposled polkla sousto,“ odhadla bystře Tišna. „Počkej, něco ti udobnu!“ slíbila. Rázně do hadačky žduchla bokem a vystrčila ji tak ze síňky. „Dojdi zas pro vodu!“ křikla ještě. Vzápětí ji bylo slyšet, jak se hádá s někým z kuchařů.

Tarsis zaváhala, než se chopila věder. Hlava se jí netočila pouhým hladem, ale vzteky a bezradností. Přiblížila se hodina před polednem, čas oběda. Za každou cenu musila proniknout do kuchyně… a k Sagittovi.

Hradní palác se lámal pravým křídlem o hradby. V těch místech se dalo sestoupit do přísklepí, ke studni s dřevěnou stříškou a rumpálem. Tlusté opěrné sloupy rašily točitým schodištěm do klenby. Jediná smolnice čadivě prskala, kroky třaskaly vlhkým přítmím místnosti. Sudy na vodu, složené v řadě kolem zdí jak dřevění zbrojní, střežili pramen a zaprášené haraburdí po koutech.

Živý hlídač u pramene zíval a drbal se na břiše pod pancířem. Hadačky si zhola nevšímal; ani když zamumlala: „Hned se vrátím…“ Položila plná vědra, přivolala na pomoc Bohyni… Zmizela na schodech.

XI.
Oheň a tma

Prvé dveře, na něž Tarsis v tmách příkrého schodiště narazila, se otevřely. Vpustily dívku do šeré, stísněné chodby.

Sloup při veřejích se pohnul – vystřelila z něj ruka. Dopadla hadačce na ústa dřív, než by se její zděšený výkřik rozlehl palácem. Tarsis, před očima zákmit vojenského pláště a přílbice, ostře udeřila loktem dozadu.

„Huh,“ zafučelo jí nad hlavou. Stisk povolil. „Do paděry – to sem já!“

Tarsis se zhroutila na zem: nohy jí podrazil dozvuk leknutí. Tichounce se rozesmála – úlevou i pobavením. Mohutný psanec v uloupené gelabhské výstroji připomínal kaštan, neúprosně vypuzovaný z pukající slupky.

Damazid se zatvářil zkroušeně. Podal pracku a hadačce pomohl vstát.

„Nechtěl sem na tebe bafnout, ale písařskej začal bejt netrpělivej. Vyšťáralas něco? V kerym šutru je Vlk zametenej?“

„Už druhý den je v mučírně; ten černý vchod do sklepení na protější straně nádvoří… Smrtné doupě,“ řekla přiškrceně.

„Cos čekala?“ pokrčil rameny Damazid. „Nebreč, něco vydrží.“

„Slyšela jsem…,“ nedokázala té pravdě uvěřit, slova řezala v hrudi jako střepy, „… slyšela jsem ho křičet…“

„Dobrý,“ pokývl suše psanec, „aspoň máme vověřený, že je živej.“

„Zbývá jedna překážka,“ zašeptala. „Sežeň Njála… je naspěch –“

Zpod paty schodiště se vyloupl štíhlý stín. „Jsem tu, sestřičko…“

„Byl by z něj dobrej lupič,“ uchechtl se zrzek. „Nadanej chmaták – čučel sem, jak votočil tydle hadry!“

Tarsis netrpělivě mávla dlaní. „Velitel hradu s hosty a pobočníky hoduje ve slavnostní komnatě. Předloží mu lepší pokrmy, než dostanou dvořané a čeleď,“ odříkávala kvapně. „Za chvíli zatroubí ke stolům – pány obslouží hned. Před vrata a dveře postaví stráž, aby nerušil žádný dotěra… Pak donesou do jiné síně stravu dvorským služebníkům. Naposled usednou k okřínům vojáci – ve stavení strážnice, při věži; pacholci se služkami v jídelní síni, v levém, kuchyňském křídle, tam vedle čeledníků.“

„Vobčíhl sem hnízdo,“ vpadl Damazid. „Takový půl pátý stovky krků. To chceš všecko trávit? Kamenný huby, a našince taky? I děcka?“

„Děti krmí dřív, po půli dopoledne,“ usadila ho, „– podle gelabhského zvyku zbytky z minulého vaření… díky Bohyni. O služebníky a zbrojence se postarám… Odpusťte, bratříčci: panstvo zůstane vám – jen nevím jak.“ Zpod rozdrbané haleny vytáhla skleněnou lahvičku se zabroušeným hrdlem.

„Koření do vína,“ odhadl psanec s úšklebkem.

Njál uchopil drobnou nádobku a pozvedl ji proti světlu pochodně. Hustá, čirá tekutina zlatě zajiskřila…

„Nevidím nesnáz,“ pravil žertem podnikavý mladý muž. „Sebereme někomu ze stolníků vhodný oděv a budu dohlížet na krmě nesené k tabuli. Znovu si zahraji na maškaru ze slavnosti Slunovratu, jak říkal Sagitto,“ podotkl s mírným povzdechem. „Asi mají mít kněz a dobrý kejklíř trochu společného.“

„Od Vlka ses nakazil opovážlivostí,“ řekla přísně Tarsis. „Myslíš si, že si tě nikdo nevšimne?“

„Jsou tu přece tři družiny – když se zatvářím dost sebejistě, každý bude přesvědčen, že patřím k těm druhým.“

„Má svatá drzosti, stůj při mně!“ vyprskl psanec.

„Tehdy ve Městě tě vypátrali,“ nadhodila ustaraně.

„Kde je Mellios?“ odpověděl písař otázkou. „Kdo mě tu zná?“

„Sin Korobi,“ připomněla. „Loudíš si o Smrtné doupě, Njále.“

„Ten ano,“ připustil. „Zahlédl mne v Hlubině půlnocí, na okamžik, zpovzdálí a v přítmí. Nedomnívám se, že by mne zapamatoval.“ Ošil se… a slíbil její úzkosti: „Dám si na Mocného pozor.“

Chodba ožila ozvěnou kroků, plamen louče zapraskal.

„Vrátím se –,“ šeptla. Zmizeli všichni tři.

Hukot trub rozrýval nádvoří, lidé se rozbíhali jak mravenci. Udýchaná Tarsis zastavila před vstupem do kuchyně. Zdržela se jen krátce – ale čas ji předháněl… Nikde poblíž neviděla Tišnu; využila náhody a vešla směle dovnitř. Brala se rázně mezi stoly, nedbajíc zvědavých i mrzutých slov, kterými po ní házeli, až k ohništím. Složila vědra vedle kádí na mytí nádobí. Nad plameny se otáčely rožně s pečeněmi. O něco výše visely dva objemné kotle s vroucí polévkou.

„Co se tu motáš? Holka, ztrať se!“

Tarsis sáhla k zápěstí, škubla šňůrou Fokeho skleněných perel. Barevné kuličky zvonily o zem, radostnými skoky měřily prostor před ohništi. Vrhla se po nich: poletovala kolem plamenů, horlivě lapajíc unikající korále.

V příští okamžik pádný šlehanec odmetl dívku až ke zdi. Řemínky důtek jí spálily paži. Správce kuchyně zařval, rudý vzteky jak Bůh pomsty.

„Nejvíc práce – sám Moudrý z Města – a takovéhle kozí vemeno, nemehlo z Tupákova! Zrovna když se má nosit jídlo!“

Správce běsnil, služky bledly, důtky hvízdaly ve smršti ran. Tohle hadačka znala ze Sicharova domu: uvolnit se, změknout, hodně vydechovat, sledovat tělem tah úderu, krýt si hlavu – a srdceryvně ječet.

„Koukej ten neřád doposledka sebrat, důro! Jestli tu někdo uklouzne a vyleje jíchu, dám tě pověsit za nohy na bránu, kopyto!!“

Vzdálil se uličkou mezi stoly jak bouře ve slábnoucím hudrování hromu. Hadačka se pomalu narovnala. Cítila, že se kolem ní utvořil kruh tichého opovržení, úděl odsouzených vyvrhelů a nebohých šílenců.

„Pohni, náno!“ štěkl nějaký neruda, „– nebo tě vyklepem z Hromového ostrohu!“

Plazila se podlahou, ucintanou a mastnou vzdor stálému úklidu, zobala do dlaní neposedné korálky… Foke by jí těžko prominul, kdyby je poztrácela. Dívku pálila záda, připadlo jí, že se látka lepí k ramenům: vnímala úhonu matně, jak to bývá v zápalu hry či boje. Bezděky otřela dlaní šrám na líci – důsledek toho, že se zpočátku před výpraskem chránila jen levou paží: pravice hbitě ukrývala pod tunikou vyprázdněnou nádobku.

Už nic nezmění; kostky opustily hrací kalíšek. V příští hodině budou dopadat na vratký stůl osudu. Vytratila se z kuchyně… Tišně v ústrety.

„Nezakázala jsem ti lézt dovnitř?“ vyjela služka. „Stojíš mi za to, huso, poštvat si správce?!“

Hadačka sklesla k ženiným nohám. „Chtěla jsem vzít oběd pro stráž v Doupěti… Tetičko, dochází mi odvaha… Snad by bylo lépe, abych umřela s ním.“

„To si radši nepřej,“ řekla důrazně Tišna. „Chlapů najdeš… Vyber si šťastnějšího! A vstávej honem, nejsem Paní milosti.“ Roztržitě otřela velké ruce do zástěry. „… tak. Ženská projde i skálou, když se jí zachce… Počkáme, až budou vydávat jídlo posádce.“

Chodbou přesupěl kulatý stařík v dlouhém rouchu, u pasu zavěšené pouzdro s pisálky a tuší. Mladý muž pod příkrovem schodiště se pousmál.

„Spřízněnec z cechu… Utíká na oběd – a my půjdeme taky.“

„Teďko?“ vyjevil se Damazid. „Do toho žracího šrumce?“

Hlahol trub dolehl do zátiší jejich úkrytu: jako by se řítila nebesa.

„Když se v hodovní síni objevím příliš pozdě, bude to nápadné,“ řekl s určitostí Njál. Dali se na poklidný pochod hradním palácem, nenápadně střídajíce méně osvětlené pásy chodeb – jejich převlek postrádal dokonalost. Kdokoliv z mimojdoucích se mohl zarazit v podezření, odhalit vetřelce, spustit poplach… Kupodivu měli jiné starosti než obhlížet cizí vojáky.

Ve stopách služebnictva vypátrali Hledači kuchyňské křídlo. Hlásilo se tučnými výpary. Nenuceně postávali v koutě (jen chviličku, ale země je pálila do chodidel) – a přilepili se na paty prvnímu chlapíku ve zdobném kroji Taj Segizových stolníků. Nemohli se splést: třímal v dlaních dvě přiklopené mísy, překryté rouškou.

„Přijď za mnou,“ šeptl Njál psanci.

Vystoupil za jídlonošem, šnečí schodiště, krátká chodba, další stupně – a předsíň komnaty, v níž hodoval pán Bouřného hradu se svými hosty… Vedle vchodu se tyčili dva statní ozbrojenci se štíty a kopími.

Mladík prchl o poschodí níž, k přehybu chodby. Kvapil po ní klapot chůze… Kolem Njála, těsně vtlačeného do výklenku stěny, se mihl jiný sluha. Písař v duchu bojovně zavřeštěl: muž, nesoucí konvice, se postavou shodoval s Njálem.

„Hej, zastav!“ křikl zdušeně Hledač. „Mám rozkaz prověřit víno! Moudrý se obává jedu!“

Sloužící se vskutku otočil, sestoupil doleji k patě schodů.

„Šašku!“ pravil jadrně. „Najdi si lepší záminku k chlastu!“

A čas se rozevřel jako vějíř…

Njál se pohnul vpřed. Mužovy oči se rozšířily úlekem… Ústa se chystala ke křiku. Nabíral dech – Njálova noha ho zasáhla do břicha, nadhodila proti stupňům. Sluha se stáčel do klubka. Cizí ruce mu vylétly vstříc, vymkly ucha nádob z vadnoucích dlaní. Nový úhoz kolenem zadrnčel o čelist, hrana kamenného schodu dokonala zkázu.

Času se navrátil rozměr. Njál postavil konvice ke zdi, sáhl na opasek.

„Tady ne!“ zaúpěl mu do ucha Damazid. „Už sem hasí druhej!“ Lehce si nadhodil bezvědomého stolníka přes rameno. „Ber pití a padej za mnou!“

Prostor za schodištěm se vyklenul do komůrky, jejíž dvířka zrzek bez zábran vyrazil. Sluhu svázaného cáry vlastní košile zastlal na skromném lůžku, zatímco se Njál chvatně soukal do oděvu stolníka. Šat mu táhl přes ramena a visel na bocích.

„Tě pic!“ děl psanec odevzdaně. „Kde máš hřeben?!“

Stáhl z krku ušmudlaný šátek, důkladně plivl na cíp. Odřel s ním Njálův obličej. „Ale tvý hmatáky kór nespravím! Hošku, ty tě natuty propíchnou!“ Písařovy ruce by už za jemné neoznačil. Mívaly mozol od pera, i ztvrdliny a oděrky – Njál cvičíval Suchý boj. Během cesty ale zhrubly a rozprýskaly, rýhy v kůži ztemněly. Olámané nehty pozbyly lesk; přes Njálovu snahu si houževnatě držely černý rámeček.

„Bozi nás maj tuze rádi, esli prolezem,“ poznamenal zrzek s pochybami.

„Ten pokus v každém případě skončí tak, že se setkáme… Volní na horských výšinách, nebo dole ve Smrtném doupěti –,“ řekl Njál odhodlaně.

Psanec na něj ostře pohlédl. „Takle se kasej, až koštneš, co vobnáší, dyž tě natvrdo připíchnou a ňáká svině ti řeže do živýho,“ řekl drsně.

„Uvidíme,“ odsekl vyzývavě Njál. Chopil se konvic s vylepšeným obsahem a vyrazil k hodovní síni; zněla z ní hudba, flétna a loutničky.

S nosem vzhůru, bdělými smysly a plamenem v duši prošel kolem stráží. Pod nohama mu zapraskalo rákosí, jímž byla místnost vystlána. Hořely v ní dva velké, železné koše s dřívím. Hodovníci seděli u protáhlého stolu, zády ke stěně, potažené bohatě protkávaným závěsem. Stůl zdobilo chvojí a široké podnosy s pozdním ovocem, okřín s kaší z raků, šafránová rýže, nadívané labutě. Kolem kmitali sloužící s miskami na omytí prstů.

Taj Segiz trůnil na čelném místě hostitele vprostřed stolu, podle něj vznešení hosté – na levici Moudrý Rádce, při pravici velitel Gardy. Oba pobočníci Mocných a čtyři přední hodnostáři Severozápadu se horlivě skláněli nad dalším chodem. Na čtvercové desky z vyřezávaného dřeva, mezi poháry a jídelní nože, ulehly krajíce kvašeného bílého chleba – podložka pro srnčí s hnědou omáčkou, dovedně porcované vrchním kráječem.

„Kde se loudáš s hypokrasem?“ křikl Njálovi za zády správce kuchyně. „Páni potřebují vytrávit! Obimal zůstal v kuchyni?“

„Obimala bolí hlava, proto ho zastupuji,“ oznámil podle pravdy Njál. Hbitě nastrčil konvice bílého vína s kořením a medem, jež povzbuzuje chuť.

„Čekej, až okusí pečeni, potom nalévej!“ štěkl správce. Pomyslel si, že Moudrý Rádce zvolil doprovod, který je v dvorském mravu nedosti na úrovni. Pokynul číšníkovi, jenž plnil číše natrpklým červeným.

Bývalý kněz se tiše postavil ke zdi. Vzdělával se v odlišném vědění než přisluhovat u stolu… O coul unikl Smrtnému doupěti. Njál, místo aby byl vyděšený, cítil bujaré povzbuzení. Vyšetřil kratičkou dobu: stačí, aby odpozoroval a vštípil si postup i vhodné chování.

A jako by mladého muže ovanul náraz studeného větru…

Ohmátl ho zběžný pohled Nejmoudřejšího – Er Torsik stočil povznesenou líc zpět k veliteli Gardy. „… tvé pověsti, Mocný, nesvědčí, že jsi dosud nedosáhl výsledku,“ dokončil příkrým tónem zdvořilou výtku.

Sin Korobi na Rádce upřel oči zarudlé kouřem a nevyspáním. Pečlivá břitva zanechala tvář hladkou, ale přepadlou. Drahé vonné silice v koupeli nezastřely pach vína: vedle nenávisti a tvrdošíjného smyslu pro zodpovědné plnění úkolů mu pomáhalo překonávat únavu. Poslední dny žil v neustálém, byť obratně skrývaném napětí, téměř beze spánku. Všechno kvůli kořisti, která působí obtíže i ulovená…

Hospodyně odhadne, kdy vykyne těsto, hrnčíř, zda je vypálený džbán – Sin Korobi cítil, že Vlk v podzemí dozrává: postačí vytříbený, nápaditý zásah… Kdyby mu Er Torsik nechal trochu volnosti a nezatěžoval ho nesmyslným hodokvasem! Pochopil, proč má Vladařův Rádce početně nepřátel.

„Zámek otevřeš zručností a chytrým klíčem, ne tupou silou… Lidé, které k náročnému úkolu mohu použít, nejsou vyškoleni, pane. Podle mých příkazů na vězni vykonali všechno, co u mnoha zadržených vede k úspěchu. Nezabere u každého: šetření si pak žádá trpělivost, důmysl a čas.“

Rádce udeřil kotníky prstů o stůl. „Čas má cenu králova pokladu! Tvůj nezdar mne olupuje! Jsou přece cesty, při nichž podlehnou i nejodolnější.“

Velitel Gardy na něj pohlédl zpod svraštěných brv. „Nenajdeš žádného, Moudrý, kdo by o nich věděl podrobněji než tvůj služebník. Jedněmi bych ho spíš zabil. Jiné nehodlám použít proti bojovníku z Akyr Tasu, protože bych uškodil své cti. Dalším brání opatření, kterým jsi ho zajistil. Pochop laskavě, ó můj pane, že takto nemohu s vězněm pracovat, jak je zapotřebí.“

„Vypínáš se,“ ťal zlobně Er Torsik, bílé prsty odhodily poskvrněnou hrudku střídy, „jako by tvé řeznické řemeslo bylo ušlechtilým posláním.“

Ostatní stolovníci, i Mocný Taj Segiz, se přiscvrkli v seslích. Zrak a ústa věnovali pro jistotu výhradně srnčí pečínce.

„Můj pane,“ pravil jemně Sin Korobi, „nepopravuji ani nezabíjím – pouze doluji ryzí kov skryté pravdy. To je umění i věda, ó Všeznalý… Nechci zničit se skořápkou jádro: bolest je vhodný nástroj, jenž louská vzpurné mysli. Podle zornic, víček, dechu, tahů kolem úst, z napětí čela stopuji její běh a mohu ji řídit jako poslušného koně.“

„Jistě,“ řekl suše Rádce. „Na případu sprostého fakáněte, vyzáblého usoplence ze špinavé horské díry, kterému říkáš bojovník z Akyr Tasu, pílíš, abys mi předvedl svoji znalou, vybroušenou dovednost.“

Velitel Gardy vtáhl dech. „Osobně, Moudrý, sis ověřil, že je poněkud tuhý,“ střihl bez úsměšku. „Není radno, pane, uchvátat výslech někoho, kdo přišel z Vysočiny. A postrádá smysl, nechat ho jen tak viset v kouzelných poutech. Zeslábl, mohl by se mi poznenáhlu udusit – dal jsem mu alespoň vsunout pod nohy trámek… Můj pane, ani nezmiňuji, žes mi toho rebela daroval!“

Odmlčel se, opřel loktem o stůl. Přes žvýkajícího Taj Segize hodil vstříc Rádcovu obličeji, studenému a nehybnému jak mramorové beranidlo:

„Možná, že ti na jeho výpovědi vlastně nezáleží, Moudrý. Neptal ses ho na plány rebelů, na pikle proti Vládci – zajímá tě jen malý lžikrál… Snad toho chlapce ani nehodláš zneškodnit, můj pane… ale podržet sám.“

V tichu, které vypuklo, usoudil Njál, že přezrála doba podávat dvojmo přichucený hypokras, dřív než si hodovníci vjedou do vlasů, srnčí nesrnčí. Velkolepě přehlížeje pravidla stolničení, vrhl se k Taj Segizovi, vychrstl z poháru zbytek červeného a po okraj doplnil sladký nápoj. Správce kraje, rozrušen, chňapl po číši, jako by uvítal možnost napít se a ukrýt až na její dno.

„Vždycky jsem skládal úctu tvé schopnosti rozplétat úklady spiklenců,“ děl důstojně Er Torsik. „U zločinů, které podrývají trůn Nejjasnějšího, musím předmět důkazu opatrovat já – ke mně chová Vladař pravou důvěru!“

Shromáždiv oporu Půlnocí, udeřil svou vůlí ústnatého velitele Gardy. Moc, jež drtí a rdousí, sápe duši na krvavé vločky vmetené do propasti temnot, neviditelný spár, který hravě odnímá život odbojníka, obemkl Sin Korobimu hrdlo… Bylo znát, jak sebou Mocný škubl a pobledl, jeho rysy se křečovitě stáhly; Njál, hbitě dolévající hypokras, bezděky uskočil. Taj Segiz a jeho Gelabhové ztuhli jak snopy.

Teď velitel Gardy zachroptí, zmodrají sípějící ústa, paže posledním rozmachem shodí srnčí pečeni… Mračná pěst Rádcova ducha narazila na vzdornou sílu, podobnou té v Doupěti. Sin Korobi vstal, do plecí se mu opírala vichřice. V průzorech železné masky jeho tváře žhnul roztavený kov.

„Nepochybuji, Nejmoudřejší, že se po zásluze hřeješ v jasné přízni našeho Vládce,“ uhlazený projev velitele Gardy křivila námaha. „Kéž se od tebe naučím já, i Mocný Taj Segiz – buď blahořečen za pohostinnost – co nejlépe sloužit Nejvyššímu Pánu!“

Ztěžka odsunul sesli, vyšel z hodovní síně. Zdálo se mu, že jej obalil olověný jíl, váže údy a tiskne hruď… Sestupoval po schodech, mučivá tíseň se rozplývala; místo ní se vzdouval vztek a rozhořčení, vtíravě palčivé jako pelyněk.

Služtičku přehlédl – vyjekla a couvla na poslední mžik. Mastná polévka z misky cákla na dlaždice chodby. Cokoli se přihodí, vina je čeleď: dívka však váhala poklonit se Mocnému a vyprosit odpuštění neuctivě s obědem v rukou. Nebyla krásná, jen oblá, jasnooká a svěží. Sin Korobi se bavil jejími rozpaky, půvabem pohybů, když pokládala misku a placky na zem.

Rozhodl se vzdát přísahy odříkavosti, výměnou za balzám, jímž utiší rozladění – za čtvrt roku honu za rebely poustevničil sdostatek, na újmu zdraví. Ostatně, své pomsty už z velké části dosáhl. Přitáhl si služtičku do náručí a políbil ji obratně, s cvikem a vášní, že dívce zvláčněly žíly. Teple voněla hebkou pletí.

„… mám tu horkou polévku –,“ vydechla.

„Nabídni ji čertu! Já potřebuju zahřát duši, dcerko – ta zaváží víc než žaludek,“ zasmál se a sestrčil Moudrého do odpadní jámy mysli.

Služtička pochopila, že oběd, jejž si nesla do komůrky při schodech, počká. Dlouhé copy se rozsypaly po hedvábí polštáře… V loži velitele Gardy uběhla děvčeti hodina po poledni; tak neobjevilo na svém slamníku nedobrovolného nocležníka, číšníka Obimala, omotaného roztrhanou košilí…

Tarsis objímala koš se dvěma hrnky jak ztracené dítě. Prostor sklepní uličky se rozšířil do strážní komory, z níž vytékala úzká chodba, kalná strouha plná stínů. Oba hlídači seděli pod blikající loučí, hrubý stůl drnčel dopady černobílých kostek.

„Vosum bílejch, tři černý,“ mlaskl první. „Vedu. Děkujem, holčičko, ale tu polívku si vodnes,“ prohodil k Tarsis, aniž zvedl hlavu. „Co dalo útlocitný panstvo přizazdít větráky, bejvá tu na jídlo vydatný vovzduší.“

Měla se připravit… Plesnivý vzduch sklepení zežlukl spáleninou. Zaryla nehty do dlaně. „Přinesu víno,“ nenechala se odbýt.

„Pivo stačí, kačenko,“ zazubil se. „Jenom ať ho kuchyňskej správce pošle, ta dnešní stráž vydá za všechny měďáky.“

Vyšla ven, oslepena bílým světlem a žalostí. Kdesi v paláci hrál o život mellijský písař: na dně jeho kapsáře odpočívala lahvička dryáku…

Ten, který obral nešťastného sluhu o kroj, otálel zatím v rohu hodovní síně. „Napij se,“ v duchu pobízel Moudrého Rádce, „pij, mamlase, dej si!“

Njála hnětl nezdar, vzdor vědomí, že dík sporu Sin Korobi nevěnoval jediný pohled nejen hypokrasu, ale také podvodnému číšníku. Místo vína dál trávil ovzduší nesvár…

„Nemíním pít přeslazené slivky,“ řekl mrazivě Er Torsik a odmrštil plnou číši. „Podejte mi zelené víno ze Štědrých polí!“

„Ven! Ven!“ kvičel tlumeně správce kuchyně, divoce mrskal pravicí.

Njál pochopil, že prohrál, byťsi unikl nebezpečí. Ti dva, na nichž záleželo nejvíc, zůstanou bdělí… Smutně pohlédl na Rádce, prázdnícího pohár čistého nápoje – a proklouzl správci pod tlapou. Než se mu sevřela na límci, bleskem projel ze dveří. V předsíni bafl mísu s kaší: šalebné zaštítění, jež ho bez nehod provázelo zpět ke kuchyni.

„Njále!! Brachu, tebe bych tu nečekal! Nepřijel jsi přece s námi v Rádcově průvodu?!“ Zpěvavý hlas, ježatá kštice, vzpomínka školních let.

Mladý muž zamžikal. Přelud nezmizel, trčel tu s rozpřaženou náručí a tázavými zraky. „Njále, ty už nepísaříš?? Tak je to pravda! Žže –“

Njálovi se zatmělo v mozku. Řítil se střemhlav do Smrtného doupěte… Paže mu vylétla sama: obličej dávného spolužáka napálila mísou naplocho.

Njál zmrzl u těla v kašové obloze, každý nerv mu jektal. Ten okamžik, než se písař rozhýbal, trval celé věky…

Vecpával oběť opatřenou roubíkem do výklenku pod stupni. „Njále!“

Zemětřesení –

„Prosím, Njále… nezbylo ti trochu spacího lektvaru?“

Mladý muž se vyprostil z trosek hrůzy. Tarsis znovu jemně zacloumala jeho rukávem. „Musím uspat stráže.“

„Nevypili ho,“ řekl bezmocně, podávaje dívce zbytek zlatavé drogy. „Jsou docela vzhůru, Mocný a Moudrý…“

Svraštila čelo. „Nemůžeme nic zastavit, bratříčku. Schovejte se, než přijde čas… nebo vás vyslídí.“ Zkusila úsměv: neměla se o něj snažit.

Zpátky do Smrtného doupěte se džbánem, zas klenutým vchodem na nádvoří… Uprostřed Prasečího dvorku natrefila na Tišnu.

„Neseš víno?“ zeptala se služka. „Odlej mi trochu pro Bocca ze stájí – nějak se mu točí hlava.“

„Tetičko…,“ řekla Tarsis bezbarvě, „nejez polévku.“

Ženin výraz se změnil, jako když list zkroutí plamen.

„Já to věděla! Bosorko! Tys do ní dala jed! Všichni umřeme! Ááá!“

„Mlč!“ zasyčela hadačka. „Mlč, nebo tě uřknu!!“ A zlověstně napřáhla proti služce vztyčené ukazováky. „Nikdo nezahyne, při Bohyni!“

Tišna ztuhla, líce jak laloky šedého těsta. „Pomáhala jsem ti,“ vypravila žalobně. „Nechci mít nic s travičstvím… Ne…“ Vzlykla.

„Bojujeme proti Tamtěm,“ řekla Tarsis. Víčka ji pálila, jazyk se měnil v troud. „Žijete s nimi a nebráníte se. Kdo drží kopí, přitáhne blesk…“

„To snad máme chcípnout? Kvůli vašim rvanicím?“ Tišna si netroufla křičet, ale ostrý šepot bodal hůř. „Zlořečení! Ty, i ten tvůj…“

Hadačka se odvrátila, doklopýtala k čeledníku. Ukryla se do proluky přístěnků. Ještě chvíli… strážní ve spánku omámení složí ztěžklá čela mezi kostky na stole. A lidé na hradě si jí už příliš všímat nebudou.

Dřevěná lžička vykládaná perletí hupla do srdce kdoulového rosolu, chuceného růžovou vodou – a osiřela. Miska z modrého porcelánu, obsah nedotčený, truchlila před rty, jež objímaly pohár.

Er Torsik krvácel. V hrudi hořela rána omamující trýzní. Trpký chlad vína nezhášel její plamen; rozléval se údy, pomíjel žároviště. Rádce se cítil hůře než v Hlubině, když Sangvalovi pohůnci unesli krále. Tehdy si byl jist, že jim dokáže čelit silou, umem a důvtipem – teď pochyboval, poprvé za dny svého života. Jako by jej pohlcovala sama Půlnoční propast… Trupem mu procházel ohnivý rožeň zoufalství a otáčel se, vnikaje hlouběji do tkání.

Proč se narodil s touhou a vzletem, pokud mu osud odpírá dostatečné schopnosti? Po léta zkoumá nedozírný hvozd vědomostí… Nestoudný, nicotný troup mu právem nadhodí, že vytěžil bídnou almužnu poznatků! Vědění… Nejvyšší cíl, nejhlubší rozkoš, jedinečná moc… Ayren je mečem, jímž Rádce roztříští nenáviděnou hradbu, svírající mysl, a prostoupí vesmírem poznání: jediný hybatel a rozhodčí všeho dění! Nepočká mdle na výsledek tázání; sám vypátrá králův úkryt! Záření přívěsku ho povede…

Aniž dbal Taj Segize (právě s neotesanou přímostí předkládal názory na mravní zchátralost služebnictva), Er Torsik se vztyčil. Opustil hodovní síň a pokorně trčící sloupy – měly rozpité podoby správce kraje a jeho podřízených. Provázen závěsem dvořanů plul v oparu myšlenek a vína ke své komnatě; přirazil jim dveře před nosem.

Usedl soustředěn, vnořil se do mysli, odpoutával se od hmotné schrány… Duši se nechtělo. Bloumala polovědomím, šerým zmatkem vidin, snů, útržků úvah… Proč ponechal vzpurného výrostka v magických okovech? Hloupá past! Učinil by lépe, kdyby očaroval celou kobku či zakouzlil vchod a vetřevšího se rebela přenesl do své moci, napadlo Er Torsika s nelibostí.

Mozkem ponořeným v dálavách setmělého prostoru projel blesk. Vyťal oslnivou sluj, oko bouře: polykala duši Rádce i se střepy slov a obrazů – jasně šedý pohled pod černými brvami, jizvičky nad obočím… Noční pláň pod Melliem… Jemné rysy, sežehlé strastiplnou dobou, tvář kněze a pobudy, tak nepatřičná do hodovní síně, až si jí všiml, letmo, v rozrušení, povznesen nad člověčí plevel… Číšník se sladkým vínem… Přišli!

Er Torsik neslyšně vykřikl. Úpěnlivě se vzpíral duhovému víru převtělení –

Rádcovo tělo upadlo na koberec v mdlobě přehluboké jak nebytí.

Tarsis se opřela do strážcových zad silněji – spáč se pohnul, v nose mu zahvízdalo. Sjel pod stůl, uvolniv tak lavici a klíč, jenž zalehl. Znovu proklouzla nízkou vstupní chodbou k mříži. Slábnoucí světlo louče se lámalo o tlusté železné pruty.

Klíč byl velký a nemotorný. Těžká mříž drhla o zem a rezivě skřípala, když se Tarsis konečně podařilo ji odsunout… Dívka nemohla vydechnout, hrdlo sevřené úzkostí.

Vstoupila – ovzduší kobky, prosáklé slaným a kyselým pachem utrpení, ji zasáhlo jako úder. V koutě skomíralo pár uhlíků ohniště: v matném přísvitu se při boční zdi rýsovala vzpřímená postava. Černý sklenutý prostor odrážel vzlykavý dech… spíš zdušené sténání.

Rozběhla se… Zakopla o něco těžkého, co udeřilo o podlahu s dutým úhozem a kovovým chřestěním rozsypaných předmětů. Překročila ty věci; přistoupila blíž, tápajíc vztaženou paží. Dotkla se pleti, kluzké lepkavým vlhkem. Bezděky smekla prsty – a zavadila o mokvavou, naběhlou změť zející rány. Člověk v přítmí sebou škubl s ostrým výkřikem… ztichl.

Tarsis klesla na kolena. Pokoušela se rozkřesat oheň, ruce se jí třásly jako stařeně. Pak se proklela a vyrazila do strážnice pro louč. Nevýslovně se bála chvíle, kdy se v kobce vyjasní: uvidí mu do tváře…

Příliš dobře znala výraz zatracenců, odevzdaných v lež viny a ubohost porážky. Není nic strašlivějšího a bědnějšího než tvor, kterého ponížením či trýzní donutili ještě živého podstoupit zabití své duše: jeho pohled je pustý jako vypleněný, zneuctěný dům.

Plamen louče se váhavě stáhl – a přelétl k temným, pozorným očím.

„Tarsis! Bál jsem se… že… zase se mi jen zdáš… Tarsis – oni… Tvůj talisman… od Bílého Peří…“ Sagittův hlas k nepoznání rozleptaly bolest, žízeň a stud: zábla ji hrůza, když ho poslouchala. „… pokaždé mě chránil… Podpálili ho… a shořel…“

Zatkla louč do štěrbiny mříže. Uvolnila od pasu lahvici s posilujícím lektvarem. Musila si stoupnout na špičky, aby Vlkovi napití usnadnila; zuby mu narážely o hrdlo nádoby.

„Jsme tu všichni,“ vydechla.

„… Ayren…,“ zašeptal chraptivě.

„– kromě Fokeho, hlídá krále. Odvedeme tě odtud! Jak jsi na tom?“

„Báječně… jsem celý,“ ušklíbl se oteklými ústy. „Pro Šišky… nezabít nebo nezmrzačit… není zlé nakládání. Tak… velitel Gardy… dovolil užít… jenom vybrané postupy.“

„A Rádce…?“ zeptala se s obavou.

„Nejspíš… chce vystupovat na tržišti… Zkoušel si kejkle a čáry… Zabraly spoustu času… naštěstí.“

Plna starosti posunula mříž, světlo pochodně sáhlo ke zdi. Mohl dopadnout nesrovnatelně hůř. Jenže první dojem byl úděsný.

„Ach bozi,“ řekla stísněně. „Můžeš se hýbat?“

„Tohle bych zjistil… kdybych se dostal dolů,“ zavrčel. „Dobře naostřená čepel… by mi pomohla k volnosti.“

Stříbřité hadí náramky trojitou smyčkou těsně ovíjely Vlkova zápěstí, přimykaly je k tlustým železným kruhům, zapuštěným do zdi.

„Ze samého podezírání… Rádce zprozíravěl… Někdo… do téhle jámy pronikne… a svede mi leda odseknout ruce… nebo mě z milosti zabije. Chápeš, Tarsis… ty okovy… přetne jedině jeho slovo. Nic je neuvolní… nepoškodí… Ani Damazidova Skarf… Tarsis! Gazelko, ber věci, jak jsou… spískal jsem je sám. Ztraťte se – co nejrychlej!“

Mohla ji pohltit zem, strávit plameny loučí… studené zdi se mohly zřítit a zavalit ji – ničeho by nedbala a nic by nebylo zoufalejší.

„Zkrátka pověz ostatním… že od včerejška nejsem. Tarsis – oni se vrátí! Utečte, slyšíš!“

Klečela na špinavé podlaze: neschopná plakat, proklínat – žít dál…

„Tarsis… Milá moje… Běž odtud, prosím tě…“

„Ty mne poslouchej, Vlku,“ řekla vstávajíc, znělo to unaveně a drsně, slova se prodírala přes kamení, „buďto vyvázneme všichni, nebo žádný z nás. Rádcova železa nezlomí lidská zbraň? Neodstraní je protikouzlo? Tak ty čáry nějak ošidím! Ale nikdo mne nepřinutí odejít – ani tvůj rozkaz ne!“

Rozpřáhla paže s otevřenými dlaněmi; chvěla se zběsilým napětím, soustředěním pevným jak zdi kolem. Tep pádil divokou bystřinou, mozkem sršely jiskry Moci. Z rukou šlehl neviditelný oheň, žhoucí clona síly stoupala… Kov Sagittových pout odrazil zásvit ve zvlnění neznatelnějším než dechnutím zčeřená hladina.

Sotva postřehnutelně, vlas po vlásku, znenáhla a zvolna se daly stříbrné pruty do pohybu. Vlnily se, smýkaly s nesnesitelnou, ale neustávající pomalostí… Sagitto semkl víčka, tvář strnulou, jako by se na něj přeneslo Tarsisino vytržení.

Okovy nekonečně klouzaly… klouzaly, rozvíjely se –

Projely železnými kruhy a s třesknutím dopadly na zem.

Tarsis, sotva se držící na nohou, do nitra tkání otlučená nápory Moci, vyčerpaná až k šílenství, Vlka stěží stačila zachytit. Svezla se k zemi, jeho bezvládné tělo v náručí. Nevnímala, že jí po tvářích stékají slzy. Hladila jej něžně – vlasy měl vlhké a slepené jako srst umírajícího zvířete – a opakovala obnošenou říkanku, jíž se konejší děti:

„Bude to dobré, uvidíš, že to bude dobré…“

„Je to dobré,“ ozval se Sagitto, oči zúžené úsměvem, „… protože by to mohlo být o něco horší.“

Jenže pak ležel dlouho mlčky, hlavu ztěžka složenou na její rameno. Cítila, jak se mu třesou svaly na plecích a pažích, slyšela, jak hvízdavě vtahuje dech; a objímala ho, jako by chtěla všechnu jeho bolest odejmout a přenést na sám konec světa.

„Ještě trochu si odpočinu,“ zašeptal, „a mizíme… čím dřív, tím líp.“

„Už by měli dorazit naši,“ znepokojila se. „Počkej na ně…“

„Nejsem mrzák,“ urazil se, „na šlachy nedošlo, ani zlomeného nic…“ Dívčin palčivý pohled jej přerušil – vykloubené prsty mu visely z dlaní jak odpadávající cáry masa; většina postrádala nehty nebo jejich části. „Pár těchhle kostiček,“ přiznal, „a nějaké žebro, nejspíš… Všechno se zahojí.“

„I tohle?“ zeptala se tichounce. Jemně se dotkla Vlkovy levé klíční kosti. Kousek níž tkáň rozhlodala ohyzdná, zjitřená rána, jen o málo menší než jídelní miska.

Zasykl; poničenou rukou, bezmocně spočívající na jejím předloktí, projelo škubnutí jako náraz bolesti.

„Sin Korobiho cejch,“ odpověděl zlehka. „Přece si mě ulovil, ne?“

… nedokázala promluvit…

„Víš, Tarsis,“ spustil ledabyle, jako by mu hlas nepřecházel slabostí, „mrzelo ho, že nejsem dost zdvořilý. Doufal, že mě trochu polepší… budu s ním smět do Mellia… ale tolik si zas nepomohl.“

„… až se odtud dostaneme, značka se zahladí,“ vypravila s přemáháním.

„Co na tom – jizva jako jizva,“ řekl klidně. Ztichl; zdálo se jí, že Vlka zasáhly mdloby či spánek.

„Měl jsem ho zabít tehdy v Melliu,“ prohlásil znenadání.

„Takový vopomenutí napravíš,“ zahučel útěšně zrzek. Vhrnul se dovnitř.

Njál ztuhl ve vchodu, beze slov, zbělelé klouby pěstí. Když procházel kobkou, jas jeho louče svlékal tmu z vybavení Doupěte. A mladý muž zabodl pochodeň do úchytky ve zdi zprudka jak dýku.

Sagitto se namáhavě pootočil a pohlédl Njálovi do tváře. Řekl jenom:

„Máš smůlu, bratře. Pořád mě musíš odněkud tahat.“

„Nevadí,“ odtušil Njál, „zato jsem zběhlý v zachraňování.“ Přiklekl vedle něj a řekl rozhodně: „Necháš se dobrovolně vynést, bratříčku – jinak tě uspí Tarsis nebo Damazid.“

„Pěkný nesmysl,“ řekl vesele Sagitto. „Jestli se něco semele, tak potřebuju zůstat vzhůru.“

„Máš zase svou hlavu,“ povzdychl Njál, „ale pro změnu mne to těší.“

„Zajímá mě,“ Vlk začal ožívat a opatrně se srovnal do sedu, „jak se propašuju ven tentokrát. Co je vůbec za čas tam nahoře? Tady to utíká dost podivně… poledne? Navrhuju, abys mne vydával za balík krmení pro psy.“

„Huš,“ okřikl ho Njál, „vtip se ti nepovedl. Jsme mistři: připravili jsme volnou cestu.“ Sklonil se, aby se ho ujal a pomohl mu vstát.

Sagitto jej předešel: „V tom případě ji rád využiju.“

Zaťal rty a převalil se na zem. Chvíli zůstal klečet opřen o spodní hranu dlaní, hlavu svěšenou, žíly na krku mu nabíhaly. Nikdo z Hledačů se nepokusil zasáhnout. Pak se s dlouhým výkřikem vztyčil. Ztuhle vzpřímený a vrávorající vyšel z kobky. Bosé nohy nechávaly na podlaze stopy, rubínově lesklé ve světle loučí. Zhroutil se až v chodbě u mříží.

„Budeš si foukat i v podsvětí!“ zavrčel psanec. S Njálem sbíral a balil Vlka do vojenského pláště. „Aby tě trhnuli mezi dveřma, klabane.“

„Nečekej, že plácnu nějaké šprýmy a omdlím,“ řekl slabě Sagitto, „ani mi nenapadne – dokud nebudeme za hradbami.“

A zvedl se podruhé. Kolena pod ním podklesávala.

Damazid zakroutil pochybovačně lysou lebkou. „Zahlíd sem jedenkrát chlápka s makovicí vejpůl rozčísnutou sekyrkou. Ušel nějakejch pár sáhů a pad až potom. Náramně mi ho připomínáš!“

Nicméně jej podepřel a svorně doklopýtali k ústí chodby. S každým krokem sílil příšerný řev, doléhající z nádvoří.

„To se tak ozývá volná cesta?“ optal se Vlk nedůvěřivě.

Njál, který šel vpředu, zastavil u východu a obezřele vyhlédl.

„Všechna čest, Tarsis, lektvar zabírá,“ podotkl s uznáním. „Když jsme se přesouvali k Doupěti, začínalo být některým zle od střev: stěžovali si na zkaženou polévku. Jiní pokřikovali, že vidí zelené myši. Všechno jim prý bobtná před očima… Bědovali strachem, že na hrad padly čáry… Teď to vyhlíží hůř. Tak pojďte,“ vybídl mile, načež vykročil do nádvoří.

Následovali jej – Sagitto ohromeně vydechl:

„… jestli je tohle tvá práce, Tarsis, kvůli mně… Tos neměla…“

„Zbořila bych nebesa, bylo by mi to jedno,“ odsekla tvrdě. „Není jim hůř než tobě v Doupěti; a uzdraví se.“

Hned za vchodem Hledači málem zakopli o muže, jenž lezl čtvernožky po kamenných deskách a spásal trávu, která tam nerostla. Jakási žena, tvář zrůzněnou děsem, si bušila pěstmi do čela a kvílela, odhánějíc přízraky. Voják bez přílby, potůček slin v koutku úst, kolem sebe tloukl pochvou od meče pohyby pomalými a trhanými jak loutka vedená hůlkami; pak se s chropotem chytil za břicho a odplížil ke zdi.

Lidé se potáceli a plazili nádvořím, posedle ječeli, plakali, vráželi do sebe jako slepí. Váleli se, svíjeli v křeči, hýkali smíchem pominutých. Leželi schoulení a tiší, ostatní přes ně padali. Hrad se zachvíval třasem šílenství a bezhraničné hrůzy. Zradily je oči, smysly… i tělo: ozbrojenec nebyl zdaleka sám, koho stihly drtivé přízemní obtíže.

Njál se pohoršeně obrátil k Tarsis: „Ale o tomhle ses nezmínila!“

„Styděla jsem se,“ doznala provinile. „Nechtěla jsem, aby si pomatení ublížili. Smísila jsem jedy, jenže když zemdlí a ochabne svalstvo, pak tedy všechno, i vnitřnosti…“

Damazid se řehtal. „Ty než to tady vypucujou, sme dávno za horama,“ zajíkal se. „Já prasknu!“

Hledači neměli daleko ke středu nádvoří. Sagitto, zplna se opírající o zrzka, řekl stěží slyšitelně: „Už nemůžu…,“ a sesunul se na dláždění.

„To je dobrý,“ mávl psanec na Njála, který se zneklidněně vracel, „pokračuj a prorážej nám průchod!“

Se zafuněním shrábl Vlka do náručí. Hrnul se hradem jak obléhací věž, postupující mezi bojujícím vojskem. Tarsis, šat potřísněný temnými skvrnami Sagittovy krve, bledá, v duši zděšená zlem, jež způsobila, spěchala za ním.

Ti z hradu – bylo jich nemnoho – kdo nepožili otrávenou polévku nebo se dokázali udržet na nohou a při zdravém rozumu, nevěděli, kde dřív zasáhnout, co počít – co se vůbec děje… Mocný Taj Segiz a jeho pobočníci spali jako v zakletí. Odvážlivci vstoupili do komnat Moudrého Er Torsika pro pomoc a radu: zhrozili se, neboť k převeliké žalosti nalezli Rádce mrtvého. Obava z kouzel se jim potvrdila a jejich zmatek se dovršil.

Několik uteklo z hradu, jiní padli na tvář před oltářem Bar Tenea, Pána ohně, a žebronili za odpuštění hříchů. Postarší žena z čeledi, klečíc v koutě dvorany, vyzývala Bohyni. Hrstku nejstatečnějších, nejodolnějších z čeledi shromáždil velitel Gardy. Sin Korobi vedl opatření, jež bránila nehodám a měla obnovit pořádek. Tušil souvislosti, ale mohl je ověřit či podle nich zasáhnout stejně příhodně, jako si za povodně vázat střevíc.

Křídla hlavní brány zívala dokořán, bez ostrahy. Hledači prošli volně, nikdo se je nesnažil zadržet. Jen některý blázen do nich v obluzení vrazil – občas nezbylo než odstrčit živou překážku. Ve vstupní bráně předhradí se krčil osamělý strážný, napůl mrtvý strachy. Přesto, dbalý povinnosti, pozvedl zbraň. Njál ho v hořké, tiché zuřivosti smetl jediným úderem.

Dorazili do úkrytu… Lišáček přivítal přítomnost svého pána tenkým, znepokojeným ržáním: vzpínal se a frkal. Damazid, zatímco ráno čekali na zprávy od Tarsis, připravil z plášťů a silných větví nosítka. Upevnili je mezi ryzáka a hnědého koně z Ökdi, Sagitta uložili do nich. Denní světlo zvýraznilo rozsah Vlkových poškození a psanec si zamračeně ohlodával vousy.

„Gazelko,“ řekl pak, „esli máš sebou nějakej tišivej dryák, a na dřímotu, ale řádsky silnej – dej mu ho. Při všech bozích, ať usne co nejhloubějc, než se doškrábem do jeskyně a budem ho muset probudit!“

XII.
Chlad padá

Nad východními svahy Hadích kopců táhla uhlovitá nasáklá mračna, jako by se k údolím skláněli zavalití nebeští obři, zvědaví, mocní a bezcitní. Hmatali kouřovými prsty po korunách stromů; jedlové haluze a vysoká stébla trav se chvěly jejich prudkým dechem. Er Torsik plynul mezi zámotky par, polykal svištivý vítr, svět s ním kroužil v bílé mlze. Před Rádcovým netělesným zrakem splývalo nebe a skály, hustý les a barevné záblesky vidin v horečném, němém víru.

Unášen povětřím bez vlastní volby, zachytával se gejzírů podzemních sil, stožárů temných míst, vichrných návrší jak ten, koho zmítá divoký proud. Cítil neurčité volání přívěsku – ale podivně slabé, odlišného tepu, v jiném vlnění záře, než jaké dosud znal…

Do střech Mellia bušila podzimní bouře: ta, jež smetá odpadky do pádících klubek, krade vývěsní štíty krčem a krámků, klepe na okenice prsty ledového deště a píše na oblohu poselství blesků. Stráže u vrat Er Torsikova dvorce se připlácly pod chabou záštitu brány. Z jejího oblouku, z klenáku tesaného v podobě dračí hlavy, crčely stříbrné struny.

Muž v temném plášti s kápí, tichý a obezřelý, tvář zahalenou černým šátkem, čekal za výstupkem hradební zdi, deset stop od vojáků. Proklouzl sem, když hustý liják zahnal hlídku na cimbuří Věže mlčení o poschodí níž, do útulku strážnice. Pomalu odepjal z opasku stočené lano s dvojhákem.

Nebem dlouze tančil oslepivý požár blesku, hrom řval, jako by se hroutilo celé Město.

Strážný na pravici zatřepal hlavou: pod helmicí mu zalehlo v uších.

„Až nám skončí služba,“ zamumlal toužebně (rty mu dřevěněly chladem), „pudem si na svařený vínko.“ Otřel zkřehlou dlaní krůpěje ze špičky nosu.

Konec provazu hadím smykem přehoupl vrchol zdi, padl na druhou stranu k temné postavě, skrčené při zemi. Nádvoří bylo opuštěné, déšť vytínal do písku jizvy. Korunu Věže dosud nezdobil pozorovatel – hlídač rozumně těžil z nepohody. U protáhlé patrové budovy, přilepené k patě Věže mlčení, pod stříškou vstupního sloupořadí se navzájem podpírali zbrojný a jeho sudlice. Muž v plátovém pancíři dumavě sledoval hru kapek.

Vzduch štiplavě zavoněl odumřelým listím, ozbrojenec hlučně kýchl. Přílba poskočila, podjela sudlice; černý stín už stál na stupních Věže. Vetřelec se chvilku nehybně opíral o stěnu, jako by sbíral síly nebo se bránil závrati. Začal stoupat dřevěnými schody – točitou stuhou ovíjely vznosnou, oblou stavbu z pískovcových kvádrů.

Dveře vedoucí ze schodiště do nitra prvého podlaží zely dokořán. Mezi veřejemi se rozložil macatý chlapík s obouručním mečem: správce domu Ctihodného Er Torsika neškudlil na pánově bezpečí. Člověk v plášti strnul – další krok by jej předhodil slídivému zraku strážce. Obrátil tvář pod maskou k nebezpečnému vchodu. Okamžik… uvnitř zapištěla myš, hlídač se ohlédl…

Stín se plížil vzhůru stupni, téměř splývaje se zdí Věže. Pod každým z pater zastavil – snad z bdělosti, možná odpočíval… Stanul na ochozu před úzkým vstupem do Zapovězené komnaty: dveře pobité mosaznými stvoly se otevřely samy. Nezaváhal a vstoupil.

Místnost halilo příšeří, jediné okno zastíral závěs deště. Kamenné obličeje stěn se podobaly skále rozhlodané morem. Bronzové zrcadlo v objetí hadích těl upíralo na příchozího studenou, žlutě lesklou zornici netvora. Muž sňal plášť (látka, ač napuštěná šťávou plavuně, v bouři provlhla), otřepl jej, nenuceně pověsil na vyčnělý nos jedné z přízračných podob. Stáhl černý šátek z lící a přistoupil k zrcadlu.

Bronzová plocha ukázala obraz znaveného starce s popelavou pletí, s očima jak dvě žalostné studny mrtvé vody. Vrásky v jeho tváři připomínaly město, z něhož odešli lidé a živly je zraňují na dřeň zdiva. A Sangval vztáhl paži, zaklepal zlehka na rám zrcadla.

„Nepotřebuji zaklínadla ani moc Půlnocí,“ řekl. „Víš, že jsem tady, a já nepochybuji, že se mi zjevíš – okolnosti vyhovují tvým záměrům…“

Komnatkou dál vládlo ticho. Pokojně usedl se zkříženýma nohama před zrcadlem, jako by se ponořil v rozjímání. Venku pršel čas.

Bylo obtížné v rozměklé zemi, s nosítky mezi koňmi, ve spěchu zastírat stopy – Hledači nutili unavené mozky k důmyslným úskokům a klamům.

„Teďkon pro změnu znova šup do potoka,“ rozhodl Damazid. „Nejni jistý, kdy se za náma budou moct vypravit. Vlídný nebe po nás spláchne lijavcem, ale nesázel bysem akorát na šťastný vokolnosti…“

Jeho společníci neodpovídali: psanec se po nich ohlédl. V pochmurném rozpoložení zaskřípěl stoličkami. Přišlo mu, že provází přízraky – ve stínu stromoví vypadali přepadlí a bledí až do zelena. Tarsis sužovaly měsíční obtíže, potlučená záda jí otekla, mysl hořela výčitkami; dívka se krčila v Girelově sedle jako vrabčák za deště. Sagitto vůbec působil jako nebožtík, ubitý za tuhé bitvy; zrzka píchlo u srdce, kdykoliv k němu sklouzl pohledem. Njál se držel na písmáka z velkého města překvapivě dobře, a…

„Hele, Njál nám ňák vadne!“

„Třeští mi hlava,“ objasnil mladý muž neochotně. Znenadání, švihnutím okamžiku, se vrátila nevolnost a bolest, kterou zažil před Hlubinou půlnocí. Trapně nezřejmá, o to citelnější: jako by mu stahovali kolem čela uzlovatý provaz, železnou obruč, rozpálený kruh… Ponuře přemítal, co tu strázeň působí; doufal, že pomine dřív než minule a nezbaví jej duchapřítomnosti. „Asi jí připadá, že nemáme dost nesnází.“

Damazid kývl. „Todle se Fokemu taky stává, ani ho nemusej prašit do šešule. Podle něho sou tomu na vině zuby: dycky ho to vyděsí. Zavři na chvíli voči a vem si mokrej šátek – koně ti povedu.“

Brouzdali potočním korytem, zatímco padalo studené, šeré odpoledne a usakovalo řídkými kapičkami vláhy.

Z kamenných očnic vyšlehly nefritové ohně. Deska zrcadla vířila, list za větrné smršti. Na bronzové šupiny hadího rámu se přisála vrásčitá, drápkatá tlapka. Z hlubin Labyrintu se vynořil démon, bílá larva bytosti.

„Volals mne!“ zasyčel, natahuje krk jako rozhněvaný pták.

Sangval vzhlédl. „Nabízím ti přispění v tvém díle,“ řekl.

„Vstaň!“ zaskřípl démon. „I Moudrý stojí, jedná-li se mnou!“

„Jeho chyba, že sem nedonesl stoličku,“ řekl Sangval. „Ale já jsem zvyklý obejít se bez koberců, na rozdíl od Moudrého; a také mne k tobě neváže nadvláda magie… ani se tě nemusím obávat – pro tuto chvíli.“

„V tom se mýlíš,“ pravil démon. „Přinášíš s sebou dech své duše – stopu loveckým psům Půlnoci…“

„Skládám úlitbu života,“ řekl Sangval, a nezvedl se.

„Ještě ne…,“ v démonově hluchém hlasu skřípl úsměšek. „Zatím ji za tebe a tvůj zápas pokládají jiní. Čím ospravedlníš, že jsi do jejich sudby vpletl ostří…? Jak se asi cítil tvůj bojovník, zatímco tys trčel pohodlně v Melliu, když mu přehýbali páteř, zaráželi do loktů železný kolík a vtloukali pod nehty ocelové plíšky, hluboko, až prosekly kloub?“

Zpustošená Sangvalova tvář zestárla ještě trpčeji.

„… proč si myslíš, že jsem tady?“ odpověděl.

„Abys smířil sebe se sebou,“ řekl jízlivě démon. „Vy lidé nekonáte dobré skutky jen kvůli blahu bližních! I když se vzdáte sprostých odměn, mincí, darů, postavení – i zásluh a díků, za oběť handlujete uspokojení vlastní duše… nebo její spásu. Všichni sloužíme všemi činy jedinému pánu – knížeti Labyrintu!“

Sangval potřásl hlavou. „Je těžké odlišit, kdy bojujeme z hrdosti, soucitu, pro dotyk štěstí… a kdy pouze za hořký úspěch… Když zvážíš výsledek, v čem vůbec tkví rozdíl?“

Démon zrcadla poskočil na hadím rámu.

„Výsledek? Jaký cíl buduješ ze svých svízelí a cizích muk? Není co změnit! Oběť a bolest jsou dechem vesmíru: zkáza podmiňuje zrod… Nikdo neunikne koloběhu světla a tmy – jen blahoslavení, jež se vymanili z tržiště světa, z pout citů, vášní, tužeb… Vystoupíš na vrchol Hory osudů, mračna všednosti zavíří hluboko pod tvýma nohama –“

„Ta místa jsem už navštívil,“ řekl chladně Sangval. „Kdysi, za dob uctívání Bohyně, jsem se provinil přemírou víry a pyšnou pokorou… Pak klesl Nabat do područí. Těch šest roků přineslo mnohým v Nabatu horší soužení – ale mně je určil Podsvětní soudce namísto pekelného trestu…

Šest let strázní, prohry a pochyb mne naučily víc než věky meditací a studia. Žádné posbírané vědomosti a kouzla – hoře mne vyneslo na Horu osudů, pod níž se rozprostírá země v nekonečnu dní… Mohl jsem zavřít oči – ztuhl bych ve vlastní blažené vyrovnanosti. Díval jsem se…“

„Zvolil jsi nejvzácnější dar,“ zašeptal démon.

„Nejkrutější dar a nejštědřejší prokletí,“ opáčil Sangval. „Stanul jsem na skalním hřebeni; byl úzký jak čepel nože, která rozetne přelud jediné pravdy – vnímal jsem zároveň smrt a život, černé bahno a sníh, plamen a vodní tříšť.

Vstoupil jsem do duší odsouzenců k vině i kořistí násilí, ztřísněných plytkými hříchy. Každá z lidských bytostí v sobě skrývá celý svět – i noc a jas… Podle okolností, jež nás provází, hojíme a zabíjíme, hladíme a zraňujeme. Nejsme zlí – dokážeme ale zlo působit, třeba bezděky; a s glejtem nevývratného přesvědčení rozséváme nelítostnou krutost.“

„Z prapočátku bytí spolu Síly vedou utkání: Blízkost a Labyrint – co jste, vy lidé, než zrnka rýže na hrací desce?“ Zelená mozaika démonových očí se zatřpytila jako lampy na oltářích zlořečeného chrámu.

„Ať soupeří lhostejné Síly – ale jejich zápas musí zůstat vyrovnán. Tady na zemi k němu smíme přispívat,“ pravil Sangval s jistotou.

„Odvážíš se hýbat s pletivem duší…?“

„Netroufám si svévolně kazit pestrý šál světa… Zahájil jsem boj, abych z něj ubral černé barvy nezasloužené bolesti. Za možnost omezit jehlice, které z přadena našich duší soukají temnou nit, vyměním život; pomoz mé mnohaleté snaze a poskytneš nápomoc drobnému plánu svého pána.“

Jako by sklepením klinkaly články kostěného řetězu – démonův nehlasný smích.

„Neposloucháš, co ti říkám – tak jako Er Torsik! Cokoli se přihodí, plní úradek knížete Labyrintu… Souhlasím! Stojí ti za dlouhé umírání milost pro odpad ze stok Města? Dutá srdce, opilí žebráci, lakomci osleplí tukem, dvořané s hliněným svědomím?“

Za stěnami chýše skučení a zlověstný, dunivý ryk: kolem vsi obchází hladový Zimní Pán s bělostnými tesáky a kožichem noční metelice. Z klubka dětí, stulených pod kožešinami v koutě jak hnízdo myšat, je vzhůru on sám; v náručí dvě štěňata – matku jim rozsápal rys. Ovčí kůže chrání před zimou a Bílým Pánem… Nestačí pro něj a jeho svěřence. Koho vystrčí do studené světnice? To menší, čilé a přítulné? Je slabé… stejně zahyne. To silnější, baculaté a zdatné? Vydrží a zachrání tak i bratříčka – Snad… Chlapec přesune rouno nad oba psíky; pevně zavře oči. Očekává čelisti Zimního Vládce, roztřesený chladem a hrůzou… a pyšný na podivné vítězství…

„Spasení pro vybrané?“ Teď se rozesmál Sangval. „Proč by si mrzák s hnisavým nosem zasloužil méně ohledů než kněz v purpurovém rouchu? Proč by měli ze soudného dne vyjít nejlepší – je snad obyčejný člověk, který činí, nač mu dostačí předurčená míra sil, horší?“

„Proč ne?“ skřet máchl průsvitným pařátkem. „Cožpak příroda nevybírá pouze schopné? Co dá ten ubožák světu?“

„Své utrpení,“ řekl Sangval.

Er Torsik se blížil k matné bludičce přívěsku; zrak mu zastíral šedý dým. Netělesná podoba se pohybovala, přes vypětí snahy, zvolna jako ve snu. Snášel se mezi větvoví – cítil je, viděl tři jezdce, pět koní s nákladem. Hmatal magický dech znamení, jako slepý osahává povlak horkého vzduchu kolem plamene svíce, opatrně odsunuje prsty před hrozbou žáru…

Ayren nebyl mezi nimi. A Rádce pochopil, vidění zostřilo rozhořčení.

Čarovný přívěsek vězel někde v postroji jednoho ze zvířat – ano, v sedlové brašně hnědky! Tak hulvátské zacházení s kouzly!

Ne – to Ayren sám, potají, na vlastní pěst… pomyslel jasnozřivě. Znehodnotili ho, připoutali k sobě tak, že své únosce touží pošetile chránit – ale pak zůstal bez záštity! Jasná síla Ayrenova ducha Moudrého povede: lehýnká stopa, sotva znatelná – s jistotou majáku.

Er Torsik shromáždil veškerou svoji moc, vzmach vůle, křídla vědomí. Nesla ho k jihovýchodu, do údolí Sarije, dál po březích k hroudám skal –

„Co žádáš od zrcadla?“ zeptal se démon s lehkým pohrdáním. „Netvrdil jsi, že místo něj ti slouží tvé srdce? Vy lidé jste sami sobě zrcadlem…“

„Celý svět je plný zrcadel, která se míjejí,“ pokývl Sangval. „Jako zrcadlo známe jen své nitro – a povrch ostatních. Nezdvojí jeho obraz pouze skutečnost, jež není skutečností?“

„Zrcadla jsou ošidná, ale neklamou v klamu,“ šeptal démon. „Stvořena Labyrintem, tají v sobě odraz Půlnoční moci – co ti má ukázat zrcadlo?“

Sangval vstal; pousmál se, rozpřáhnuv ruce, a zvolal:

„Puhaole, synu Saptův!“

Slupka zrcadla omžila šedým jíním, vzduch se otřásl.

… slavnostní komnata, zlatá a prázdná jak skořápka – rozkročil se v ní malý chlapec se zachmuřeným výrazem, zaťaté pěsti, podsunutý ret, v zornicích plamen neklidu… Puhaol, Saptův syn z rodu vezírů, mudrců a tajemníků předlouhé řady vládců…

… nikdy neobracel oči k pohledům, jež se na něj upíraly – odhodlaný a nejistý, zarputilý a zranitelný, zatrpklý a osiřelý… Princátko oděné v těžkém brokátovém rouchu, drtivě nepohodlném… Bloumalo samo vznešenými a temnými chodbami palácového křídla, jehož pánem byl Saptos, Velký rádce.

… bystré dítě s privilegiem vyučovat vládcovy syny, studovat v archivu i knihovně, přetékající věděním… Chlapeček s chladnou drzou povýšeností, v srdci naříkající nad každým příkořím skutečným i domnělým; zdroj obdivu a závisti, posměšků a bázlivosti, bledé kuře vytáhlé na půl páté stopy.

… samotářský příznivec pavouků, ne proto, že jsou neškodní a přátelští člověku, předouce vznosnou krásu, ale kvůli jejich lačnosti, dravosti a opuštěnosti… Dlouhé hodiny se ukrýval v zapomenuté komůrce nad knihami vázanými kletbou zápovědi a hlubinné síly.

„Puhaole, synu Saptův!“

Komnatou otřásl hrom. Kamenné podobizny zaječely jak meluzína.

– čtyři sta mil odtud, nad lesy Hadích kopců, do rozkřídlené duše Rádce udeřila Mléčná dráha: vybuchla ohňostrojem létavic, planet a žlutých jisker. Časoprostor rozpukl dopadem Er Torsikova pravého jména jako granátové jablko. Šachtou roků fučela vichřice…

Ctihodný Nejmoudřejší na okamžik zmrzl v jejím ledovém sání, ochromen vztekem a beznadějí, trosečník v člunu na zlomu vodopádu… coul po coulu procpáván magickou branou –

– a prořítil se celým svým životem jak hrášek trubicí, rván a otřásán v lavině hvězd, zaklínadel, vzdechů a doteků, ještěrčích nožek, růžových lastur, purpurových mečů, drahých kamenů a černých rukopisů…

… na dně Hlubiny, zataveno v zeleném skle, počítalo zarputilé dítě měsíční paprsky.

V Bouřném hradu zaslechla stráž u komnaty zesnulého Moudrého Rádce strašlivý ryk: ozbrojenec se vyděsil, krev se mu stáhla do palců u nohou a jazyk přilepil k patru. Přišli ghúlové, aby požili tkáně mrtvého… Stěží se doplazil k Mocnému Sin Korobimu.

Kdo tu zprávu zaslechl, kousal se do pěstí hrůzou. Lidi, kterým se vyhnula prvá neštěstí, postihnuvší hrad, další prokletí zdeptalo tak, že se pozamykali ve stájích a sklepech. A nebyli by se přiblížili k zamořené místnosti – ani za zlaté mince, ani za rok…

Velitel Gardy mlčky přijal příšernou novinu. Připraven na vše, sám se vypravil k Rádcově pohřební komoře… Vykopl dveře.

Er Torsik, sinalý jako dým, sebou škubal na podlaze a s tajeným úpěním se pokoušel vstát. Sin Korobi se k němu sklonil a podepřel ho. Nepromluvil.

„Mocný…,“ zasípěl Rádce k obličeji z hnědého křemene, „dej připravit povoz! Volají mne… povinnosti v Melliu.“

„Můj pane,“ pravil nepohnutě velitel Gardy, „sečkejte, až uklidíme.“

„Nepřekonáš Křišťálovou stěnu,“ řekl démon. „Mohls posvětit své vědomí a nezemskými silami blahodárně působit na úděl Nabatu; tvůj měkký, těkavý duch rozdrobil pravou moudrost na měďáky soucítění…“ Klesal do hladiny zrcadla – přízrak nezrozeného plodu, ztracený v mlžných mokřinách. „Kdo se odváží odpoutat mysl k nebi a nevzdá se tíže světa, propadá nicotě…“

Mladík, v kytlici orousané putováním a letní bouří, vystoupil zpod ochrany jilmu. U jeho opánku v mokrém lupení písklo a poskočilo holoubě… Vystrčili je sourozenci z hnízda, smetl ho závan vichřice – a nesl daleko, než jím smýkl na louku: mladík nepostřehl, z kterého stromu či skály v okolí. Šeredné, brkaté a nemotorné se potácelo zelení; veliká hlava s dlouhým zobákem a boulemi očí pod mžurkami se směšně kývala. Úporně volalo křehkým hláskem. Mladý muž zavrhl nápad vsunout je do torny ke svitkům knih… Do Mellia zbývaly desítky mil, žádné jídlo, čas stěží dorazit ke zkouškám.

Pod zářícím sluncem vytrvale tápalo mládě vstříc naději, s urputnou, důvěrnou touhou žít, silnou jako proud… Travou chvátali mravenci.

Sangval přešel ke stěně, sňal svůj plášť.

„Tam ve výšinách záblo,“ odpověděl stručně a zabouchl dveře.

Stmívalo se. Schody okluzly deštěm, uhýbaly krokům… Cítil se jak oběšencův stín. Dole přešel kdosi s lucernou, nádvoří znovu zelo prázdnem. Uvítal by oddíl ozbrojenců – žel, ocital se bezpečně mimo každý milosrdný úder mečem. To, co se s ním bude dít, už nezávisí ani na Rádcově zášti.

Ve chvíli, kdy vyzval zrcadlo, podlehl ortelu rouhačů, kteří vztáhli vůli na Zapovězené: … být živý pohlcen v nesmírném jícnu smrti.

Zpáteční cesta lesem, zhasínajícím v očekávání zimy, se protáhla až přes druhé poledne. Prodloužila se ochrannými opatřeními před stihateli, znesnadněla převozem zraněného, ztěžkla kamením, v něž se jim proměnily duše. K ránu mrzlo, zhnědlá tráva vláčela mokvavé kštice mezi kalužinami s ledovým náletem. Koruny stromů líně ronily zbylé listí. Ve větvích povykovaly vrány: střásaly jezdcům na hlavy studené spršky.

Když se přiblížili ke skalní skrýši, sestoupila Tarsis z koně a vydala se napřed. Jak čekala, první jí v ústrety dorazil Lyk. Trhaně výskal a kníkal, jako by měl vypustit život, sápal se hadačce do náručí; nakonec se jí převalil k nohám. Král, s rozzářenou tváří, jej vzápětí doběhl.

„Už jsme se s Fokem nemohli dočkat,“ volal. „Lyk hlásil, že se vracíte… Nepláčeš, tak jste ho určitě zachránili – kde je? Musím ho uvítat!“

Tarsis poklekla a jemně mu položila ruce na ramena. „Přivezli jsme ho zpátky, je ale velmi unavený a spí. Pozdraví tě až později, můj pane.“

Ayren se zamračil. „Oni… oni mu ublížili?“ zeptal se jasným hlasem.

Tarsis skousla rty. „Je bojovník a musel s tím počítat,“ odpověděla. „Takové věci se stávají, pane.“

„Chci k němu,“ prohlásil rozhodně král. „Když jsem si ukopl palec, tak to bolelo, a sotva mi ho Arsolnatpa zavázal, o moc se mi ulevilo. A on má trápení kvůli mně.“

„Podnikl ten úskok, abychom zvítězili,“ pousmála se, „i když by za tebe dal život – jako my všichni. Jestli mu chceš pomoci, můžeš teď s Fokem nasbírat klestí – budu potřebovat hodně horké vody,“ podotkla zasmušile, „také léčivé rostliny, lišejníky a plísně, pokud se vám podaří je najít.“

Král vážně pokývl. „Pořádně nám vysvětli, které a kolik a do čeho je máme ukládat. Foke se v bylinkách nevyzná tak jako ty. A jak Sagitta dostanete dovnitř?“

„Jak…?“ vydechla nepřipravená Tarsis.

„Damazid přece povídal, že nebude moci chodit,“ připomněl důrazně Ayren. „Neproplíží se všemi těmi chodbami, když mu není dobře. Musíte takhle nahoru přes ten skalní hrbol, víš, a spustíte ho dolů po lanech – máte s sebou pokrývku, nebo ji mám donést? Já bych –“

Zarazil se, upřeně pohlížeje na hadaččinu tvář. „Půjdu s Fokem pro dříví,“ řekl tiše a zmizel úprkem. Úplně zapomněl na kouzelný přívěsek, propašovaný na dno Luniny sedlové brašny.

Až v bezpečí jeskyně, v soukromí zástěny z kulatiny, kterou v minulých dnech prozíravě uchystal Foke, mohla začít Tarsis léčit, co na útěku jen narychlo ošetřila. Zranění sama vyvolala Sagitta z mdlých a bolestných mrákot, v nichž se jim ukrýval. Hadačka sebrala všechnu odvahu, když se ran dotýkala; kde bylo třeba, nůžkami očištěnými v plamenech odstranila odumřelé střapy tkání. Posléze však pozbyla síly seznamovat se s příliš výmluvnou kronikou Vlkova zajetí.

„Njále,“ zašeptala se zoufalou prosbou, míříc k ohni pro novou dávku převařené vody.

Chápavě pokývl a vstal. „Vystřídám tě, sestřičko.“

„Nejraději bych ho uspala na třikrát pět dní a naložila do léčivé lázně,“ dodala potichu, ale Vlkův jemný sluch to zachytil.

„Rozumnější by bylo,“ řekl střízlivě, „kdybys mě uspala nadobro. Od tebe to přijmu rád – stačí, že jsem nezůstal tam… Jestli se kvůli mně zdržíte, vyjde všechno nadarmo.“

„Nemůžeme si dovolit o tebe přijít,“ namítl Njál. Ujal se hojivých odvarů, prášků, mastiček a obvazů. „Jinak jsme na Bouřný hrad nemuseli chodit.“

Přiloudal se zrzek, aby radil, podával, přidržoval; hlavně rozptyloval klábosením. Foke, jakmile uložil krále do jeho chýšky k mírně předčasnému spánku, usedl vedle přepážky, zkřížené nohy a zarytý pohled.

„S tímdle by se mělo co nejdřívějc něco províst,“ poznamenal znenadání psanec zkušeně. „Vodstranit tu vostudu, dokuď je to čerstvý, no,“ kývl k děsivému orlímu spáru Sin Korobiho znaku, proleptanému ve zduřelém mase.

„Ne,“ řekl Sagitto.

„Damazid má pravdu,“ potvrdil Njál. „Mezi naše bratry se často uchylovali uprchlí otroci. Pomáhali jsme jim k záchraně a zahlazovali cejch, který by je prozradil. Myslím, že bych to uměl – čím rychleji, tím lze zákrok provést snáze.“

„Nechci,“ řekl Sagitto.

Njál na něj shlédl v obavě, že mluví z cesty: Vlkovy oči se leskly horečkou, ztemněly bolestí, ale byly bdělé a vědoucí.

„O tuhle upomínku bych nerad přišel,“ řekl Sagitto zvolna. „Stála veliké úsilí mne, i Sin Korobiho. Dost se s ní piplal, když ji vysekával,“ vysvětlil chmurně. „A dovnitř pokaždé naplácal mastné zelené svinstvo. Myslím, že jsem řval, až padaly kousky stropu. Ghúl jedovatá… dokázal si ohlídat, abych mu neomdlel a o nic nepřišel. Damazide, tví hoši jsou proti němu neviňátka v hejčadle – nechci hádat, kolik lidí má s podobnými zkušenostmi na svědomí.“

„Něčím si musel zasloužit palcát velitele Gardy,“ mínil Njál.

Foke si nechal poznámku pro sebe. Čest blízkého seznámení už utrpěl.

„No,“ řekl psanec rozvážně, „abysem tě uklidnil – tendle vobřad bejvá ouplně běžnej. Tobě ho teda kapku vylepšil, ze starý známostě. Pár mejch chlapců si s tim žabím volejíčkem taky užilo svý. Trestaj takle zvlášť vzpurný otroky, esli nevíš. Cejch je pak líp vidět a hůř se vodstraňuje, vostává hezky dlouho citlivej – vůbec, takový poučení, co přivádí na poslušnější myšlenky. Akorát s tebou mu ňák nevyšlo.“

„Slyšel jsem o tom nějaké zvěsti,“ odsekl Vlk dotčeně, „i u nás v horách, kde si řežeme krky kvůli kupeckým stezkám a dobytku, ale neznačkujeme ani lidi, ani zvířata.“

„Jenže teď jsi podle zákona majetkem velitele Gardy,“ vpadl Njál naléhavě. „Každý má povinnost vrátit tě jemu nebo jeho rodině.“

„Až Kamenný huby zmizej –,“ vybafl Damazid.

„Jde o dávné ustanovení,“ usadil ho nemilosrdně Njál, „žádný vládce se neodváží zrušit ho, aby nepoškodil vlastnická práva.“

„Taková nespravedlnost není možná!“ vpadla rozhořčeně Tarsis, „nevěřím –,“… ale Sagitto unaveně přivřel oči.

„Já to přece vím,“ odpověděl Njálovi klidně. „Ostatně mi podrobnosti ještě vyložil. A já to nechám tak.“

Zírali na něj; Foke navrhl nadějně:

„Co tu značku trochu upravit, aby nepatřila veliteli Gardy?“

„Hou – to je má kůže a moje znamení!“ okřikl ho Vlk. „A zůstane, jak je. Ledaže vám není vhod společnost uprchlého otroka…,“ vybuchl hořce.

Rána zasáhla příliš hluboko. V okamžiku, kdy si připustí, že ho něco ponižuje, teprve tehdy bude skutečně zhanoben. Bude-li pokořena mysl, život pozbyde ceny.

Venku harašil vítr v uschlém listoví, větve v ohni praskaly.

„Tohle jsme neslyšeli, bratříčku,“ řekl Njál pevně. „Nevím, jestli tě to utěší, já – nerad se peru – ale přísahám při Bohyni, že se s velitelem Gardy za tebe vyrovnám.“

Sagitto se pousmál, strohé rysy se uvolnily. „Nenamáhej se, bratře. Zabiju si ho sám. A stejně ti děkuju.“

Smrákalo se rychle, jako by tma šidila den, z nějž beztak ubývalo. Teprve před chvilkou zapadlo slunce – hadačku čekalo tesklivé stádo temných hodin. Ostatní Hledači, znaveni námahou minulých dní, už dřímali, tvoříce beztvaré kupice spacích obalů: jednu – Njálovu – poblíž Vlkova přístěnku, dvě zbylé v temných koutech sluje.

Tarsis vstala a vyšla před ústí jeskyně. Nebe se táhlo nad roklí jak modré víko posypané krupicí hvězd. Vzduch byl ledový, ztrpkl tlením a mlhou. Hluboké ticho… a chřestot suti.

Tarsis v úleku vzhlédla – při skále šest stop nad jejím temenem se točil na laně Damazid.

„Do hnoje! Holt sem krapet těžkej,“ vysvětlil odevzdaně směrem dolů.

První chvíli si netroufala uvěřit.

„Vzdáváš to rychle,“ řekla hořce. „Proč bys čekal, jak padnou kostky? Takhle máš bezpečí zaručené… Foke je s tebou?“

Zasyčel provaz: psanec sjížděl k zemi jako kulička na niti.

„Todlencto – todlencto si vo mně myslíš?!“ bafl dívce do očí.

Sklopila je studem… „Neváže tě poslání,“ pozvedla ruce na obranu. „Nečeká tě prospěch. Jsme pro tebe cizí… a zůstal ti zdravý rozum.“

Zafuněl, div ji to neodválo. „Celej život mi vostávaj viset na hrbu ňáký pošahaný kriplíci!“ drnčel. „Takle prťavej sem ve Studenejch peleších táh smečku stejnejch podvraťat a živil je vočesáváním soldátů, kerý vodpadli u satubskejch putyk! Co jednou sebereš z pankejtu, už nejni cizí, ale tvý.“

„Jiné mě nenapadlo,“ řekla útočně, „když se tu plížíš jako zloděj.“

„Dyť jo,“ uchechtl se. „A du votočit kouzelnej léčivej elixír – nebo něco na ten způsob. Hele, nemám vylízáno! Akorát hupnu s Fokem do Bar Teneovýho chrámu – sedumdesát mil, tady podle Njálový mapy, vodhad bysem.“

„Nechápu,“ řekla v úděsu, „proč se nevydáte rovnou do podsvětí! Jít do sídla Pána ohně… Nikdo tam nepronikl: alespoň se s tou zprávou nevrátil.“

„Nevíš, kde všade sem vlez!“ děl pyšně. „Drapli mě až v chrámu Boha půdy.“

„Oslabíte nás,“ vytkla mu. „Proč takový nesmysl?“

„Jo proč? Aby Vlk nezkách,“ sekl hrubě. „Takle potrvá pár dní, než bude schopnej snýst cestu. Ale my potřebujem zdrhat! Tak mu zrasili prsty a lokte, že nezvedne bez pomoci hrnek s vodou, sám se nevyčurá – nemůžeš chudáka ani vopustit s kudlou nebo panákem utrejchu, dyž by na něj měli padnout Tamti. Někdo z nás by ho musel zabít.“

„A ty si představuješ,“ řekla, hlas přiškrcený zoufalstvím, „že by to Njál připustil? Poradíme se, jak zařídit, aby náš úkryt vojáci nevypátrali – a před Rádcovou mocí nás střeží přívěsek, Njál najde zaklínadla, znásobí sílu jeho záštity…“

„Nelakuj!“ utřel ji mrazivě. „Zimovat pod Bouřnym hradem je volovina. Co esli je přívěsek na kočku, dyž vokolo rejdí doběla napruženej čaroděj? Neťuklo tě, že nablízko ty jeho čáry budou mít jinší šťávu?“

Rozkošatil se jak vrba, ruce zapřené v bok: „Dyž daj bozi a z týdle sračky se vymotáme, je jasný, že vyháknutý rameno naporád vypadává, že vodražený ledviny zloběj? Jak ten kluk bude kovat, vorat, tahat trámy na střechu a jiný věci, kerý chlap tam vod nich musí každej den zmáknout?“

Prudce zavrtěla hlavou: „Z těch zranění se vyhojí, dokáže –“

„Chcípne!“ vpadl jí do řeči, doopravdy rozzuřený. „Dokavád seš vevnitř svěží, málo co tě vopravdu naklepe.“ Napřáhl kloubnatý ukazovák jak dýku: „Ale schytat k votřískanýmu tělu eště zprasenou duši, to neutáhne ani takovej řemen jako Vlk!“

Plivl si do dlaní, začal se soukat po laně vzhůru s pavoučí zručností.

Dívala se na něj, pěsti sevřené. Přes svůj nesouhlas si přála vyslovit modlitbu – k bohu zlodějů…

„Sem rád, že deš se mnou,“ rozumoval psanec, když bok po boku sjížděli lesním chodníčkem: Foke se svým Marukem, zrzek s vypůjčeným Reshou. „Líp si můžem krejt záda – sem silnej, a ty vovládáš nějaký ty kouzla.“

Foke neodpověděl. Výrazně pochyboval o míře užitečnosti, jakou v sídle temného Pána plamenů vykáží zaříkadla šamanského novice. Dlouhá léta se chystal na den, kdy nashromáždí potřebnou sílu poznání a zocelení: pak mu bude dáno podstoupit obřad magické smrti, která mu propůjčí vládu nad světem duchů…

Místo nadějí se smířil s konečnou záhubou, v upřímném přesvědčení, že jde o poslední válečnou výpravu. Ptačímu muži bude slušet takový skon: časný a za hrdinského skutku (jímž byl Sagittovi čestně povinován). V osadě Alarů o něm složí bohatýrské písně – mrzelo ho jen, že je neuslyší.

„Pro jinýho než pro Vlka bysem to nepodniknul,“ svěřoval se Damazid. „Dyby jen nebyl paličatej jak divokej vosel! Nemá páru, na jaký trable si tim znamenim zadělal… holt to musim spravit vobezličkou…“ Nezmínil se Tarsis, ale tohle zrzka hnětlo a rozčilovalo nejvíc… a nejnaléhavěji vedlo pro elixír.

„Hej, pozor, kámen!“ zaječel Foke.

Bylo slyšet praskot větví a šustot listí: podrostem se valilo něco těžkého. Na stezku se skulil Ayren. Za chlapcem prošla maliním Medunka jak beranidlo hradbou. Zdvořilým frknutím pozdravila společnost. Král se důstojně vztyčil; jasný třpyt hvězd odhalil stopy nočních houštin, jimiž se prodíral. Trní mu poškrábalo ruce a nos, ale tvář pod šmouhami zeminy byla sevřená a odhodlaná. Vztáhl paži a zvolal:

„Já, Ayren Šaanom, váš král, poroučím, abyste mě vzali s sebou!“

Damazid spolkl řehot. „Ani král nemůže chtít nesmysle,“ bručel. „Král má sám znát, co si lajsnout – kdy je dobrý jet v čele svýho vojska a kdy to prozíravej vládce nechá povolanejm. Todle je ten druhej případ.“

„Není,“ řekl tvrdošíjně Ayren, oči se mu ve stříbrném světle leskly. „Není… Já jsem se byl za ním podívat, když spal a nebyli jste u něj.“

Kopl do kamínku na cestě, pozvedl obličej. „Já tě poslouchal, když ses domlouval s Fokem. Vím, kde leží Bar Teneův chrám. Taky jsem přišel na to, kudy vám nadběhnout. A Njálovi jsem nechal vzkaz, aby si o mne nedělal starosti. Vzal jsem si luk. A jestli potkáme strašidla, tak se nebojím.“

Zhluboka vydechl.

Muži na sebe pohlédli. Damazid řekl:

„Sme si tě vůbec nevšimli… Jednou z tebe bude docela vobstojnej válečník – a snad i ne tak špatnej král. Takovýmu se šikne vejprava na zkušenou! Hele, naučim tě louskat pokladnice! Možná tam vyšťáráme k elixíru i ledacos užitečnýho… Tvuj čarodějnej přívěsek!“ napadlo zrzka. „Pověz – viď, že by moh bejt oučinnej i v tom Vohňovym chrámu?!“ rozveselil se příznivou vyhlídkou.

„Uh-hm,“ kývl král, škrábaje se do Medunčina sedla. „Určitě by mohl…“

Když se hadačka vrátila do sluje, Njál se právě probudil: znovu ho pobolívalo čelo, tentokrát slabě jak vzdálená hrozba bouřky.

„Namočím ti šátek,“ řekla unaveně, „nechals ho v sedlovém vaku…“

Zapadl až na dno tašky; vytáhla jej, na cípu zachycený čarovný přívěsek… Njál zbledl. Vtrhl do královy chýšky, aby chlapci vyčinil.

Lyk v Ayrenově spacím vaku zvedl rozespalou hlavu z popsaného listu…

Zůstali sami dva v ponuré jeskyni se Sagittem, při jehož lůžku se střídali. Omývali zranění bylinnými odvary a čajem, zasypávali práškem z léčivých plísní, klidnili mastmi. Snažili se Vlkovi dopřát všechnu péči a pohodlí, které by mu mohlo polehčit, zabavit ho v těžkém čase… Tarsis se bála zvýšit dávky tišících léků. Tvrdila, že by nemocnému ublížily, otrávily mu srdce. Ostatně, jejich zásoby se nebezpečně tenčily.

Pokud zůstal Sagitto bdělý, udržel své trápení na otěžích. Žel, větší díl času ho zmáhala tma nevědomí, mrákotná, horečnatá dřímota. Neuspávala bolest, jen Vlka zbavovala před ní obrany. A otevřela bránu paměti…

Sněním vyšlehovala ostrá, děsivá trýzeň Smrtného doupěte. Vracely se sprosté urážky, zneuctění, hmaty, které pokořovaly tělo a zraňovaly mysl. K nesnesení mučivě Vlka spalovaly připomínky pošetilého omylu, chvíle vlastní slabosti a zesměšnění. Pouta mu nedovolila o vlas oddálit utrpení: stejně ho teď držela pevná klenba spánku v plamenech zlých vidin.

Přibit v žíravých propastích duše, snažil se uniknout soužení a zášti k znetvořenému bytí. Zbyla poslední zbraň bytostí – křik.

Ztracen mimo svou vůli, volal a proklínal. Výkřiky odplavily trosky spaní Njálovi a Tarsis, zasahovaly je šípy bezmocné žalosti… a zanikaly.

Hadačka se zvedla ze svého místa vedle Sagittova přístěnku. Svítalo… Přistrčila doutnající větve do žhavého oka ohniště, z kotlíku odlila do misky trochu vlažného čaje. Rozžehla louč. S nápojem a světlem vešla za stěnu tenkých kmínků, propletených chvojím – Lyk se stočil po Sagittově boku: uvítal ji bušícím chvostem.

Vlk byl vzhůru. Z pláště smotaného v podhlavník se na Tarsis mlčky díval neznámý ubožák vyprahlýma očima, rozbitý obličej naběhlý a žlutobílý nad ježatým černým strništěm.

„Teď zas přeháníš ty,“ zúmyslně ho popíchla. Jemně mu pozvedla hlavu a přidržela misku s čajem u rtů. „Kroť se trochu, chudáčku hrdino – tropíš rámus, že Njál ani Lyk nezamhouří oka. Skuč alespoň potichu…“

Vůbec neodpověděl.

„Těmihle suky nemůžu nic udělat,“ řekl bezvýrazně. Zkusil ovázanými ranečky na konci paží pohnout, nadarmo, „nemůžu docela nic dělat,“ opakoval cizím, pustým hlasem a odvrátil tvář.

Zanechala louč u Sagittova lůžka, tápala šerem, držíc prázdnou misku v rukou jak slepý berlu.

„Tarsis,“ zašeptal písař, jenž býval knězem Paní milosti a stal se válečníkem. V hlubině nočních slují kolem nich číhal nelítostný démon, nebezpečí, které nezničí tesákem ani nezaplaší modlitbou…

„Njále… Njále… Vlk se přestal hádat…,“ vypravila těžce, duši rozdrásanou beznadějí. A dřevěná miska se jí zlomila pod prsty.

XIII.
Pokloň se bohům

Kolem jeskyně se ploužil čas, ohyzdný přízrak, temný a dusivý. Slunce zemřelo – odkázalo zemi podsvětí. Hvozdem se rozlézala mokrá šerá zima… Provlhlé dříví špatně hořelo. Hubené příděly jídla se scvrkly na ubohá sousta; syceni starostmi, Njál a Tarsis téměř necítili hlad.

Dívka by nenalezla pozornějšího a ohleduplnějšího společníka než Njála… a přece by raději v osamění nosila vědra s vodou, otepi chrastí, kácela soušky, obstarávala práci u koní. Strach a únava je oba uzavřely do průzračných cel, bolavých na dotek. Hadačku ke všemu zlu soužilo setrvalé krvácení, snad z úzkosti, možná pro námahu, tak dlouho podstupovanou.

Připadala si prokletá, ponížená trapným utrpením. Vytrácela se do lesa, jakmile mohla přepustit ošetřování Sagitta na nějakou chvíli Njálovi… Sbírala topivo, pátrala po léčivech a čemkoliv, co by Hledačům doplnilo stravu. Vítala těžké břemeno, robotu, svízelné bloudění hvozdem: přebíjela tělesnou bolest a zoufalství duše. Prokřehlá, rozechvělá obavami se donutila k návratu. Před ústím jeskyně jí uvázly kroky. Hrozila se začouzené sluje, Sagittovy tváře, Njálových očí…

Kalné nebe zčerná nastupující nocí… a tma se změní ve výkřik.

Ayrena už zase soužil hlad. A znovu se nudil. Stále musil na něco čekat: až přeputují poušť. Až přestane pršet. Až… Až Foke přiletí se zprávami z božiště Pána ohně. Až padne soumrak a všichni tři se pokusí proniknout za zdi chrámu. Ayren nesnášel čekání…

„Neměli jsme jet tak rychle,“ reptal král. „Medunka se udýchala – a nebyli bychom tu zbytečně brzo. Anebo to místo mohlo být dál… A kdyby leželo blíž, dostali bychom se dovnitř ještě za tmy.“ Převalil se z boku na bok, jako sebou plácne kapr v protivné, kalné louži času.

Z hlubin Damazidových útrob dunivě zakručelo. „Kuchtěj prosnou kaši,“ mlaskl psanec, nasávaje závan, jenž stoupal k náhorní plošině z domků vnitřního nádvoří Bar Teneova chrámu, téměř kolmou čarou o sto osmdesát stop níž. „Máslo přepuštěný do zlatohněda, drcený křížaly na posejpku…“

Uškubl ožloutlé stéblo a posmutněle ho žvýkal.

Ayren se po kolenou a loktech připlazil ke srázu. Přikrčil se na okraji, aby jej zdola nezahlédli. Převislé drny udrolily hrst sivé hlíny. Sypala se dolů, odskakovala po výstupcích skalní stěny… vklouzla do náručí rozverné bílé bystřiny, jež obíhala kolem chrámové výspy.

„Slítneš!“ zahrozil psanec. „Nejni tam nic k vidění – sem pobožný poutníci necouraj… ani vo svátek. Tady se akorát mudruje a kouzelničí.“

„Proč?“ zeptal se věcně Ayren. Vrátil se pro svůj luk a toulec. Jazyk povyplazený, pracně vetkl do země tlustý klacek (dva lokte od ležícího Damazida). Zacouval třicet kroků a zamířil po větru na vytýčený cíl.

„Vohnivej pánbu nebere návštěvy – je tuze tajemnej,“ prohlásil zrzek.

Zašilhal dolů k míse chrámového okrsku. Hradba s vysokým zdobným čelem lemovala houfec ledabyle rozházených stavení, narychlo zbudovaných před šesti lety. U břehu říčky hřešil stavitel opevnění na ochranu přírody: vzadu a při bocích ubral zdem síly. Čáry, úcta a strach střežily sídlo Ohně před ozbrojeným výpadem mocněji než sebepevnější val a válečnické oddíly. Na střechách z polévaných barevných tašek kejklovaly šedé kavky.

„Žijou tu mniši, pár učenejch komárů na študyjích, voddíl hlídacích Šišek – a dost. Vobčas přileze urozenej tatrman složit oulitby za nebeský přispění. Hele, skladiště vobětních dárků: nízkej pavilón, zelenej, s tygrama a supama na kachlíkách – takle juknout dovnitř…,“ zasnil se.

Srstnatá čapka mu poskočila na hlavě, nadhozena průnikem králova šípu.

„To nebylo schválně,“ řekl Ayren nevinně. „Neposlechl mě luk.“

„Přej si, aby byl takle nezvedenej dycky,“ hekl psanec, „a seš hvězda mezi střelcema!“ Hrdý na svého svěřence, spolkl leknutí. Opatrně vykroutil střelu z nejnovější trhliny v kožešině. „Ale ty bys moh zatím poslouchat vo něco líp. To by králové taky měli umět – a za válečnýho tažení je to ouplně nejdůležitější, eště víc než čistý nohy a zdravý střeva.“

„Dávám pozor,“ namítl král. „Určitě ty největší poklady nenechají ve skladišti obětin… Veliký kulatý palác se sloupy… tam uprostřed, jde z něho modrý kouř – obydlí Ohnivého Pána, viď? Budeme ho muset prozkoumat?“

„Kde jinde chceš pátrat?“ vyjel krákoravě Foke a přistál Damazidovi na zádech. Ayren kuckal do hrsti, psanec se pootočil a zařval.

„Sundej ze mě ty zaprášený pracky! Musel ses vohňovejm kněžourům ráchat v pomejích?“

„Uctívali mne,“ děl ztěžka Foke. Štítivě obral z levé perutě nudli. „Volali, že jsem posel Pána temnot. Napřed jsem se vadil s kavkami: stály mě hrst peří a hlasivky. Prolétl jsem skladiště a dílny a obydlí mnichů – házeli po mně moučnými knedlíčky, aby mne uvítali. Vaří je málo sladké a tvrdé – div mi nevyrazili oko. Proklouzl jsem do hlavního chrámu, a oni mě honili.“ Pískl opovržením. „Utíkali jak ženské: lem roucha v hrsti, a vyhazovali lýtka do stran. Dupali a křičeli, hrozně to hlučelo – v chrámu je ozvěna, ale žádný vchod do podzemí jsem neobjevil. Možná, kdyby mě nechytili tak brzo. Natřeli mne tukem zbarveným šafránem – pěkně voněl, jenže je strašně nepříjemný na pera – zavěsili mi na krk věnec z rudých pentlí a rolniček, pařáty mi zamotali do zlacených prýmků. Posadili mě na oltář a udili dýmem z kadidla a svící…“

Ayren zatleskal, oči rozzářené. Psanec modral smíchy a bušil patami do drnů: „Pitomo! Mohs mít zajištěný živobytí!“

„Natrhl jsem čtvero uší,“ řekl s bolestnou důstojností Foke. „A doteď uklízejí chrámovou síň.“ Mrzelo ho, že statečné činy zneváží krkavčí šat. „Musel jsem se vykoupat – čaj vystydl, jen polévka měla správnou teplotu, třeba v ní plavala zavářka a přesolili ji. Nemohl jsem létat, dokud jsem se neosušil v šatně obřadních rouch. Asi mne mezi nimi ještě hledají.“

Zrzek si otřel slzy. „Tebe tak poslat na výzvědy,“ zafuněl. „Místo plánku s pokladem dostanem ptačí vejvar!“

Foke zasyčel jako had. „Jsem zvědav,“ zaskřehotal spatra, „jak se bez mých křídel dostanete do chrámu…“

„Tjah,“ udělal Damazid. Mimovolně se podrbal na zátylku. Horská stěna trčela jak prkno nad vodním příkopem řeky. Zhruba od pětačtyřiceti stop nad hladinou hora klesala v ostrém úhlu: divoce pádící vody se po tisíce let vřezávaly hlouběji do podloží, jehož kámen hladce opracovaly. Koryto se na druhé straně zvedlo v ještě strmější svah, vysoký téměř čtyři desítky stop. Na něj těsně nasedalo šestnáct stop hradby – vzdušnou čarou od vrcholku valu ke zkosené stěně nějakých čtyřicet stop prostoru…

… a další sáh navíc po šikmém provaze, nataženém přes řečiště. Vedl od skoby – pod příkrovem časné noci ji Damazid, zachycený v hlubině na vrtkavé opoře lana, zatloukl do skalní desky v místě, kde se vychylovala ze svislého směru (přes ryčení vln ani nebylo slyšet údery). S druhým koncem provazu Foke slétl k hradbě a upevnil ho mezi její kamenné zuby.

Tou vzdušnou cestou se vydal první Ayren. Ačkoliv ho jistila posuvná smyčka, cítil se mnohem hůř, než když se na počátku spouštěl samotinký z náhorní plošiny. Vznášel se, ručkuje s vypětím všech sil, v lačnícím černém prázdnu; houpal s ním dunivý vítr, ruce křehly. Dole matně svítily a řvaly stříbrné letící vlny. Coul po coulu Ayren ulamoval z nekonečné, hrůzyplné vzdálenosti. V kůži mrazivé horko, v ústech pálila trpce slaná chuť: přídech smrti… Zatmělo se mu před očima. Zaťal prsty do komíhavého lana a vykřikl, slabě, jako vypískne vyplašený pták.

„Zbývá – kousek!“ zaskřípal mu do uší Foke, přehlušiv bystřinu. „Dál!“

„Nemůžu –,“ vydechl Ayren málem v slzách. Přesto té chvíle bylo jasné, že buďto hned znovu pošplhá do bezpečí, byť povýtce pochybného, nebo spadne do řeky dřív, než mu Damazid – či kdokoliv jiný na světě – pomůže. Foke se svými křídly by anděla spásy nezastoupil: ale nečekaná přítomnost spřízněné duše Ayrena posílila a vrátila mu odhodlání.

Provázen povzbudivým krákáním, dosoukal se král až k valům. Počkal na ochozu, než se uklidnily roztřesené svaly a srdce přestalo potrhle bušit.

„Nespěchej, můj pane,“ řekl Ptačí muž. Hupl z výklenku hradby na prkna podsebití. „Musíme být opatrní – mohou tu obcházet Kamenné huby.“

„Tady se taky hlídá?“ zeptal se zvídavý malý král. „Hlubinu střežili Bílé Závoje a Černí Nezmaři a Modří Vojíni… Kamenné huby – to jsou ti, co nás honí? Co jsou všude v Nabatu? – Ti, co Sagitta…“

Krkavec zaskřípěl zobákem. Ayren svraštil nos a kývl. „Už jdu.“

Pod Fokeho dohledem se proplížil k šatně obřadních rouch; zdálo se, že stráže chrámového okrsku nejsou dnešní noci příliš horlivé. A kdyby se i objevil hlídač, netušící úklady, jistě by přehlédl krkavce a dítě v temném plášti, tak útlé, že se snadno protáhlo úzkým větracím okénkem.

Nepochybně by ten zbrojenec byl raději, kdyby býval vůbec neopustil strážnici, když o půl hodiny později střetl poblíž Domu ohně zjev z podsvětí – a že duchové a přízraky nebyli v Bar Teneově chrámu řídkými návštěvníky… Mátoha působila odpudivě: na deset stop vysoká, sunula se kolem zdí, vlál na ní v cárech potřísněný šat obřadníka. Tiára kněží Ohně clonila černou tvář, z níž trčel bělostný zoban. Duch dovanul k severnímu vchodu Obydlí Pána ohně – zmizel… Hlídač navykle učinil ochranné znamení, zamumlal krátkou modlitbu a přestěhoval se zpět do tepla.

Damazid pečlivě dovřel těžké chrámové dveře z bronzu. Zdobily je symboly Severu, bouře a blesků a mimo závoru je zajišťoval masivní zámek s dračí klikou, rozměrný a složitý jako tajuplný stroj.

„Nejni nad knížete Hunga – tadle sorta šperháků votevře i ledovou horu,“ pochválil si psanec. Zastrčil si Hunga pod široký opasek, aby měl paklíč pěkně při ruce. Sesadil z ramen krále (křečovitě se držel zrzka pod bradou); Foke slétl z vrcholu pyramidy sám a zapadl za nejbližší sloup, aby skryl zabílený zobec a pokořující proces výměny těla.

„A sme doma!“ zamnul zrzek osrstěné tlapy. Čile se zbavil zbytků strašidelné výstroje. Z příruční brašny vyklepal křesadlo a lampičku nezvyklého tvaru. Rozhlédl se přítmím chrámu – prosvětloval je kruhový otvor ve střeše a zlatý plamen vzadu u stěny: věčné světlo Pána ohně. Damazid bezostyšně vylil olej z posvátného kahanu do čutory. Naplnil svoji lampu zlodějku, zapálil ji a jal se šmejdit chrámovými prostorami.

Kružnici půdorysu prolomily čtyři vstupy: podle světostran a ročních dob. Cloněný jas lampy klouzal po dvou řadách obvodových sloupů, tlustých na dva lokte a pomalovaných výjevy pekel a bojů, po stěnách vykládaných acháty, křišťálem a heliotropem. Visely na nich zástavy zlaté, rumělkové a modré, tuhé výšivkou. Ze stínů vyskakoval v různých podobách a dějích Bar Teneos, Pán ohně, Vládce Vesmíru, jemu podřízená božstva, služební démoni. Sochy okázalé, majestátní a hrůzné tančily nad svými oltáříky. Všechno prosycoval pach vonných směsí, kadidel a hořce štiplavého čoudu. Kudy procházel, ťukal psanec do zdiva a podupával na kachlovou podlahu.

„Sme nahraný,“ zahučel Damazid zklamaně. „Při Sepulgovejch střevech – dál se nehnem. Hele – ani vohýnek lampičky si necuk průvanem.“

Ukončil zevrubnou prohlídku před hlavním oltářem. Vysoký mramorový kvádr čněl na rudém stupni přímo pod střešním otvorem. Pokrývala jej vrstva popela a spálených kostí. Na jeho bocích se vršily lesklé, zručně vytesané lebky, šlehaly kamenné plameny; v oblacích dýmu pádil Vládce ohně na válečném voze, jenž byl tažen gryfy a osázen čepelemi. Hořícími šípy lovil lidi jako laně a zanechával pod koly koberec mrtvých údů.

„Hledáme cestu dolů?“ ujistil se Ayren, jenž se vynořil jako skřítek z bludiště tmy a pitvorných bohů. „Tak musíme tudy.“

Samozřejmě si namířil ke dveřím Západu. Nedaleko od nich čněla socha démona s pokrouceným vzezřením. Byla z pálené hlíny a hrnčíř ji pomaloval vzorem jakýchsi modrých ocásků, jako vlnité srsti. Při bližším ohledání psanec pochopil, že běží o plamínky. Místo tváře se tvůrce spokojil s dvojicí vypoulených bulv. V ploutvovité končetině třímal démon sudlici.

„To je Horgigh, ohnivý dív,“ řekl malý král s přehledem. „Nejspíš jsi zapomněl, ale on je prostředníkem mezi Bar Teneem a Pánem Podsvětního Labyrintu, nejstaršími z bohů… Určitě nám otevře průchod do podzemí!“

„Klepnul sem mu na prdel,“ odtušil mrzutě psanec, „– teda, esli ňákou má. Je dutej, aby hrnčíři v peci neprask, a vokolo je po zvuku plná zem.“

Ayren mu věnoval útrpný pohled, jaký mladí tvorové uštědřují dospělým v okamžicích jejich neschopnosti. Dřepl k oltářnímu podstavci z ebenu, širokému a nízkému, překypujícímu zvrhle složitým ornamentem. Královy tenké prsty hopkaly po slitých šlahounech a jazycích oltáříku dětskými pohyby, měkkými a nedůraznými… a s jistotou vousatého mudrce.

Ozvalo se zaskřípění, jako by hliněný Horgigh zachrchlal. Lehce se na vyvýšeném trůnu zachvěl a s tlumeným drnčením se obrátil k vetřelcům zády (byla-li to vskutku záda). Podstavec se otáčel poslušně s ním. Odhaloval (jak prachvšední lest!) červí díru do břicha podzemí. Záře lampičky v ní vyhmátla žebřík – tlustou železnou tyč, střídající po ose krátké silné stupačky jako zmrzačené příčle. Byly od sebe natolik vzdáleny, že soukat se po nich znamenalo zburcovat všechny končetiny a modlit se k rovnováze.

„Todle se nedá sjet, natož sešplhat,“ zamračil se Damazid. „A jakpak mám propasírovat panděro? Lampičku abysem bral do zubů!“

Nicméně slezli do neznáma všichni tři bez nehod, i Foke, se zaťatým chrupem a velice neochotně (nesnášel temné, úzké prostory). Raneček zásob, zbraně a pláště spustili po provaze. Žebřík nebyl dlouhý – po dvanácti stopách končil v malé, klenuté místnosti.

První okamžik se lekli – ze tmy se pod nesmělými doteky zrzkovy svítilny zubili děsiví netvorové, štětcem přikouzlení na stěny. Postavy běsů ovíjel vzor spletený z plamenů a dýmu a oblaka zlověstných nápisů.

„Na nic nešahejte holejma pazourama,“ děl důrazně psanec. „Bacha na čapáky, kam s nima tlápnete: napřed všechno vokolo voťukat holema, a číhněte na strop, kapírujete?“

„… neotvírejte zlaté oči!“ doplnil chlapec; vytřeštili na něj zrak. „Tady na zdi je to napsané, víš?“

„Ty přelouskáš tydle hámotiny?“ pravil v nevíře Damazid. „Pak sme docela v pohodě. Vostatní zmáknem levou rukou – s tvym přívěskem…“

„Se kterým?“ zeptal se Ayren. Měl rád jasno.

„Tim kouzelnym, přeci,“ zneklidněl zrzek.

„Míníš znak Bohyně, co zahání přízraky?“ ověřil si král. „Ten vůbec nemám s sebou. Nechal jsem ho někde v jeskyni – co je ti? Moc jsem spěchal, rozumíš? A… a Njál ho bude taky potřebovat, určitě víc –“

„Jjoo,“ vydechl psanec – tak fičí vichr v propasti. Foke byl v přítmí bledý jako květ hrušně. „Holt… se vobejdem…“

Vyrazili: Foke prvý, za ním král, Damazid coby zadní voj kryl postup. Táhly se za nimi šišaté stíny a melodické klepání, jak oštěpem a lukem ohledávali při každém kroku své okolí. Pak se chodba poprvé rozdvojila.

„Můj pane, neříkají nápisy na stěnách, kudy jít?“ zeptal se Foke.

Malý král se zamyšleně rozhlédl, ruce založené za zády a našpulená ústa. „Nic podobného,“ řekl s převahou odborníka. „Samá posvátná povídání, vyzývání a zaklínání, a tak. Nejspíš tu bude spousta různých chodeb.“

Damazid se podrbal na bradě. „Užijem vosvědčenej způsob – prolízt všecky nory a strčit sosák do každýho vchodu, velikýho a vozdobenýho, mrňavýho a zastrčenýho… dybysme měli bloumat celý dny…“

„Ale mniši sem chodívají…,“ řekl Foke výbojně.

„Esli myslíš, že maj v prachu na podlaze vyšlapaný cestičky jako myši, zkus čmuchat po zemi,“ zachrochtal zrzek. „Já se dám vlevo: ta vodbočka je užší a tmavší – cejtím – vypadá slibně… hele… něco tam svítí!“

Pronikli do bočního tunelu. Malby zmizely ze stěn, nahrubo oplácaných šarlatově zbarvenou omítkou. Jako by putovali krvavým jícnem… Minuli dvoje zavřené dveře. Světlo sílilo; změnilo se v zářící pruhy, přetékající napříč chodbou. Od stěny ke stěně se táhl hustý závěs pavučiny: vydávala hlubokou záři, jako by se v ní ukrývala hnízda blesků.

Pavoučí síť se otřásla. Vylezla z ní želva kožnatka s nohama členovce a nadměrnou vosí hlavou, ozbrojenou čepelemi kusadel. Po vrásnatém krunýři pobíhaly jedovatě žluté zášlehy. Psanec ji neprodleně praštil sekyrou. Paní sítě zasršela a ohodila je rezivým vroucím bahnem, na něž se bublavě rozpadla.

„To od tebe nebylo hezké,“ pravil káravě král, setřepávaje cákance z haleny. „Ona ti nic neudělala – jenom nechtěla, abychom šli tudy.“

Zrzek se zašklebil. Ze zkušenosti dával přednost osudnému nedorozumění před možnou úhonou své osoby. „Rači prubnem tamty vrata!“ odtroubil ústup.

Dřevěné dveře pobité bronzovými rozvilinami (byly bez pavučin a téměř beze stop prachu) kdosi uzamkl – kníže Hung si s nimi poradil. Hledači se ocitli v nízké síni. Působila rozlehleji, než jaká vskutku byla, hustě členěna četnými tlustými sloupy v jakési bludiště. Netopýři stínů vířili šerým prostorem, když se jím Hledači se svou lampičkou proplétali.

„Hej –,“ vyrazil přidušeně Foke a znehybněl.

„Co má bejt?“ zavrčel Damazid, přistupuje blíž.

„On myslí tohle…“ Ayren s pokojným zájmem ukázal na jeden ze sloupů.

Z drsného temného kamene rostlo seschlé roští paže: šlachy a zbytek ztvrdlé kůže ji držely pohromadě.

Zrzek naprázdno polkl. Otočil se k vedlejšímu sloupu, přejížděje po něm svitem zlodějky. Tučný jas obtékal hrbolatý povrch… propadl do černé, téměř kulaté díry, hluboké, velké jako pěst. Okraje lemovaly dvě řady bílých lidských zubů a pergamenové, šedohnědé dásně, obrůstané kamenem.

„Tudyma taky nepudu,“ ohlásil psanec. Setřásal mrazení v zádech.

Vymotali se nazpátek ke dveřím: už tam nebyly. Ve tmě se vznášel rudý plamen – nic víc, jen dlaně žáru. Couvli.

Damazid olízl rty. „Bylo sem zamčíno, a špérujou se cenný věci – tak vocaď musí víst cesta dál.“

Tápali pro změnu kolem obvodových stěn. Plamen zvolna vlál za nimi. Přidali. Zrychlil. Běželi… Vynořil se zpoza sloupu Hledačům vstříc. Ohnivé jazýčky kmitaly jako chapadla mořské sasanky. A zaslechli hudbu – mdlou, jednotvárnou, lepkavou: píšťaly, chřestot, klapot bubínku.

„Někdy bývá zamčeno,“ řekl svým zvonivým hláskem král, „aby se něco ošklivého nedostalo ven, viď?“

Psanci z té hudby vyrážela husí kůže. „Nebudu žrádlo v kleci ňákýho upíra!“ zaduněl. „Musí tady bejt průlez!“ Střemhlav skočil do stínů po své levici. Zařval, zhroutil se na podlahu.

Vrhli se k němu. Zvedal se sám, dlaň přitištěnou k čelu; tma ukrývala ve výklenku stěny jednokřídlé dveře, neviditelné pod jejím závěsem.

Sebrali lampičku (naštěstí nezhasla): zjistili, že dveře drží hranatý zámek podivného protáhlého tvaru. Nahoře zel malý, kulatý otvor.

Damazid s paklíčem cedil pot. „Mý šídlo Hung nezabírá! Takový zavírací udělátko sem nezažil – zasekli sme. Vocaď asi petelici nevyšijem…“

Plamínek se výhružně stáhl před ústí chodbičky. Hudba sílila, neměníc rdousivý, otupující nápěv.

„Už vím!“ vypískl Ayren, vyrazil z výklenku, prosmýkl se pod plamenem a zmizel ve tmě. Hledači svorně zahulákali. Dlaždice na začátku chodbičky se pohnuly. Nadzvedly se – ještě kousek – odpadly. Zem se vzdouvala.

„Tady!“ křičel Ayren v temnotách. Prolétl pod ohníčkem, přeskakuje rostoucí krtinu, odtlačil zrzka od zámku… Zahlédli, jak strká do otvoru bělavý podlouhlý kousek: horní článek palce, jenž uloupl kostře ve sloupu. Dveře klaply, cinkly a otevřely se do široké chodby.

Vřítili se do ní a zabouchli dveře v mžik, kdy kypící zem vybuchla čímsi lesklým.

„Vo vší chlup,“ zafuněl psanec, opíraje se o stěnu z kamenných kvádrů.

„Íííí!!“ zavřískl král a chytil se ho křečovitě za ruku. „Ííí…!“

Před nimi se v chodbě vztyčil veliký had, plavě bílý jak mouka, plazil tenký jazyk a výhružně syčel.

„Jsem Ptačí muž,“ šeptal Foke. „Chovejte se tiše! Přesuňte se, až bude chvíle – pomalu – pomaličku… On nezaútočí…“

Téměř nepostřehnutelnými dílečky pohybů předal zrzkovi oštěp, zvedal paži k hlavě, vysouval flétnu, provlečenou uzlem copánků, scvrkal se do dřepu… Tvář měl v úrovni hadího pohledu, když začal hrát vysokými tóny, kývaje se do rytmu. Plaz ho zmámeně napodobil. Damazid se ošil: hudba připomněla zvuky, jež zněly ve sloupové síni.

Král a psanec se sunuli šnečími krůčky podél stěny. Postavičky Fokeho a hada, stále menší, se kymácely proti sobě v houstnoucí tmě, probodávané ostrou písní flétny.

„Nepůjdeme dál,“ vzepřel se Ayren. „Foke neuvidí a had ho kousne… Počkáme, ano? Myslíš, že nás může ten had honit?“

„Had šel spát,“ oznámil nepohnutě Foke, zjeviv vedle nich. „Pokračujeme! – Ne! Stát!“

„Co zas?“ bafl psanec, z dosavadních zkušeností připraven na všechno. Bleskurychlým pohybem strhl Skarf ze zad.

„Bobky,“ řekl suše Foke.

„Jaký?“ otázal se napjatě Damazid. Nepustil Skarf z pěsti.

„Člověčí,“ ucedil s ohrnutým nosem Ptačí muž.

„Tak to je v nejlepšim richtiku,“ zaliboval si zrzek. „Sme na stopě!“

Vesele vykročil; důkladně oťukával Ayrenovým lukem zem i stěny. Ozvalo se dunivé harašení, setrvalý hřmot, jako by pracovaly obří kovové čelisti. Desky podlahy před Hledači a za nimi se skřípotem klesly níž, zajely do země. Otevřely dvě propasti, zvíci šest kroků vzadu, osm kroků dopředu, a ponechaly výspu menší, než byla Fokeho výška. Ten, ocitaje se právě v čáře zlomu, málem pozbyl rovnováhy. Nezachytit se Ayrena, řítil se do prázdna.

Ptačí muž ještě nepřestál leknutí – ze stropu se vynořily v hustém šiku železné krápníky. S neúprosnou setrvačností rostly vstříc lapeným vetřelcům. Stiskl víčka a zaťal zuby, nehybná, odhodlaná socha umírajícího bojovníka. Vždyť takový konec předvídal…

Damazid zafuněl jako býk, jenž vidí oštěpy lovců. Hroty sestupovaly, břitké přes povlak rzi, stále níž… Natáhnou tu brka – a mrňavýho má na svědomí. Proklel se tak hrůzně, až se otřáslo sedmé patro podsvětí. Těžce oddechuje se otočil po Ayrenovi. Chlapec stál klidně a vzhlížel k němu velkýma temnýma očima, plnýma nadšeného očekávání a jistoty.

Na zrzkově lebce vytryskla vřídla potu. Damazid zařval a drapl za klesající hroty. A držel. Držel, vzpíral se proti té strašlivé, drtící síle, která se ho snažila zavalit. Kořání obrovitých svalů kypělo, šlachy praštěly, tvář se otřásla napětím – Damazid ryčel a chroptěl nelidskou námahou, zuby vyceněné. Bulvy se mu tlačily z důlků a zdálo se, že z chřípí vyrazí ohnivý dým… A chruplo to.

Foke vzkřikl – byl si jist, že psanci zlomil děsivý tlak vaz.

Hukot zmlkl, hroty se zastavily. Kdesi v soustrojí praskla a zasekla se hřídel mechanismu. Chvátající tvůrce labyrintu před lety nenapadlo ověřit odbytou kovářovu práci mimořádnou zátěží.

„Ach, Damazide, ty máš skvělou sílu!“ řekl šťastně král. „Tys ten stroj přepral. Myslíš, že ho budou umět opravit?“

„E…,“ hlesl psanec. Kolena mu jektala, ždímalo ho v údech, bělma ďábelsky zrudla potrhanými cévkami… Napřímil v ramenou, vítěz turnaje.

„Musíme na druhou stranu,“ připomněl vždy věcný Foke. „Určitě tam bude zařízení, které vrací kamenné bloky na místo.“

„Aťsi zvostanou, kde sou – esli se přes tu díru dostanem,“ mínil tvrdě Damazid; rychle se zotavoval.

„Proč?“ namítl Ayren. „Raději se spustíme výtahem níž – podívejte přece…!“ Netrpělivě máchl paží k širší straně černé tlamy, která obklopovala jejich ostrov. Vyděšeni padajícími bodci přehlédli Hledači, že hned pod jeho okrajem trčí při stěně šachty dřevěná deska s kolem uprostřed. Po pěti stopách končila kolmou plošinou, přetínající nicotu pod sebou – se skromností se na ni mohli vejít dva lidé (jež by v úkrytu také přečkali dopad železných krápníků).

Deska s plošinou byla upevněna na ozubených drážkách, ohlazených používáním. „Takhle otáčíte kolem,“ poučil je král, „a ono vás to sveze dolů – nebo nahoru. Ale zdviž v Hlubině sloužila sama…“

Snesla je do spodního podlaží chrámu. Bloudili dlouhé hodiny… jistě už končila čtvrtá noční hlídka.

Plocha nemohla být zvlášť rozsáhlá, ale obdobně jako síň sloupů rozšířilo ji množství chodeb, chodbiček, slepých ramen, komor, mezipater – jako když se plát kůže rozřeže na tenký řemínek.

Značili si křižovatky křížky nenápadně vyškrábanými při zemi. Točili se v kruhu, vraceli po vlastních stopách. Znaménka přestávala pomáhat…

Narazili na tepající výšlehy mlžně modrého světla; Foke je zahnal zaříkáním. V tmách se kdosi řehtal – šťavnatým, pisklavým chechtotem: nejpřízračnějším zvukem je veselí, jehož původ a určení nejsou známy…

Uvízli ve spleti dřevěných komůrek. Byly vestavěny do skalní dutiny a zaneseny zapomenutou veteší, včetně několika tělesných schránek – děrami trupů, rozhlodaných rozkladem, propadával prach. Dopálený psanec posléze labyrint zrušil, když prkenné stěny proboural širočinou.

Ohrožovala je ohromná rudá, černě osrstěná bulba. Hrouda hlavotrupu kroutila temnou tváří, vypuklým otiskem lícní dutiny lebky, otočené bradou vzhůru. Skřehotala a pobíhala úděsnou rychlostí na pružných končetinách kořenů, než ji ubili, pokřikujíce hrůzou.

Unikli nastražené smyčce a samospouštěcí kuši. Foke viděl svého rozmazaného dvojníka trhaně se posunovat vedle sebe. Udiven sáhl na obraz Ptačího muže, ruka projela vzduchem a něco mu ošklivě prokouslo dlaň.

Potkali soumračného démona, máchajícího dvěma meči. Na čele mu žhnuly oslnivé hvězdy deseti zřítelnic. Ryčel jak podzemní vodopád… Odhodil zbraně a vrhl se Ayrenovi k nohám, vyrážeje netopýří tlamou dunivé skřeky. Chlapec se smál a štěbetal s obludou, dávným známým z Hlubiny podsvětí.

„Nejmoudřejší ho loni převelel,“ vysvětloval král, když démona zase pohltila skála. „Možná jste nedávali pozor: radil, abychom šli tudy!“

Postupovali mezi zdmi povleklými zeleným náletem. Páchly vlhkou plesnivinou. Ovzduší bylo štiplavé a hutné, navzdory komínům průduchů, jež tu a tam prorůstaly stropem.

„Tady by měl být průchod!“ zvolal Ayren. Položil ukazovák na stěnu – zdála se poněkud poškrábaná; jinak na ní nebylo nic k postřehnutí. Malý král se zamyslil, zmáčkl pravicí druhý kámen pod sloupkem klikyháků, levicí první kámen nalevo a pravou nohou čtyřikrát nakopl kvádr, třetí šikmo dole. Vyloupl se vysoký blok, bezhlučně ustoupil do nitra skály.

Vešli.

„Měl jsem vzít ze skladiště kus dřeva!“ vykřikl Ayren.

Pochopili proč, když se kamenné dveře za jejich zády zasunuly. Komora – či spíše rozměrná dutina v hornině – byla prázdná, úzká a bez stropu, jenž končil v tajuplné černi. Prostorem se vznášel olejovitý, pichlavý pach.

„… je tu ňák mokro,“ děl psanec. Mlaskavě šlapal k protilehlým dveřím – byly malé, z kovového plátu a visely na tlustých řetězech, protažených kulatými otvory skrz stěnu. Nedostal se ani do půl cesty, když bíle bliklo a při zemi se rozhořel světle fialový plamínek.

Foke, nervy zjitřené nočními zážitky, sebou trhl úlekem, zavadil o stěnu. Na prstech mu ulpěly saze a v mozku zajiskřilo.

„Sviť na podlahu, Zlatý uši!“ sykl. „Opatrně! Zpovzdálí…“

Na dlaždicích se líně roztékala hustá zelenavá kaluž, duhově lesklá. Plynula z otvoru, stejně jako plamínek, umístěného při dolním okraji stěny – jenže té protější. Neuspěchaně a vytrvale se plížila k ohníčku.

Damazid, který se nebál lidí ani bohů, jen požáru, zaječel a skočil po plamínku. Ucpal šátkem díru, z jejíž hloubi oheň šlehal. Foke na druhé straně krmil zřídlo hořlaviny smotaným cárem kazajky. Zrzek se spokojeně zašklebil, počkal chvilku a šátek zase vytáhl. Znovuoživlý plamen na něj výsměšně vyplázl siný jazyk.

„Zaliju to,“ rozhodl se psanec.

„Voda došla,“ upozornil ho Foke.

„Ňákou bych eště vydojil,“ řekl Damazid.

Ayren se zahihňal. „Já taky,“ nabídl pohotově. „Vsaď se, že se trefím!“

„Co jestli na tenhle oheň hašení neplatí?“ uvážil Foke. „Radši ho zase přidus – pospíším si, abych vám otevřel.“

Psanec pochmurně kývl, šilhaje po chabých zátkách. Modlil se, aby vydržely… po celou dobu, kterou spotřeboval Ptačí muž na převtělení v krkavce, provlečení se do sousední místnosti, nabytí lidské tvářnosti, spuštění železné desky… Věčnost napětí, kterou Foke, hnán obavami, překonal vzdor poraněné levičce v zázračné rychlosti.

Padací dvířka odhalila předsíň, vyšperkovanou zavěšenými relikviemi, malbami býčích zrůd, Bar Teneem plivajícím blesky… A další dveře, dvojkřídlé, z temného kovu. Na jejich polovinách svítily jako lampy dvě zlaté spirálové oči. Jedno se rozvinuje; druhé zavíjí. Zrození a zánik, cesta mezi životem a smrtí – úzkost z minulosti, strach z budoucna…

„To bude ono,“ řekl Foke, silně pobledlý. Chvat přeměny a zvládnutí těžkého rumpálu jej zmohly víc, než by sám předvídal. Pokousaná ruka krvácela. Sedl si do kouta pod sochu hromového díva. „Mě poklady nelákají – počkám tu na vás.“

„Něco tě zdlábne,“ namítl starostlivý Damazid.

„Jsem Ptačí muž,“ odtušil Foke. V šeru pevně svíral ratiště oštěpu.

A tak ho nechali odpočinout…

Zrzek mrzutě obcházel zdobné dveře. „Dyk nejdou vylousknout!“ bědoval. „Ty hovada sem nedaly zámek! Mám po pysku! Nejni kde zapáčit, vyrazit se nenechaj!“ Ohmatával stěny, hledal skryté tlačítko: bez výsledku.

„Do chyndy – kašli na hračičky a helfni mi!“ zahulákal na chlapce.

Ayren klečel vprostřed síňky, u sloupku s posvátnou mosaznou schránou ve tvaru paláce. Rozmarný vkus ji přeplácal věžičkami, sloupky, brankami, pilíři, oblouky a sochami. Chlapec titěrné součástky přesouval, skládal a rozkládal. Budoval pagodu a otevíral vějíř, klenul most, otáčel pavilónem.

„Už končím,“ řekl roztržitě, aniž zvedl hlavu.

Palác teď vypadal jako koruna nebeského vládce; Ayren sklopil nejvyšší z jejích trnů, zasunul jej mezi paprsky členité hvězdy, cvaklo to jemně… Zazněl pronikavý tón, jako by udeřili do nesmírné struny nebo olbřímí jícen vtáhl vzduch – rozkřídlené dveře zvaly zlatým zábleskem.

„No jo,“ zavrčel psanec místo díků. Netěšilo ho, že je právě vpouštěn do nejtajemnější z pokladnic: předstihl jej usmrkánek. Letité zkušenosti, svoji dovednost a knížete Hunga může podestlat slepicím.

Rozladění pominulo, jakmile vklouzl do klenotnice. Stěží vnímal, že vedle něj cupe malý král – Damazid se vznášel a planul zároveň…

Vůkol se rozestírala černočerná tma, tak sytá, že jako mlha tlumila paprsek zlodějky. Tím neprostupným jezerem pluly ostrůvky cudného jasu: neprosvěcovaly okolí, uzavřeny samy v sobě ovíjely předměty, jež jim byly svěřeny. Drahocenné nádoby, šperky, kalichy, diadémy, zbraně jiskřící drahokamy pyšně shlížely z mocných podstavců, vyřezaných ze vzácných dřev.

Ruka mu vylétla k rubínovému náhrdelníku – a zarazila o neviditelnou blánu, měkkou, pružnou, vlahou… neprostupnou. Psanec zkusil propíchnout ji nožem, narušit háčkem na ryby, prorazit sekyrou (čepel odskočila jak od sukovaté borovice, div mu nevlétla do kolena), propálit plamenem lampy. Kopal do podstavce: ten držel pevně, zakotven v zemi, obepjat od horního obvodu silovou klenbou, jež věznila náhrdelník.

Zrzek znechucen odplivl. Jak zjistil, každá z krásných věcí měla svoji nezničitelnou ochrannou kopuli. To však psanci nebránilo, aby neputoval v nadšení mezi spanilými bludičkami nevyčíslitelné hodnoty… Když už nemohl šperky lupnout a odnést, přál si je uschovat v paměti –

A stanul, ochrnut kouzlem, zbaven dechu, srdce zasažené nesmírnou láskou… Ještě nikdy (a prolezl nespočet klenotnic, viděl kopce pokladů, nemálo si jich odebral na památku) – nespatřil nic úžasnějšího…

Nevelký, nezdobený pohár, ale tvaru tak lahodného, vznosného, oblého, jako by se v něj převtělila půvabná dívka. Zářil a jeho vnější povrch se měňavě třpytil zlatým, modrým a zeleným kovem – podobal se peří horského bažanta. Svítil zlatozeleně jako měsíc, přes smaragdovou přecházel k mladému listí rozpálenému sluncem a dál až k bronzově hnědé. Míhal se modří vysokého zimního nebe, odstíny sytě fialové, azurové, blankytné… Od lesku poháru se odrážely výšlehy chvějivé a líbezné duhy – uvnitř sladce a tajemně spala kobaltově hebká, jiskrná hlubina.

Zrzek uchváceně vztáhl něžně, jemňoulince ruku, aby se dotkl té nádhery, špičkami prstů se lehoučce dotkl průzračného krytu… Zasršelo to, do ruky se mu zaryly rozpálené bodliny, až mu to palčivě zacloumalo celým tělem. Jiskry zmizely, zanechávajíce psance s rozklepanými tkáněmi a sežehlými bříšky ukazováku a prostředníku.

Damazid se dopálil. Dobrá, řekl si, tentokrát se loupit nebude – ale že si kněžouři takhle zákeřně pojistili zřejmě nejcennější kus sbírky, najust sličný kalich zabaví… Bez poháru neodejde, ať třeba pustí duši.

Nadechl se a veškerou silou udeřil hlavicí Skarf do podstavce. Vyvrátil ho, posunul – ochranné pole odcestovalo i s řezbovaným špalkem a kalichem, o čemž zrzka ubezpečil nový otřes a další spálené prsty. Damazid vycenil tesáky. Tak ho to dohřálo, že bez lítosti zasekl čepel do umného podstavce. Ťal znovu se zručností dřevorubce, oddělil dřevěnou hmotu, ponechávaje tenkou vrstvu horní plochy. Pohár, obklopený začarovanou kopulí, visel v prostoru na talíři, zbylém z podstavce. Ten tác stačilo zespodu prolomit –

– a klenot zapadl do útrob psancova tlumoku.

Hrdý na svůj důvtip, opojen štěstím, hopsal a juchal Damazid kolem světelných kokonů s poklady. Nejzázračnější chvíle jeho života…

Ucítil píchnutí pohledu.

Stál za ním Ayren, pěsti zapřené v bocích, s výrazem naprostého odsudku. „Chováš se divně,“ pravil příkře. „Jsi můj rytíř, ne šašek.“

„Lidi nebejvaj jenom vážný –,“ spustil psanec.

Chlapec známým gestem napřáhl paži. „Úplně jsi zapomněl na léčivý elixír,“ vytkl hořce. „Staráš se víc o náčiní Nejmoudřejšího…“

„Akorát sem se kouk –,“ velký Damazid se zmátl, zahnán do obrany.

„Ničemu tady nerozumíš,“ zmrazil ho Ayren. „Najdu ten lék sám.“

Než by psanec mrkl, zapadl do útrob černi.

Damazid nemeškal: střelhbitě vyrazil za malým králem. Klusal čímsi temnotemným a neskutečným, prostorou, v níž zmizely světlo, hmota i čas. Vrávoral a tápal, stěží cítil pod nohama zem…

Přes tvář mu přejela těžká tkanina, čpící prachem, zorničky pošimral mdlý svit – psanec vpadl do chodby s nahrubo omítnutými zdmi. Byly natřeny úzkým pásem bíle modravé, světélkující látky. V tom chorobném míhavém jasu si Damazid připadal jako svůj vlastní horečný sen… ale Ayrena nikde kolem nezahlédl.

XIV.
Myši v komoře

Krb vyhasl, ohřívadlo v nohách postele vychládalo. Rádce upíral zrak do tmy v začouzené komnatce. Hostila jej další z bezejmenných strážních věží – hrstka ušmudlané dutolebé posádky a slepičince ve zbrojnici.

Er Torsik se spěšně navracel do Mellia, jen s žalostně malým průvodem, nehodným svého věhlasu a postavení, nedostatečným k zajištění ochrany. Podlí rebelové zlotřile zkrušili obyvatele Bouřného hradu ježibabím utrejchem. Z těch, kteří unikli otravě, se nenašlo víc než tucet mužů, schopných dlouhé jízdy. Sin Korobi je musel postrádat při záchranných pracích v postižené pevnosti…

Moudrý putoval silnicí zvanou Měděný řetěz. Vedla mezi povodím Sarije a Inai, obíhajíc okraj náhorních slatin. Kamenné tabule hlásaly po každé dvacáté páté míli, že ji pro účely vojenské, obchodní a správní poručil vybudovat Asanim Mahob, svěřenec Pána nebes – král, jenž byl pradědem Tungula Aroka, posledního z rodu Kilahu. Měděný řetěz pomohl nabatským vládcům opanovat Hadí vrchy a dobýt oblasti Severních vichrných hor.

Silnice tvořila pouto mezi nevlídným krajem černých skal, bystřin a vodopádů, stromů mrzačených vichřicemi… a šťavnatými luhy Sarijských planin. Vskutku spínala články strážních věží, hrádků a přepřažních stanic od Bouřného hradu k pevnosti Hagrut na středním toku Inai. Odtud pak přes nedobytný Vudžíd, chráněný vodními příkopy, směřovala do bran Města. Udržovali ji s menší pečlivostí než za dob králů Kilahu. Mezi kamennými deskami jejího povrchu, leckde dešti vyviklanými jako staříkovy stoličky, vyráželo býlí.

Přesto dík Měděnému řetězu Moudrý cestoval nejvyšší rychlostí, od úsvitu, až dokud nepadla noc – denně tak urazil přes třicet mil. Téměř uštval dvořany a ztahal otrlé ozbrojence. Ač se služebníci ubírali koňmo, bezmála vypouštěli duši námahou a jejich výkonnost klesala. Na každé přepřažní stanici, v každé tvrzi dal Rádce vyměnit všechny koně, kteří zde byli ustájeni, za schvácená zvířata ze svého průvodu.

Er Torsik sám strádal nepohodlím a chvatem. Obstaral si v Bouřném hradu dvoukolý cestovní vůz, vhodnější pro kvapný postup než nosítka mezi hřbety koní. Hrubě sestrojené vozidlo nepříjemně potřásalo svým lidským obsahem, což, den po dni, začalo být stěží snesitelné. Rádce popuzovala letmá strava, chystaná v polní kuchyni, nocování ve stanu, chatrná ubytování ve stanicích a pevnůstkách: hmyz, pavučiny, začouzené stropy, hrubé povlaky, nesnadné zajišťování tělesné očisty… Za tmy se probouzel tíhou starostí a palčivým tlakem v levé dolní čelisti.

Duchovní silou a dechovým cvičením potlačoval Er Torsik nářky těla, občas smrtelnicky přecitlivělého. Olovo v hrudi, poříz v levé dásni, hořící svíce v žaludku… Svízele pomalu odplývaly. Svěžest a teplo postupovaly cévami od prstů u nohou až k mudrcovu mozku, rozproudily myšlenky. Zítra vypraví Er Torsik posla do Hagrutu, ať –

Bolest.

Těžká, svíravá, rdousivá bolest. Jako by mu kdosi zaťal širočinu do prsou… Čerň kolem něj zavařila ohnivými hvězdami. Er Torsik zalapal po dechu. Drtila jej strašlivá únava, tupá vysílenost, jeho vůle odumřela. Z neviditelné rány se vylévala šťáva vědění a magie do třpytivé kaluže na rozeschlé prkenné podlaze. Temné, studené rozhraní noci a rozbřesku, jeseně a zimy, vstřebávalo Rádcovu čaromoc nenasytným chřtánem.

Moudrý se pozvedl v pokrývkách, mysl matnou a belhavou jako po těžké nemoci. „Pohár –“ Bolest zařičela a rozběhla se do všech údů. „Můj pohár!“ Úder, jehož se od léta nejvíce obával, posléze dopadl…

S přemáháním sestoupil z lůžka, usedl na zem. Cítil rozechvělý klid, jenž následuje po krutém otřesu: jako válečník v bitvě, který se zježenými vlasy, skřípaje zuby, pohlíží na pahýl své nohy. Er Torsik zkusil vyvolat v jizbě světlo, přeměnit židli v pěnišník, stříbrnou karafu v kraba. Ještě nikdy mu na kouzlech tolik nezáleželo, ještě nikdy – ani v počátcích dráhy čaroděje – nebyl ten úkon nesnadnější a zdlouhavější.

Nerozsvítil; keř se povedl řídký a zakrslý; krab se hýbal s chorobnou lenivostí. Rádce znechuceně zavřel oči. Pozbyl poháru: nástroje, jenž pro něj zachycoval proudy volné magie. Spojení bylo přerušeno… Musí vynaložit dvojnásobné úsilí, aby dosáhl odlesku dřívějších účinků, počítat se ztrátami času… Nutil se k trpělivosti… Vztek a zášť převážily.

„Neustoupím!“ vykřikl, napínaje poslední síly svého ducha. Učinil, v čem se mu zatím nepodařilo uspět: oslovil přes oceán prostoru bílého démona. „Služebníku Zrcadla!“

Šíp magického poselství, nesený zaklínadly Labyrintu a náporem zběsilého hněvu, vzlétl k Věži mlčení. „Při Knížeti podsvětí, poroučím ti – najdi a znič mého nepřítele Sangvala!“

Zavřené okenice zapraštěly závanem vichru, šlehl o ně korálový plášť lijavce. Jako by ledový déšť venku sytil ticho komnaty… Er Torsik se zklamaně obrátil k lůžku. Záblo jej.

A Rádci se ozvala zřetelná démonova slova, dutý bezústý hlas kamenů z nitra Věže mlčení: „Co rozkazuješ, bylo už naplněno, ó vznešený pane.“

Stěny podzemní chodby vydávaly řídký, lepivý modrý svit bez jasu. Táhl z nich mdlý chlad, čpěly rybinou. Damazid polkl naprázdno… Kručelo mu v břiše a toužil po doušku vody. Unavil se napjatým blouděním, zapomněl lampičku, král se mu ztratil do neznáma. Jediné ho povznášelo – krásný pohár v tlumoku. Zrzek zamumlal vyzývání rarachů Kostraštípů, ochránců zlodějů. Mají píď dlouhé slechy, ostré čenichy, bystře poulí oči, nic jim neunikne. Všeho se zmocní přeobratnými tlapkami s tenkými členitými prsty…

Damazid neviděl v okolí žádný vchod. Z výchozího postavení se chodba táhla obloukem do obou stran, vpravo i vlevo se po třiceti krocích lámala zatáčkou. Zrzek zavětřil. Odhadem zabočil doprava, ťukaje Ayrenovým lukem do stěn a podlahy, zčásti z udusaného jílu, místy otesané skály.

Za ohybem chodby se ve stěně rýsovaly široké dveře z černého dřeva, zdobeného malbou. Nějakou dobu se je psanec pokoušel otevřít knížetem Hungem, páčením, tajným spouštěčem (žádný nevypátral), než zjistil, že jsou falešné: to když do nich začal vzteky kopat.

Zklamaně ustoupil – cáklo to, šlápl do kaluže. Vzápětí cítil, jak mu po koleni šátrá teplý, vlhký dotek. Psanec uskočil. Mokrý stisk popolezl výš, nabyl na žáru… Chodbou se rozlévala louže růžového slizu, hladina bublala a hýbala se vpřed. Z okraje se táhla vlna; přecházela v něžnou dívčí paži. Průsvitné prstíky se plaše a vroucně plížily k zrzkovu opasku.

„Jedeš!“ vybuchl psanec. Kaluž nabyla na objemu a posunula se blíž. Z povrchu se zvedl měnivý, spanilý obličej s lasturami víček a dychtivými rty, vynořila se svůdná ramena a poprsí z rosolovitého skla…

Damazid se strašlivě zamračil a sekl do tekoucí hmoty lučištěm.

„Padej!“ zopakoval důrazně. „Teďkon kachny nesjíždim – ne že by, ale v tomdle doupěti sem potřebnej akorát svý Skarf. A máš divnou figuru.“

Torzo krásky roztálo. Růžově křehká končetina se vsákla do kaluže, jež zpurpurověla. Prošlehávaly jí bílé blesky. Vzdouvajíc se, dravě obklíčila zrzka. Zasršela jiskrami, které při dopadu na zem vybuchovaly v plamíncích.

Psanec zafuněl. Louže živé hmoty zaplavila chodbu napříč v šíři, již si netroufal přeskočit. Zastrčil Ayrenův luk do pouzdra zavěšeného na zádech. Ustoupil k nepravým dveřím a několika údery sekerou je vylomil. Vrátil Skarf vedle luku; oddělení desky od zárubní dokončil ručně. Pod dveřmi byla skutečně jen skála a plavě hnědý, tlustý kožený závěs ve tvaru lidské postavy. V místech pánve, lebky a ramen z vrás pokožky vylézaly úlomky kostí. Zplstnatělé vlasy se zachytily na vnitřní výplni dveří.

„Huf! Huf…“ Damazid hodil desku dveří doprostřed kaluže, odrazil se a skočil na ni. Živé vlny se ihned přelily přes okraj a olízly zrzkovi paty – psanec odpéroval a skočil na pevnou zemi. Z bot se mu kouřilo. Tryskem vyrazil dál do chodby pod deštěm sněžných jisker. Dveře kolísaly na rozbouřených rudých vlnách a rozpadaly se jako cukr v nápoji.

„Ayrene!“ řval Damazid v běhu. „Mrňavej! Vozvi se!“

A zastavil se v neduživém modrém svitu, protože se mu zdálo, že zaslechl tichý pleskot kroků. „Muj pane Ayrene…!“

„Měl jsem vzít Damazidův kahan,“ říkal si zamračený malý král. Prostory spoře ozařovala malba stěn, podobná svitu tlejícího dřeva, světlušek nebo mořských vln za letní noci. Souvislý nátěr vystřídaly řídce umístěné obrazce – slunce a hvězdy. Ayren v pospěchu tápal chodbami a síňkami, svědomitě, zarputile, buďsi ho bolely nohy a strachoval se o Medunku, opuštěnou na planině. Jestli nenajde čarovná léčiva, Sagitto umře…

Objevil hnízdo ohnivých ježounů. Nevšímal si jich. Příšery ho oblétly, zadýmaly a znovu se zavěsily na výstupcích stěn. V nízké síni spatřil neladně uskladněná křesla, stoly i lůžka, všechno z lidských těl, upravených mocí mrazivého kouzla. Ty postavy pořád žily, pružné pod zdobným povrchem. Zohavené hlavy škubaly víčky obtíženými lakem a slepenými černými ústy. Obdobné užitné předměty znal Ayren z Hlubiny; vůbec ho nezajímaly. Hledal elixír zdraví.

Vpadl do rozlehlé kruhové místnosti. Jádro vyplňoval tlustý pilíř horniny, jen nahrubo opracované. Pilíř pokrývaly ornamenty, které svítily jako měsíc. Sáh pod stropem zel v kameni otvor tvaru krůpěje – žhnul rudým ohněm, mocným jícnem sopky. Ayren radostně zatleskal, až se mu zvuk dlaní vrátil ozvěnou. Našel nejtajnější schránu Bar Teneova sídla!

Rozběhl se podél otesaných stěn; zkoumal, jak proniknout dovnitř. Skálu porůstala síť tuhých šedavých šlahounů. Rašily na nich hubené, pokřivené, nachové ručičky. Hýbaly se a klofaly nestvůrnými prstíky bez nehtů. Paličky prstů slyšitelně pukly. Z rozchlípených ran vypadla lanka modročerných, sametově hebkých jazyků.

Ayren vypískl, couvl… Jazyky sebou švihly. Ovinuly se mu lepivým, měkkým a tuhým stiskem kolem hrdla, předloktí, lýtek. Ayren zaječel, až mu zalehlo v uších. Jazyky přitáhly a přiškrtily ho. Vlekly chlapce do spleti úponů… Ayren, oněmělý sevřením, sebou zběsile, marně zazmítal – a vtom si připomněl ochranné zaklínadlo. Potíž spočívala v tom, že se muselo pronést nahlas.

Malý král přerývaně zasípal. Oči mu vylézaly z důlků, srdce tlouklo do mozku. Rudá tma – a výbuch. Ayren se rozzlobil… Z náporu urputného rozhořčení vyšlehl oheň, vznícený silou královy mysli, a ožehl obludnou rostlinu. Sevření poněkud povolilo. Ayren nabral dech. Škytavě, hlasem, jenž kolísal a vynechával, ze sebe vyrazil zaříkání.

Jazyky se přestaly hýbat, šlahouny povadly. Rostlina držela krále dál. Ayren se zavrtěl a zašilhal dolů. Závity jazyků sice z valné části odumřely působením magické formule. Ježto však nebyla vyslovena souvisle, účinek se dostavil s mezerami. Úseky do šeda seschlé střídaly čilé pásy nedotčené rostlinné masy.

Měl tu být Damazid, řekl si král hořce, zatímco sebou šil a svíjel se a snažil dosáhnout k opasku pro nůž. Je to zrzkova vina…!

Myš cupala síní – lysá hrudka nesená silnými nožkami, růžovofialová, zvrásněná jako lidský mozek. Obrovské plachty boltců prosvítaly v záři zlatých spirál na dveřích pokladnice. Zastavila, zvedla se na zadní a zavětřila. U její oblíbené díry pod sochou hromového díva ležel vetřelec. Nehýbal se – ani když přelezla dřevěnou tyč, kterou držel, ani když se přiblížila a opatrně mu přičichla k dýchacím otvorům. Působil zhola neškodně – nečpěl uloveným masem. Na tlapách mu scházely drápy, jedna z předních sladce voněla svěží krví. Cizí tvor byl nejspíš potravou, což myš potěšilo (v podzemí se jídlo shánělo obtížně). Rázně ochutnala.

Foke se s výkřikem probudil: ošklivé sny o démonech s cvakajícími zuby se zhmotnily v řezavou bolest v levičce. Za podstavec sochy mizel jakýsi tlustý bledě růžový červ. Do chřípí Ptačího muže štípal prach, ve vyschlém krku ho škrábalo. Pracně si upamatovával, kde se ocitá a co se dělo.

Musím se podívat za králem a Ušatcem, rozhodl se, ještě v oparu rozespalosti. Damazid, jak se dostane k pokladům, neví, kdy přestat…

„Ayrene!“ Psanec se obrátil po zvucích chůze. Blížily se, zesílily…

Tvor, lezoucí po čtyřech, měl trup brouka tesaříka, většího než tele, a nahé lidské údy, pokřivené, do nestvůrna zbytnělé. Ruce vypadaly jako nafouklá, rudě skvrnitá klepeta. Útlé něžné hrdlo a hlava s plavými zcuchanými kadeřemi patřily člověku. Tvář byla ovázána zkrvavenými cáry. Mezi potřísněnými záhyby plátna se třpytily zornice – tři.

„Heh,“ pravil Damazid. Nebyl si jist, zda mu včerejší večeře neodejde ušima.

Bytost zvedla levé přední makadlo, smetajíc obvazy. Odkryly beztvarý, vlhce růžový obličej s lesklými jizvami a mokvajícími příškvary. Oční bulvy pučely na krátkých modrých stopkách. S vlahým mlasknutím se propadla měkká, hladká hlava v rozsáhlou ústní dutinu: zježila se trojhrannými, bělavými čepelemi na výsuvných čelistech. Blankytné oči se vtáhly do kůže. Jemný krk plynule znásoboval svou délku, pátravě se kývaje jako hadí šíje.

… v tom okamžiku už zrzek prchal. Tvor vyrazil bočitým, kolébavým ještěřím krokem za kořistí. Nakynuté dlaně a šlapky hlomozně plácaly o zem. Dlouhý krk švihal chňapající hlavou. Bytost vyvinula překvapivě značnou rychlost. Damazid ji předčil. Nohy mu vířily jako loukotě kola. Umřít se nějak musí, byl by však raději, aby ho snědlo něco slušného.

Tvor náhle zabrzdil a drnčivě se rozvrčel. Zvedly se nad ním hnědé rýhované krovky, zavířila blanitá křídla, tvor vystoupil nad zem a nesl se těžkým, nízkým letem k psanci. Popravdě řečeno, Damazid nebyl stavěn na vytrvalostní závody. Tvor jej výrazně dotahoval.

Psanec supal chodbou, topor Skarf ho bouchal do ledvin. „Utíkám –,“ proběhlo mu hlavou „– do chvístu, proč já utíkám?!“

A švihem se otočil, vytrhávaje širočinu ze závěsu. Tvor se mu téměř naboural do boku. Damazid, stále v jediném pohybu, se skrčil až k zemi a podjel nestvůře pod břichem. Tvor se začal otáčet, usilovnou prací křídel nabíral výšku. Zrzek obouruč rubl zespodu, krátce a vydatně, byť mu scházel prostor k rozmachu. Krunýř zapraštěl křehce jako vrstva planěk.

Tvor plácl hlavou na hadici krku směrem dolů, pokoušeje se zakousnout do útočníka. Ježaté břity čelistí zachytily levý rukáv psancovy tlusté kazajky. Žvýkaje látku jak v ozubeném soukolí, strhl netvor Damazidovi ruku z toporu Skarf. Pomalu vsoukával a drtil kůži i maso předloktí. Ústní otvor slinil bledý šlem. Pramínek toho hnusu stékal Damazidovi po kazajce a zanechával za sebou černající stopu.

Damazid volnou pravicí zprudka zaútočil sekyrou. Zaťal znovu do temné spáry, ronící hnědou pěnu. Tvor se celý otřásl. Strašné čelisti povolily – Damazid vytrhl z jejich sevření levé předloktí. Zanechal zubům cáry kazajky i částečky živých tkání. Spěšně se hrabal z dosahu nestvůry, nestačil se ani ohlédnout…

Z otvoru v břiše se pleskavě vyřinul na zem chomáč bledých trubic, za ním žuchl celý objemný trup, div psance nezavalil. Odulá červená ruka hrábla po zemi, jako by tápala po ztracené minci. Vlasatý míč hlavy sebou tloukl, tři lidské oči sebou škubaly na modrých poutkách. Damazid přemohl odpor a naposledy užil Skarf: rozčlenil vedví tenkou šíji obludy.

„Fuj, potvoro,“ uplivl si rozezlen, prohlížeje předloktí. Skvěla se na něm fialová zhmožděnina s rudými studánkami vyhryznuté pokožky. Poškrábal se na nosu. Promýšleje další postup, okusoval si jeden prst po druhém… A pak cvalem vyrazil dál, do pravé části labyrintu.

Jako by prostor pilíře zaplňoval stříbrný opar… Kolem musela být tma – přesto Ayren zřetelně viděl těsnou jeskynní dutinu, na skalních výstupcích roztodivné předměty, mírně zaprášené. Označovaly je hliněné štítky s písmem, klikatým jako rozsypané hmyzí nožky.

Král dosud pociťoval lehký otřes… Pokud si vzpomínal, snažil se zbavit polouschlých lodyh – a jak sebou házel… prošel stěnou, nebo spíš propadl. Ayren sešpulil rty. Rád by věděl, jestli se mu mimořádný průnik povede i nazpátek.

Obhlížel na kamenných policích karafy z horského křišťálu, svícny z pozlacených kostí, malachitové dózy, santalové skřínky, lahvice z rybího zubu, dýky zdobené nehty a rudými korály. Věci se mu nelíbily. Připadaly mu zapšklé, odsouzené k zanedbání, zlověstné. Jako by ho sledovaly… A chlapec vykřikl – dívalo se to z hnědých skvrn kolem propadlých očních důlků, oblázky zornic rozpité v kaluži šedé duhovky.

K Ayrenovi se blížil člověk, zdálo se, z masa a kostí: ty výrazně převažovaly. Při pohybu slabě šustil; nesl s sebou hnilobnou zatuchlinu. Na úzkém ještěřím krku se mu pohupovala skalnatá lebka. Povlékala ji stébla odumřelého býlí – řídké polehlé šediny. Motouzky svalů skrývala laločnatá, vrásčitá šedobílá kůže, obrostlá plísní nebo pavučinou. Scházel mu oděv a mezi holemi vyzáblých stehen se mu kývalo pohlaví, onošené zmačkané ověsky. Jeho kolena se podobala houbovitým nádorům na kmeni starého jilmu.

„Buď vítán, kdo přicházíš…“ Muž nezřetelně mumlal: neměl rty, nýbrž šarlatové třásně, slizké a lepkavé: jak mluvil, chvěly se, nadskakovaly a zaplétaly. Ayren dusil smích.

„Ty se nebojíš?“ kuňkl stařec.

„Ne,“ škytl Ayren. „Jsi hrozně směšný, a – a – oh… je mi líto, ty –“ a zastyděl se.

„Nebýval jsem takový,“ zašumlal muž nezřetelně. „Za všechno se platí… i trestem.“

„Proč je svět tak ošklivý?“ vybuchl král. „Doma bylo všechno snadné… Příšerám jsem rozuměl.“

„Dítě, nechceš se vrátit do Hlubiny půlnocí?“

„Tolik moc…,“ řekl Ayren chraptivě a zaštípalo ho v očích. Ani nebyl zvědav, co o něm stařec ví. „Teď se vracet nemůžu… Musím přinést lék…“

„Který vybereš?“ žmoulal muž znetvořenými ústy.

„Ten, který vrací životní sílu,“ řekl Ayren přesvědčeně. „Arsolnatpa říkal, že nestačí léčit listy, musí se léčit kořeny… A tam na té bílé lahvičce je to napsané,“ dodal sebevědomě. Do povrchu nádoby byly vyryty znaky – spíše než litery, hlavolam složitého náznaku. „Já vím, že všechno vydává záři Blízkosti, a cokoliv má v sobě moc působit na jiné věci a tvory, víc nebo trochu, že uzdravuje třeba kámen, šedivý a obyčejný – ale tohle je moc zlé stonání!“ vysvětlil a bezostyšně chňapl po nádobce z alabastru.

Police napuchla v obličej kobaltově modré dívky. Z úst jí vyjela ohebná bičíkovitá tykadla, odporně žlutozelená. Čiperně sebou mrskala a sápala se králi po ruce. „Lehni!“ okřikl je Ayren a znejistěl. „Jak se dostanu ven?“

Stařec máchl paží k předělu stěny. „Prolez větrací šachtou.“

Král kývl – a znovu se zarazil. „Co bude s tebou? Nechceš se s námi vrátit mezi lidi?“ nabídl nesměle.

„Nejsem člověk,“ zahuhňal muž. „Nejsem víc člověk…“

Zaskučel jak zvíře a klesl na valouny kolen. Tvář otočenou k tmám nad jejich hlavami, naříkal úpěnlivým, beznadějným hořem, jež otřásá nitrem země a rozpolcuje duši.

Ayren couvl, hrdlo mu svírala žalost, soucit… a rozpaky. Posouval se k východu, proklouzl do nory a po čtyřech, vzácnou nádobu přitištěnou k hrudi, prosoukal se ven. Utíkal černou chodbou – už nic nebylo slyšet… ale jako by stín vysokého bědování pádil s ním.

Neměl jsem ho tam nechávat, vyčetl si. Tou dírou by se určitě protáhl, když je tolik hubený… Otočil se, potmě přeťapal několik kroků… vrazil nosem do kamene. Chodba končila pevnou zdí a neodhalila jeho tápajícím dlaním nejmenší průchod, jedinou spáru. „Zabloudil jsem… nebo…“

Stěny jen tušil, prostor nebylo lze proniknout zrakem, přehluboké ticho… Umřel jsem, napadlo jej –

„Damazidééé!!“

„Šš-š, tady sem,“ zahučelo vedle něj, obrovitá tlapa mu dopadla na rameno. „Seš celej? Seš v pořádku? Co bulíš?“

„Našel jsem… elixír,“ škytl v slzách Ayren. Nemohl vidět, jak se široká psancova tvář roztáhla přeblaženým úsměvem.

„Pašák!“ plácl chlapce do zad. „Sehnal si lík – tak zdrháme, než nám něco uhryzne voříšky. Týdle zasmrádlý krtčí díry mám plný krpce!“

„Někdo tam je,“ vzlykal malý král, „někdo tam zůstal…“

„Dyž vodtrouběj kvapnej ústup, nedaj se sbírat raněný,“ psanec chňapl Ayrena za loket a vlekl ho řekou nicoty.

„Kudy prcháme?“ zeptal se zvídavě chlapec.

„Nemám šajna,“ přiznal zrzek a hodil odbočku doleva.

„Já mám žízeň,“ opáčil král.

Mlčky pochodovali černotami. Pětkrát zahnuli doprava, devětkrát doleva, vráželi do snížených podhledů, zakopávali o navýšení podlahy, její skryté nerovnosti se jim pokoušely vykloubit kotník. Jednou se málem zřítili z nepostřehnutelných schodů.

„Mám žízeň,“ vzdychl znovu Ayren.

„Hm,“ zavrčel psanec, znejistělý až po mez zoufalství. Vlevo, vpravo, nahoru, dolů… A vpadli do povědomé chodby, sinavě osvícené nátěrem.

„Mám hroznou žízeň,“ opakoval Ayren. Ne, že by mu stížnosti přinesly vodu: jen ulevovaly v napětí.

„Zatraceně – neumíš žvanit něco jinýho?“ vyjel vztekle Damazid.

„Potřebuji se napít,“ hbitě odsekl uražený král.

Psanec zaprskal jak mléko v ohni. „Slyšim a poslouchám! Veličenstvo chce donýst pití, račte, vydupu z tohodle zkarasenýho kamení studni!“

Nicméně potřeboval tekutinu stejně naléhavě jako Ayren. „Po něčem se juknu,“ navrhl už mírněji. „Počkej tady, a nikam nevodcházej!“

Bez valné naděje se vydal polojasem chodby. Podobně, když byl hladovým dítětem v Satubu, hodiny bloumal po ulicích, zrak upřený k zemi, doufaje úpěnlivě, že v prachu a smetí dlažby objeví zlaťák…

Do sluchu mu udeřily pravidelné, šumivé zvuky… „Tam prší,“ odhadl užasle zrzek. „Ne – cáká voda pramene – Ahééé!“ Rozběhl se vstříc zřídlu.

Napříč chodbou cupitali v tekoucím šestiřadu brouci, rozměru a vzhledu oslizlé broskvové pecky. Zubaté nohy šustily, krovky chrastily. Čpěli směsí shnilé zeleniny a uleželé mrtvoly. Ten závan by potřel oddíl jízdy.

Damazid si odlehčil syrovou kletbou – a postřehl temný stín, který se plížil podél hmyzí armády. Pro jistotu sňal Skarf ze zad… Stín hbitě hmátl po jednom z velkých brouků, zaznělo chroustání. Damazid uplivl a zajel za roh chodby. Stín se vztyčil a prosmykl za ním.

Hmyzožrout byl malý, hnědý, naplacato vyzáblý: vyschlá chcíplina přerostlého zajíce. Pod holou šišatou lebkou bez uší se táhl úzký obličej se zobanovitě zahnutým čenichem. Byl plazivě, slanohořce cítit po plevelu. Zamžikal kulatýma, hrachově zelenýma očima a vydal nanicovaté upípnutí.

„Hele,“ pravil unaveně Damazid, otočil toporem v ruce, „di do prčic.“

Stvoření zaklapalo rohovitými čelistmi, vyplázlo tenký černý jazyk… a vylétlo jak rozběsněný střeček.

Zrzek vídal kuchaře sekat maso do klobás – teď byl nádivkou on sám. Železný zobec do něho bušil, zatínal, kloval, stříhal v nezachytitelné rychlosti. Psanec nevěděl, kdy upustil Skarf, už se nesnažil po netvoru lapat, jen horko těžko uhýbal a kryl se podrásanýma rukama. Přestal vidět, pozbýval sluch: netvor bez ustání pískal vysokým, výbojným, nesnesitelným tónem.

Zhebnu – pochopil psanec s jistotou.

Zachvátila ho vlna děsivé osamělosti. Stal se douškem ve studnici smrti. Křeč strachu… Odevzdání únavy. Nechci… nechci!

Zhroutil se tváří k zemi do stříkanců vlastní krve, vroubících opuštěnou Skarf. Hnědé stvoření ještě několikrát sveřepě seklo zobanem do zrzkova temene. Na okamžik se zarazilo; zvažovalo, odkud čerstvý pokrm načít. Z podlahy vylétla Skarf v psancově pěsti. Hlavice naplocho křápla do lebky hmyzožrouta.

Netvor pod úderem rozevřel zobák, z levého důlku mu vypadlo oko. Kutálelo se po zemi, poskakovalo, táhl se za ním rudý šlahounek nervu, až vklouzlo do škvíry ve zdi. Stvoření samo se svalilo z Damazida. Plačíc jako dítě nebo postřelený kolouch, po čtyřech prchlo do nitra labyrintu.

Zrzek se posadil; chrčivě sípěl. Ovládlo ho mrákotné vyčerpání. Vidění mu zastírala rudá clona v rozpitém polosvitu chodby. Oslepl jsem, napadlo jej s mrazivou hrůzou. Ohledal tvář: rozbité ruce pozbyly téměř hmat. Pod pravým obočím se dotkl oteklých víček zalitých krví. Horní klapka překryla spodní, nedaly se oddělit. Doufal, že pod nimi zůstala nepoškozená zřítelnice… Spěšně ověřil celistvost tlumoku – tvor oškubal povrch, vzácný pohár spočíval bezpečně uvnitř. Zrzek s úlevou otřel obličej, tápající dřívka prstů sjela níž… Zahýkal vztekem. Ubylo mu nosu.

„Je mi skvěle,“ říkal si král, sedě opřen o stěnu. „Mám lék. Nebolí mě nohy, vůbec. Nežízním. Daří se mi čím dál lépe…“ Zmlkl.

Nezabíralo to… a chodbou se blížila hlomozivá velehmota.

Nebyla to nestvůra, ale Damazid. Vrávoral ode zdi ke zdi, Skarf táhl za sebou a sekyra s kovovými nárazy drnkala o zem. Psancovy paže a ruce se změnily v osápanou změť prosáklé tkaniny, pokožky a masa. Hlavu mu brázdila údolí tenkých ran. Z čela visel cár kůže, od temene ke skráni obnažil smetanově lesklou lebeční kost. Zčásti překrýval krvavou zpuchlou bouli, která se vzdula místo oka. Tvář mu znetvořila obrovská rudofialová podlitina. Nos končil o palec dřív, jakousi houbovitou, běložlutou tkání. Ryšavý vous spekly nachové krápníky.

Ayren vstával, jako by jej vytahovali za provázky. Psanec se domotal k němu. Otevřel zaťatou pěst – ležela v ní utržená špička nosu.

„Hele,“ zachroptěl a strčil tu vlhkou věc Ayrenovi do ruky, „todle připlácni zpátky a drž fest – jak dlouho pude – co nejdýl a nejpevnějc, jasný? Jináč mi přezděj Beznoska. Je to na tobě, brácho – mně se krapet klepou pracky… a potřebuju je jinde.“

Ayrenovi se otevřela ústa, ale neslyšel se. Vnitřek se mu obrátil v hroudu sněhu.

„Řeknu ti, až…,“ sípl psanec. Oddechoval hlučně jako kovářský měch. Narovnal široký jazyk kůže, plandající z čela, přilípl ho rázným pohybem do původní polohy. Oběma dlaněmi uhladil a přiklopil poškozené místo. Posadil se, paže stále zvednuté k hlavě, kterou si zapřel o zeď.

„Tak,“ vzdychl zhluboka, „teďko ty. A nepouštěj!“

Král potlačil nutkání zvracet, nebo alespoň zamhouřit oči – nestrefil by se, plocha, o niž běželo, byla příliš malá. Nepřál si, aby kvůli němu trčel zrzkovi nos nakřivo. Pečlivě, se zatajeným dechem, sesadil oddělenou tkáň. Síla tělesných šťáv, které zcelují rány, účinkovala na způsob lepu. Ayren tiskl a tlačil, až mu trnuly prsty, až ho braly křeče, dunělo v žaludku – snad po celé předlouhé hodiny, až pozbýval zrak i rovnováhu…

„Dobrý – to bude stačit,“ huhňavě zasténal Darnazid. „Uškubni kus hadru a převaž mi rypák, ať to zaseje nevodpadne.“ Přehmátl si nos, zatímco Ayren trhal lem své tuniky: musel látku naříznout nožíkem, než se mu to povedlo. Král dokončil obvaz a zeptal se starostlivě:

„Není ti špatně? Bolí to? Našel jsi vodu? Co teď budeme dělat? Jak se odtud dostaneme? Kde je Foke? Budou tě poslouchat nohy?“

„Jo,“ zamumlal psanec a sunul se pomaličku do stoje. „Jo…“ Kymácel se v závanech neviditelné vichřice. Sebral Skarf, vrátil ji do pouzdra, popadl královu dlaň rukou lepkavou krví a poněkud malátně vyrazil.

„Tam ne!“ vykřikl překotně Ayren. „Tamtudy jsme přišli!“

A rozškytal se hladem i žízní.

Stěna před nimi jako by mrkla víčky do té chvíle neviditelných dveří: vyplivla do chodby Ptačího muže, třímajícího výbojně oštěp.

„Rád vás vidím namísto nějaké obludy: v první chvíli jsem si nebyl jist,“ pravil na uvítanou. „Tohle je jediná výslužka z pokladnice Pána ohně?“ zeptal se, prohlížeje si zvídavě Damazida. „Chudá, zato vydatná.“

„Našli jsme zázračný lék!“ zvolal nadšeně král místo psance, který právě těžko sbíral výrazy. Vytáhl drobnou alabastrovou lahvičku.

„Asi by ho měl trochu užít tady Damazid,“ navrhl Foke s obavami. „Jenže – nebude stačit ani pro Vlka: ošetří sotva tak ruce…“

„Tohle se nedává na zranění,“ namítl král. „Sagitto ten lektvar musí vypít, víš?“ Foke pochybovačně zavrtěl hlavou. „Opravdu pomůže! – Jen se musíme dostat z bludiště a přinést mu ho.“

„To nebude lehký,“ zabručel zrzek. „Můžem tu courat celý dni!“

„Já vás povedu,“ prohodil Foke sebejistě. „Držte se mne…“

„Myslím –,“ začal král.

„Ne,“ přerušil ho Ptačí muž, „nemysli, můj pane. Tohle není věc vědomí ani pěti hlavních smyslů. Musíme poslouchat zpěv svých vidin a jít za ním. Sni, můj pane, a kráčej s jistotou.“

Damazid se ošil: připadal si stále stísněnější. Podzemní prostory mu příliš připomínaly satubské sluje.

„Dám na tvůj frňák,“ řekl mdle, „a nepřipustím si strachy, ale esli z toho magorskýho vopičince nevybrousíme, nakopu ti zadek a voškubu peří.“

Ze střešního otvoru dopadalo na Bar Teneův oltář plesnivé světlo. „Do paděry… akorát je ráno. Pinožili sme se po tý stoce celou noc!“ Damazidův hlas získal obvazem přes tvář nosový, dutý tón.

„Ale vyvázli jsme z labyrintu!“ opřel se pyšně Foke.

„Bodejť – dyk ho nemaj kale chráněnej, akorát lemplovsky vosázenej roztroušenejma vobludama!“ zhodnotil s pohrdáním psanec. „Za bílýho dne nevylezem! A co dyž teď přídou sloužit svatý vobřady nebo voprašovat šutrový tajtrlíky?“

„Není tam bílý den,“ namítl po právu Ayren. „Stahuje se k dešti.“

„Sme tu jak mouchy pod džbánem,“ vyložil Damazid nevrle; jazyk se mu lepil k patru. „Dyž vypadnem vratama ven, všimne si nás i slepej.“

„Nevyjdeme,“ řekl zase král. „Tohle tu večer nebylo.“

Damazid obešel čtyři vchody. „Sepulgovy střeva…,“ vydechl a sklesl na stupně oltáře. Křídla vrat držely vždy dvě do sebe zakleslé, namodrale průsvitné obří ruce, čarodějné závory. Foke se otřásl zimnicí. Temné síly o nich vědí – tam dole kouzla očekával: na povrchu působila hrůzněji…

„Skarf na ně nezabere. Prubněte zaříkání… nehejbaj se? Dybych nebyl tak žížnivej, třeba bysem dostal nápad,“ zalitoval psanec.

„Doletím pro pití,“ nabídl přepadlý Foke. V prokousnuté ruce mu horce škubalo. Podstoupil svízelnou proměnu; srdnatě se vypravil na výzvědy, ačkoliv se s poraněným křídlem pohyboval nejistě, a děsil se polapení, které by ho opětovně umístilo na oltář.

Nicméně přinesl čutoru vody z kuchyňské nádrže a dobré zprávy.

„Snídají,“ děl spokojeně, „cpou se krupkovou polévkou, mniši i vojáci – na hradbách obchází jediný strážce. Venku není noha: krápe a leží mlha.“

„Vyšplháme střechou!“ rozhodl Damazid. Otrnulo mu; tvář s rudou maskou v ryšavém rámu vousů připomínala boha války. „Depa je náš Ayren?“

Chlapec stál u severních dveří, pevně semknutá víčka a rty skousnuté, obličej zkroucený napětím. Dlaní vztažené levice kroužil kolem úponu průzračného předloktí, rašícího z veřejí.

„Přeskočilo mu…,“ vydechl zrzek.

„Připrav se – otevřeš!“ křikl tlumeně král. Světlá paže uvolnila sevření, ovisla podél stěny. Psanec duchapřítomně skočil k vratům (zůstala odemčená) a rozrazil je – druhá magická ruka zuřivě chňapala do prázdna.

„Jaks to proved?“ jevil se Damazid.

Král ledabyle mávl rukou. „Ulechtal jsem ji aurou,“ prohodil odborně.

Vyšli ven… Nenápadně přitištěni do výklenku zdi, vychutnávali každý doušek trpkého vzduchu, prosáklého deštěm jak cizokrajné víno… „Hej,“ vzpamatoval se Foke, „co bude s tím špačkem na hradbách?“

„Sundáme ho,“ pravil samozřejmě zrzek, „a sami šupnem přes řeku.“

„To možná – ale na útes už nevylezeš, Zlatý uši. Poletím hned na plošinu, přivedu koně a s nimi vás oba vytáhnu,“ řekl Ptačí muž unaveně. „Jen se ještě převtělím, abych zneškodnil hlídače.“

„Ty zas s tou vožvejkanou hnátou nenapneš tětivu a mineš,“ upozornil psanec. „Na –,“ podal Ayrenovi jeho luk, „musíš toho soldáta vyřídit sám.“

„Nevadí… nevadí, že ho zabijeme?“ zašeptal stísněně král.

„Motovidlo v onípaném brnění!“ frkl pohrdlivě Foke. „Aby můj bratr Joah vyrobil džbán, potřebuje deset prstů, a hodně šikovných. Udělat Šišku s placatým nosem, na to stačí pátý palec, co patří podobnému nemehlu.“

„Ano…,“ řekl Ayren nejistě, protože vysvětlení příliš nerozuměl.

Zřejmé bylo, že ačkoliv Arsolnatpa hovořil o živých tvorech a slunci, jeho přátelé se neostýchali zahubit jiné lidi, pokud se dali označit jako nepřátelé. Byť se o ní králův vychovatel nezmiňoval, patrně byla taková činnost povolena – a v podstatě nezbytná. Navíc, Ayren se strašlivě zlobil… kvůli Sagittovi… Jak ho naučil Vlk, navlékl tětivu na lučiště, bez chvatu nasadil střelu, ještě volněji zvedl luk a soustředil se na cíl…

Tětiva sykla, udeřila chlapce do ruky. Proti šedivému nebi bylo vidět tmavý stín muže, jenž se chytil za krk proťatý šípem, a zmizel.

„Složil jsem ho,“ řekl si Ayren. Divné – vůbec nic necítil, ani stud, ani plné vítězství… Jako když Arsolnatpovi při šachu sebral jezdce.

Mohutný psanec a malý král běželi po hradebním podsebití. Krkavec jim přelétl nad hlavou, v zobci konec lana. Zdola vyskakovaly křaplavé výkřiky mnichů. Muž ve zbroji se vyšvihl na ochoz. Damazidova pěst vyjela proti jeho obličeji jako kláda ze srázu. Zazněl chřupavý zvuk borcených kostí.

„Mrskni sebou!“ zařval psanec. „Ten špagát nás musí unýst voba naráz!“

Král poslechl. S přimhouřenými víčky se vrhl přes hradbu do jezera mlh. Syčící povětří, ledová vodní tříšť… Nemyslet na to, co by bylo, kdyby provaz povolil, nevnímat otřesy, necítit propast pod chodidly… Všechno zapadlo do tmy. V tůni přemáhaného strachu čas a děj odplývaly ponornou řekou…

„Nikdá bych nehádal, že se dovopravdy vysekáme,“ funěl Damazidův hlas.

Ayren otevřel oči. Klečel na skalní plošině… Prsty se mu zabořily do promoklých drnů. Dostal žďuchanec nosem na uvítanou – Medunka natáhla měkké pysky a oždibovala ho. Vlhký plát jazyka a horké funění mu sdělovaly, jak se ryzce stýskalo. Zahrnul ji polibky, něžně tahal za uši…

Chlapci připadalo, že odsud odešel před desítkami let. Svět se přejinačil: viděl jiné nebe, opršelé stromy, proměnila se i země, zastřená umírající travou. On sám je někdo jiný – jenom Medunka zůstává stejná jako předtím.

„Bylo mi bez tebe hrozně smutno,“ řekl vážně král, tvář přitištěnou k teplé, jemné kůži Medunčina krku. „Už ti nikdy neodejdu…“

Kvapně osedlali koně a vyrazili nazpět: nebylo radno prodlévat.

„Doručím lék letem – až si trošku odpočinu,“ navrhl statečně Foke, už zase v lidské podobě, protože jinak by nedostal své společníky na skálu. Kdyby nemusel podstupovat proměnu pokaždé, když potřebuje ruce! „Až skončí poslání,“ zasnil se, „najdu čaroděje, který mi ke křídlům přikouzlí paže nebo na lidské tělo přidá perutě.“

„Každej z tebe chytne bzíkavku leknutím, a nevecpeš se do hnízda,“ řekl suše zrzek. „Rači švihej – je naspěch. My tě dojedem, a Maruka vemem s sebou. Esli ti to nebude vadit, pučíme si ho na střídačku, aby se nám pěšinkama čerstvě putovalo.“

„Když pojedeme ještě rychleji než sem, bude ta stezka kratší?“ zeptal se Ayren. „Cestování je tak jednotvárné,“ postýskl si.

„Povim ti pár drbů ze života,“ slíbil Damazid. „Zabavěj tě – vonačejší v Njálovejch knížkách nenajdeš! Tendle chrám, to nic nebylo – měls vidět, jak sem vyzobal zajištěněj poklad knížete Chirmena!“

„Damazide, ty jsi kradl?“ Jako by Ayren pronesl rozpačité oznámení.

„Je to mý řemeslo,“ uchechtl se zrzek. Zadržel Jantara a pyšně nastavil Ayrenovi levičku, ovázanou nedbale cáry Fokeho spodní tuniky. Nadzdvihl na hřbetu ruky okraj zkrvaveného plátna a ukázal tetování: ještěrku v ohybu pokožky mezi palcem a ukazovákem, teď pro otok stěží rozeznatelnou.

„Slzička musí bejt nenápadná!“ čílil se Damazid, když udivený král konečně značku lupičského cechu postřehl. „Jináč by upozornila gardisty… Takový, jako sem já, voni věšej na potkání.“

„Loupení… se trestá, viď?“ řekl zamyšleně Ayren. „Až se vrátíme do Mellia a nastoupím na trůn, vydám edikt, a nic se ti nestane.“

Damazid zakašlal. „To by nebylo špatný,“ děl opatrně.

Zastavili až pod svahy výšin, na loučce u pramene, napojili zvířata.

„Nezapomeň,“ říkal s důrazem malý král Fokemu, „Sagitto potřebuje lék spolknout, celou lahvičku, rozumíš? Slyšíš, nerozbij ji!“

„Mám uši,“ odsekl nedůtklivě Ptačí muž – pro tu chvíli už to však nebyla pravda – a rozepjal křídla…

XV.
Kamenný vodopád

„Je mi strašná zima,“ řekl Ayren. „A vyzkoumal jsem, že se zahřeju, když se takhle třepu…,“ hlučně zadrkotal zuby. Medunka pohoršeně stříhala ušima.

„Klepem kosu, hošku,“ mlaskl Damazid. „Bodlo by ňáký žrádlo a eště si v pohodlí dochrnět… A to mně přitápí mý sádlo a vobvazy!“

Zdřímli několik hodin včerejšího odpoledne poté, co si ověřili, že je nehoní stihatelé z Bar Teneova chrámu. Znovu ulehli, když se údolím nočního lesa zvedly mlhy, v kapse jedlového vývratu. Kořeny obalené kamenitou zeminou ochránily před větrem skromný ohníček z klestí – zrzek už nesebral síly, aby šel porážet soušku, a syrové dříví nezahřeje. Mráz, budíček poutníků, je vyhnal z úkrytu, v němž se k sobě choulili jak dvě lišky v doupěti.

Mohli by si dovolit volnější pochod, aby poshověli koním, kteří se drali divokými, rozblácenými stezkami… To by jim však nesměly scházet potraviny a čistá voda. Zásoba z horského pramene ubývala: narazili na potoky zkalené dešti (koně z nich odmítali pít) či hnědavou, trpkou vláhu nashromážděnou v dutinách stromů (psanci se hodila k léčbě zranění, pít nešla) Ale oba nejvíc poháněla dychtivá zvědavost… a neklid.

„Esli se Foke neflákal, musel dolítnout už navečír,“ uvažoval nahlas Damazid. Zaháněl pomyšlení, že by posel dorazil pozdě nebo lék neměl dostatečný účinek… „Ty, seš si jistej, že ten vocintek zabírá?“

„Dočkej a uvidíš,“ řekl dospěle Ayren. „A mám hlad.“

„Tak si vodstřel veverku,“ navrhl mu psanec. „Teďkon před zimou sou tučný a zpitomělý. Hele – jak se honěj vejškou po borovejch lávkách a štěkaj.“

Král na něj zhrozeně pohlédl. „Já to vydržím,“ vyhrkl s přesvědčením.

Slunce prorazilo závějí popelavých par. Mdle svítilo na ošedlé kopce, které odsunulo k obzoru. Hvozd se podobal chvatně opuštěnému domu, v němž domácí zanechali haraburdí uvnitř prázdných zdí: zlaté, rudé a zelené čalounění opršelo. Zprůzračnělým prostorem mezi kmeny procházel vítr, chladný a třpytivý jako stříbro. Klopýtal o vlající hadry travin, oškubaný podrost. Na podlaze z měděného jehličí leskle tálo jíní –

V Ayrenově žaludku dupala pekelná obluda. Králi utíkala všechna síla z těla a myšlenky z mozku. Ztrácel rovnováhu v sedle, samo dýchání ho namáhalo. Okusil červené bobule, jaké viděl sbírat Tarsis… Jejich trpkou hořkostí se mu zkroutily i palce u nohou – tudy cesta nevedla.

„Jestli se rychle nenajím,“ napadlo ho, „tentokrát určitě umřu.“ Cítil se tak děsivě unavený a slabý, že ho představa smrti málem uspokojila. Jenže… mrtvý by se nedozvěděl, jestli jeho elixír pomohl Vlkovi.

„Damazide,“ zapípal, „ulovím ji – ale pak nechci vidět její hlavu.“

Vůz bláznivě poskakoval po suti. Lijavce posledních dnů strhly klín z horského úbočí – dláždění Měděného řetězu zaneslo bahno a úlomky skal. Při každém zahopsání kol vymrštily podušky Rádce nad sedadlo a každý zpětný dopad mu odpálil sžíravou jiskru v levé dásni. Er Torsikova bledá, přepadlá tvář, oči zavřené, se převalovala bezvládně na podhlavníku z rudé vlny.

Je snadné kouzly či darem léčebné moci uzdravit jiné, odstranit tímto způsobem vnitřní úhonu sebe sama představuje úkon podobně nepříjemný a obtížný, jako si vlastnoručně otevřít zapálený nežit mezi lopatkami. Bylinné čaje bránily šíření zánětu, duchovní cviky potlačily bolest podebrané stoličky – ale aby na jeden ráz vstřebal hnisavé ložisko v kořenech zubu, na to Rádci scházely klid k soustředění… a ztracený díl magie.

Možná by prospěl čarovný lektvar k povzbuzení skrytých sil vědomí, které pak znásobí a uspíší hojivé schopnosti těla. Pokud si vzpomínal, choval takový elixír v Bar Teneově chrámu – nicotná veteš, která by teď přišla vhod… Nechtěl se zdržovat odbočkou k sídlu Pána ohně. Nezbývá než vůlí, mělkými kouzly, klopotným úsilím přinutit chorou hmotu k poslušnosti.

Bolest zubu a křepčení povozu bránily Rádci pročítat úřední listiny, studovat spisy starých věd, hrát šachy – čas Moudrého rdousil. Odpoutám svou hmotnou schránku, napadlo jej, a rozlétnu se k Melliu…

V té chvíli vykřikl, popíchnut myšlenkou tak bláznivou a nadějnou, až mu trhlo srdcem. Když jej srazilo vyslovení jeho pravého jména, sledoval právě stopu Ayrenova ducha… Co jestli zůstal král až dosud bez ochrany? Hloupost! – A přece…

Zmizela trýzeň, únava a slabost, nepohodlí hrkotavé cesty…

Z purpurové závěje podušek křičela skvrna Rádcovy tváře, studené a bílé jako mrtvá kost. V objetí polštářů zůstalo zaklíněno bezvládné tělo.

Er Torsikova neviditelná bytost se hnala povětřím jak bouřný pták. V soustředných kruzích propátrával čaroděj povadlou krajinu tam dole. Tápal… Vsával a převracel pachy a skryté záření smrtelných tvorů, stále napjatější… Stále blíž cíli.

„Ty, hejbni kostrou, ať je nežerem syrový!“ zahulákal Damazid. Zručně kuchal dvě stažené veverky. Vlhkými kožkami zpevnil hadrový obal kolem duhového poháru. „Ňák ti to moc dlouho trvá!“

„Do hnoje,“ řekl mrzutě král a zamával dlaní nad ohništěm. Neposedný kouř z vlhkého dříví mu vlétl do obličeje, strakatého sazemi a blátem.

„Rudozobko, nekousej!“ okřikl dým. Zkusil vyvolat oheň, jako se mu podařilo v Bar Teneově chrámu. Zaťal pěsti, zavřel oči. Chvěl se, rysy mu zkřivilo urputné zaujetí – Duchovní síly však nezabíraly.

„Vyflajzni se na čarovný tajtrlíky – frkni tam březovou kůru!“ řval zrzek hlasem loveckého rohu. „Makej!“

Žížalky plamenů vylézaly na černé topivo… Ayren setřásl zklamání. Odsunul na záda zcuchané copy poseté lesními smítky a foukal snaživě do ohniště. S vervou se podrbal na hrudníku; z hojící se rány, kterou stržil za útoku obřích šelem, se loupal strup – nesnesitelně svědila.

Král!

Nalezl krále, beze zbroje kouzelného přívěsku…!

Er Torsik se spustil jako kámen do jezera hvozdů.

„Koukej donýst eště nějaký roští,“ hartusil Damazid, „jináč tu flákotu nedokuchtim.“ Veverčí trupy se obracely na prutech, do plamenů z nich skapával tuk.

Chlapec se naklonil nad ohniště a hbitě uloupl kus do uhelna opálené nožičky – na posilněnou, než poklusem dovleče smrkové chrastí. Sousto bylo žhavé, prosycené červenou šťávou… a neskonale lahodné.

„Neřáde! Nekraď – to se rozdělí!“ burácel psanec.

„Mám nárok – jsem králův ochutnavač!“ zaječel vítězně Ayren.

Er Torsik mohl sáhnout – a znovuzískat krále, přesně v ten pravý úsek svých plánů… jimž ovšem scházel čarovný pohár, který musí Ayren v okamžiku korunovace uchopit…

Pohár, jak Er Torsik vnímal, odpočíval v tlumoku odpudivého ryšavého kolohnáta. Zázračný předmět zbůhdarma obléval svého neotesaného držitele oparem syrové magie, kterou halama nebyl schopen ani postřehnout. K lupiči pohár vázalo vlastnictví, stvrzené psancovou krví (její otěr dosud hyzdil lesklý povrch nádoby), a obal z čerstvých veverčích spratků. To dvojí nečisté pouto bránilo Rádci kouzlem znovu nabýt nejcennější majetek.

A král – pouhý měsíc přebýval Tungulův syn v péči únosců… Kam zmizel Ayren Šaanom, Sluneční lev, jediný potomek nebeské dynastie Kilahu? Sprostý lapka si nadouvá tlamu na otrhaného, vyzáblého pastuchu koz, který se ušmudlanýma rukama cpe polosyrovým masem! Z pórů královy pokožky páchla zašlá špína a špatné jídlo nevhodné skladby, jež brání rozvoji vnitřních sil.

Co se stalo s bohatým rozumem, průzračnou duší, vonícím neposkvrněným tělem královského dítěte – materií pro přenesení mysli, kterou vybíral po léta a celých šest roků trpělivě pěstil? Vědomí nakažené pošetilostmi a hrubostí, pokladnice poznatků zpustošená a přeplněná odpornými nesmysly, tělesná dokonalost syna božských vládců znesvěcená hlubokou jizvou…

… a čpěl smrtí – Pod Rádcem se v rozhořčení houpala zem. Jasný, nedotčený duch mladého krále byl nenávratně znehodnocen. Ayren zabíjel, dokonce člověka. Už nemohl být použit k magickému obřadu.

Er Torsik i v nehmotné podobě sténal v mučivé tíži studu, křičel neslyšným hlasem hněvu, palčivého jako plameny podsvětí. S jakou pyšnou jistotou se ujal zápasu! A pozbyl Hlubiny, krále, poháru… Dílo je zmařeno, sen se rozpadl vniveč. Šest let každodenní práce! Sangval zvítězil… Lhal Horgigh? Věštby neklamou – jen obojace slibují. Sudba se naplnila, věrně mu vydává do rukou jeho odpůrce i krále. Ayren nepovládne… Poťouchlý šprým osudu!

Rádce strádal zimou a řezavou bolestí, které provázejí těžká zranění. Utrpěl zásah krutější, než přinesla Hlubina a Bar Teneův chrám – potupu nezdaru a touhu, jíž se nedostane naplnění… Stane-li se to nejhorší, už se ti nemůže přihodit víc. Padneš-li na zem – využij jí, abys vstal.

Rádcova mysl, ještě roztřesená a zhmožděná otřesem, začala chladně třídit střepy, skládala nový obrazec. Kdo chce uspět, ať ustaví pečlivě své rozhodnutí a trvá pak na něm s ocelovou vůlí – toť vše… Er Torsik má výhodu života prodlouženého kouzly, duchovní silou, poklady poznání. Jsou jiné říše, v nich urozené děti. Netřeba spěchat!

Vyžádá radu na démonu zrcadla, zastaví vzpouru – nebo ji sám potlačí a upevní své postavení na Ulb Sinově dvoře. Nechá dobýt další království, unést chlapce vznešeného rodu… Vladař mu poslouží jako vojevůdce jeho vlastních záměrů. Žádný protivník Moudrému nezhatí plány! Ovšemže Sangval nevyhrál! Ničemník je polapen, a podstoupí spravedlivou odplatu.

Er Torsik získá na Sangvalových pohůncích zpět svůj magický pohár vynuceným slovem Odevzdání… či úkonem smrti, jež ruší vazby. Zkažený král a jeho hanební ochránci ať zemřou, jak zasluhují! Moudrý nehodlá špinit si ducha popravou, plýtvat oslabenou čaromocí na odstranění bídníků. Vládne četným služebníkům, které lze pověřit provedením rozkazu – lidem, netvorům… i živlům.

A vznesl se na křišťálových křídlech, aby zařídil nezbytné.

Brzy odpoledne potáhly oblohu olověné mraky: věstily zhoršené počasí.

„Tady mi to začíná bejt povědomý,“ Damazid kroutil rezavou chocholkou jako korunou majáku. „Sem se bál, že sme se moc zamotali.“

„Ba ne… Vidíš tam to osikové houští? A ten suchý dub, co vypadá jako skřet – musíme dojet k potoku a pak už budeme u jeskyně.“ Ayren vzrušením nadskakoval na ryzčiných zádech. Těšilo ho, že se v obrovském, cizím a nepřehledném světě začíná orientovat.

Medunka ostražitě frkla, natáhla šíji a zaržála.

„Hlomozíte, že vás musí slyšet až v Bouřném hradu,“ uvítala je Tarsis, vystupujíc ze zástěny osičí. Hrbila se pod otepí roští, průsvitná, přešlá mrazem – zrzka napadlo, že by jí hlt elixíru taky neuškodil.

Koním za ocasy vybuchl hromový štěkot. Lyk se připlížil proti větru a škodolibě zařval pozdrav – zvířata i jezdce nadhodilo leknutí.

Njál se zjevil mlčky, v pohledu šedá bouřková mračna. Přes ramena měl přehozené tři vrány a Sagittův luk.

„Njále!“ vykřikl Ayren. „Přiletěl Foke, viď? Řekni, že je všechno v pořádku! Njále, nesmíš se na ně zlobit – oni mě potřebovali, víš? Já jsem přece na kouzla zvyklý, a potkal jsem známé z Hlubiny, a taky kytku plazivku, co kousala, a lék jsem našel já –“

Lyk kňučel a vztyčen na zadní se sápal králi do sedla, aby zahrnul chlapce psími něžnostmi.

„Vopravdu – dryják vykutal náš prcek!“ oznámil slavnostně Damazid.

Písař, stále beze slova, měřil ponurým, pronikavým zrakem zrzka, ovázaného skvrnitými klůcky.

„Nebo co? Dyk jak je Vlk neposednej, dyby scíp, jeho duch si hraje s vlastníma kostma…“ V rozpacích si uplivl. On, Zlatý uši, odmala vedl jiné a dával rozkazy. Nehodlá stáhnout chvost pro kázání učteného cápka.

„Lituji,“ řekl Njál, „že s námi neputuje někdo ještě větší a silnější než ty, Damazide. Za elixír ovšem… všechna čest. O koně se vám postarám – odpočiňte si, než bude vraní polévka. A ty, můj pane, pamatuj, už nikdy nesmíš odložit magický přívěsek!“ Sňal odznak ze své šíje, zavěsil jej chlapci kolem hrdla, vyzývaje polohlasem Bohyni.

Otočil se, odešel s Ayrenem: vedl za uzdy Maruka a Jantara. A malý král (doprovod Medunky si nenechal vzít) překotně vyprávěl a vykládal…

„Pročpak někdo větší?“ optal se bezelstně psanec cestou k jeskyni.

Hadačka tvrdě prohlásila: „Aby ti dal pár pohlavků. Co jste vyvedli – brát našeho pána s sebou? Tolik dát v sázku!“

„Byl Njál moc naštvanej?“ vyzvídal zrzek. „Neřikej, že sakroval!“

„Hůř než ty a Vlk dohromady,“ doznala pochmurně.

„To se mi líbí,“ radoval se Damazid. „Porád tvrdim, že písařskej je chlápek ouplně v pořádku.“

„Ohrozili jste dítě, které –“

„Heleďse, mrňavej vyrost z plínek. Seš dospělej, dyž ti dojde, že můžeš natáhnout brka – a to se Ayrenovi vyvrbilo už na Střele.“

„Vystavili jste krále zbytečnému nebezpečí,“ dokončila nemilosrdně.

„Koukej, Gazelko, bylo to výchovný,“ pronesl s rozvahou Damazid. „Až mrňouse dovezem do Mellia, čmajznou nám ho a budou se o něj starat jiný, a dovíjak. Co do kluka našlapem teďkon, bude pro něj dobrý. Hele, já akorát chtěl, aby byl Vlk jako dřívávejc…“

„Nikdo z nás nezůstane, jako býval… jestli vůbec dorazíme do Města,“ potřásla hlavou. „Ani my… ani Sagitto.“

„Depa ho vůbec máš?“ vyhrkl zvědavě Damazid.

Tarsis zaškubla v rychlém úsměvu koutky úst a kývla k ústí jeskyně. „Po vašem elixíru upadl do spánku, těžkého jako smrtelná mdloba. Vyděsili jsme se – ale Vlk dýchal klidně a hluboce, tváře mu zrůžověly a zranění se hojila před očima… Probudil se před nějakou chvílí, strašlivě hladový: pohádal se se mnou, že mu nechci dát dost jídla. A pak se šel koupat k jezírku.“

„Dyť říkám, že je šíbnutej,“ s něhou zavrčel psanec a vecpal se clo úzkého otvoru. Plazil se chodbami, proklínaje rozpor mezi šíří stěn a vlastním objemem.

Tam, kde se podzemní potok rozléval v jezírko, byla mezi kameny zaražena louč. Sagitto klečel na břehu, halenu spuštěnou k bokům. Cákal na sebe ledovou vodu, kapky zlatorudé světlem mu odletovaly z vlasů a stékaly po kůži. Hladce matná, pružná pleť mladého muže leckde zestárla vráskami šrámů, proláklinami a bílými výstupky, temněji lemovanými oky jizev po dotecích žáru: všechny ty stopy se zdály dávno zhojené, vybledlé a ohlazené časem.

„Hele, Vlku,“ zaburácel Damazid, „votoč se, ať si vověřím, esli ten čarovnej sajrajt zabral!“

Už svižnost, s jakou Sagitto vyskočil od jezírka, naplnila psance hrdým zadostiučiněním.

„Damazide! Ani otec by pro mě neudělal víc… Nikdy ti to nedokážu splatit.“

Zrzek jen sykl. Sin Korobiho znamení nezmizelo, jak houževnatě doufal. Cejch se podobal šedofialové větvičce, jež se kdysi přichytila na pleci a během let zarostla do živého. Ale jinak…

„Že mě šiděj voči! – Nebo začnu brát kouzelný síly vážně. Vony stačily i dorůst nehty! Zatni prsty a zahejbej s nima!“ velel Damazid a popadl ho za předloktí, zkoušel ohebnost kloubů. „Paráda!! Co kolena – nezloběj?“ Spokojeně zafuněl. Zkrátka, ani od zázraků nemůže chtít člověk nemožnosti. „Dobrý je to, jedem zas dál.“

Sagitto zvedl ze země kus bavlněné tuniky, vyřazené namísto ručníků, a třel si mokrá ramena. „Když můj otec umíral pod gelabhskými čepelemi,“ řekl, přetahuje přes sebe halenu, „měl dvojnásobek mých let, a ze všech svých tažení tak polovičku jizev. Ale opravdu je to dobré, Damazide.“

Psanec zostražitěl: přišlo mu, že Sagitto vypadá jinak. Nepůsobil jen porost čelistí – v očích uvázl stín jeskynní chodby, temný třpyt louče, dotek noci… Zrzek věděl, že se po léta bude Vlkovi vracet jeho zajetí v děsivých snech, ve vzpomínkách jako úder ohnivou sekerou. V ty chvíle si bude přát smrt, bude se rvát s úzkostí, jež ochromuje, hanbou k nesnesení, výčitkami, bezmocnou zuřivostí…

„S timdle mu už nepomůžu,“ povzdychl si. „Von si to dokáže spořádat sám, a bez berliček.“ A tichounce si pro sebe klel.

Chodbou se přiřítil kulový blesk a vlétl Sagittovi do náručí. Objímal Vlka kolem krku v přepevném, dlouhém sevření…

„Škrábeš,“ řekl vyčítavě Ayren.

„Jen do té doby, než mi naroste bradka jako Damazidovi,“ zasmál se Sagitto a jemně postavil krále na zem.

„To strnisko si vodereš!“ doporučil ostře psanec. „Jako dyž žába čuchne do plev! Na fousy seš eště zelenej – a vypadáš v nich moc divoce.“

„Sagitto, venku padá bílý déšť,“ oznámil vzrušený král. „To sněží?“

Bělovlasý, vrásčitý muž seděl na potrhané rohoži v koutě mezi krámky ševců a brašnářů. Měl rád vůni kůže. Taky tu nechodilo tolik lidí, aby ho někdo vyhazoval, ani tak málo, aby nic neutržil… Kdo potřeboval sepsat smlouvu, dopis, modlitbu k bohům, dlužní úpis? Těch několik měďáčků mu stěží postačí, aby udržel tělo a ducha pohromadě – proč také? Obojí propadlo zmaru a kletbě…

Znalost slova a písma, učenost, výřečný jazyk, jimiž se pyšnil po celý život, to všechno ho opustilo. Když už se někdo zastavil a požadoval potřebnou listinu, ústa ho přestávala poslouchat, hlas mu zadrhával. Třaslavýma rukama roztíral tuš. Štětec mu vypadával z prstů, křivil a vynechával psané znaky, komolil věty. Jen shovívavostí zákazníků stržil nějakou mzdu.

Hladověl a byl na konci sil. A vždycky se vynořila další objednávka a nová grešle rozdmýchala popel živoření. Stud, odpor a zoufalství ho nutily uspíšit zlou sudbu. Pozbyl své ceny, už nemohl Hledačům prospět a zvrátit zápas… Dal se poznat hlídce gardistů, doufaje v zatčení či zabití. Vysmáli se mu v nevíře a zahnali ho násadami kopí. Čas nedozrál, Rádcova výprava dosud nedorazila nazpět do Města.

Postižen zlořečením, přestal být Sangvalem – trouchnivý pahýl, z nějž nelítostně odrolili rozpadlou hmotu až na jádro, rozprýskané a prolehčené odumíráním. Možná své prokletí nosil v nitru od narození jako zárodek nemoci. Proto odešel do Mellia, vzdal se Kétai, zasvětil své dny službě Bohyni a vlastní pošetilosti…

Ve zlém bláznovství samolibého přesvědčení vypudil Njála a jeho společníky do nebezpečí, místo aby se pokusil zastavit neblahou vzpouru. Kdo mu propůjčil právo obětovat osudy jiných? Pokládal za hřích soudit bližní, za zločinnou pýchu léčit zlořády světa… Pozvednuv boj proti Er Torsikovi, sám se dopustil téhož provinění – které zaplatí Hledači a král. Nedokázal je ochránit… A stalo se nepředvídané.

Jakmile ztratil Ayren pro Moudrého cenu, jsou všichni nenávratně odsouzeni ke zkáze: utkání skončilo. Záleží na libovůli Rádce, kdy udeří… čarovný přívěsek nezmůže nic. Možná snad… ne. Ne!

Semkl rty. Se záští pohlédl na vránu šedivku, poskakující na odpadcích jen krok od jeho rohože. Loupla po něm korálovým okem… Nevzlétla ani před dvojicí kolemjdoucích, oděných do soukenných hnědých plášťů a vyšívaných čelenek kupců.

„Třikrát mě dneska probírali pošahaný gardisti,“ stěžoval si první, vytáhlý chlapík s tváří jakoby uplácanou z ječné mouky. „Řáděj jako vosy…“

„Určitě kvůli rebelům, šušká se ledacos. Prej sbíraj celý vojsko,“ mudroval sporý muž s bradkou.

„Že si nedají pokoj,“ soudil moučný obličej. „Schytají pohubec jako před šesti lety – Ochránce ve zbraních neporazíš. To spískali ti potrhlí Mellijci! Bylo snad za králů líp? U nás v Kuen-sapeku teda ne! A Rádce je rozumnej, ouhlednej pán.“

„Zaslechl jsem,“ zašeptal vousáč, „že to on… s povstáním…“

„Tůdle,“ vyprskl bledý muž. „Za tím určitě stojí kníže Chirmen!“

„Může být,“ přemítal bradatý. „Už za bývalýho krále bouřil… Sedí na pokladech a má tvrdý pěsti – nebyl by to špatnej panovník…“

„Král Tungul nebo Pán Ulb Sin nebo Chirmen z Dah Džairozu – vždycky bude někdo zlej, někdo chudej a někdo bohatej – na tom nic nezmění ani novej vládce, kdyby to byl levoboček samotnýho Pána nebes,“ rozsekl dlouhán. „A krávy musí žrát, aťsi má trůn pod zadkem, kdo chce.“

Odcházeli… Vrána výsměšně zakrákala. Sangval se zprudka otočil a mrštil po ptáku kalamářem. Zasáhl naplno.

Vrána se rozpadla na dvě poloviny rudě vystlané kůže. Místo útrob se na špinavou dlažbu vysypala mírka skřetů, maličkých jak švestkové pecky. Skotačili, mávajíce ještěrčími pazourky, špulili rybí tlamičky a mrkali jediným, sírově žlutým očkem. Jejich hlásky zněly jako skřípot nehtů o sklo. Kotrmelci a salty se shlukli do kupice: obě vraní části kolem nich zaklaply jak víka dózy. Scelená vrána přešlápla a znuděně zakrákla.

Sangval ztěžka vstal, sbalil rohož a písařské náčiní. Vrána se vydala křivolakým letem s ním… Stále o stopu vedle svého zajatce, věrně po všechny denní a noční okamžiky, vyslanec Zrcadla, neúplatný strážce činů a donašeč myšlenek… až do návratu Nejmoudřejšího Rádce.

Sníh byl lehoučký jako suchopýr v podletí, šustil a polykal zvuky… Povlékal půdu, skály a stromy, pokorně přijímaje pečeti doteků. Divuplně, horce mrazil a ve stisku dlaně vykouzlil křišťálové hrudky. Lechtal Ayrena na nose, skočil mu do krku, až se chlapec zakuckal. Foke se mračil. Na planině Kišep býval sníh předzvěstí krutých zim, za nichž hynula stáda.

Zato Lyk se radoval, strkal čenich do trávy pod mělkou návějí, válel se v ní… Přitiskl se k zemi (jeho kožich téměř splýval s kapradím v jednotné sněhové úpravě) a vyrážel na koně nebo na některého z Hledačů. Odskočil, tlapky mu ujely na zasněženém jehličí – Lyk sebou bacil jako štěně. Vzápětí s hlučným pokřikem předstíral útok na Sagitta, který v opojení prvního sněhu metal kotrmelce. Njál snivě zíral do vířícího bílého prostoru a ústy lapal křehké vločky. Šeřilo se, z těžké pokrývky temných mračen čouhal palec sírově žluté oblohy.

Polévka z vran byla tučnější než slepičí, a vůbec ne hořká, jak se obával Njál. Možná proto, že Tarsis z nich pro jistotu stáhla kůži. Foke, kterému se bortil krov zápovědí, nepohrdl vývarem bez masa. Na zavářku přenechali Ptačímu muži poslední šálek rýže.

„Měli bychom zítra odjet,“ navrhl Sagitto, „ať jsme sebevíc unavení, my i naši koně – není tu bezpečno.“

„Sin Korobi je vytrvalý honič,“ podotkl Njál. „Příliš si nepomůžeme! Ale nechce se mi čekat, až nás Rádce vybere z hnízda…“

Tarsis neochotně přikývla. Pokládala by za bezpečnější zůstat. Téměř půldruhé desítky let si nesla vzpomínku běžence bloudícího zimním krajem, hlad, ledové bahno a strach… Žádné místo na světě však nenáviděla tolik jako sluj na dně Hadích vrchů, proměněnou v jámu pekelné hrůzy, o níž se zdává za horeček, v přízrak, rdousící za bezesných nocí.

„Já nechci,“ namítl výbojně král. „Slíbili jste mi, že postavíme bílý dům a sněžnou bábu a uspořádáme koulovací bitvu.“

„Sníh zítra roztaje,“ řekl Vlk. „Musíš počkat, pane, až napadne nový.“

„Kdepak,“ vybuchl Ayren. „Zas budeme někam utíkat a nebude na hru čas. Nemám ani chvilku na bavení! Všechny knížky v Njálově tlumoku jsem přečetl a kouzelné obrázky jste zapomněli v Hlubině. Nic mi nepřejete!“

Od vraních kostí, o něž se dělil s Lykem, se ozval Damazid, uraženě a plnými ústy: „Bavení!“ Skřupl velký kus páteře, otřel prsty o kyčle: „Copak v Bar Teneovým chrámu nebylo srandy habaděj?“

„Myslím,“ řekla posmutněle Tarsis, pohlížejíc na splasklé vaky se zásobami, „že balení snadno vyřídíme až ráno. Vezmi pochodeň, Njále! Vlku, ať si náš pán oblékne můj kožíšek – ten z výbavy Alarů…“

Nebeskou studní plula mlčenlivá souhvězdí. Hřbety vrchů se k sobě tiskly, stádo stříbrných ovcí putujících mlhou. Tmu v roubení propasti čeřila rudá bludička, spršky sněhu, zdušené hlasy, dětské výskání…

Konec 2. části

Dodatek k seznamu historicky
doložených jmen, osob a míst,
které vstupují do příběhu1

Dongelek Mal, Měděný řetěz – správní a obchodní cesta křížila karavanní stezku Zor-ar-Saad; dotvářela tak komunikační osu nabatské říše. Byla dobudována koncem 7. stol. n. l. a významně přispěla k expanzi dynastie Kilahu do severozápadních území.

Kétai, přezdívaná Černá liška – vedena v úředních seznamech cechu Věštců a Zaklinačů (pravděpodobně kolem r. 753). V legendách, které v polovině 19. stol. sebral etnograf Ivan Melnik-Kručinskij ve středním povodí Nury, se několikrát objevuje postava jurodivé čarodějnice jménem Černá liška, která dokáže putovat časem, někdy si půjčuje lidské duše, jindy se je snaží hojit.

Sarbin – správce Severozápadu Taj Segiz v torzu důvěrného listu, určeného zřejmě členu Velké rady, podává souhrn nejrůznějších osobních nesnází, včetně nářků na sloužící: družiník Sarbin údajně „zklamal moji (tj. Taj Segizovu) důstojnost“.

Taj Segiz – Korunní listiny jej zmiňují jako Ulb Sinova spolubojovníka a dvořana, později správce Severozápadu. V mellijském archivu můžeme nalézt neúplně dochovaný dopis a dvě úřední hlášení.

Tišna – položka z lidského inventáře hradu Ünči Temir, sídla správce Severozápadu. Výčty poplatníků, seznamy sloužících, daňové soupisy představují materiály na první pohled jednotvárné, a tajemné zároveň: živou bytost a osud skrývá několik písmen.

Rekonstrukce topografie Nabatu za nadvlády kmenů Gilabh-Lhanang
(mapa je překreslena z monografie B. Vaissetové)

1 Plný text seznamu, stručné dějiny Nabatu a jeho znovuobjevení, včetně výběrové bibliografie odborné literatury, najde zájemce v I. díle: Král z Hlubiny půlnocí (Netopejr, 1998).

Vysvětlení pro ty,
kteří mají rádi fantasy

Jednoho dne si člověk uvědomí, že se změnil v podivnou bytost, zvanou pamětník, s mozkem přeplněným fakty, na která se zapomíná nebo se během let vykládají v jiné verzi. Tím hůř, je-li jeho vnitřní informační databáze prodloužena o vzpomínky jiných – nijak výjimečné, a přitom plné stop násilí a hrůzy. Nenapadlo by mě, že něco takového zažiji sama – jako to nenapadlo obyčejného Středoevropana, jehož dědeček světíval sabat, Kambodžana, Jugoslávce nebo turistu, který si vyjel do Luxoru. Slyšela jsem střelbu, v sousedních domech hořelo, spolužáka ze školy rozjel tank a před mýma očima zastřelili ze samopalu kluka, protože měl na tričku trikolóru.

V jedno srpnové ráno jsem pochopila, že se může stát kdykoliv cokoliv komukoliv; a že od pravěku po dnešek není žádná společnost stoprocentně schopná, nebo ochotná, chránit všechny své členy před násilím a bezprávím. Mizela jsem do světa fantasy, hltala hory historických knížek, sledovala média, hromadila archy s výpisky. Výsledkem byl rmutný přehled o způsobech devastace poražených a slabých silnými a vítěznými; taky krátká zmínka ve fragmentu altajské kroniky – o chlapci, který snad byl dědic trůnu, možná lžikrál, a zmizel v čase, aniž by kdy vládl…

Z těch kořenů vzešel příběh Hledačů a draka v Labyrintu: není tak docela o kouzlech. Nejde a nikdy nešlo o boj magického dobra se zlem – jen o marný zápas člověka proti lidské moci.

Trestní právo Nabatu
v historickém pohledu

Národy a společnost Nabatu

Studujeme-li odbornou historickou literaturu, setkáme se s informacemi o dějinách národů a říší, o zvycích, soudnictví, pohřebním ritu, stravě. Převážná část textů vypouští informace o způsobech poprav, což může působit komplikace pro autora beletrie, kterému se do příběhu vloudí popravní epizoda. V historické próze si autor může vymýšlet jen v omezeném rámci fabulace; nechť tvrdí, že Mozart neumřel na nákazu ani Salieriho jed, ale unesli ho šedí mužíčci – jen by neměl velkého skladatele nechat škrtat sirkami nebo chodit v tygří kůži. Když ne odborníci, povšimne si informovaný čtenář: jde-li o problematiku méně frekventovanou, podléhají lektoři nejrůznějším fikcím, o jejichž opodstatněnosti jsou přesvědčeni.

Téma poprav ve smyslu odpravení, násilného odstranění nežádoucího (lidského) subjektu je látka natolik obšírná, že překračuje rozsah faktografického doplňku k románu. Případné zájemce o další souvislosti tedy odkazuji na připravovaný „Lexikon legálního násilí“ a soustředím se pouze na region historického Nabatu2 – tak jak existovala praxe v osmém století n. l.

Ačkoliv každá země, každé etnikum mělo v určitých dobách vžité způsoby poprav, existuje vždycky eventualita výjimečného způsobu usmrcení za mimořádný přečin nebo pro zvlášť významného odsouzence, pokud o něm odpovědný činitel rozhodne (a pokud má dost nápaditou představivost) – především, jestliže se nevymyká základním kulturním tradicím i podmínkám daným prostředím. Do způsobu popravy se totiž promítá životní styl, sociální vazby, náboženské i mystické představy, ale také realita okolí.3

Nabat ležel na prastaré karavanní cestě Zor-ar-Saad, po níž přicházelo nejen zboží, ale kulturní a společenské vlivy okolních říší, od Číny po Persii. Už v antice byla původní oblast vystavena kulturní difúzi; v období stěhování národů územím Nabatu migrovala etnika, z nichž některá zůstala usazená na tomto teritoriu, jiná jen zanechala stopy zvyků a kultů.

Značnou část historické rozlohy říše zabíral ruský Altaj, podle četných autorit pravlast Turkotatarů. Už před počátkem našeho letopočtu zde vznikl na krátkou dobu suverénní stát kočovných pastevců. Na jižní Sibiři, v centrální a Střední Asii ve druhé polovině 1. tisíciletí n. l. probíhaly masové pohyby turkotatarských národů, vytvářela se řada kmenových svazů a států, které zahrnovaly velmi rozdílné etnické pospolitosti.

Tehdejší osídlení Nabatu z větší části příslušelo k turkotatarské větvi altajské jazykové rodiny; rozpadalo se do několika etnografických skupin.4 Některá z dalších etnik, zčásti kavkazského plemene, se během času smísila s centrální populací, jak prokazují antropologické výzkumy kosterního materiálu (např. mellijská pohřebiště, nálezy ze Sogorlem Bajah atd.).

Ve složité etnogenezi vznikalo jádro národa, který po rasové stránce spojoval skupinu jihosibiřskou a indopamírskou: podle některých odborníků z něho vzešli Kara-kirgizové. Čínské prameny té doby nazývají nabatský lid „Chakové“. Poněkud zjednodušeně můžeme rozčlenit nabatskou populaci takto:

– usedlí turkotatarští Telesové (Ulagani) obývali pohoří Arbi-gajra (Hadí vrchy, Čimgan), které bylo ovládnuto až v poslední čtvrtině nabatské periody;

– Sarygolové, osadníci na planinách při pravém břehu Sarije, odvozovali svůj rodokmen od legendárního Alašy-chána; po dlouhou dobu se snažili vybojovat na mellijských vládcích svoji samosprávnost;

– národnost Sultů zabírala především mellijský okruh. Zde se postupně včlenila část Galčů, arijského etnika sídlícího původně v podhůří na středním toku Inai (fyzicky i kulturně připomínali obyvatelstvo středních částí východní Evropy);

– smíšený perský živel z předchozích migrací (Tádžikové) se výrazně projevoval v jinak Sulty ovládaných nížinách Chungari Omu (Štědrá pole), rušné obchodní a výrobní enklávě;

– se Sulty příbuzní Adyginové se usadili v Murgabu; po celou dobu existence Nabatu vládla mezi oběma spřízněnými větvemi nevraživost, dokonce ozbrojené spory;

– národnostní skupiny Kuramů a Torgotů (později zdevastované a rozptýlené) kočovaly v jižních stepích; 

– bojovní, nezávislí předci turkmenských Nuchurů, dělící se na řadu vzájemně soupeřících rodů a klanů, zakládali malé osady v horách Akyr Tasu;

Potomci Telesů v typickém obydlí
(převzato z knihy A. P. Potapova: Očerku po istoriji Altajcev)

– četná etnika, od arijsko-tureckých Mazangů po Ujgury, se stýkala v oblasti východních hranic a Satubu. Území trpělo nájezdy nomádských kmenů; nikdy se ho nepodařilo zcela ovládnout.

Každá ze societ na území Nabatu, diferencovaných etnicky, sociálně a geograficky, dodržovala vlastní zvyky a obřady, preferovala je, ale přesto přejímala a uzpůsobovala kulturní informace jiného náboženského, rituálního a společenského obsahu.

Další dílčí změny přinesl v 8. století n. l. vpád bojovných kmenů svazu Gilabh-Lhanang, ugrijské skupiny příbuzné Ostjakům (z tatarského „uštjak“, barbar, cizinec), s výraznějšími rysy mongolské fyziognomie.

Gelabhské kmeny se členily do několika značně specifických nářečních větví, což, při odporu upřednostnit některý z kmenových dialektů, ztěžovalo komunikaci. Po řadu generací trvající sousedství, obchodní a kulturní vliv Nabatu vnesly do kontaktů mezi kmeny slova i prvky syntaxe obecné podoby chakské řeči: značně se podílely na vzniku společného dorozumívacího nástroje, jazyka Säukä, který hrál významnou roli při utváření bojového svazu Gilabh-Lhanang.

Sociální strukturu Nabatu mimo mocenskou elitu (krále a jeho dvořany, urozence, boháče, rodové náčelníky, úřední, duchovní a vojenské hodnostáře) tvořili svobodní občané, nevolní a závislí. Rozdíly mezi plnoprávnými vrstvami tkvěly nejen v majetkových poměrech.5 Usedlé obyvatelstvo se pokládalo za výše postavené než obyčejní kočovníci, často hromadně ztotožňovaní s lupiči – ne zcela bezdůvodně. Výjimkou nebyly ani etnické a lokálně patriotické preference, které vedly k četným rozmíškám.

Otroctví se v Nabatu vyskytovalo jako obecný, ekonomicky i sociálně významný jev. S odlišnostmi podle regionu, cenové a kvalitativní nabídky zboží i stávajících hospodářských poměrů, vlastnictví domácího otroka – muže nebo ženy, která se většinou stávala pánovou souložnicí – patřilo k běžnému standardu rodiny situované mírně nad průměrem. V centrálních oblastech Murghabu, Štědrých polí, středního toku Inai a Mellia zajišťovali nevolníci a otroci (odlišnost pouze statutární, nikoliv faktická) chod velkých statků, obdělávali latifundie místních magnátů, pečovali o stáda a sady, robotovali v manufakturách různých odvětví, zejména při výrobě textilií (proslulé byly hedvábné brokáty ze Sogolem Bajah s motivy květů). Otroky a trestance nasazovali na práci v dolech (např. těžba mědi v pohoří Sichote Alini, Kamenné schody).

Kromě případů, kdy provinilý pozbyl volnosti rozsudkem, ať pro dluhy, rouhání, krádež, zajišťovala po státní linii přísun bezprávných pracovních sil vojenská tažení králů Kilahu. Vydatně přispívali čerstvými otroky domácí nájezdníci – jen zčásti lovili nevolníky v jiných zemích: běžně se stávaly oběťmi dokonce sousední osady. Pokud už takové neštěstí člověk potkalo, obtížně se dobíral svobody a spravedlnosti. Kmeny východních „satubských“ planin s uloveným lidským materiálem také dovedně obchodovaly. Kočovníci z Kišepu ponechávali část živé kořisti jako pastevce svých stád a na hrubé dílo.

Horské klany Akyr Tasu zajatce z kořistných výprav do podhůří a rovin prodávaly překupníkům ještě před návratem do svých vesnic. Otroci se mezi nimi vyskytli zřídka. Horalé si občas přiváděli ženy, které se většinou provdaly a začlenily do klanu. Jestliže polapili muže ze znesvářeného klanu (což byla drtivá většina těch ostatních) a vzápětí ho neubili (obvyklejší varianta), přinutili ho vykonávat nejobtížnější činnosti – stal se ang-kulem, válečným otrokem. Většinou brzy zahynul, ale pokud přežil a nepodařilo se mu utéci, mohl se adopcí nebo sňatkem stát příslušníkem klanu, který jej znevolnil.

Přesto, navzdory tvrdému pracovnímu vytížení, nešlo o otroctví v plném významu – meritem věci nebyl ekonomický přínos, ale zdeptání nepřátelského bojovníka a současně testování jeho osobních kvalit. Určitým důkazem je také fakt, že neužívali v Nabatu obvyklé cejchování, ani po nezdařeném pokusu otroka o únik, což bylo jinde dokonce požadováno zákonem. (Snad tento přístup vyplýval z hluboce vkořeněné svobodomyslnosti horalů – i své koně označovali vlastníci pouze amulety vpletenými do hřívy.) Jejich přístup k zajatcům nejlépe dokládá dobová zpráva Abd-ar Rezzakiho v jeho zápiscích o pouti napříč Nabatem „Tarichi Bajhane“:

„Viděl jsem v té vsi muže, jenž s houfem žen a pod stráží ozbrojence vláčel z lesa klády, konaje nejtěžší práci, zbudovaný a neoděný. Měl ke kotníku levé nohy připjat krátký řetěz, na jehož konci byl připojen jiný, provlečený očnicemi losí lebky, týlním a nozderním otvorem, obtočený kolem korunek mohutného paroží. Ten muž tahal mrtvou hlavu za tebou a pouto se mu zadíralo do masa. Smáli se a tvrdili, že takto neuteče. Bylo mi řečeno, že do jejich rukou padl nedávno, a jestliže vydrží do letních slavností (které tyto osady každého roku pořádají), přijmou jej mezi sebe. Na noc ho pak vždy posadili k trámkům na sušení kůží, jež byly vztyčeny před chýší stařešiny, připoutavše jej k jejich patě. A dali tomu člověku jen chatrnou pokrývku, ačkoliv se skláněla jeseň a zemi pokrývala námraza.“

Představa, že válečný otrok přijal možnost nové existence v klanu nepřátel, nabývá logiky, pokud si uvědomíme, že v té době už mohl získat určitý respekt svých přemožitelů, zatímco ve svém původním domově byl zajetím a především otroctvím trvale zneuctěn, přičemž sebevražda byla pokládána za projev zbabělosti („muž se nepoddá noži“). Protože klany i jednotlivé vesnice vedly dosti uzavřený život, byl zvyk včleňovat nevolníky do občiny patrně motivován snahou o genetickou obměnu.

Pre-turkmenská skupina, přizpůsobená životu v modřínové tajze, představuje etnograficky zajímavý objekt, o němž se díky zaznamenaným zpívaným legendám a dochovaným kronikářským záznamům ledacos dozvídáme.

Obdělávali chudá políčka, pěstovali kozy a nenáročné, otužilé plemeno skotu, doplňovali si výživu lovem. Vzhledem k drsným přírodním podmínkám žili podle neměnných kmenových zvyklostí – mravního zákoníku, určujícího, co je právo a jak se hájí. Jejich představy o životě a zabíjení jsou zosobněním dvojlomnosti lidského vnímání násilné smrti.

Měli přesně vymezeno, kdy jaké zvíře ulovit a v jakém počtu, zachovávali složité lovecké obřady k uctění ducha tvorů, které složili. Samice s mláďaty byly tabu – zvířecí i lidské. Zabít ženu nebo dítě pokládali za nedůstojné bojovníka, nevkusnou neobratnost, jakýsi faul ve hře profesionálů. Při klanových válkách k tomu ovšem přece jen docházelo.6

Podobná vražedná nedopatření, včetně usmrcení soukmenovce nebo člověka z neznepřáteleného klanu, se řešila pokáním, nezávisle na záležitostech krevní msty či výkupného rodině oběti. Provinilý válečník se po určitou dobu odříkal určitých jídel, sexu, nesměl se česat, napít se z misky, musel spát na vrbových prutech, složit oběti, nosit náhrdelník ze šnečích ulit atd.

Byli tak svobodomyslní, že jim mohla poroučet jen jejich vlastní vůle (podobně jako beduíni, kozáci, nebo mnohé indiánské kmeny). Neuznávali autority, určité slovo měli jen starší klanu a vůdci válečných výprav. Některé klany volily obecní výbory, s funkcí poradního orgánu bez výkonné moci. Otázky, které se týkaly celé občiny, byly vyřizovány hlasováním na shromážděních či sjezdech (maslachat). Pokud se strany neusmířily, zjednal si každý zadostiučinění sám – msta byla jediným a nejvyšším právem.

Později se vliv nabatských králů upevňoval, ze starého hradiště Gil-paigit (Stříbronoš) zbudovali mocenské středisko provincie a sídlo šer-manapy, krajského správce. Do života horských klanů začala zasahovat organizovanější kultura s prekoordinovanými sociálními vazbami: královští úředníci se snažili trestat kořistné výpravy, baranty, příslušníci některých kmenů vstoupili za žold do služeb vládců Nabatu. Jejich hrdost uklidňovala skutečnost, že jediným pánem pro ně zůstává král, nejmocnější z mužů, potomek Pána nebes i země, božského Onyzeje.7

S otroky lze téměř zaměnit „závislé“ (unagan bogoly), rodiny i drobné kmeny, které prakticky náležely kmeni nebo rodu, který je mocensky podrobil. Museli se starat o hospodářství svých představených, v dobách kočovnictví je následovat, a když začal převažovat usedlý způsob života, nesměli bez povolení opustiti přidělené území.

Uchovávali si však vlastní rodovou, někdy i kmenovou organizaci, i poté, co se z původní kmenové či rodové struktury začaly vyčleňovat šlechtické rodiny, které si osobovaly nárok na výhradní práva nad „závislými“.

Aristokracie (pachani) – knížata, správci provincií a většinou i dědiční náčelníci (manapové) kmenů či rodů – neomezeně rozhodovali o pozemcích a movitém majetku obyvatelstva, třebaže museli dbát na zájmy panovníka; tady ovšem často docházelo ke střetům. Pokládali všechno vlastnictví za své a nakládali s ním podle libosti.8

Třebaže v Nabatu působili soudci, buď úřední, určení vladařem (kazi), nebo volení kmeny (biji), leckde souběžně vykonávali náčelníci a velmožové také soudcovské právo. Mnozí z náčelníků měli před svými příbytky postaveny šibenice na znamení své moci – velmi často se měnily ze symbolu na funkční nástroj, protože vynesený rozsudek, identický s vůlí představeného, býval vykonán bez odkladu. Příklad toho můžeme nalézt například v altajském eposu o Malči Mergenovi, kde se vypráví, jak se boháč Ajbyči-Baj rozhodl odkočovat na nová pastviště.

„Třicet pastevců chodilo za jeho ovcemi, třicet dalších páslo houfce skotu, šedesát jich hlídalo stáda krásných koní. Tehdy jeden z pastuchů, jménem Malči, poprosil svého pána o třebas nejubožejšího z koní, aby na něm mohl hnát dobytek: ‚Od stálé chůze se mi kůže na patách opotřebovala, síla z nohou vyprchala…‘

Ajbyči-Baj vzplál vzteky jako oheň, zčernal jako země a jedním dechem zakřičel: ‚Jestli tě bolí paty, hned ti je vyléčím!‘

Třípramennými důtkami mladého pastýře zbil, poručil sluhům zpřelámat mu nohy a zanechal jej opuštěného smrti…“ (Jezdec na Šedobílém koni, Praha 1981)

Ještě před nástupem dynastie Kilahu si jednotliví pachani žárlivě střežili svoji moc a téměř neustále vedli potyčky se svými nejbližšími sousedy. Ozbrojené výpady, válečné výpravy a lokální války upevnily autoritu šlechtice a utlumily sociální vášně – pro řadové bojovníky znamenaly bojové konflikty skvělou příležitost ke kořisti a k postupu ve společenském žebříčku. Rostoucí moc šlechty (pachanu příslušel lví podíl na kořisti, případně rozšířil své území i vliv) a vnitřní nesrovnalosti státního celku se pak ocitly mimo okruh jejich pozornosti.

Válka se stávala trvalým a nutným stavem existence kmenových svazů, jako tomu bylo později u Gilabh-Lhanang. Vzrůstaly sobecké místní zájmy, což vedlo k nepokoji, rozpadu stávajících a vzniku nástupnických svazů, vedených novými kmeny. Tvrdý a náročný život často v nepříliš příznivých přírodních podmínkách, promísený bojovými akcemi, přispíval ke zvýšení agresivity, kterou bylo možno zužitkovat pro politické účely. Právě tento faktor pomohl zakladatelům dynastie Kilahu zmocnit se vlády nad zemí, sjednocovat Nabat pod své žezlo.

Nadále se ovšem panovníci Kilahu snažili potlačovat vnitřní střety, protikladné svým říšským zájmům; uspěli jen do jisté míry. Konfliktům mezi pachany se dařilo dál, až posléze přispěly k pádu nabatské říše. Pokud se však objevily snahy narušit mocenské postavení dosazené nebo rodové elity, postupovali urození ve vzácné shodě za zachování svých výsad jak proti povstalcům, tak proti králi.

Spona k opasku.
Tepané zlato, přelom 3. a 4. stol. n. l.
Z carské sbírky sibiřských cenností.
(Převzato z knihy G. Mercharta: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats)

„Když předčasně zemřel čtrnáctý vladař z domu Kilahu, Larsapat Degiit, utrpěv smrtelné zranění při tažení na západ, zanechal po sobě ženu, královnu Huridžan, a nemluvně, prince Tevala Achuna. Velká Rada pod vedením váženého Kiskila, strýce zesnulého krále – bratra jeho matky –, usoudila, že bude lépe, nastoupí-li na trůn Larsapatův bratranec Chajbar Kazgat, než aby do následníkovy zletilosti spravovala říši žena.

Tak se stalo proti právu: král Chajbar Kazgat dal odvézt královnu a jejího syna do malé ostrovní pevnůstky na soutoku Čatkalu a Inai a přísně je střežit. Krásná Huridžan pečovala o prince, konala oběti a modlila se o ochranu k bohyni Kalkanté.

Chajbar se oddával rozkoším a byl pln pýchy, bral majetek urozeným ze starých rodů a dával jej dvořanům, které si oblíbil. Avšak lid soužil nepokoj kvůli královně a princi. A mnozí se obávali, že byl narušen přirozený řád – když udeřila neúroda, suchem vzplály lesy Studničných hor a lidé hynuli nouzí, proslechlo se, že Huridžan bude vypovězena do mokřin v ústí Inai, aby tam zemřela. Lidé začali naříkat, ozbrojili se oštěpy, kameny a luky a táhli do Mellia, které již bylo zachváceno bouří. A dav rozbíjel domy králových milců. Velitelé vojska váhali pomoci králi, neboť Pán kopí, nejvyšší vojevůdce, přešel s četnými oddíly na stranu povstalců. A král Chajbar se uzavřel v paláci, rozechvěn strachem a bezradností.

Jeho strýc, vážený Kiskil, sebral své ozbrojence, s meči se probili Městem ke královskému sídlu a odvedli Chajbara do chrámu Oblačného hada, aby tam nalezli útočiště. Avšak poslední z Kiskilových oděnců padl na schodech chrámu a dav, shromážděný pod vedením Pána kopí, pak smetl královy oblíbence, udeřil na chrámové dveře, vnikl dovnitř a s posměšky vyvedl krále i jeho strýce. Pán kopí již poslal pro prince Tevala a paní Huridžan, aby se ujali své vlády; a ježto se obával, aby Chajbar s Kiskilem v budoucnu neohrožovali Tevalovo právo i bezpečí svými nároky, poručil, aby byli uchvatitelé trůnu oslepeni – neboť podle dávného zákona ten, kdo je na těle poznamenán, nesmí nést korunu Nabatu.

Král a Kiskil, vlečeni zástupem, narazili na pověřený oddíl uprostřed Města. Uslyšeli rozsudek, spatřili katy brousit svůj železný nástroj, a ztratili naději na únik. A Chajbar propadl zoufalství, bědoval, prosil o pomoc přítomné, kteří se tlačili kolem, aby jim neunikla podívaná. Tu řekl vážený Kiskil katům: ‚Přikažte davu ustoupit, ať spatří, jak nesu svůj trest.‘ A nedal se spoutat, lehl si na zem, ani nezblednuv, a nevydal jediný povzdech. A když mu vyrazili jedno a druhé oko, vstal, a opíraje se o kohosi soucitného, hovořil směle s lidmi, jako by si nic nedělal ze smrti.

Král Chajbar, vida strýcovo utrpení, drásal si tvář a žalostně řval hrůzou. Kat jej tedy svázal co nejpevněji a silně ho držel, aby se při výkonu ortelu nezmítal. Když byly oči vyrvány i králi, uklidnil se zástup, propustil potrestané a odebral se vstříc Huridžan, sličné královně, a novému panovníku Tevalu Achunovi. Tehdy byl v Nabatu poprvé ustaven sbor opatrovníků, kteří spravovali říši za svého pána, dokud nenabyl svých let…“ (Tarichi Džirzan: Kronika oblaku)

Trestněprávní systém říše

Jako kdykoliv v dějinách prakticky na celém světě sloužily popravy – to znamená násilné, cílené likvidace jedinců, skupin i etnik, k jedinému základnímu účelu – udržení stávající society, režimu, vlády. Společnost údajně reaguje jako živý organismus, snaží se odvrhnout cizorodé nebo škodlivé prvky. S jednou odlišností: proces odpravení antagonistického elementu až příliš ovlivňují (i uměle) deformované postoje mas a subjektivní zájmy elit.

„Jedenáctý král dynastie Kilahu, Hinan Eskjoz, nastoupil na trůn Nabatu v útlém věku, do posledních dní hýčkán svým bělovlasým otcem a předchůdcem. A jeho krev byla prudká, jeho mysl nestálá a srdce vrtkavé. Tu pravil moudrý Naršachud: ‚Lépe než uhasit oheň je pečovat o něj, ať nezpůsobí požár.‘ A opustiv svoji studovnu, vstoupil do služeb krále Hinana, stal se Rádcem svého pána a správcem jeho říše a bděl nad jeho dny.

A první z Hinanových žen, královna Kjumjužek, bystrá a silná jako řeka v horách, chovala k Rádci zášť, zazlívajíc mu, že beran vodí pastýře. Tehdy zemřel královnin syn a Kjumjužek převelice bědovala a žalostila. Přišel k ní člověk a řekl: ‚Mudrc Naršachud otrávil prince a zamýšlí na pána Nabatu, aby vládl sám.‘ Paní Kjumjužek dala vyslýchat chůvu svého dítěte na mučidlech, dokud dívka ono nařčení nepotvrdila a nepřiznala, že její milý, jménem Čebašir, je v osobní družině Rádce Maršachuda.

Paní Kjumjužek se, v novém hněvu a bolesti nad ztrátou synka, vypravila k Rádci svého tajného služebníka, jenž děl: ‚Murgabští chtějí odpadnout od krále Nabatu.‘

A Naršachud, jsa přesvědčen v srdci, že spiklence odvrátí od skutků Temného, dal se vylákat k jednání do jakéhosi dvorce poblíž Vudžídu. Když však vstoupil mezi její zdi, usedlost obklíčili ozbrojenci; a královna všechny zlé skutečnosti vylíčila králi Hinanovi, žádajíc o pomstu. A král, rozhodnuv se, odebral se k tomu dvorci.

Moudrý Naršachud pochopil, že padl do léčky svých nepřátel, a jeho rozvaha se zachvěla v očekávání strašlivých trestů. I zavolal v malém domku, kde jej zdržovali, svého důvěrníka Čebašira a požádal jej o dobrodiní rychlé smrti, neboť přestal důvěřovat síle své mysli a ducha. A Čebašir nezaváhal ve věrnosti a probodl svého pána nožem. Jsou však lidé, kteří tvrdí, že se ta věc stala jinak a že Naršachuda zákeřně zahubili z královnina příkazu, aby nemohl promluvit s králem.

Čebašira pak zatkli a na největším z náměstí Mellia vydali k popravě: královi kati mu uřezali uši, rty, nos a oční víčka, a pokračujíce po článcích prstů mu odebírali kůži, maso a údy, až se přiblížila večerní doba a on hanebně zahynul. Chůvu královnina syna poručila paní Kjumjužek potupně svrhnout z nejvyšší věže městských hradeb, i když nešťastnice před smrtí volala, že její obvinění byla lží.

A k podobně hroznému skonu byli odsouzeni i jiní vážení lidé z Naršachudova doprovodu.“ (Tarichi Džirzan)

Popravovali se buřiči, ohrožující ideové a politické základy komunity; živly, narušující pravidla soužití, ale i manželky, poddaní a otroci, kteří se nechovali podle (jinými) stanovených zákonitostí; a samozřejmě nepřátelští cizinci, zhusta včetně slabých, žen a dětí Mimoto existovala instituce žertvy v podobě lidské oběti nadpřirozeným mocnostem, božstvům, živlům, přírodním silám, i když v době rozkvětu nabatské říše se tyto jevy vyskytovaly sporadičtěji.

V Nabatu za vlády dynastie Kilahu spolu soupeřilo zvykové právo (adat), volnější morální měřítka a tradiční samospráva rodové komunity, spojená s vnitřní soudní pravomocí nad jejími členy, proti psaným zákonům, rozhodovacímu aparátu a mocenským strukturám raně feudální říše. Oba systémy se lišily také hodnotovým žebříčkem a posuzováním trestných aktivit. Pro kočovníky a horská etnika nebyly loupežné výpravy, krádeže koní a dobytka ničím neobvyklým či protiprávním, naopak, úspěšný nájezd pokládali za hrdinský čin; některé etnické skupiny vůbec pohlížely na majetek značně přezíravě.

Do vztahů mezi lidmi mimo velká urbaniální centra se promítaly dávné představy a víry.9

Všechno, včetně dějů na rozhraní života a smrti, neslo svůj duchovní, magický rozměr – mimoto magií se dalo zabít (a samozřejmě se hubilo) stejně snadno jako nabroušenou čepelí či jedem.

Barbarské občiny také jinak vnímaly zabití – mělo sice svá pravidla a bylo za ně nutno zaplatit, byť různou formou od osobního pokání přes výkupné až po cenu krve a života, ale neneslo přídech patologična a zločinu jako v běžném životním stylu (relativně) vyspělejší society. Násilnou smrt i tvrdý život přijímali věcně, bez kulturního pokrytectví, jak dokládá např. úryvek z Cesty Akyr Tasem Abd-ar Rezzakiho:

„Slyšev značný hluk z jedné chýše, vešel jsem dovnitř. Bilo se zde na tucet horalů, křičeli a bušili do sebe, neboť první se znesvářili pro zlomený nůž a ostatní, když postřehli rvačku, pokládali za nutné vmísit se do ní. A část jich byla opojena hustým sladkým nápojem, který mají v oblibě. Když ustali, byl každý z nich zraněn, ten tak a jiný onak, jeden měl zpola utržené ucho, dalšímu uhryzl někdo kus tváře.

Džaman, jehož jsem znal, pozbyl v zápase nosu. Chtěl krvavou úhonu odplatit, popadl za vlasy nejbližší hlavu a též jí ukousl nos. Tu zjistil, že patří našemu příteli Alpamysovi. Přešla jej zběsilost a zarmoutil se. Alpamys měl vlídné srdce, a věda, že ho Džaman nezohavil ze zlé vůle, děl: ‚Jsem starý muž – lidé se mi nebudou smát dlouho.‘ Džaman byl zprvu odhodlán k pomstě na pravém viníku, ale když příštího dne vystřízlivěl, smířil se s osudem. Nicméně za několik dní nato zabil muže, který byl ke Džamanovu postižení neopatrný v řeči.“

Každoroční setkání horských klanů při oslavě letního slunovratu bylo spojeno s příměřím. Při nich probíhala nejrůznější jednání a řešily se spory cestou míru a bývala zpestřena sportovními a bojovými utkáními. Doprovodné hry, samy nemálo drsné, se velmi snadno zvrhaly ve vážné a krvavé šarvátky, často hromadné, které si pokaždé vyžádaly vážná zranění i několik životů a jen díky tomu, že účastníci neměli zbraně, nedopadaly ještě hůř. Újmy způsobené při Svátku příměří bylo zakázáno splácet krevní mstou.

Zbojnické skutky z hlediska centrálního řízení říše narušovaly chod státního celku včetně nového, liberálnějšího pojetí soukromého vlastnictví, a byly tudíž nežádoucí. Dále, zatímco podstatu královské spravedlnosti (stejně jako současné) tvořil příkaz občanského řádu, zachování veřejného pořádku – ve prospěch vládnoucí elity, v méně civilizovaných oblastech Nabatu diktovala přístup k právu osobní povinnost, individuální zaujatost, leckdy přísně vymezená krevními pouty (odtud krevní msta), jíž byly nezřídka delikty řešeny.

Pohřební maska z pomalované kameniny.
Ujbat, 6. stol. n. l.
(Převzato z knihy S. V. Kiseleva: Drevnaja istorija Južnoj Sibiriji)

I kdyby ho citově nebo svými důsledky křivda sebevíc zasáhla, nikdo cizí (= nespřízněný) zpravidla neměl právo zastupovat oběť v odplatě, zaručené zvykovým právem občiny a většinou i stvrzené jednomyslným souhlasem jejích (mužských) členů. Rodiny a rody však bývaly obvykle dosti rozvětvené, takže se nakonec vždycky našel schopný mstitel (třeba domnělého) bezpráví. Odplaty se mnohde směl ujmout také přítel postiženého, jinde trvala podmínka, aby takového vykonavatele pomsty vázal vztah pobratimství, přísežného bratrství nebo soukojenectví („mléčného příbuzenství“) s obětí nebo některou z blízkých rodných osob.

Pravidlo v sobě zahrnuje určitý postoj (i etický příkaz) přírodních etnik neangažovat se v záležitostech, které se dotyčného fakticky osobně nedotýkají. Při výše uvedeném přístupu k uplatnění práva je požadavek pokrevní vazby více než rozumným opatřením.

Určité prvky byly v obou značně protichůdných trestních systémech shodné: drsné zásahy vůči nepřátelským zajatcům, ortely smrti nebo zmrzačení těm, kteří se dopustili skutků ohrožujících stabilitu a bezpečnost své společnosti, zpronevěřili se jejím základním morálním zásadám, porušili úctu k otci, rouhali se božstvům, případně spáchali cizoložství.

Už nejstarší kultury zdůrazňovaly nutnost odplaty, nepromíjelo se tak snadno, za vinou následoval trest (často si tyto kategorie, podle dnešních měřítek, neodpovídaly). Bylo však možné se vykoupit, a to i za vraždu, ale jindy platil hříšník ztrátou hrdla za až nesmyslné maličkosti. Ne pokaždé se také podařilo rozsudek naplnit, pokud provinilce chránil silný rod a výkon práva byl svěřen do rukou poškozené strany (v oblastech mimo větší městské celky) nebo pokud zločinec patřil k preferované sociální skupině (tam, kde se uplatňovalo úředně sledované právo).

„Delboget, náčelník kmene Čardi z planiny Kišep, mladý muž neobyčejné síly, odvahy a zdatnosti, proslul sličností a krásným hlasem, jedinečně hlubokým, silným a zvučným, a především hrdinnými válečnými skutky – přepadal cizí stany a vpadal do vesnic nepřátel, unášel ženy a loupil stáda. Ač vystupoval neokázale, nenosil ozdoby a nepyšnil se majetkem, Delboget byl nesporně velký, smělý bojovník. Nikdo se však neodhodlal jeho útoky odplatit, neboť Delboget měl třicet o málo mladších, bojechtivých bratří, a kdo by se pokusil jej zabít, zákonem msty by si přivolal vlastní smrt.“ (Smith F.: Journeys of the Mountain Wind, Boston 1975)

Zřídka se užívalo vězení, ale za přečin mohl upadnout viník a (nebo) jeho rodinní příslušníci do otroctví.

„Drobný rolník ze Štědrých polí, otec tří dcer, se zadlužil díky špatné sklizni a chorobě, která postihla jeho stádečko. Ačkoliv se velice snažil a dvakrát mu bylo poskytnuto příročí, obnos nedokázal splatit. Jeho věřitel ale už měl mimo hlavní manželku tři vedlejší, a tak o souložnice nestál. Podle práva mu však připadly dlužníkovy dcery a on je dal, aby výtěžkem uhradil dluh. Otec podal stížnost u soudce v Sogorlem Bajah, ne proto, že se jeho dcery staly nevolnicemi, ale že je lichvář prodal příliš lacino.“ (Fait, E.: Středoasijští národové, Praha 1910)

Tělesné tresty a hrdelní postihy byly vůbec značně kruté, z čistě praktického důvodu: exekuce musely sloužit k výstraze a odstrašení. Nebyly o nic tvrdší než kdekoli jinde (nejen) v oněch dobách. Mimo soudní řízení se odehrávaly sankce při potlačování vzpour a opanování nových území – trestná tažení, jejichž velitelé byli vládcem oprávněni prosazovat zájmy říše všemi prostředky. Platilo pravidlo kolektivní viny, s cílem co nejdrtivějšího psychologického účinku.

„V první polovině 6. století, když mellijští králové rozšiřovali své území a mocenská práva, bojovní Sarijci se odmítli smířit s nadvládou Sultů. Vypukla revolta, kterou potlačil An-Ženyr, vojevůdce krále Njurida Sumala. Obklíčil nejhustěji osídlenou oblast, poručil zapálit vesnice, vyhnat ženy a děti, zajmout muže.

Aby dal poraženým pocítit královskou sílu a moc, ze shromážděných zajatců zvolil An-Ženyr sto a nechal každému z nich utrhnout levou nohu v koleně.10 A protože se mu zdálo, že málo bědují a vzdorují dále, vybral stovku jiných, kterým jeho kati usekali pravice, dalších sto pak oslepili a stovce vlili do uší roztavené olovo a stovce uřezali pohlaví. Stu posledních stáhli kůži ze zad, dokud nebyla pyšná krvežíznivost vojevůdce nasycena. Tak byl kraj pokořen. Nenávist však zůstala.“ (Tarichi Kara-chitai)

Také rozsudky v rámci rodin a rodů, které vynesl nad provinilcem soud tvořený mužskými příslušníky, přičemž rozhodující slovo patřilo nejstaršímu z rodu, byly uznávány jako pravomocné – tato pradávná a rozšířená tradice přežila nabatskou říši. Pokud například některá z žen rodu porušila manželskou věrnost nebo se dopustila jiného skutku, znevažujícího čest rodiny, odsoudila ji k smrti nebo tělesnému trestu rodinná/rodová rada, aniž by komukoliv musela skládat účty, nebo se dotčení příbuzní (takové provinění přesahovalo osobní úhonu manžela) vydali k soudci, kmenovému či královskému, a po ustáleném zvyku nebo podle zákonů říše byla nešťastnice potrestána stejně.

„V oblasti Štědrých polí byla vdova, která se znovu provdala, pokládána za nemravnou. V rodině majetného statkáře zpozorovali, že se mladičká vdova po zesnulém synovi schází s milencem, kupcem z cizí země. Přistihli je, mladíka vážně zranili oštěpem, dívce za trest uřízli obě ruce v zápěstí a uvěznili ji v domě. Cizinec se pokoušel podat žalobu a děvče získat, ale jako člověk odjinud, bez mocného místního přímluvce, nemohl vznést při.“ (Merchart, G.: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats, München 1923)

Ne všechny etnické skupiny řešily ženinu nevěru tak kategoricky. V oblastech Akyr Tasu a Sichote Alini (Kamenné schody) záležitost končívala zpravidla soubojem obou soků či rozchodem manželů. Co se týkalo provinilé partnerky, mohl muž reagovat buď: „Ať chodí, s kým chce, nezajímá mě to,“ nebo ji ztlouci.

„Žena nakonec zůstala u chotě, ale on si každou chvíli vzpomněl na svou křivdu, bušil jí do hlavy a křičel: ‚Běž si za ním!‘ Jeho tchýně pak přišla ke dveřím, křičíc: ‚Proč být bita jenom moje dcera! Běž a zbij taky toho, který ji odvedl!‘ Jiná žena se dopustila skutku s jakýmsi mladíkem, když muž byl na kořistné výpravě. Manžel se vrátil a dozvěděl se o tom, strašlivě ji zbil a pálil ji žhavými oharky. Žena řekla: ‚Ztloukl mě: teď mu provedu něco horšího.‘“ (Abd-ar Rezzaki: Tarichi Bajhane)

Státní správní systém disponoval na rozdíl od biji (vykladač zvykového práva) kvalifikovanými soudci – znalci zákonů. Díky vlivu význačných starých kultur byla tato vědní oblast v Nabatu poměrně rozvinutá. Nejstarší psaný zákoník, Rudou knihu (Kyzyl kitab), doplňovalo množství dodatečně vynesených zákonů, ediktů, nařízení, často protichůdného významu, tak jak je jednotliví králové Nabatu vyhlásili, aniž by plně odvolali předchozí právní dokumenty. Mimoto se při soudech uplatňovaly precedenční případy, o které se mohl soudce opřít, odkazy na náboženské spisy a pojednání učenců. Předpokládá se, že úřední soudnictví pracovalo nenásilně proti kmenovému právu jako jeden z nástrojů homogenizace země a jejího jednotného řízení.

Nebylo snadné se ve spleti paragrafů vyznat: soudci, ačkoliv měli k ruce podřízené odborné úředníky a písaře, měli obtížnou práci, kterou jim vydatně hradil bijlyk, poplatky za soudní řízení (původně ve formě darů také kmenovým soudcům), nebo díl z majetku odsouzeného. Ve starších dobách, když se prokázalo, že se soudce zmýlil, musel svoji odměnu vrátit. V zásadě však téměř neexistovaly cesty k odvolání se proti rozsudku. Jednu z nepatrných nadějí skýtala amnestie (nástup krále na trůn, narození korunního prince, mimořádné náboženské svátky).

Určitou eventualitou bývalo udělení milosti vyšší instancí, která ovšem mohla verdikt i přitvrdit (např. rozhodnutí místního soudce vetoval šlechtic, pod jehož pravomoc příslušel odsouzený nebo lokalita, v níž k provinění došlo; ortel vynesený šer-manapou měl oprávnění anulovat pouze král). Námitky proti rozsudku nebo prosbu o slitování podávali k dalšímu jednání buď příbuzní odsouzence, nebo naopak poškozená strana či její pokrevníci (vůbec přineslo tím lepší výsledek, čím početnější rodová delegace se dostavila), už ne u soudce, ale u osoby, zastávající v sociální hierarchii významnější místo.

Přečiny, které měly širší společenský dosah a poškodily zájmy vládce, říše, dotkly se morálky a víry, měl právo žalovat kdokoliv a rovněž případně nárokovat pro viníka vyšší/tvrdší trest, než mu byl udělen. Kde však nebylo žalobce, nedošlo ani k soudnímu řízení – pokud třeba zabili cizince bez přátel nebo poškozený nenašel odvahu vznést obžalobu.

„Za vlády dvacátého krále Tungula Aroka jakýsi venkovan z osady poblíž Sogorlem Bajah v opilosti pobíhal s nožem po vesnici, bodal čepelí do vzduchu a pokřikoval výhružky bohům. Místní stařešina ho zadržel a dal předvést před soudce, který chlapíka, už vystřízlivělého, odsoudil k šedesáti ranám pro alakas, znepokojování11.

Jeho soused se obrátil k městské radě v Sogorlem Bajah. Podařilo se mu radní přesvědčit, že šlo o nebezpečnou urážku bohů, kteří za to mohou postihnout kraj katastrofami, a provinilec byl upálen. Poprava měla zároveň pohněvaným božstvům poskytnout zadostiučinění.“ (Merchart, G.: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats, München 1923)

Pokud nešlo o obvinění z mimořádného hrdelního přečinu, mohli si odpůrci přivést svědky, ke královskému sudímu od konce 7. století i znalce práva. Nevystupoval jako obhájce, ale spíše posloužil konzultací soudci, u kterého se předpokládala snaha o maximálně objektivní a čestný přístup. Jako každé poctivě míněné opatření mívala instituce právních poradců zpravidla opačný efekt. Už proto, že v praxi se neúplatní soudci ocitali v tvrdém tlaku zájmů mocných, šlechty, královské Velké rady, i vládce samotného, a ne vždy vynášeli rozsudky nestranně.

Jestliže chtěli urození odstranit nepohodlné nebo odbojné či zmocnit se něčího majetku, nebylo nesnadné opatřit podplacené svědky a hmotně zainteresovaný soudce se vynasnažil dokázat obžalovanému vinu. („S tygrem se neper, s bohatcem se nesuď.“ Přísloví Adyginů.)

Třináctý král Kilahu, reformátor Nameh Lükadžei, se pokusil vrátit ke starým mravům a přísně stíhat projevy korupce. Provinilý soudce byl zbaven úřadu a přivázán k tomu, kdo se jej snažil nepoctivě získat pro svou při. Oblečené do pestrých hadrů je za doprovodu bubínků vodili všemi ulicemi města, přičemž odsouzení museli vyvolávat: „Trest úplatnému!“ a „Trest podvodníku!“12

Vůbec se často vyskytovala křivá svědectví – pochopitelné vzhledem k tomu, že šlo o téměř jediný důkazní materiál. Kdysi v rodové společnosti byla přísaha posvátná a nezrušitelná. Se vstupem státního aparátu do výkonu práva začali zejména kočovníci, ale také mnohé usedlé horské kmeny rozlišovat mezi složením přísahy v domácím prostředí, podle zvykového práva, a svědectvím u královského soudce. Věřili, že nepatrnou změnou slov v přísežné formuli změní její význam buď ve strašlivý, nebo naopak úplně nezávazný.

Při jejím účelovém zneužití vůči nadřazené moci bylo možné odčinit prohřešení posty očišťováním, almužnami a oběťmi. Některé formy přísah hraničily s ordálem, božím soudem; užívalo se při nich ohně a vody a mohly končit usmrcením lháře (Sepulgova přísaha).

Šarvátka pastevců s čínskými jezdci. 12. stol. n. l.
(Převzato z knihy A. P. Potapova: Očerku po istoriji Altajcev)

Kromě svědectví, božího soudu, mírně nadpřirozených jevů, jako krvácení oběti v přítomnosti jejího vraha nebo při jeho dotyku, a občas, u schopnějších osobností mezi soudci, i překvapivě moderních postupů vyšetřování, neměl tehdejší kriminalista (respektive jeho obdoba) prakticky žádné alternativy. Útrpné právo jako takové nebylo přípustné: což ovšem neznamená, že neexistovaly donucovací prostředky, ostatně jen o málo mladší než Homo sapiens sapiens.

V sousední Číně výslech zatčeného běžně provázelo bití a mučení. Nabatská praxe se lišila: pouze zločiny proti vládci a říši podléhaly případnému útrpnému šetření. Za tímto účelem byly vybaveny v hlavních městech a pevnostech jakési buňky násilného vyšetřování i se zaučeným personálem, k dispozici místním zmocněncům, manapům a správcům. Přední velmoži, například rod Toguz, si ovšem podobné mučírny zařídili také – disponovali přece trestní pravomocí. Úroveň aplikovaných metod a jejich výběr se lišil podle regionu a stupně daného úředního zařízení v hierarchickém žebříčku.

V Sogorlem Bajah užívali napínacího kola, které (jako technika zkoumání pravdy) zřejmě připutovalo z Byzance. Až hororovým vybavením příslušné kobky a vysokou školou výslechu proslul Dah Džairoz: podle dobových fám mohli vyšetřovaní i zešílet bolestí, aniž by byli viditelně fyzicky poznamenáni. Další záznam popisuje podstatně jednodušší, ale efektivní vybavení ze Stříbronoše: vyslýchaný byl opakované vrhán proti zástěně ze smrkových soušek s olámanými větvemi.

Pro mimoměstské rodové občiny byl soud záležitostí nejen obviněného (častější eventualita) či žalobce, ale celé jeho rodiny až po vzdálené příbuzné, jak je zřejmé už z výše uvedeného. („Sám hrdina proti nepříteli – před soudce táhne s celým rodem.“ Sarijské přísloví.) Příbuzenstvo podporovalo svého příslušníka morálně i hmotně – přispělo na výdaje spojené se soudem a případný finanční postih stanovený rozsudkem, pokutu nebo odškodnění. Na všechny také padala hanba za zločin jejich příbuzného, byl-li to skutek opravdu zavrženíhodný i z hlediska venkovských lidových vrstev.

Dokonce v době posledních vládců Kilahu, a to i v městských centrech, dotýkalo se trestní řízení a především jeho důsledky provinilcovy užší rodiny. Rodina připravená o živitele hmotně i sociálně upadla, hrozila jí žebrota nebo i smrt hlady; mimoto k některým vyšším trestům patřil postih provinilcovy rodiny, nejen v zabavení jmění, ale jejím vypovězení do drsných východních nebo severních hraničních oblastí, prodání do otroctví, nasazení na nucené práce nebo i popravy, včetně dětí.

„Vládu devátého krále Kilahu, Harkata Yljasse, narušovala sílící snaha murgabských velmožů rodu Toguz převzít moc v zemi. Pokusili se neúspěšně o válku proti osmému králi, nyní zosnovali spiknutí: jejich věci napomohlo, že král Harkat svými centralistickými zásahy a podporou nižších vrstev jako opěrné politické protiváhy pachanů proti sobě popudil šlechtu.

Mimoto se kníže Meziříčí Kodyr Öba mohl pyšnit skvělým zevnějškem, charismatickým vystupováním a rozhodností. Získal pro své nároky nejen většinu urozených, ale seskupil i několik významných Mellijců z předních rodů, kteří byli ochotni spáchat atentát na Harkata a na trůn dosadit knížete Kodyra.

Spiklenci zvolili den posvátných obřadů v chrámu Onyzeje, kdy měl král přinést vládci nebes oběť. Na posvěcené půdě se odehrálo krveprolití, při němž zahynul oblíbený králův synovec a Harkat sám byl zraněn.

Ozbrojený útok zadržela jen Harkatova osobní stráž, sestavená převážně z bojovníků horských klanů.13 Vzápětí dopadly na účastníky spiknutí stejně kruté represe: velekněz Oblačného hada, který se na přípravě akce podílel, byl vyvlečen z chrámového skladiště, v němž se ukrýval, a na několikrát oběšen na soše posvátného býka. Rozhořčený mellijský lid vtrhl do ulic a spolu s královskými gardami se podílel na odplatě spiklencům: provinilci i podezřelí byli bez soudu pobíjeni a vyhazováni z oken svých krásných domů na čepele zbraní. Údy zavražděných nosil dav na kopích nebo je vláčel ulicemi. Rodiny pachatelů byly zbaveny majetku a vypovězeny z Nabatu.

Další z vůdců atentátů skončili hůře. První, Harkatův blízký příbuzný, byl dopaden na svém venkovském sídle. Protože podle doznívající víry jeho královská krev nesměla být prolita (ohled, který neuznali atentátníci), nacpali jej hlavou dolů do stoupy na obilí a opatrně mu rozbíjeli lebku tloukem, aby ani krůpěj krve nepotřísnila zemi. Druhý, člen starého mellijského rodu, se pokusil uniknout s oddílem ozbrojenců do Studničných hor. Byl venkovany poznán, po krátké potyčce zajat a posléze před hradbami Města ukamenován. Před smrtí obvinil z čelné účasti na zradě královského komořího, Pána pohárů – učinil tak z osobní zášti.

Komoří sice o přípravě atentátu věděl, odmítl se však na něm podílet. Zároveň se ale neodhodlal prozradit spiklence ze ctěných rodin, z nichž někteří byli jeho přáteli. Kál se před králem, ale ortelu neunikl. Se svým ještě nedospělým synem byl zaživa rozřezán pilou – napřed hoch, pak jeho otec. Hlavy popravených byly vsazeny do prahu královské konírny, aby i jejich duše byly odsouzeny k věčnému zneuctění.

Kníže Kodyr se opevnil v rodovém hradu poblíž Dah Džairozu, vyjednával s králem a uzavřel s ním mír, ne bez skrytého jedu…“ (Tarichi Kara-chitai)

Téměř bez výjimek rodiny a rody, často i jejich sousedé (pokud v krajině zuřila krevní msta či jiná forma zášti) udržovaly vzácnou pospolitost, v níž svorně pomáhali přečin utajit, podplatit svědky, získat obranu, složit peněžní zálohu (existovala obdoba kauce), a když všechno selhávalo, pomáhali provinilci uniknout. Tam, kde převažovala královská moc nad zvykovým právem, v rámci státního opatření platili příbuzní za útěk pachatele tučnou pokutou, při závažných deliktech a prokázané pomoci byl někdy požadován náhradník, který byl potrestán místo uprchlíka.

Počátkem 7. století se ustálila zmíněná praxe hrdelní garance rodiny za vazbu viníka, což se ovšem promítlo do rodinné snahy odklidit hříšníka do bezpečí co nejdříve.

„Žena zbojníka Aryči Kaana, v druhé polovině 7. století vůdce malého nezávislého kmene ze Sarijských rovin, poté, co byl její manžel poražen, zajat a oběšen na hlavní bráně Mellia, a přeživší členové odbojného loupeživého rodu odvlečeni jako nevolníci do Hadích vrchů na stavbu královské silnice Dongelek Mal, uprchla před odvetou, aby jejich sotva ročnímu synovi zachovala svobodu.

Několik let se skrývala s chlapečkem, jemuž dala jméno Tursun, což znamená ‚Ať zůstane (živ)‘, ve stepi, opuštěných domech, v hrobkách. Zahynula by jistě bez pomoci lidí z okolních vesnic; i tak živořila v nesmírné bídě. Unikala nástrahám, statečně bojovala, obětovala své zdraví i život. Když ji opustily síly a cítila, že se neodvratně blíží smrt, vydala se i s dítětem do rukou místního manapy. Král Asanim Mahob se o věci doslechl a poručil vychovávat potomka Aryči Kaana se syny svých vedlejších manželek a ženin.“ (Smith, F.: Journeys of the Mountain Wind, Boston 1975)

Během civilizačního vývoje Nabatu se množily případy, kdy se lidé odvraceli od rodových biji ke královským úředníkům a využívali soudního jednání, aby zlikvidovali znepřátelené rody pomocí neuvěřitelných obvinění z urážek vrchnosti, majetkových deliktů, daňových úniků a dotčení na cti, přičemž si přiváděli hejna svědků z příbuzenstva. Kdo by se chtěl z falešného svědectví vyvázat a prokázat pravdu, nepochodil by – soudce by jej obžaloval z křivé výpovědi, rod by se mu pomstil a vyhostil by ho.

Rodové soudy se často odehrávaly na posvátném místě, pohřebišti, u jezera, zasvěceného stromu, na pahorku, tam, kde sídlily duchovní síly. Bylo třeba je naklonit obětí, například u Sarijců a v mellijské oblasti většinou černým beranem. Soudce určil porotce, kteří se sami snažili odpůrné strany usmířit. Spor řešilo svědectví, podepřené přísahou: ta byla povinná i pro žalobce a obviněného. V patových situacích se nabízel výše zmiňovaný ordál.

Boží soud rozhodl o vině někdy formou souboje, jindy složením oběti, kterou bohové či duchové buď přijali, nebo odmítli, počítáním letících ptáků (kdo jich uviděl víc, měl pravdu), případně zkouškami žhavým železem (existovaly bylinné extrakty, známé šamanům z planiny Kišep, které poskytovaly pokožce velmi solidní ochranu), polykáním chleba (eventuální obtíže potvrdily vinu), ponořením do vody (pravda nadlehčovala, lež a hřích táhly pod hladinu).

I v případě prokázané viny představovala základní postih pokuta. Neměl-li obviněný na splátku, prodal veškerý majetek, děti, ženu, sebe. Pokud odmítl, následoval tělesný či hrdelní trest. Jestliže se nedostavil na soud nebo se pokusil uniknout rozsudku, stával se psancem, vyvržencem, kterého mohl kdokoliv beztrestně zabít jako vlka.

Jinak rodové soudnictví ve většině nabatských oblastí nerozlišovalo mezi občanským a trestním zákonem. Kupříkladu krádeže byly leckde brány na lehkou váhu – stačilo přece zcizenou věc nahradit, případně doplatit pokutu (např. za jednoho uloupeného koně musel zloděj dát dva). Naopak pro Gelabhy, okupující Nabat v polovině 8. století, byla krádež koně tím nejhorším ze zločinů, který trestali rozpáráním zaživa.

Zvykové právo připouštělo pomstu za těžkou fyzickou úhonu, znásilnění a způsobenou smrt, ale i tyto zločiny mohlo zahladit výkupné, přičemž rozlišovali vraždu a neúmyslné zabití. Zajímavé bylo, že zneuctěná dívka měla právo i sama na vykonání krevní msty, a druhá strana výjimečně nesměla oplácet stejnou mincí. Kdo ale urazil kmenová božstva a živly, zostudil rod či kmen, zavinil kouzly nebo prohřešením nemoci a neúrodu (třeba plivnutím do ohně, což byl velice vážný zločin), byl bez milosti a krutým způsobem usmrcen.

V zásadních uvedených rysech, až na náboženské přestupky, jejichž hodnocení změnil islám, zvykové právo přežilo na historickém území Nabatu do počátku dvacátého století.

Hrdelní tresty

Rodové i státní soudnictví nabízelo alternativy nejvyššího trestu: peněžitou nebo majetkovou pokutu, vypovězení, nucené práce, otroctví. Základní sada trestů smrti bývala mimo řadové případy všedních malých viníků zpestřena násilím konaným na odsouzenci před nebo po zbavení života, které mělo za cíl maximální potupu a názorné utrpení, ve smyslu odplaty a výstrahy.

Exekuce bývaly vykonávány na co možná rušných místech – tržištích, hlavních náměstích, křižovatkách cest. Tam také vystavovali odsouzené – podle dobových a místních zvyklostí a míry provinění uvázané ke sloupu za vlasy a paže, přikované v pase, přibité za uši či dlaně, trčící v dřevěné konstrukci podobné lešení či jakési kleci, kde nešťastník zpola visel za krk (obdoba pozdějších evropských pranýřů). Tentýž veřejný prostor byl vyhrazen pro uťaté hlavy popravených, zavěšené za vlasy na hrazdě, nastrčené na tyčích, umístěné v klíckách.

Výkon trestu na významnějším delikventovi (i ve smyslu závažného zločinu a odstrašující odplaty) oznamovalo zvonění (na tržištích) nebo bubnování, případně hlasatel, který rozkřikoval důvod odsouzení a ortel. Často, podle zvyku přejatého z Číny, nesl provinilec na hrdle zavěšenou tabulku s rozsudkem. V období od konce 6. do počátku 8. století bývalo usvědčeným těžkým zločincům nasazováno železné jho až do chvíle popravy.

Vězeň z Bajram Ali. Počátek 20. století.
(Převzato z knihy E. Faita: Středoasijští národové)

V mezičase mezi obviněním a trestem, hrdelním nebo tělesným, věznili provinilce někdy v kamenných podzemních kobkách v sídlech velmožů či šer-manapů, správců kraje. Běžněji pro tento účel sloužily zindane, v zemi vykopané jámy (6–12 m hluboké) kónického tvaru, jejichž užší, horní konec zakrýval dřevěný poklop – stejné jámy fungovaly jako zásobárny na obilí. Vězně do této nory spustili po provaze a touž cestou jim dodávali vodu a jídlo. Zásobování uvězněných bylo starostí příbuzných, kteří ručili později za vězně životem, a proto se pro jistotu mnohdy ani nevzdalovali od jam, i když bez cizí pomoci se z nich provinilec neměl šanci dostat.

Osamělý vězeň bez záštity rodiny umíral hladem a žízní. Někteří lidé pokládali za službu bohům, především Paní milosti, obstarávat uvězněným nešťastníkům nezbytné živiny. Většina populace se však těmto místům pokud možno vyhýbala. Někde místo jam umísťovali vězně do vyschlých studní nebo klecí. V každém případě, a to se týkalo všech forem uvěznění, nikdo se neobtěžoval s odstraňováním exkrementů, a (s pochopitelnou výjimkou klecí) ani zemřelých vězňů. Většinou vlhké a dusné, studené či v létě rozpálené, za zimního času vždy vražedně ledové žaláře a jámy se stávaly sídlištěm mimořádně obtížného hmyzu, krys a vůbec tvorů, jejichž společnost nebyla jen nepříjemná, ale vysloveně trýznivá – internovaný vyvrhel společnosti pro ně představoval potravní příležitost.14

I krátký pobyt ve vězení tohoto typu musel znamenat mučivý, traumatizující zážitek, narušující zdraví, tím děsivější, že nezřídka postihl nevinné, oběti nenávisti, omylu, intrik, bezpráví. Jsou dochovány i zprávy o vězeních o málo lehčích (Mellios, Dah Džairoz, Sogorlem Bajah, pravděpodobně některé správní hrady). Sklepní prostory byly přepaženy do kójí – klecí ze silných latí – a vězně v nich držela železná pouta a ostraha.

K provádění ortelů bývali náhodně vybíráni ochotníci, případně někdo z pachanových biřiců. Později se ustavili zřízenci (kazi-rajsa), zodpovědní za pořádek a oprávnění vykonávat jak rozsudky sudího, tak drobnější tělesné tresty bez příkazu soudce. V Melliu se záležitosti veřejného pořádku a bezpečnosti dostaly pod správu velitele (královské) Gardy, jehož úřad postupně nabyl rysy městské, a současně také tajné státní policie. Velmoži si pro své trestněprávní potřeby drželi zvlášť vyškolené katy. Teprve postupem času získával úřad popravčího přídech podřadnosti, třebaže evropského opovržení se mu nedostalo. Dokonce i král Uzan Sadagas neváhal osobně a veřejně popravit své politické odpůrce stětím.

Nejčastěji vynášely autority rozsudek smrti podřezáním. Na popravčím místě přinutili provinilce hrdelním zločinem (opakovaná krádež, použití zbraně při oloupení, zabití, ale rovněž urážka rodičů, setrvalá neposlušnost vůči manapovi atd.) s rukama svázanýma pokleknout a kat mu zezadu podřízl hrdlo přesně tak, jako kdyby porážel ovci. (I tento malý úkon je možno provést tak, aby oběť buď umírala déle a bolestně, nebo odešla relativně rychle).

Utětí hlavy se vyskytovalo u osob význačnějších a bylo spojeno s jistou obřadností. Neužívali špalek, hlavu sráželi mečem, přičemž se kat snažil levou paží tahem za odsouzencovy vlasy dosáhnout dostatečného napětí jeho šíje.

Určitou variantou, která však už představovala zostření trestu (prý trvalo hodnou chvíli, než u popraveného nastal exitus), bylo přeseknutí v půli, při kterém byl úder byl veden napříč pasem oběti. Tradovalo se, že dokonalosti v tomto způsobu usmrcení dosáhli dědiční kati Dah Džairozu. Trest byl udělován zvláště provinilým královským hodnostářům, ale také v posledním období Nabatu obecnému lidu za požívání maskundy – narkotických látek, zejména naši, pasty z květů konopí, smíchané se skopovým lojem a medem (gjul-kand).

Často se vyskytovalo kamenování – u náboženských deliktů, někdy za křivou přísahu, převážně za cizoložství, také jako trest smrti pro cizince. Nevěrné ženy v některých oblastech (Sarijské planiny, Murgab) topili zašité v pytli, v některých případech na znamení hanby s odpadky; v Melliu je shazovali z hradeb.

Svržení v centrálních oblastech Nabatu pokládali za mimořádně potupné – snad proto, že bylo dáváno do souvislostí s oběťmi Pánu podsvětí.

Utopení se nevyskytovalo příliš často, ale nebylo neobvyklé.

„Při likvidaci povstání bezzemků za vlády krále Kjarduna Šachira byl jeden z jejich dopadených vůdců, náboženský mystik a kazatel Džachub, vláčen koněm mezi houštinami, ztýrán vojáky a poté, s pažemi připoutanými na těžkou oj, vržen do zavodňovacího kanálu.“ (Potapov, A. P.: Očerki po istorii Altajcev, Moskva, Leningrad 1953)

Zbojníky a buřiče věšeli. Pokud měl být tento, rovněž zhanobující, trest výstražný, byla jako popravní místo zvolena městská brána. Provinilce pak vytahovali za hrdlo nejméně třikrát, než oběti konečně dovolili zemřít, ponechávajíce tělo na pospas hmyzu, mrchožroutům a povětří. Na hradby nebo hradební brány se uvedený druh delikventů také nabodával na háky, zasazené ve zdivu, případně nebožáka už uchyceného na železném bodci vytáhli do vzduchu.

Zostřené tresty, vyhrazené přečinům proti vládci, říši a bohům, doplňovalo zřídka užívané ukřižování (např. pro nebezpečné lupiče), kdy oběť uvázanou ke kříži probodli kopím nebo ji (výjimečně) nechali umírat pozvolným udušením a dehydratací.

Urážku krále, žhářství, travičství, čarodějnictví a rouhání bohům (herezi) trestalo upálení.

Mezi ortely určené pro sprosté lupiče patřilo nabodení na kůl, stažení z kůže (poměrně časté) a čtvrcení, vyhrazené také pro ty, kdo se dopustili svatokrádeže. Zvlášť provinilí pak podstoupili tzv. pomalou smrt, kdy byl odsouzenec zaživa postupně rozporcován.

„Dah Džairoz byl za vlády knížete Chirmena Mähu proslulý dovednými katy. Podle tradované historky prý byly oběti zbaveny pokožky tak obratně, že žily ještě dva dny, přičemž jejich strážci byli povinni pečovat všemi prostředky o prodloužení života popravovaných, například je chránit před sluncem a dodávat jim hojně vodu.“ (Merchart, G.: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats, München 1923)

„Nejotřesnější z kronikáři zaznamenaných případů se měl odehrát na Divokých polích, kde se tlupě psanců podařilo chytit manapu, který řadě z nich velmi ublížil. Údajně mu šetrně staženou kůži pečlivě navlékli zpět na obnažené svalstvo, mezitím obalené v písku s příměsí popela a soli.“ (Smith, F.: Journeys of the Mountain Wind, Boston 1975)

Mimo tyto obvyklé i mimořádné tresty smrti se vyskytovaly krajové speciality – platí tu v úvodu zmíněné pravidlo vlivu vnitřních i vnějších faktorů. Ve stepních oblastech Nabatu se vyskytovalo uvláčení odsouzence uvázaného za koněm nebo splašeným dobytčetem – trest výhodný pro otevřenou krajinu, v níž je snadné pohotově opatřit dopravní prostředek. Na Kišepu a v Divokých polích nechávali provinilce rozmačkat zašité v čerstvé kůži, která se na prudkém slunci postupně smršťovala. Pláně také představovaly vhodné místo k zakopání oběti zaživa. Na rozdíl od evropských zvyklostí nešťastníkovi vyčnívala hlava, kterou hlídali, aby se někdo nepokusil zkrátit muka odsouzence nebo jej osvobodit; případně po ní házeli drobnějším kamením nebo ji natřeli medem.

Horské lesnaté krajiny nabízely jinou z typických poprav limitovaných prostředím: oběť uvázali mezi dva nebo čtyři ohnuté mladé stromy a pak pružné pně uvolnili – napřímily se i s odtrženým kusem lidského těla. Variaci na téma strom skýtala poprava, při níž jednoduše provinilému zapletli vlasy do vysoké větve a nechali ho viset mezi nebem a zemí, dokud nezemřel. (V Hadích kopcích tak trestali ženy, které se zpronevěřily cti.) V Akyr Tasu tak popravovali válečné zajatce na posvátném stromě, zvaném Sloup hoře, jako oběť horským démonům.

Nešťastníci trčící ve vzduchu se drsným válečníkům nabízeli jako vděčný objekt povedených žertíků. Již citovaný Abd-ar Rezzaki, všímavý a nepředpojatý pozorovatel, se zájmem zachytil anekdotickou epizodu:

„Zavěšený zajatec reagoval na plamen louče pod svými chodidly tak divokým zmítáním, že mocná větev nad jeho hlavou nevydržela otřesy a zřítila se s ním dolů, přičemž téměř přizabila toho muže, jenž se pochodní neformálně bavil s obětovaným. Horalé usoudili, že duchové nemají o nabídnutou žertvu zájem, a zajatce propustili.

Bratr udeřeného bojovníka však vzal věc jako urážlivé zesměšnění, na osvobozeného muže si počkal a rozbil mu lebku mlatem.“

V Dah Džairozu za zvlášť odsouzeníhodné delikty, mezi jinými nevěru nebo finanční podvody, připoutali oběť k trámu, který při břehu močálových jezer šikmo zapustili do měkkého dna tak, aby voda sahala nahému, zpola ležícímu odsouzenci nad pás. Dole v bahně žily velké šedé pijavice, nad kalnou vodou poletovaly roje komárů.

Extrémně ošklivý způsob, přenesený z Persie, kde byl rezervován velezrádcům, byl aplikován pouze jedinkrát, a to v případě dvou vražedných útočníků na šestého krále Kilahu Tachšada Hazrema, představovalo uzavření do kádě (dotyčný mohl umírat více než čtrnáct dní).

Tento krutý trest pak obnovili až Gelabhové pro vzbouřence proti své moci. Na rebely a odbojné otroky vůbec čekaly zvlášť odstrašující popravy, jak se můžeme dočíst v Tarichi Kara-chitai:

„Kupec s vínem ze Sogorlem Bajah putoval koňmo se zbožím do Dah Džairozu, provázeli ho dva otroci. Pán patřil mezi surové omezence a své nevolníky často a krutě bičoval. Snažili se utíkat a to jim vynášelo nové tresty.

Pánovi otroci na cestě využili nepřehledné oblasti lesů kolem Inai, které zdržely ozbrojený doprovod. Jeden z nevolníků mrštil ostře odlomenou větví s takovou obratností a silou, že kupce probodl jako oštěpem. Když boháč spadl na zem, druhý otrok mu kamenem roztříštil hlavu. Uloupili peníze, které měl u sebe, a tělo strčili do nedaleké mokřiny.

Pánův bratr, který se vydal za kupcem, mrtvolu objevil a vyslal své muže, aby otroky polapili. Dostihli je, a třebaže se ti dva zoufale bránili, mladšího z otroků zajali, starší s penězi však unikl. Když mířili k domovu, chycený otrok se zčásti uvolnil z pout, zmocnil se oštěpu a jednoho ze svých strážců zabil. Ostatní jej přemohli a dovlekli do Sogorlem Bajah. Ztýrali jej mnohými mukami a podrobili různým mrzačením. Byl více mrtev než živ, když ho napojili odvarem z povzbudivých bylin, nabodli na kůl, ovinuli suknem namočeným v oleji a látku zapálili.“

Oběti

S popravami provinilců se úzce prolínají rituální náboženské oběti, ať už mnohdy společnými technikami usmrcení, tak i skutečností, že k nim byli často vybíráni buď váleční zajatci, nebo zločinci. Lidské oběti bohům a přírodním silám během společenského vývoje Nabatu postupně ustávaly, nedá se však tvrdit, že zcela vymizely, mimo jiné právě pro ono propojení trestu a žertvy.

Bohyni Matce-Zemi bývaly ve starších dobách obětovány novorozené děti (později mláďata).

Mergut Torgas, válečný bůh, vyžadoval oběti usmrcené utopením (obdobně jako keltský Teutates).

Bar Teneos, nejvyšší vládce všehomíra a Pán ohně, dostával za živa rozkouskované muže – obětní praxe, která gelabhským kmenům vydržela minimálně do desátého století.

Onyzej, jinak dobromyslný král nebes, přijímal vždy jednou za dvanáct let zápalnou lidskou oběť – většinou kněze, který dobrovolně vstoupil na hranici a s jejím dýmem se vznesl na oblohu.

Dvě dýky a nůž.
Naleziště v dah Džarozu. 6.–7. stol. n. l.
(Převzato z knihy G. Mercharta: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats)

Jiné žertvy představovali „obětní beránci“ – osoby vyvolené k odnesení nebezpečí, ohrožení, nemoci, prokletí. Tento obřad byl až do druhé poloviny 7. století prováděn v Dah Džairozu:

„Vybrali dva muže, z nichž jednomu prořízli hrdlo tak, aby nevykrvácel příliš rychle. Druhého z obětovaných svlékli, potřeli krví umírajícího, rozpřažené ruce mu přivázali konopným provazem k oštěpu a na hrdlo mu zavěsili zvonec. Nato muže, tabuizovaného a obtíženého prohřešky města, vyhnali za hranice svého území.“ (Potapov, A. P.: Očerki po istorii Altajcev, Moskva, Leningrad 1953)

V dobách prvních vládců bylo na Sarijských pláních zvykem válečného zajatce, probodaného oštěpy nebo šípy a umírajícího, vláčet po poli, aby dobře rodilo.

Ještě na počátku 20. století obětovali ve Střední Asii po dostavbě domu berana, jehož krví pomazali dveře, veřeje i stěny. Kdysi místo ovce posloužil člověk. I jinde ve světě byly obvyklé oběti vložené do základů významných staveb. Na počátku vlády dynastie Kilahu provázely nabatské krále do hrobek zástupy služebníků.

Posvátným jezerům házeli živé lidské žertvy.

V oblasti Satubu každoročně upalovali nemocnou nebo zmrzačenou ženu, aby kraj nepostihly zlé choroby.

Ještě koncem 8. století n. l. se v některých lokalitách centrálních oblastí Nabatu vyskytovala pietní nekrofagie: když zemřel otec, pobili tolik ovcí, kolik bylo v rodině mužských příbuzných, a připravili je k vaření. Mrtvole stařešiny uřízli hlavu, očistili ji a obalili zlatým nebo měděným plechem. Z těla obrali maso, smíchali je s ovčím a připravili ze všeho obětní pokrm: část odevzdali místnímu božstvu, z ostatního vystrojili pohřební hostinu. Hlavu uchovávali v obydlí na čestném místě proti vchodu a uctívali ji jako modlu.

Dokonce když při atentátu zahynul ve škrtící smyčce vzbouřených vlastních kapitánů šestý z vládců Kilahu, Tachšad Hazrem, bylo věrnými dvořany obřadně odděleno jeho maso od kostí, kosti potají přeneseny do hrobky králů v podhůří Kamenných schodů, měkké části pomlety, smíseny s pšeničnou moukou a snědeny, aby královského nebožtíka nemohli rebelové zhanobit.15

Setkáváme se i s lidožroutstvím – dochovaly se zmínky o polévce proti opilství ze střev zajatého nepřítele. Pokoutní krčmy v Satubu, ale i v městečkách na severu Kamenných schodů podle dobových tvrzení opíjely osamělé putující cizince, kteří pak byli zabiti, oloupeni a jejich těla spotřebována na jatečné maso. Jiné zdroje uvádějí, že se některé horské kmeny sídlící na severu ve zvlášť nepříznivých podmínkách doslova přiživovaly systematickým lovem lidí. Jejich zvyky budily takovou hrůzu, že na ně nacházíme v kronikách jen přízračné narážky.

U kmenů v pláních Kišepu, stejně jako u horských klanů Akyr Tasu antropofagismus zastával obřad pojídání srdce zabitých nepřátel: jednak jako projev pomsty, jednak jako magické převzetí bojových kvalit padlého.

Jiným dokladem propojení popravy-trestu či odplaty a oběti je obřad dodržovaný v Akyr Tasu některými klany (Los, Vydra, Hlavatka) prokazatelně ještě počátkem 8. století; souvisel s rity zajateckých kůlů, známými i u jiných etnik. Léto v horách Aykr Tasu bývalo krátké, ale ve svém vrcholu parné. V té době se odehrávala slavnost, které říkali „Muž-rudý roj“. Měla občině zajišťovat sílu zbraní a ochranu před zlými silami. Válečníci se vypravili ulovit některého zvláště významného bojovníka ze znepřáteleného klanu a dovedli jej živého do své osady.

„Chovali se k němu s úctou. Zrána určeného dne, jakmile začaly probíhat oslavy, připoutali oběť mezi dva kůly, obklopené kruhem tyčí. Do pokožky a masa jí zasekali desítky háčků, přivázaných řemínky z čerstvé, vlhké jezevčí kůže k jednotlivým tyčím. Jak kůže vysychala, trhala z těla oběti háčky i s kusy tkání. Když slavnost končila a obětovaný muž k smrti zeslábl ztrátou krve a bolestí, vylosovaný bojovník, oblečený do masky rosomáka, zajatce zardousil smyčkou upletenou z černých psích chlupů. Podle toho, jak se oběť chovala – jestli nesla trýznění statečně, nebo naříkala – věštili, jaký osud klan čeká. Hlavu zabitého oddělili, zbavili masa a vystavili ve svatyni místního božstva.“ (Adrianov, A. V.: Chroniki Zapadnogo Altaja, Leningrad 1965)

Tělesné tresty

Variantní fyzické tresty se odlišovaly podle sociální příslušnosti a movitosti provinilce – z řady tělesných trestů bylo možno se vyplatit.

Kněží a učenci se vůbec vymykali fyzickým postihům, mohli být jen pokáráni (pokud se ovšem nedopustili zvlášť těžkého zločinu, velezrady či rouhání).

Soudce, královský úředník či vojenský velitel byl z trestu postaven před dveřmi chrámu vládce nebes Onyzeje, ale bez označení svého provinění.

Kupce potrestali vězením (mírnější kategorie, rozhodně je nehodili do jámy zindane).

Trestem bolestným, a ještě více pokořujícím, bylo odebrání vousu – sankce uplatňovaná proti hodnostářům, úředníkům, ctihodným stařešinům, pokud upadli v nemilost. Byl-li vládce, král nebo kníže (nikdo jiný totiž tento ortel nesměl vynést, ani se ho z vlastní vůle dopustit, pod ztrátou hrdla) hodně rozhněván, vousy nešťastníkovi vyškubali, třeba na posměch jen z poloviny obličeje. Pátý král Uzan Sadagas, jemuž vyčítali krutost a fanatickou přísnost, dával vousy opálit.

Zmírnění hrdelního ortelu tělesným trestem může být chápáno sporně – v nejednom případě přivodil totiž delikventu doživotní zmrzačení, a velmi často ve svých důsledcích živoření na pokraji společnosti. Když odsouzenec při soudním výkonu zemřel, nikoho nepohnali k zodpovědnosti.

Rejstřík tělesných úhon, sloužících jako trest, odplata, pomsta či výstraha, poskytuje pohled pestrý, žalostný, a přitom obsahující jen část z útrpného fondu dějin.

I v Nabatu se vyskytovala různá, ve středověku obvyklá mrzačení, počínaje oslepením a páráním chřípí přes vynětí jazyka a konče kastrací, nicméně většinou byla uplatňována v mimořádných případech, nejčastěji v souvislosti s projevy odporu, revoltami, útoky proti panstvu různých stupňů až po krále, případně se svatokrádeží v různé formě.

Ačkoliv pouhé uvěznění bylo samo o sobě dost hrůzným trestem, neužívalo se většinou jako potrestání. Důvody byly za prvé vysloveně ekonomické (nároky na výživu vězně a ostrahu) a za druhé – tento trest postrádal okázalou výstražnost, která byla hlavním atributem trestního práva minulých časů. Vyskytovaly se výjimky, pokud se chtěl král nebo některý z význačnějších velmožů někomu méně nápadně pomstít, vystavit dlouhému utrpení, tiše jej zlikvidovat, „stopit“ ho bez rozsudku nebo nechat si ho „u ledu“ (vzhledem k tepelným podmínkám kobek téměř doslovně). Jinak konalo právo dosti hbitě, často došlo na výkon rozsudku vzápětí po jeho vynesení.

Nejběžnější trest představovalo bití – dostávalo se jej provinilým mužům i ženám za velmi různorodou paletu méně závažných přestupků a trestných činů, např. za drobnou krádež, hádku, liknavost při práci. (Dav podobné postihy částečně schvaloval, zčásti reptal, ale nikdy nechyběl v účasti.) Bití se rozlišovalo na lehčí, považované za pouhé pokárání (tagzir), které obnášelo od 3 do 39 ran. Skutečný výprask (podle tehdejšího pojetí) představovalo 40–100 úderů (chadd). Například za křivé svědectví platil viník osmdesáti ranami, muži zhřešivšímu cizoložstvím vysázeli rovnou stovku (nevěrná žena však propadla hrdlem).

Soudce upřesňoval v rozsudku také sílu úderu, která mohla být pro naplnění trestu podstatnější než počet ran. Nejcitelněji bili toho, kdo urazil božstva.

Odsouzenci obnažili horní část těla, zřízenec se před něj postavil zády, chytil jeho ruce, přetáhl si je přes ramena, aby se oběť nebránila, druhý z pochopů odpočítával a zasazoval údery. K bití užívali hole dlouhé 1,5 m, silné jako zápěstí. Tlouklo se také důtkami s uzly na řemíncích – část ran se vysázela na záda, část na břicho. V oblasti Dah Džairozu se vyskytovaly důtky s prameny propletenými ostrými rybími kůstkami, které velice ošklivě drásaly kůži.

Při jiné formě exekuce odsouzeného svlékli, připoutali ke kůlu, případně k nejbližšímu vaznému sloupku (pro koně), a mrskali karabáčem přes prsa. Další z variant představoval těžký splétaný bič, jehož účinky podle svědectví bývaly hrozné.

Na panstvích pachanů nebo manapů vládl tvrdě udržovaný řád. Obvyklými tresty za neposlušnost bývalo pověšení za nohy nebo viník chodil nějaký den s falakem (hůlka připoutaná mezi kotníky). Výprasky poddaných se často odbývaly tak, že provinilce drželi dva muži z čeledi nebo pánovi biřici hlavou na zemi a správce odpočítával rány na chodidla, používaje k tomu desky či tabulky. Dochovala se i zpráva o nuceném pojídání písku, případně jiných nestravitelných škodlivin, nebo bodání do jazyka.

Vzpurní anebo uprchlí (a dopadení) otroci byli přinuceni chodit se jhem: někdy vážilo až 7 kg. Jen o něco lehčí zátěž přidělili dlužníkům, dokud buď neshromáždili potřebnou částku, nebo věřiteli nedošla trpělivost a nepožadoval bezodkladnou kompenzaci prodejem dlužníka (viz výše). Otrok, dlužník, podvodník, rouhač, ale také voják, z evidenčních důvodů, byli značkováni – tetováním, vyřezáním cejchu, který pak zaplnilo barvidlo, vypálením, jehlovým razidlem. Někdy se na kůži trestaného psaly celé odstavce.

„Anzači, Pán písařů, vezír osmnáctého krále Tabiba Hemmraha, upadl v nemilost pro kacířství a špatné rady. Mnozí na králově dvoře vezíra nenáviděli. Učenci se podařilo upíchnout, ale velitel Gardy polapil Anzačiho manželku. Nechal jí na tělo vypálit text posvátných spisů, které mudrc kritizoval, a pověsit ji na hlavní bránu s nápisem: ‚Anzačiho kniha.‘“ (Adrianov, A. V.: Chroniki Zapadnogo Altaja, Leningrad 1965)

Spona k opasku. Tepané zlato, přelom 3. a 4. stol. n. l.
Z carské sbírky sibiřských cenností.
(Převzato z knihy G. Mercharta: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats)

Úkolem cejchu bylo sdělit těm, kdo s poznamenaným přišli do styku, co je zač, co spáchal, jak se k němu chovat; popřípadě kam/komu patří. Stejně fungoval i další tělesný trest: zlodějům nařízli ucho, při další krádeži oddělili další kus boltce, případně ucho celé, mimo doprovodného výprasku. Za zcizení předmětu vyšší hodnoty lapkovi usekli ruku nebo nohu. Mezi kočovnými stepními kmeny i horaly se našlo nemálo těch, kteří doplatili na střet kultur a etických hodnot; učili se tedy vyhýbat královskému právu.

Cizoložnici na pláních Kišepu uřezávali nos, a pokud byl dopaden její nelegální partner, vydali jej k potrestání zhrzenému manželovi. Při jiném trestu, který se zde vyskytoval, za zlou pomluvu nebo prokázané škodné kouzlo (ne proti znepřátelené komunitě, ale ve vlastní obci) hříšníka spoutali, uložili na výsluní a až po hlavu zarovnali kameny, přičemž provedení stavebního úkonu bylo ponecháno na poškozeném. Provinilce tak bez vody ponechali až do západu slunce, kdy jej propustili, aby znovu vyslovil omluvu tomu, komu ukřivdil, a odebral se domů.

Horské klany, ve kterých zrádce rozsápali, zbabělce shazovali do prohlubní a strží, udržovaly v některých komunitách zvyk, aby tomu, kdo se provinil hanebným nedostatkem odvahy, byla sedřena kamenným nožíkem kůže z obličeje. Poraženým, věrolomným nebo neschopným bylo v mnoha oblastech Střední Asie a Mongolska zvykem utínat pravý palec (vyskytuje se i v evropských dějinách) – účelem bylo zneschopnit potenciálního nepřítele nebo potrestat toho, kdo si nezasloužil třímat zbraň. Kmeny Kišepu užívaly skalpování, nepochybně převzaté od Skythů, kteří oblast osídlovali dříve. Časté půtky mezi občinami poskytovaly dostatek zdrojů k těmto poněkud děsivým ozdobám výzbroje a koňských postrojů.

„Mezi kmenem Törachů a Ujbatů vypukly rozbroje, když vyschla step a Törachům napajedlo. Aby zachránili stáda, hnali je k Ujbatům, kteří prohlásili, že voda nestačí ani jejich dobytku, ale že si Törachové ten svůj mohou napojit vlastní krví, k čemuž jim pomohou – a učinili tak. Následoval boj, a dlouho se vlekl, aniž by některá ze stran měla větší ztráty.

V ten čas sváru se vypravil Jamgyr, náčelník Törachů, se svými dvěma syny a několika bojovníky na vzdálenější pastviště; byl zaskočen skupinou Ujbatů, ozbrojených luky, oštěpy a sekyrkami z bronzu. Nepřátelé přepadeným zastřelili nebo odehnali koně, dva muže zranili. Törachové couvli do průliny ve svahu, kde se mohli krýt. Mladší ze synů, ještě chlapec, se pokusil nepozorovaně uniknout, aby přivolal pomoc. Proklouzl jako ještěrka, ale Ujbati jej zpozorovali, když opouštěl úpatí pahorku. Tři muži se rozjeli za ním.

Stříleli po něm a už už jej dostihli, i vrhali po něm smyčkou. V té hrůze se mu zpěnilo v mozku, zatmělo v očích a jako beze smyslů běžel dál, dlouho a daleko, až se vřítil do vesnice Törachů a padl k zemi, volaje v šílenství, že nepřátelé jsou tu.

Jeho starší bratr, kterého otec velmi miloval, v té chvíli rovněž zkusil štěstí a využil křoví, které se táhlo pod svahem. Jeden z Ujbatů si jej všiml, sledoval jej tiše a zabil jej. Stáhl mu kůži z hlavy a vrátil se k úkrytu Jamgyra a jeho mužů. Mával krvavou kořistí a zpíval posměšky. Když to Jamgyr spatřil, nedbaje na luky Ujbatů, vyrazil z úkrytu. Vraha svého syna probodl a uřízl mu hlavu. A dál beze strachu kráčel proti nepřátelům, potřásaje výsměšně oddělenou lebkou.

Útočníky posedla úzkost, ale Törachové posíleni v odvaze vyběhli z krytu a bojovali s Ujbaty, až své nepřátele zahnali. Mladší Jamgyrův syn pak zvracel několik dní krev, a už nikdy nenabyl zdraví, třebaže žil ještě další rok…“ (Smith, F.: Journeys of the Mountain Wind, Boston 1975)

Drsné časy, drsné příběhy, hořké osudy. Situace se až příliš opakují… Dalo by se pokračovat šířeji do historie i hlouběji do podrobností trestního práva Nabatu – a to je pouze jedna, po stránce agrese nijak výjimečná oblast i doba. K rejstříku poprav, tělesných trestů a násilí přidáváme dodnes rok co rok další položky…

Gryf třímající jelení hlavu.
Řezba ve dřevě, Pazyryk, 5. stol. n. l.
(Převzato z knihy G. Mercharta: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats)

2 Nezaměňovat s blízkovýchodním národem semitských Nabatejců! Samo slovo NABAT, dodnes užívané v turkmenštině, v původním významu znamenalo „lahodně sladký“ nebo „drahý“. Podle dávné legendy se vztahuje ke šťavnatým pastvinám na pravém břehu Inai, původnímu jádru říše.

3 Například v Nabatu, stejně jako v dalších asijských zemích, se nesetkáme s vplétáním do kola, které vychází z keltských obětních praktik, a naopak v západní Evropě prakticky neexistuje rozmačkání v kůži, obvyklé třeba v Tibetu nebo některých středo- a jihoamerických oblastech.

4 Po zániku říše v 9. stol, v odloučeném vývoji prošly transformací nebo byly pohlceny jinými národnostmi. V současné době na historickém území převažují Kazachové, jejichž kořeny sahají i do dávného Nabatu.

5 Třeba u pre-turkmenských rodů v Akyr Tasu docházelo jen k minimální diferenciaci vlastnictví. Ke společenské normě patřily štědrost a solidarita.

6 Ostatně ve chvíli, kdy chlapec vyrostl tak, že udržel oštěp, přestával být děckem.

7 Přesto představovaly pre-turkmenské klany Akyr Tasu těžko zvládnutelný prvek. Ještě za vlády dvacátého krále Tungula Aroka se bojovníci z klanu Orla odvážili zaútočit na pevnost Gil-paigil. V zimě, kdy Stříbronoš nebyl dostatečně střežen, pronikli do hradeb, pobili posádku a vyloupili zásoby.

8 Kdykoliv dorazil host k manapovi, poručil pán, aby přivedli berana některého z jeho poddaných a zařízli zvíře na počest návštěvníka.

Když k urozenému přišel poutník s prosbou o pomoc, neboť mu cestou padl kůň, dal šlechtic zaslavit nejbližšího jezdce a zabavil mu jeho koně ve prospěch pocestného. Pokud byl pán šlechetný i srdcem, nahradil později postiženému jeho koně jiným ze své stáje. Ale nikdo ho ke kompenzaci škody nemohl nutit, ani soudem, ani odvoláním ke králi.

9 Například panovalo rozšířené přesvědčení, že člověk stíhaný neštěstím nemá dost vlastní obranné čarovné síly, tedy je slabý, neschopný nebo se něčím provinil proti vůli bohů, v tomto nebo minulém životě.

10 Měla větší význam – zleva se nasedá na koně.

11 Termín adekvátní „rušení veřejného pořádku“.

12 Panovník sám skončil nedobře: svými nápravnými opatřeními popudil kněžstvo a pachany. Nakonec jej přepadl a ubil znepokojený mellijský lid, když se z nebe rozléhal mohutný hlas: „Melek Nameh – any úr, úr!“= zabijte krále Nameha. (Tarichi Kara-chitai)

13 Bylo to poprvé, kdy na sebe válečníci Akyr Tasu výrazně upozornili: od té doby se stalo osvědčenou tradicí nabatských králů zařazovat horaly do elitních oddílů a palácových jednotek.

14 Ještě na konci 19. století byl ve Střední Asii, včetně historického území Nabatu, používán trest smrti zmiňovaný už v nejstarší z nabatských kronik: vězně, většinou odsouzeného za ozbrojené loupeže, uzavřeli do kobky zamořené ohromnými klíšťaty, zvanými „velbloudí štěnice“ (dobový záznam přitom doslovně hovoří o „ukování ke zdi nakrátko“). (Tarichi Kara-chitai. Viz též Fait, E.: Středoasijští národové, Praha 1910.)

15 V té době nebyl možný pohřeb žehem, protože oheň pokládali za posvátný a mrtvý, byť král, by poskvrnil plameny. Je pravděpodobné, že se zde projevil vliv zoroastrismu.

Zkrácený přehled nabatských králů dynastie Kilahu

1. Kilahu Denese, Sjednotitel (snad kolem r. 460 až asi 482) – zakladatel říše, která ve svých počátcích zahrnovala kraj kolem Mellia, Štědrá pole a samosprávné území Sarijských rovin.

2. Biket Šenugo (asi 483–497) – pravděpodobně mladší syn krále Kilahu, zvaný také Džarízí, Zákonodárce. Proslul bystrým rozumem a pádným mečem. Podle legendy zřídil instituci královských sudích.

3. Törlük Nochani (497–505?) – údajně vypudil z oblasti Sarijských planin a středního toku Inai polonomádské kmeny Gelabhů a přiměl je odtáhnout na severozápad. Jinak se o jeho vládě nedochovaly konkrétní informace. (Zmínka o jeho zázračném hřebci Šardžanovi má charakter ilustrační, nikoliv faktografický.)

4. Njurid Sumal (506–523) – rozšířil stát až po Kyzyl Omu, Rudá pole, na druhý břeh Inai (Kamenné schody) a do podhůří Akyr Tasu.

5. Uzan Sadagas (523–536) – upevnil vládu na stávajícím území, položil základy administrativní správy. Ustavil Velkou radu (tehdy s pouhými devíti členy). Dbal o bezpečnost a řád v říši.

6. Tachšad Hazrem (536–540) – pokusil se neúspěšně pokračovat v silové politice svého nevlastního bratra Uzana.

7. Maradyl Ašik (541? – 548) – strýc Tachšadův, syn krále Njuridaz a jedné z vedlejších manželek. Pokojné období jeho nedlouhé vlády bylo význačné jen důmyslnou diplomatickou obranou před mocenským tlakem čínské říše Suej.

8. Gjurgen Narsaki (548–562) – potýkal se s ambiciózními knížaty rodu Toguz, kteří neváhali vstupovat do konfliktů i ozbrojenou mocí (např. organizovali přepady Zor-ar-Saadu, karavanní spojnice napříč Nabatem).

9. Harkat Yljass přezdívaný Hvězda dlouhého věku (562–593) – podařilo se mu uzavřít mír s domem Toguz, ačkoliv si svými snahami o absolutistickou vládu a omezení vlivu šlechty získal četné nepřátele a byl přinucen ustoupit od některých opatření. Obsadil jižní kraje (Kišep). Z éry jeho panování se datují první dochované záznamy Velké rady.

10. Muntachab Tepe, „Král rozmnožitel“ (593–619) – rozvážný vládce, osobně až příliš obezřetný ve finančních záležitostech, ale dokázal říši pozvednout k ekonomickému rozmachu. Nechal zbudovat ostražné body na trase karavanní silnice a propracoval systém výběru poplatků, dávek a daní.

11. Hinan Eskjoz (619–638) – jeho vláda je poznamenána nevyrovnanou, příliš impulzivní povahou, s níž tento král řešil státnické záležitosti; na čas byly chalífátem od říše odtrženy oblasti kolem Rákosového jezera (Balchaš). Hinanova hrobka (pohřební komora objevená ve třicátých letech 20. století) byla vybavena s obdivuhodnou skvělostí a přepychem, včetně několika lidských obětí.

12. Džantunir Ljeng (638–643) – starší syn krále Hinana. Byl postižen tělesnou vadu, která jej málem připravila o trůn: výrazně kulhal (obrna?, úraz?). Proti tradici prosadili jeho korunovaci velmoži, kteří kalkulovali s následníkovou neschopností: vzdor očekávání prokázal pevnost a státnickou prozíravost. Snažil se o rozšíření obchodních kontaktů, vypravil poselstvo do říše Tchangů a ke kmenovému svazu Tugjuů; zemřel za první epidemie černých neštovic.

13. Nameh Lükadžei (643–654) – mladší Hinanův syn. Podle některých pramenů pokrokový myslitel a osvícený panovník, podle jiných zpráv šílenec, prosazující razantní a nereálné změny ve společnosti; jinak literát a milovník umění. Zasloužil se o vybudování komplexní soustavy uměleckých dílen v areálu mellijského paláce.

14. Larsapat Degiit (654–659) – Džantunirův syn. Usiloval o připojení západních oblastí k říši. Padl při pokusu dobýt Hadí vrchy.

15. Chajbar Kazgat (659–661?) – syn již mrtvého třetího ze synů Hinanových, Taida. Místo vládě se Chajbar údajně věnoval rozkoším a zábavám, zanedbával říši a prosazoval své oblíbence. Přesto bylo za jeho panování učiněno první tažení na východ, byť neúspěšné.

16. Teval Achun (662–675) – v letech 652–662 za nedospělého krále vládla regentská rada tzv. Pěstounů. Vyrostl v energického a schopného panovníka s poněkud nadsazenými plány. Položil základy silnice Dongelek Mal, upravil systém státní byrokracie, dal rozšířit síť zavodňovacích kanálů na Štědrých polích. Chystal se přičlenit k říši území na východ i na západ a pomstít svého otce: byl přesvědčen, že v pozadí tragických událostí byly vnitřní mocenské zájmy některých velmožů. Zemřel při lovecké nehodě.

17. Asanim Mahob (674–696) – díky strategickému a tvrdému postupu získal Hadí vrchy a rozhodl o hospodářském využití nových oblastí. Stejně rozhodně a nelítostně vystoupil proti dosud nezávislým kmenům a rodům v rámci říše, jejíž vnitřní integraci prosazoval.

18. Tabib Hemmrah (696–713) – dokončil poslední úsek Bronzového řetězu. Dbal na rozvoj těžby nerostů v pohoří Kamenných schodů. Pokračoval v expanzi nabatských králů a opanoval už v počátcích své vlády východní rozhárané oblasti až ke Štítovým skalám; nevelké město Satub poručil přebudovat na citadelu. Mnohé ze správních záležitostí však ponechával na členech Velké rady.

19. Kjardun Šachir (713–738) – navázal neokázalé politické kontakty s říší Ujgurů natolik obratně, že mu dovolily uvolnit vojenské síly k operacím na udržení neklidného Východu, a přitom neuškodily kontaktům s Tchangy (mezi jejich říší a Ujgury panovalo stálé napětí). Proslul velkou zbožností, podporoval kult bohyně Milosti. Přikázal zbudovat nemálo nádherných staveb, především v Melliu. Za jeho vlády bylo na Štědrých polích potlačeno velké povstání nemajetných venkovanů a nevolníků.

20. Tungul Arok (738–752) – zreformoval armádu a posílil systém opevnění. Miloval lov a nerad se nechával zatěžovat úřední rutinou. Pod tlakem vnějších událostí hrozila ztráta nedávno dobytých východních území, pokusil se tedy o upevnění nabatské svrchovanosti v tomto kraji. Říše padla pod útokem kmenového svazu Gelabhů, jehož nebezpečí podcenil.

Vpád Gilabh-Lhanang  (752–757).

21. regentská vláda (758) – zastupovala snad za krále Ayrena Šaanoma, syna Tungulova (?) (jeho krátká existence po vypuzení Gelabhů, natož korunovace nebyly dostatečně prokázány); konec dynastie Kilahu.

22. Chirmen Mähu z rodu Toguz (758–759?) – nazývaný Skvělý. Přenesl přechodně sídlo krále do Dah Džairozu.

Interregnum (bezvládí) (760–762).

23.–26. dynastie Notkech (762–824/826?) Kolem poloviny dvacátých let 9. století dochází k rozpadu nabatské říše.

Zlaté náušnice z konce 8. stol. n. l.

Základní použitá literatura

Adrijanov, A. V.: Chroniki Zapadnogo Altaja. Leningrad 1965.

Archaeologia Orientalis, B Series, vol. 1, Tokio 1935.

Fait, E.: Středoasijští národové. Praha 1910.

Grjaznov, M.: Drevnjaja kultura Altaja. Moskva 1949.

Kiselev, S. V.: Drevnjaja istorija Južnoj Sibiriji. Moskva 1951.

Merchant, G.: Beitrage zur Urgeschichte des Nabats. München 1923.

Potapov, A. P.: Očerki po istoriji Altajcev. Moskva, Leningrad 1953.

Smith, F.: Journeys of the Mountain Wind. New York, Boston 1975.

Štěrba, O. – Štětina, J. (sest.): Jezdec na Šedobílém koni. Altajské eposy. Praha 1981.

Tarichi Kara-chitai: The Oldest Nabatian Chronicon. London 1897.

Zacharjev, I. J.: Ochkjulčinskij letopis i ego značenije. Kišinev 1962.

Františka Vrbenská
Kamenný vodopád

Labyrint půlnočního draka II

Ilustrace na obálce Rawpixel.com/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 5. 12. 2025

ISBN 978-80-274-4797-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4798-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4799-2 (prc)